Mu v pozadí - Jan Zvonář

NA PENZI ALE……

Pas v rukou rakouského celníka se hned napoprvé rozevřel ea správném místě A tak úředník Četl- Gehien Relnhard a Gehlen Herta, geb. vo Seydlltz-Kurz-bach*. Polom sl mu v celnlcké uniformě porovnal fotografie s originály, poloil zběnou otázku a pokynul rukou, e edý mercedes 190 D se západoněmeckou poznávací značkou můe volně pokračovat v Jízdě na rakouském území. Za vozem se Jetě ohlédl, ale na první pohled bylo patrno, e tak činí spíe z ustáleného zvyku ne z Jakéhokoli Jiného důvodu. Jména ani tváře turistů mu zjevně vůbec nic nepřipomínaly.

A přece kolem něho právě v této chvíli projel se svou manelkou mu, kolem něho se za poslední desetiletí vytvořila v západní Evropě obrovská legenda, Jaká můe vzniknout Jen kolem člověka, který má za sebou dlouhou pionání dráhu a Jen po více ne dvě desítky let řídil v západním Německu výzvědnou agenturu. Nic z toho rakouský celník netuil.

Popravdě řečeno, ani tuit nemohl. Jména ani tváře obou turistů, kteří kolem něho projeli, mu nemohly nic připomínat u i proto, protoe i pro manelskou dvojici samu to byl stále Jetě téměř zbrusu nový pocit vyjet si do ciziny pod pravými Jmény a v pravé podobě. A to přesto, e celé jejich vzezřeni neklamně prozrazovalo, e data narozeni třeba odhadnout a na začátek století. K přejezdu hranic u Salcburku dolo v dopoledních hodinách 8. září 1971.

Čím vím Je naplněno období, od data, vyznačujícího narození mue v edém mercedesu, a po tento zářijový den!

Snad se zdá a neuvěřitelné, e někdo mohl po desetiletí ít bez vlastní totonosti, jako manelé Gehlenovi. Jim se vak zdál nyní neuvěřitelný pravý opak. Nehledě na to, e začnou-li se v souvislosti s jejich případem přetřásat nějaké neuvěřitelnosti, patří tato stránka věci k těm nejméně nepřirozeným.

Ostatně i nyní  je stále slunné zářijové dopoledne jedenasedmdesátého roku  kdo by si dal práci a měl monost sledovat Jízdu edého mercedesu po rakouské dálnici třeba z pomalu letícího vrtulníku, by asi nad lecčíms v podivu zavrtěl hlavou. Řidič toti a s přehnanou pedantérií uniká vem vozidlům, která v něm čímkoli vzbudila podezření, e je sledován. Raději riskuje nehodu, ne aby někomu dovolil za sebou delí chvíli Jet.

Nakonec se ztrácí v hustém provozu alpských silnic, a to tak dokonale, e kdy o čtyři dny později začne západní tisk z Jeho odjezdu za německé hranice dělat senzaci (kterou ostatně sám Gehlen předem naaranoval u psacího stolu ve svém soukromém sídle v Bergu u Starnbergu v Horním Bavorsku), nikdo neví, kde ho hledat. Teprve kdy rozbouřená hladina začne utichat, prozradí tento záhadný cestující, e se rekreoval u Jednoho ze svých přátel v Alpách. Vystoupí z anonymity a začne poskytovat interviewy.

O čem hovoří s reportéry?

Co Jej vede vůbec k tomu, aby Jako penzista znovu vystoupil z přítmí? Je to prapodivné téma.

Hovoří o Martinu Bormanoovi, Hitlerově sekretáři a nejbliím důvěrníkovi, který na samém konci války záhadně zmizel. Od té doby se o něm Ji nesčetněkrát mluvilo, nic konkrétního vak zjitěno nebylo. Proč právě o něm nyní  v druhé polovině Jedenasedmdesátého roku znovu začíná mluvit Reinhard Gehlen?

Skutečně stojí za to, podívat se na tuto záleitost blíe. Otázka stíhá otázku. Kde získal důkaz, ptají se ho novináři, e Martin Bormann skutečně přeil pád Berlína a nezahynul na Jedné z Jeho hořících ulic, Jak se podle jedné verze o Jeho zmizení také mluvilo? Jaký Je to důkaz a jakou má hodnotu? Čím můe Gehlen podepřít své tvrzení, e Bormann il v poválečných letech v Sovětském svazu? (Zde právě spočívá nejsenzačnějí stránka Gehlenova překvapivého vystoupení!) Jak to vechno dokázat, kdy Bormann u dnes neije. Kdy a kde tedy doopravdy zemřel? Chce-li Gehlen obhájit své nanejvýe podezřelé tvrzení, proč se odhodlal promluvit právě nyní? A v tom, Jak hned uvidíme, vězí čertovo kopýtko.

Odpovědi na sebe dávají Čekat. Přesně podle zákona: napínej, Jak můe nejvíc. Kdy vak přijdou, jsou více ne problematické. Důkazy o tom, e Bormann konec války přeil, prý sice existují, ale nelze Je předloit veřejnosti. Ke Gehleinovi se dostaly, Jak uvádí, prostřednictvím Jeho agentů. Kdo ho informoval o Bormannově ivotě po válce, nemůe ovem ani v náznacích prozradit. O pozdějí Bormannově smrti můe sdělit jen to, e jde o věc naprosto Jistou. Kdy se zprávu o Bormannovi poprvé dověděl, navtívil prý tenkrát svého nadřízeného, tehdejího kancléře Adenauera a o vem ho informoval. Adenauer prý pak vzal celou věc se zájmem na vědomí. Na veřejnost prý přichází záleitost teprve nyní proto, e Gehlen je a dnes soukromou osobou a jako penzista můe činit prohláení. Kromě toho pokládá dobu za mimořádně vhodnou k tomu, aby věc vytáhl na denní světlo.

Jaká je to doba?

Je to takové období, pro Německo i Evropu mimořádně důleité, e penzista Gehlen nemohl Ji opravdu být otevřenějí, kdy je uvedl do souvislosti se svým senzačním odhalením. Jde toti o dobu, kdy se na Západě  po kolikáté ji!  z nejrůznějích koutů dovedně rozdmýchává protisovětská hysterie. Kdy se Londýn odhodlá k politické provokaci bez obdoby, kdy naráz vypoví desítky sovětských diplomatů, obchodníků a konzulárních pracovníků. Kdy v Bonnu organizuje opozice tvavou bezuzdnou kampaň proti smlouvám se Sovětským svazem a Polskem. Jak můe v této situaci, kdy se Německo a Evropa znovu octly na křiovatce dějin, zůstat v ústraní mu, s jeho osobou a činností se pojí jedna z nejneradostnějích stránek novodobé evropské historie, éra studené války! Proto skalní antikomunista Reinhard Gehlen rychle spěchá se svou trokou do mlýna, proto se rodí krátkodechá senzace o Bormannovi  je? se mimochodem stane terčem ironických vtipů i v samém západním Německu. Gehlenovl vak v této

chvíli pramálo záleí na tom, e jeho výmysl za chvíli splaskne jako mýdlová bublina a on bude stát před veřejností se světovou ostudou a před frankfurtskou generální prokuraturou v trapných rozpacích, kdy na výzvu odmítne odpřlsáhnout pravdivost svých tvrzeni.

KDO JE KDO

Vrata a dveře Schaumburského paláce v bonnské Koblenzer Strasse se rychle rozlétávaly před tíhlým muem střední postavy, jeho tvář zdobenou malým knírkem stínil do Cela staený měkký klobouk a oči kryly neproniknutelně černé brýle. Mu se pohyboval nehlučně zásluhou bot s vyí gumovou podrákou a bez váhání směřoval k nejpřísněji hlídané části celého paláce. Nikdo se ho vak ani sebemením gestem nepokusil zastavit, nikdo na něm neádal ádný průkaz, ádnou legitimaci. On sám se také nezdroval ani pohledem na tváře těch, které míjel a kteří ho uctivě zdravili.

Konečně se před muem rozevřely poslední dveře. Za nimi ho vítá přátelský úsměv starce, jeho vzpřímenou vysokou postavu a vráskami zbrázděnou tvář znají milióny. Z tisku, televize s filmových urnálů, nebo západoněmecký kancléř Konrád Adenauer patřil mezi politiky, kteří si potrpí na patřičnou popularitu. Zato jeho nynějího tajemného návtěvníka by nikdo nepoznal. I kdyby odloil maskovací rekvizity, s nimi vstoupil a do kancléřovy pracovny.

Neexistoval toti snímek, který by prozradil jeho skutečnou tvář, i kdy za něj třeba americké ilustrované časopisy nabízely tisícidolarové honoráře. Říkávalo se mu proto někdy mu bez tváře, i kdy se stejně klidně mohl nazývat třeba muem bez jména. Protoe i to se tajilo tak pečlivě, e zřejmě kromě jeho nejbliích spolupracovníků nikdo nevěděl, zda vůbec některé z jeho hojně uívaných jmen je pravé Dokonce jeho čtyři děti (tři dcery a syn) zřejmě dlouho tápaly, Jak se vlastně jmenuje jejich otec. Například jedna z dcerek se domnívala, e patří k věci, aby člověk měnil

s bydlitěm i své jméno, kdy se stěhuje na jiné místo.

Nejčastěji ovem vystupuje mu bez tváře jako doktor Schneider. Jene kdy se za ním do jeho sídla v Pullachu vypraví novinář vyzbrojený vemi monými povoleními, je dovolují nezasvěcenci vstup do nejtajnějího západoněmeckého objektu, a chce se k Schneiderovi dostat, kadý z tamních pracovníků (a je jich tam pěkná řádka stovek) jen němě krčí rameny. Nikdo tu ádného doktora Schneidera nezná, ádný člověk ani podobného jména tam nepracuje a nikdy nepracoval. A pracovat nebude.

Konrád Adenauer, k němu nyní vstupuje, vak není běný, obyčejný partner, kterého lze přehlíet. Gehlen o něm má vysoké mínění a váí si ho, ovem snad trochu i proto, e se cítí za kancléřovu kariéru do jisté míry odpovědný. To se psal začátek roku 1948 a poraené Německo bylo stále jetě rozděleno v okupační pásma, kdy se mu bez tváře  tehdy v americkém oldu  začal podrobněji zajímat o ivotopis kolínského starosty Konráda Adenauera. Tuil prý v něm politika, který sestaví první západoněmeckou vládu, a se pro ni -západní spojenci rozhodnou. To je verze jednoho z jeho nejbliích spolupracovníků a není důvod jí nevěřit. Reinhard Gehlen měl jako snad ádný jiný Němec v té době úzké styky s Washingtonem, přesněji řečeno s těmi tamními místy, která pracovala sice bez větího zájmu veřejnosti, zato se vak tím silněji snaila uplatňovat americký vliv na přítí uspořádání věcí v Evropě. A tak jistě věděl, či měl aspoň povědomí o tom, co se v Americe připravuje a na koho se tam sází.

Vsadil si tedy i on.

Sotva Gehlenovi jeho lidé shromádili přísluný ivotopisný materiál o Adenauerovi, ji hledal příleitost, jak se s tímto přítím prvním muem západního Německa osobně seznámit? Nehledal ji dlouho. Ji v září 1948 dochází k prvnímu setkání obou muů  pochopitelně ve večerních hodinách, aby bylo co nejméně náhodných svědků. To se také prvně vykládají karty na stůl. Dohodnou se rychle, protoe je toho hodně, co je spojuje. Oba spolupracují s Američany (by kadý na jiném poli), oba věří v monost (ne-li přímo nutnost) třetí světové války. A oba jsou stejného názoru, na čí straně by pak mělo stát Německo (kdy ne celé, tedy aspoň západní). Oba projevují ve svých ambicích podobná

sebevědomé sklony: mu bez tváře se inneu po Ť-aIre bezostyně prosadí do funkce éfa nově vznikající německé tajné sluby a znovu a znovu tvrdí, e jedině pod Jeho ezlem můe tato sluba vůbec fungovat. Adenauer pak se v roce 1949 větinou jediného  svého vlastního  hlasu zvclí spolkovým kancléřem a hlásá, e pouze Jeho vláda zajituja existenci západoněmeckého státu.

Od onoho zářijového dne osmačtyřicátého roku se tedy má nesivatá aliance mezi muem bez tváře a Konrádem Adenauerem čile k světu. Oba si pomáhají, kde mohou. Kdy potřebuje politik Adenauer trumfnout nějakými důvěrnými znalostmi své politické odpůrce, obrátí se s důvěrou na mue bez tváře a ten mu obratem něco přihraje. Bud z oblasti politiky, o čem se třeba jedná v demokratickém Berlíně (pioná proti druhé části Německa byla dlouho hlavní doménou činnosti celé agentury mue bez tváře) nebo z oblasti intimnějích sfér toho Či onoho člověka. (S kterou enou se kdo stýká na svých sluebních cestách atd. atd ) Mimochodem, v tomto druhém případě Adenauer dovedl s oblibou vyuít nejrůznějích příleitostí, aby veřejně předvedl, jak je o kadém přesně informován, co pla-tívalo zvlátě o činitelích z opoziční sociálně demokratické strany.

Adenauer zase na oplátku svému partneru a spojenci z tajné sluby pomáhá, kdy potřebuje peníze. Při úřadu kancléře zřídil zvlátní fond pro tajné agenty a jeho správou pověřil dr. Hanse Globka, k němu chová on i jeho spojenec velikou důvěru. Stejně kancléř spěchá na pomoc svému druhu, kdy potřebuje krytí. Ovem, e oficiální krytí.

Stává se to tehdy, kdy se Američané formálně vzdají financování i přímého řízení celé agentury mue bez tváře a ta se musí začlenit někam do západoněmeckého státního aparátu. S tím sice nastanou na určitý čas potíe, nakonec vak oba mui vechno zvládnou na výtečnou. Kancléřovi zůstanou Jeho tajné informace, mui bez tváře jeho tajní agenti. A kola bonnského státu se v tomto soukolí točí dál.

Z Adenauera se stává nejdůleitějí německý politik od dob Bismarckových (výrok Winstona Churchilla z prosince 1953), skutečný státník (hodnocení Charlese de Gaulla z ledna 1962), obrovitá postava na současné světové politické scéně (slova Richarda Nixona z října 1963). Z mue bez tváře pak pión století (označení britského autora E. H. Cookridge), mistr vech ipiónů (titulek z listu New York Times), potomek intimní chvilky mezi Matou Hari a generálem Ludendorffem (posudek z úst západoněmeckého agenta Heinzeho), skutečný kancléř Spolkové republiky (názor jednoho francouzského spisovatele).

Příleitostí k vzájemným schůzkám obou partnerů, k setkání jako je třeba toto, k němu mu bez tváře váil mnohahodinovou cestu ve svém mercedesu, bývá dost. Opět a opět je třeba osobně prohovořit tu či onu důvěrnou záleitost, vyměnit si názory na dalí vývoj, vyřeit vyvstalé problémy.

Mu bez tváře sice naprosto pravidelně zásobuje kancléře souhrny informací, zpravodajskými rozbory situace doma i v zahraničí, zprávami o konkrétních osobách. Někteří jeho lidé dokonce pracují ve stálé kancléřově blízkosti a sdílejí s ním i střechu Schaumburského paláce. Jene to vechno pořád jetě nestačí. Čas od času se oba mui potřebují vidět a přečíst ze svých tváří naděje i obavy, úspěch i zklamání. A proto má mu bez tváře výsadu, kterou mu závidí kterýkoli z bonnských mocipánů: můe kdykoli, v kteroukoli denní či noční hodinu, navtívit kancléře. A vechny dveře se před ním musí rozletět dokořán.

O čem se na takových schůzkách jedná, to se pravidelně nedovídá nikdo ani z nejbliího okolí obou muů. Jen tu a tam lze vytuit, e jistá událost v západoněmeckém veřejném ivotě pramení z podobné porady. Anebo se náhodnou indiskrecí vynese navenek něco, co zarazí i důvěřivějí kruhy západoněmeckého veřejného ivota. Stejně jako opozdilí řidiči na západoněmecké dálnici nezapomenou na záhadný mercedes, kdy se kolem nich v noci přeene od Bonnu směrem na Mnichov. Nebo jednou ze zásad mue bez tváře je vracet se pokud mono vdy ihned po jednání do svého hlavního stanu. Ten stojí od konce čtyřicátých let právě u bavorské metropole.

To místo se jmenuje Pullach a je ji po desetiletí pojmem v západoněmeckém pionáním podnikání. S netajeným uspokojením si to připomene mu bez tváře, kdy se po přátelské besedě s kancléřem znovu zaboří do měkkého poltáře vozu a svěří dalí hodiny své bezpečnosti zkuenému řidiči. Samozřejmě také agentu, nebo v blízkosti éfa se Ji dlouho, velmi dlouho nemae pohybovat nikdo, kdo by neměl za sebou patřičnou průpravu. A ani on neví, jak ve skutečnosti vypadá člověk, který sl mlčky sedl na zadní sedadlo vozu, protoe dalí zásadou vůdce piónů Je nevěřit nikomu.

Cest Jeho mercedesu mezi Mnichovem a Bonnem a zipátky by se asi nikdo nedopočítal. Moná, e by v tom neuspěl ani sám Gehlen, třebae v mládl patřily k Jeho silným stránkám právě počty (alespoň se to tradujeJ. Ji proto ne, e některé schůzky s kancléřem nepatřily v ádném případě k událostem, k nim by se podle mínění mue bez tváře*4 měla vracet historie, A tak se prostě zapomnělo, co Je to nejsnadnějí, e ta hrstka lidi, která o nich aspoň trochu něco věděla, byla postupně rozváta do nej různě) leh koutů. Zvlátě poté, co odeel jeden z hlavních aktérů těchto tajemných setkání definitivně ze scény. Nejdříve z oficiální funkce, kdy musel uvolnit kancléřské křeslo svému nástupci Erhar-dovl (ten k nemalému zděení Reinharda Gehlena projevil výraznějí nechuf k Činnosti agentů Jako takové). Později zmizel Konrád Adenauer ze světového dějitě vůbec.

Logika věci tomu chtěla, aby ani mu bez tváře nezůstal po pádu starého kancléře dlouho na svém místě. A hlavně zabránila, aby i v době, kdy na něm Jetě byl, měla jeho slova někdejí váhu, aby se Jeho informace povaovaly za zjevení pravdy. Aby se jeho doporučeni a rady přijímaly Jako instrukce, které třeba plnit.

Tatam byla éra otevřených dveří v Schaumburském paláci, ty tam cesty v záhadném mercedesu za státnickým posláním. Reinhard Gehlen se prostě pomalu ale jistě stával muem bez vlivu, co byla úloha, na kterou si jí nikdy nedokáe zvyknout.

Zatím Je vak do tohoto konce Jetě velmi daleko Zatím do tiché kabiny vracejícího se mercedesu proniká jen svitění pneumatik a vrčení namáhaného motoru, od něho řidič vyaduje maximální výkon. Trochu prkenně sedící mu s Černými brýlemi a do čela posazeným kloboukem vzadu neslyně přemítá o nových úkolech a nových plánech Vudypřítomná noční tma mu při tom mimořádně vyhovuje. Potrpí si na symboliku. Tmavé brýle, akce v temnotě a kdysi i Černé uniformy s dvěma blesky na výlokách, stejnokroje, které nosili jeho blízcí spolupracovníci a přátelé.

Jak e to tenkrát vechno bylo?

Dětstvi podle čítanky

Jednoho dne na podzim roku 1905, krátce před polednem Ťvyběhl z bytu nadporučíka Walthera Gehlena tříletý chlapec a o dvě patra výe zabouchal na Jedny dveře. Sotva se otevřely, hoch do nich vklouzl a hned zamířil k velké hrací skříni. Jakmile se Jí dotkl, zapomněl na to, e si vlastně Jen na chvilku odskočil před obědem a e by se měl opět rychle vrátit.

Jako obvykle se chlapec oddal kouzlu hrací skříně a poslouchal vyprávění jejího majitele, starého pána, který znal mnoho veselých historek. Jene tentokrát měl hoch smůlu, a to hned dvojím způsobem. Předně Jetě nikdy neutekl před Jídlem, take na něho rodina dosud nikdy nemusela Čekat, a za druhé na něho Jetě nikdy předtím ona zboňovaná hrací skříň nespadla. Kdy se to nyní stalo, podařilo se mu sice Jakýmsi zázrakem padajícímu monstru uhnout, ale z úleku dostal takový otřes, e ho musel starý pán dolů k rodičům odnést.’

Hoíkův otec nejdříve beze slova přijal vysvětlení nehody, ale kdy neastný soused opustil byt, zeptal se chlapce, zdali ví, e kvůli němu vystydlo jídlo celé rodině. A dříve ne mohl malý potomek cokoli odpo vědět, přehnul ho otec přes koleno a utědřil mu pořádný výprask. Hlava rodiny potom dosáhla, čeho do sáhnout chtěla: chlapec na výprask nikdy nezapomněl a také ji nikdy neudělal nic, čím by si znovu vylou il otcův hněv. Na závěr ponaučeni: nedá-li se poslunosti dosíci po dobrém, musí se v krajních případech pouít i násilí.

Tento mravoličný příběh není z ádné Čítanky, i kdy tak ru sporně zní. Přesněji řečeno: pruský čítankově Pochází vak jako autobiografický údaj z úst mue, jen se po desetiletích utajování a záhadností rozhodl leccos o sobě prozradit. K tomuto vystoupení z umně vybudovaného úkrytu ovem nedolo náhodou, jako ostatně téměř nic nebylo náhodné v ivotě člověka, který se s jistým paradoxem opravdu nakonec stal tím, za koho se snail po celý ivot vydávat  osobností ze patných pruských čítanek.

Relnhard Gehlen, jak se onen mu bez tváře civilně jmenuje, měl k této úloze ovem od začátku ty nejlepí předpoklady. Narodil se hned na počátku století (3. dubna 1902 v Erfurtu v Lěberstrasse č. 63/64), take jeho dětství a léta dospívání mohlo jetě úspěně zformovat vilémovské Německo se svým ideálem nadutého pruáctví. Jeho otcem byl starý pruský důstojník, fanatický obdivovatel Friedricha Velikého. S matkou to sice ji tak v pořádku nebylo, pocházela z Flander a údajně ze lechtické rodiny, ale ta na Reinhardovu výchovu neměla praádný vliv.

Její bezmocnost ostatně přiznává i sám Gehlen, třebae jinak svou matku opřádá sentimentálními vzpomínkami. Ostatně zemřela poměrně brzo a syn si na ni konkrétněji vzpomene jen tehdy, kdy se dostane se svým pruáctvím do úzkých. Například v roce 1945, kdy před spojeneckými vojsky prchá na horskou chalupu Eiendsalm, kde si nad postel vyvěuje výivku s nápisem ve vlámtině: Laet vaeren nytt.

Toto Nikdy se nevzdávej prý bylo heslem matčiných předků a Gehlen zřejmě pokládal za účelné rozpomenout se na svůj vlámský původ, přesněji na podíl tohoto původu, kdy to s tím pruským nevypadalo právě nejlépe. Takováto rozhodnutí ovem nejsou pro Gehlena ádnou velkou zvlátností. Jednou si k okamité potřebě přizpůsobí obraz vlastní rodiny, jindy záleitosti obecnějí. Například otázku remilitarizace západního Německa nebo nutnost pionáe proti socialistickým zemím.

O Reinhardovu výchovu se tedy postaral otec. Povoláním důstojník, který to vak v aktivní slubě dotáhl jen na nadporučíka. Potom onemocněl a musel se věnovat přízemnějím starostem jak rozmnote rodinný majetek, který nebyl právě skrovný. I vrhl se na vydavatelské podnikání. Tento krok mu usnadnil bratr Max, který investoval kapitál do tří nakladatelství Jedním z nich byl vratislavský obchod Ferdinand Hirt a do něho vstupuje jako vedoucí Reinhardův otec. jak se rychle ukáe, s nemalými plány. Jestlie před Jeho vstupem vydělává nakladatelství na učebnicích, v nich se íří nacionalismus a hlásá odveta za prohranou vniku, nasadí Walther Gehlen této činnosti brzo korunu. Sám napíe Dějiny pro střední koly, které si v ideologii téměř vůbec nezadají s Hitlerovým Mein Kampfem, a vydá je v obrovském nákladu. Vůdce později tyto zásluhy náleitě ocení. Udělí nakladatelství titul národně socialistický vzorný podnik a Walthera Gehlena povýí na podplukovníka v záloze.

Z vlastních Reinhardovýoh banálních vzpomínek uvedeme jetě Jeden příznačnějí detail: pro vojenskou kariéru se prý pevně rozhodl v deseti a dvanácti letech. Převedeme-li to do časových údajů, chtěl se stát vojákem někdy na počátku první světové války, která pro něho znamená Jistý zlom v osobním ivotě. (Můeme-li alespoň trochu věřit jeho učesaným slovům po téměř padesáti letech). Tehdy na počátku války se jeho otec znovu dobrovolně přihlásil do armády a rodinu na čas umístil do Eisenachu. Kdy se vak válka nečekaně protahovala, rodina se vrátila domů a malý Reinhard zjistil, e mu ve kole hrozí propadnutí pro dlouhodobějí nepřítomnost. Aby tomu zabránil, vypracoval si plán, Jak studovat co nejintenzívněji. Tento plán tvrdě a nesmlouvavě dodroval. Nakonec nejen nepropadl, ale avancoval mezi nejlepí áky ve třídě. Tím se prý přesvědčil, e kdy člověk něco skutečně chce a dobře si vechno zorganizuje, musí se mu jeho záměr vdycky povést. Jetě těstí, e později v ivotě mu tato raná zkuenost leckdy nevycházela. Byl by natropil o hodně patností víc, ne se mu i tak podařilo.

MAGNET ARMÁDY

Kdy se mladého Gehlena táe při jakési příleitosti jistý poddůstojník, proč přes poráky vilémovské říe vstoupil jako dobrovolník do německé armády, dostane strohou odpověď: Protoe je to povolání, v něm mohu nejlépe sluit státu a národu! Jak na tato slova reagoval tazatel, historie, tradovaná i v tomto případě mimořádně ivými vzpomínkami samého Gehlena, bohuel ji nezaznamenává. Zato se dochoval výrok jeho někdejího spoluáka, v něm se citují výtečníkova slova, pronesená těsně po konci války: Armáda znovu povstane. A já budu důstojníkem.

Pruský drtil si osmnáctiletý Gehlen (narukoval v květnu 1921)) cvičil v kasárnách pluku lehkého dělostřelectva u Vratislavi. Ve vzpomínkách na onu dobu dnes tvrdl, e lo o tvrdý výcvik, při něm jemu osobné nebylo nic darováno.

Reinhardova vojenská kariéra je tak pomalá, jak jen můe být. Po absolvování důstojnické koly se stane v prosinci 1923 poručíkem a slouí na bezvýznamném místě. V roce 1926 je odvelen do jezdeckého učilitě v Hannoveru  údajně za odměnu pro horlivost při opatrováni koní v rekrutské

éře. Váeň pro koně prý zdědil po otci  alespoň se dal o tom nyní slyet při poskytovaných interviewech  a vzápětí si zabeletrizuje, jaká to byla v Hannoveru idyla. Tu projíďky po kraji, onde účast na dostizích (o trofejích se skromně nemluví) a tu a tam schůzky se enami, které se také zamilovaly do koní.

Z jednoho takového setkání prý byla málem svatba. Zahleděla se do něho krásná, bohatá a skvělá jezdkyně. A jednoho dne mu odpověděla ano na otázku, zda si ho chce vzít. Reinhard byl těstím bez sebe. Potom si vak spolu sedli a mluvili o budoucnosti. Dáma trvala na tom, e mladý důstojník bude muset spravovat její jmění (pocházela z průmyslnické rodiny) a vzdát se vojenského řemesla. Ochraňovat a rozmnoovat peníze není přece ádná maličkost. On vak armádu opustit odmítal. Tak se nedohodli a ona opustila jeho. Vlastně, aby to lépe znělo, opustili se vzájemně. A on ji nikdy nebyl tak veselý jako předtím …

Věru, velice půvabná historka!

Koně tedy těstí Gehlenovi nepřinesli, a tak se v roce 1928 dává předčasně přeloit z Hannoveru do posádkového městečka Schweidnitz (leícím v tehdejím Slezsku).

Na novém působiti se mu krátce za sebou podaří dvě věci. Předně to dotáhne na nadporučíka a za druhé potká ivotní druku, která je podobně jako on jakoby vystřiená z pruské čítanky. Setkává se s ní přímo v kasárnách, kde Herta von Seydlitz-Kurzbachová, posluná dcera junkerského otce, pracuje v roli sekretářky. Slovo dá slovo, vojenské úřady s porozuměním udělí povolení. Novomanelé odjídějí na líbánky, ale vzápětí se z nich vracejí, protoe do posádky přiel nový velitel. Snaivý oficír Gehlen musí být přece při jeho příjezdu.

Herta proti přeruení svatební cesty nic nenamítá (jak by také vzhledem k své výchově a názorům mohla) a úspěně tak absolvuje první křest ohněm.

Manelství se Gehlenovi daří, kariéra vak ji méně. Teprve s nástupem nacistů k moci se mu zablýská na lepí časy. Jetě tého roku, kdy Hitler usedl do kancelářského křesla v Berlíně, je Gehlen odvelen do hlavního města do kursu pro tábní důstojníky.

O rok později, v roce 1934, jej povyují na kapitána a 10. června 1935 zasedne za psací stůl na říském ministerstvu války. Rázem se tak ocitá uprostřed světa, který si nezávisle na okolí ije nerueně neskutečný ivot. Nebezpečně neskutečný, jak je třeba pro přesnost dodat. Tady se rodí vojenské plány, tady se operuje celými armádami jako krabičkami zápalek po zemích a kontinentech, tady se vypracovávají projekty, které zanedlouho přinesou smrt milionům lidí v celé Evropě.

Gehlena tento svět nesporně fascinoval.

V celém ivotě chápe realitu jen jako něco, do čeho můe stále zasahovat svými výmysly. Jednou z oblasti vojenství, jindy pionáe a zpravodajství a opět jindy i z politiky. Přitom nesmírná nebezpečnost jeho výmyslů pramení z toho, e je tradičně pruácky omezeny.

A právě fabulační vloha mu umoní, aby se výrazněji prosadil mezi tábními vojáky. Větina z nich uvauje v mnohem prozaičtějích kategoriích ne on. Jeho kolegové přemýlejí tak, jak to do nich vcepovala vojenská cvičitě a kasárna. V kategoriích, pro ně si koneckonců zvolili i vojenské povolání. A chyběl jim onen rozlet fantazie, která dokázala vidět celou armádu tam, kde dosud nestál ani jediný voják. Gehlen tam navíc vidí hned několik armád najednou a mluví o tom tak přesvědčivě, e dokáe strhnout i jiné. Pramálo mu záleí na tom, e se vechno později ukáe pouhopouhou chimérou. Protoe do té doby dávno vymyslí ji jiné projekty, třeba neméně fantastické, a neméně přesvědčivě je vysvětlí ochotným posluchačům. Někdy mu i něco vyjde, ale to u mnohem později, kdy definitivně vymění vojenské povolání za pionání kariéru.

ÉRA NACISMU

V táboře Zossen u Berlína čeká na běný raport skupina důstojníků. Vichni pracují v oddělení Fremde Heere Os (dále FHO)  Cizí armády  východ Toto oddělení je pověřeno zvlátními úkoly na východní frontě. Stojí na mýtině uprostřed lesíka, v něm se ukrývají maskované dřevěné vojenské ubikace. Důstojníci bez netrpělivosti vyhlíejí příchod velitele. Kdy ho konečně uvidí, postaví se do pozoru. Velitel zasalutuje, zavelí pohov, udělí příkazy, odsalutuje a vichni odrázují na provizorní pracovitě. Je den uprostřed války a v celém táboře nepadne ani jednou pozdrav Heil Hitler!, který jinak patří k rituálu v celé říi. (Tak je toto období dnes alibisticky líčeno.) Nepadne proto, e si to nepřeje sám velitel, Reinhard Gehlen (rovně podle dnení verze té doby). V té době je ji podplukovníkem a nositelem elezného kříe.

Novinář Wolfgang Wehner, který si historku o zákazu nacistického pozdravu v Gehlenově táboře vymyslel, popravdě neprokázal ani přílinou dávku snaivostl. Zato někteří jiní západní autoři se ve snaze maximálně Gehlena očistit od pinavého nánosu nacismu přímo překonávali.

Například podle Jurgena Thorwalda esesáci přímo zuřili, kdy se jim doneslo, e éf pionáe proti Sovětskému svazu zastává tyté názory jako atentátníci na Hitlera z 20. Července 1944. Pokusili se prý ho proto odstranit a dolo k nelítostnému boji, v něm Gehlen bojoval o ivot a čas. Taktak vyhrál, nebo kdyby válka trvala jen o několik týdnů déle, určitě by prý dopadl mnohem hůře ne ve skutečnosti. Nebylo by zůstalo jen při jeho pouhém sesazení, které nakonec Hitler nařídil. Důvěryhodnost této vymylené verze má podle autora potvrzovat okolnost, e Gehlen později systematicky odmítal zaměstnávat jako agenty bývalé esesáky.

Co vechno papír snese! Vechno bylo úplně jinak. Existuje o tom nespočet naprosto jasně hovořících důkazů. Potvrzují, e pravý opak je pravdou.

Gehlen ovem měl mezi svými zpravodajskými důstojníky i lidi, kteří pravděpodobně sympatizovali s plukovníkem von Stauffenbergem a jeho pokusem o odstranění vůdce, který podle nich svým vojenským diletantstvím a zločinným fanatismem vedl Němce do zjevné katastrofy. Moná, e si éf FHO s nimi tu a tam vyměnil i názory, nebo musel počítat s moností, e by se atentát podařil a e by někdejí spiklenci mohli povýit, případně se stát jeho nadřízenými. Pochybné se vak zdá, e by sám v čemkoli by jen pohnul prstem, nato aby těmto lidem dával k dispozici materiály, Je získala jeho pionání ústředna na východní frontě (jak se domnívá dvojice autorů Hermann Zolling a Heinz Höhne, kteří jinak vystupují vůči Gehlenovi poměrně kritičtěji).

Na to byl Gehlen nejen příli opatrný, ale příčilo se to i zásadám, jimi se cítil s nacistickou érou spřaen. Jetě dlouho po válce, kdy se dostane do kompetenčního sporu se skutečným německým protifaistou Johnem, který před nacismem emigroval, trousí o něm posudek, který zřejmě pokládá za nejhorí vůbec: Jednou zrádce, vdycky zrádce! Pokud pak měl moc, nikdy neváhal ji proti zrádcům nemilosrdně pouít. Přítele Rönna, vedoucího jedné své skupiny FHO, bez váháni vydal gestapu k popravě, dalího přítele Rlttberga ihned přeloil k bojovým jednotkám na frontu, kde byl Jetě v posledních válečných dnech stanným soudem poslán na smrt zastřelením.

Ostatně, jak dobře byl zapsán Reinhard Gehlen u nacistů Jetě i po nezdařeném atentátu z roku 1944, prozrazuje výpověď jeho někdejího podřízeného Waltera Jacobi-Budissina, odborníka pionání sluby německého válečného letectva:

Po 20. červenci byl generálmajor Gehlen přijat do uího kruhu vysokých důstojníků kolem Hitlera a platil za zcela spolehlivého ve smyslu hnědých vládců. Zůstal také i dále éfem oddělení FHO.

A zřejmě nikoliv náhodou se dal v roce 1959 slyet jistý Friedrich Panzinger, někdejí

SS-Standartenfiihrer a úřadující éf Reichssicherheitshauptamtu, kdy se dostaly na veřejný přetřes Gehlenovy údajné protinacistické zásluhy:

Znám krásné činy Reinharda Gehlena moná lépe ne on sám. Dostanou-li se věci před soud, rozhodně nebudu mlčet.

Je snad zbytečné dodávat, e se věci před soud nedostaly.

Pokud jde o údajný Gehlenův odpor k esesákům, projevoval se svérázně v tom, e je po válce přednostně zaměstnával ne po desítkách, ale hned po stovkách. Pokračoval tak ovem jen v tradicích, započatých na východní frontě, kde právě esesáci patřili mezi jeho nejblií přátele, spolupracovníky a příznivce. Ti pak k němu chovají v hodinách pádu nacistického reimu takovou důvěru, e ho spolu s esesáky Skorzenym a Prttzmannem pověřují, aby zorganizovali a provedli akci. Pro osvěení paměti: ta akce měla krycí název Werwolf (Vlkodlak) a jejím posláním bylo po poráce hitlerovských armád uvést spojence do paniky.

KARIÉRA VÁLEČNÍKA

Září roku 1939 patřilo mezi slunná období. Slunce jetě prailo, i kdy postrádalo intenzitu červencových či srpnových dní. Taní ptáci se jetě nestěhovali na Jih, květiny dosud kvetly a brouci pokojně putovali v houtinách trávy, je se stále zelenala. Ve vzduchu “vak ji bylo cítit babí léto  a jetě cosi. Střelný prach, dým z vyhořelých domů, zápach rozkládajících se těl. Lidí i zvířat. Nacisté konečně nespoutaně vyrazili za kořistí, kterou jim vůdce tak dlouho sliboval.

Po upráených polských cestách se trmácel i terénní vůz tábu 213. divize wehrmachtu a na něm jeden zbrusu nový major. Reinhard Gehien. (Ne toto taení skončí, stane se navíc zbrusu novým dritelem elezného kříe.) Pravidelně se rozhlíí po krajině, ale přírodu sotva vnímá. Srovnává skutečnost s tím, co kdysi smělými tahy tukou pomáhal zakreslovat na mapách ministerstva války. Porovnává s původním projektem, jak wehrmacht nyní plán realizuje. A je spokojen. Půidruhamiliónová německá armáda se nezadritelně valí přes polská města a srovnává se zemí polské dědiny.

S průběhem taení je spokojen nejen on, ale i jeho bývalí nadřízení v generálním tábu. A protoe vědí, e blízká budoucnost přinese jetě četná podobná taení, povolávají si nadějného stratéga zpět do svých řad.

Píe se říjen 1939 a na ambiciózního mladého důstojníka čeká stále spousta práce. Je třeba připravit útoky na Holandsko, Belgii, Lucembursko, Dánsko, Norsko a zvlátě pak na Francii. Brzy patří k nejhorlivějím strůjcům dalích taeni.

Tu navrhuje pevnostní val a pancéřové příkopy proti Sovětskému svazu, onde chystá plán na poziční válku ve Francii a opět jinde načrtává úderné obchvaty proti ostatním zemím. Tím vím sl vysluhuje válečné ostruhy, které ho krátce na to vynesou do klíčového postavení ve wehrmachtu.

V té době sl také získává přízeň mue, jeho ivotní osud se s jeho příběhem na dlouhá, předlouhá léta proplete. Je to éf oddělení, v něm Relnhard Gehlen na tábu pracuje, plukovník Adolf Heusinger. Tehdy jetě Gehlen ani ve své fantazii netuí, e se po válce jejich role vymění. Za záznam stoji sluební posudky, které tehdy za války Heusinger vydával o Gehlenovi:

Důstojník generálního tábu, jakého sl jen mono představit. Osobností, znalostmi a pílí vysoko převyuje průměr. Má vyslovené operační nadáni a myslí daleko dopředu.  Skromná, sympatická osobnost. Mimořádné snaivý. Při práci výkonný a k myslitelným hranicím.

Ospěchy i posudky věnčený Gehlen se potom na čas zúčastní i svého druhého konkrétního válečného taení. Tentokrát na západ, do Francie.

Znovu kola jeho vozu brázdí nepřátelskou půdu, znovu sl jeho oči srovnávají to, co vidí, s tím, co jeho hlava předem připravila. A znovu je spokojen nejen on, ale vichni jeho éfové.

Jakmile se vrací zpět, je ihned funkčně povýen. Stává se vedoucím Skupiny východ v operačním oddělení generálního tábu a dostává tak na starost velké téma svého ivota, jak se o tom v roce 1971 s Jistou zlomyslností vyjádřil hamburský Časopis Spiegel. Tím tématem je Sovětský svaz.

Nový éf se na nové idli jetě nemá ani Čas ohřát, kdy z Hitlerova hlavního stanu přichází přísně tajný doklad, nadepsaný stroze: Směrnice číslo 21. Plán Barbarossa.  Německá branná moc musí být při pravena, aby jetě před koncem války s Anglií rychlým taením porazila sovětské Rusko. K tomuto účelu budou muset pozemní vojska nasadit vechny jednotky, které mají k dispozici, s tím omezením, e obsazená území musí být zajitěna proti překvapení . . Rozkaz k útoku proti sovětskému Rusku dám v případě potřeby osm týdnů před plánovaným zahájením operace. S přípravámi, je vyadují delí dobu, budi započato, pokud se tak nestalo Ji nyní, a musí být ukončeny do 15. 5. 1941. Rozhodující důraz musí být kladen na to, aby nebylo mono seznat ná úmysl provést útok… podpis: Adolf Hitler. (Citace z dokumentu, předloeného Mezinárodnímu vojenskému tribunálu v Norimberku.)

Směrnice Číslo 21 přila 19. prosince 1940 a Gehlenovi, kterého se v jeho nové funkci prvořadě týkala, bylo ihned jasné, e znamená dalí několikaměsíční práci ve dne v noci. Toho se vak neleká, naopak nasadí tak horečné pracovní tempo, e úkol splní s předstihem o týden dříve, ne stanovil jinak ibeniční termín. Přitom z pilnosti v tée době zvládne jetě i návrh operačního plánu na okupaci severního Řecka a koncept taení proti Jugoslávii (ten mu údajně zabral jediný den).

Pokud jde o plán Barbarossa, zhostí se horlivý pracovník úkolů, jak vyřeit dopravní problémy, otázky přísunu vojsk a materiálu a konečně jak si vymyslet a stanovit dělící linie mezi pronikajícími armádami, skutečně na výbornou. Alespoň na papíře a podle názoru náčelníka generálního tábu Haldera, který vzápětí obohacuje sluební rejstřík svého podřízeného:

Gehlen spojuje prvotřídní vědecké znalosti a nevední pracovitost se silným charakterem a vojenským vzletem, je přímo stvořen pro vedoucí postavení v generálním tábu. V nacistickém generálním tábu, sluí se zde dodat!

Kdy Gehlen pracuje na přípravách přepadení Sovětského svazu, snaí se získat o budoucím nepříteli vemoné informace. Začne se proto obracet na 12. oddělení generálního tábu, které pod neobyčejným názvem Cizí armády  východ má na starosti protisovětskou pioná. Informace dostane a také je při svých projektech pouije. Po skutečném počátku války se Sovětským svazem vak rychle zjistí, e větinou nebyly k ničemu. Nepřichází na to sám. Ke stejnému názoru se téměř stejně brzy dopracují i ostatní operační důstojníci tábu, jim vechny první optické vojenské úspěchy nedokáí zastřít skutečnost, e síla Sovětské armády byla podceněna.

Halder nad zjevnou neschopností zpravodajského oddělení zuří a rozhodne se vyměnit jeho éfa, plukovníka Kinzela ádný z moných kandidátů mu vak nevyhovuje. A tu mu naeptá Heusinger jméno Gehlen.

Halder zprvu nesouhlasí, nedokáe se vyrovnat s představou, e by se ze tábního důstojníka měl krtnutím pera stát zpravodajec. Nakonec vak nemá na vybranou. Proto podpisuje přeloení a Gehlenova vojenská kariéra po 22 letech sluby definitivně končí. Nejde o aprílový ert, i kdy kalendář ukazuje právě datum: 1. duben 1942.

V ÚLOZE AGENTA

4. dubna 1942 oddělení FHO hlásí generálnímu tábu:

Válečné a územní ztráty způsobují, e se lidské ruské rezervy nyní blíí konci. Protivník ji není schopen ztráty nahrazovat. Ji nemůe, jako to udělal v zimě 1941/42, zmobilizovat rezervy k nějakému rozhodujícímu úderu.

1. května 1942 pionání oddělení FHO posoudí celkovou situaci nepřítele a dojde k závěrům, které se téměř přes noc ukáí nesmyslem. Tam, kde se předvídá útok nepřítele, se nic nestane. Jinde, kde informace ujiují o klidu, sovětské jednotky naopak zaútočí.

Dvě blamáe v nové funkci a navíc v tak krátkém čase jsou tvrdí sousto, ne můe Gehlen nadobro strávit. A tak začne převzaté oddělení, kolem něho se dosud v generálním tábu chodilo více méně po pičkách, čistit. Razie postihuje kadého, kdo a dosud zastával nějaké důleitějí místo, nebo kdo v něm pracuje ji delí dobu. Archivy bohuel neprozrazují, co v tomto období z FHO vůbec vycházelo a nakolik ochromení zpravodajské práce na východní frontě wehrmachtu vadilo. S určitou ironií lze předpokládat, e to asi málokoho vzruovalo, nebo oddělení bylo stejně ji zdiskreditováno. Protoe podle dřívějích situačních zpráv a informací FHO nepřítel u tak jako tak dávno neměl existovat.

Kdy Gehlen skončil s vyhazovy, začal se důkladněji rozhlíet, s kým bude vlastně pracovat. Z relativně malých moností se nakonec rozhodl pro dva nejblií spolupracovníky. Prvním byl kapitán, který se ke pionái FHO dostal těsně před Gehlenem. Jmenoval se Gerhard Wessel, ročník 1913, pocházel z Neumůnsteru a podobně jako Gehlen původně patřil k dělostřelcům. Ve zpravodajské slubě ji před příchodem k FHO pracoval v Abwehru pod admirálem Canarisem. Platil za člověka rezervovaného, neproniknutelného a nadaného analytickými schopnostmi. Projevoval značné řečnické vlohy, co asi nejvíce upoutalo Gehlena, o něm se naopak vědělo, e řečnický talent nemá a e ji při sebenenucenějím rozhovoru působí trapně.

Druhým muem, na něho padl éfův los, byl major Heinz Danko Herre. S ním si Gehlen (nyní ji čerstvě jmenovaný plukovník) rozuměl od prvního setkání. Oba pocházeli z důstojnických rodin, oba se zhlíeli v tradičním pruáctví, oba věřili v konečné vítězství říe, Herre navíc měl ji značné pionání zkuenosti z Besarábie, Karélie, Estonska a z válečných taení proti Polsku, Francii, Jugoslávii a SSSR. Co jeho éfovi, který dosud prakticky tápal v nejzákladnějích věcech piónského řemesla, mimořádně vyhovovalo.

Gehlen, Wessel a Herre utvoří triumvirát, který bude po desetiletí vládnout nacistické a později západoněmecké tajné slubě. Přeije válku, spojeneckou okupaci, počáteční chaos uměle ustavovaného západoněmeckého státu a úspěně se zabydlí ve Spolkové republice. Málokdo si přitom vzpomene, e členy tria vlastně kdysi do funkcí jmenovali lidé, kteří definitivně zmizeli v popravčích či politických propadlitích.

Střízlivé propočty odhalují, e se Gehlenovi reorganizace FHO protáhla přiblině na rok, i kdy vydatně čerpal potřebnou pomoc na místě nejpovolanějím: u Canarise.

Admirál Canaris Gehlenovi prokazoval mimořádnou přízeň. Aby posílil jeho postavení, převedl k němu větinu svých agentů na východní frontě, take Gehlen fakticky získal monopol nad protisovětskou pionáí. Canaris také neetří radami, aby Gehlenovi ulehčil a zefektivnil práci.

Překvapivý vztah starého a zkueného Canarise (Američané ho nazývali mistrem piónů) k mladému a ve pionái neotrkanému Gehlenovi se vysvětluje předevím jistým společným jmenovatelem, který oba tak rozdílné mue sdruoval: toti nenávistí ke komunismu a Sovětskému svazu zvlá. A teprve potom se připoutí monost, e Canarise v tomto jeho počínání vedly i taktické důvody. V roce 1942 mu Ji muselo být zjevné, e Hitler válku proti Sovětskému svazu nemůe vyhrát, a proto si nechtěl příli spálit prsty v předem jasně ztracené věci.

Liák Canarls převádí své východní agenty ke Gehlenovi, který toto gesto s nadením vítá, protoe dosud fanaticky věří v konečné vítězství německých zbraní. Čas ovem ukáe, e nakonec Canarisovi nepomůe ani taktizování, ani předvídavost. V květnu 1945, těsně před koncem války jej dá Himmler pověsit v koncentračním táboře ve Flossenbtirgu.

S Canarisovou otevřenou podporou se Gehlen odvái budovat mnohem velkorysejí oddělení, ne od něho původně generální táb ádal. Dokonce lze konstatovat, e FHO vlastně brzy rámec úkolů generálního tábu daleko přerůstá, nebo se stává centrem, kde se neshromaďují jen informace vojenského, nýbr i politického, hospodářského a vědeckotechnického charakteru. Navíc se kromě pionáe začne oddělení FHO zabývat i zákodnictvím, sabotáemi, organizováním rozvratných band v týlu nepřítele a vedením psychologické války. Akční rádius Gehlenových agentů je přitom obrovský: od Skandinávie přes Sovětský svaz a po Balkán.

Kromě toho oddělení spravovalo vlastní výslechový tábor (na pevnosti Boyen u Gizycka), vybavený nejmodernějími technickými prostředky. Jeho branami procházeli zajatí sověttí důstojníci, vědci, profesoři, umělci  jednou k výslechům, podruhé do nenávratna koncentračních táborů. Mnohdy se zajatci zaměstnává sám Gehlen, který v té době (je po Stalingradu a německé armády ustupují) podle svědectví jednoho ze svých tehdejích spolupracovníků hlásá: U si nemůeme dovolit být vlaní. Humanismus a lidskost jsou hezké věci pro mue jako Kant a Schopenhauer, ale pro nai práci je to balast.

Vechny informace, memoranda a statistiky se přehledně uspořádaly a zaloily do ocelových schránek. Těch přibývalo. Výsadní postavení mezi nimi zaujímala bedna s osobními daty o sovětských velitelích.

Gehlen vak stále nebyl příli spokojen. A dělá co chce, pořád není schopen svými informacemi a zprávami o situaci zastavit nebo alespoň zpomalit německý ústup na frontě. A poněvad ho víra v konečné vítězství říe jetě neopoutí, začíná se vrhat do podniků, které jsou Čím dále hazardnějí i zločinnějí.

Jedním z nich je vysazování německých agentů v sovětských uniformách za frontou (s úkolem infiltrovat táby Sovětské armády a vnáet do nich zmatek, proniknout do továren a kanceláří a zorganizovat tam sabotáe, legalizovat se v sovětském civilním ivotě a vyčkat přítích instrukcí). Byla to akce, k ní ho zřejmě inspiroval příklad esesáků. Ti si toti uprostřed roku 1943 vymysleli Podnik Zeppelin, v jeho rámci měla být do sovětského týlu shozena skupina zrádců, naverbovaná v zajateckých táborech. Skupina měla kolem sebe ířit chaos a připravit tak půdu pro eventuální německý útok na frontě. Esesácl obstarali sovětskou výstroj a výzbroj. Dlouho se jim vak nedařilo získat podrobnějí informace o sovětských jednotkách, které operovaly v prostoru, kam měli dobrodruzi dopadnout. Posléze se esesácl obrátili na Gehlena a ten ochotně pomohl. Jakmile dostali, co ádali, obratem se začaly vyhotovovat falené sovětské vojenské průkazy a Podnik Zeppelin byl zahájen. A vzápětí na to skončil. Fiaskem. Gehlen se ovem z něho nepoučil a kdy usoudil, e nastala příhodná doba, podnik zopakoval. Ve vlastní reii. A s vlastním debaklem.

Dalí Gehlenovou akcí je pokus zaloit Ruskou osvobozovací armádu. Ani zde není nesmírně ambiciózní éf FHO vůbec původní. Plán vyzbrojit Rusy, kteří by byli ochotni zradit vlast a bojovat za fuhrera, se datuje ji říjnem 1941 a pochází z pera jistého Strik-Strikfeldta, který za první světové války nosil carskou uniformu a nyní jej v jeho fantazírování podporovali vlivní důstojníci wehrmachtu.

A tak či onak, sám Hitler pokládal za jedinečné bláznovství podnik, do něho se o něco později pustil s takovou vervou Gehlen, podnícený k tomu svými armádními příznivci. Aby vůči fuhrerovi zlegalizoval nábor ruských dobrovolníků, prohlásil, e potřebuje zajatce k výzvědným úkolům na východní frontě A aby získal úplnou kontrolu nad eventuální Vlasovovou armádou, (měla mít a 200.000 vojáků), jmenoval svého spolupracovníka a přítele Herreho náčelníkem Vlasovova tábu a Strik-Strikfeldta stálým Vlasovovým průvodcem.

Kdy se takto pojistil, vypracoval memorandum o veliké prospěnosti této akce a poslal Je do vůdcova hlavního stanu. Führer vak zůstal neoblomný i vůči Gehlenovi. Návrh označil za fantům prvního řádu a 8. června 1943 výslovně rozhodl, e ádná Vlasovova armáda nebude nikdy existovat.

Ji naverbovaní Vlasovci, rekrutující se převáně z kriminálních ivlů, mohli nadále počítat jen se pionáními a rozvratnickými úkoly a jejich organizace se omezila na více méně volně operující bandy ve frontových liniích. Prakticky lo o mizerně maskované gangsterství vůči civilnímu obyvatelstvu. Nejprve sovětskému, dokud se fronta pohybovala na území SSSR, později polskému a československému, kdy nacisté pod sovětskými údery ustupovali na západ.

Gehlen Vlasovce podporoval a do poslení chvíle, přestoe mu ve skutečnosti přinesli jen zklamání a e na něho chvilkově přivolali i Hitlerův a Himmlerův hněv. Věřil Jim pevně a Jetě dlouho po válce byl přesvědčen, e nebýt chybného führerova rozhodnutí, mohli Němci za pomoci Vlasovců přece jen vyhrát válku a zničit Sovětský svaz.

Gehlenovo přesvědčení se přitom neomezovalo Jen na neplodné akademické rozhovory, nýbr mu poskytovalo váný argument v rozborech situace, pravidelně podávaných novým chlebodárcům, Američanům,

HORKÉ KONCE

V táboře Maybach I a Zossen nedaleko Berlína se opět po delí době konala mení slavnost. Povyovali éfa FHO, Reinharda Gehlena.

Tentokrát Ji dostal hodnost generálmajora, co byl záviděníhodný stupeň i v nacistické válečné mainérii. Jeho povýení navíc přilo v době  psal se 1. prosinec 1944  kdy se v německé armádě prakticky ji několik měsíců nepovyovalo. Zvlátě ne v hodnostech vysokých důstojníků, které fuhrer bez výjimky podezříval, e leccos věděli o Stauffenbergově atentátu z 20. července tého roku. O to víc se tedy účastníci oslavy veselili, e mají ve svém středu mue, který si stále zachovává přízeň nejvyích míst třetí říe.

Zátky ampaňského bouchaly, vzduchem se rozléhal vojácký hlahol, chraptivé hlasy notovaly Jednou  , Denn wlr fahren, Jindy Lili Marlen, a nablýskané černé holínky vydupávaly rytmus písni i rozjařených hovorů

Atmosféra strhla i samého oslavence, který na chvilku zapomněl na své věčné lučníkové obtíe, na strohý pruácký dril, na to, e sám neumí bavit, i na starosti, které se nezadritelně mnoily při zprávách z východní fronty.

Poslední válečná zima nezačínala pro nacisty vůbec dobře a ani Gehlen stále Jetě věřící v magická kouzla německých zbraní, sl u nemohl dělat o přítím vývoji ádné Iluze. Kam se podíval, wehrmacht i Jednotky SS zmaterě ustupovaly. Po vyklizení Finska, baltských zemí, Rumunska, Bulharska a Albánie ( jejich nové vlády obratem vyhlásily Německu válku), přicházelo na řadu Československo (onoho 1. prosince překročila sovětská vojska Ondavu a osvobodila Trebiov), Polsko, Maďarsko a Jugoslávie.

Německá vojska spěla ke konečné katastrofě a Gehlenovl nezbývalo, ne aby se začal připravovat na nejhorl.

Ostatně, měl to tehdy trochu i ve sluebních povinnostech. Svěřili mu bezpečnost generálního tábu wehrmachtu, co znamenalo, e se v případě potřeby měl starat o Jeho evakuaci.

Mimochodem, tento úkol mu nesmírně pomohl v jeho vlastní věci, nebo mu umonil dokonale krýt přípravy na převoz dokumentačního archívu FHO do míst, která sl předem vybral pro Jeho bezpečnou úschovu. Aby se co nejlépe pojistil, e se mu cenné materiály nikde neztratí, nebo nepropadnou náhodné zkáze, a e mu zůstanou k dispozici, i kdy archiv převezme někdo jiný, dal vechny zprávy a studie o Sovětském svazu ofotografovat a uloit do zvlátních ocelových beden.

Horečná a tajuplná činnost kolem pionáního archivu FHO nemohla nevzbudit pozornost esesáků, kteří stále ostříím zrakem bděli nad třetí říí, i kdy se ji kvapem rozkládala. Jene za co Jinému v těchto dobách hrozila smrt, si Gehlen vyslouil pochvalu.

Jinak krajně nedůvěřiví esesáci se spokojili Gehlenovým vysvětlením, e pořízení duplikátů diktují hlediska bezpečnosti před leteckým bombardováním. A v uznání za Jeho pracovní horlivost ho obratem zasvětili do svých plánů, chystaných s ohledem na blíící se konec války. Patřila k nim právě i akce Werwolf, kterou Gehlen nakonec dostal pod patronát, jak uvedeno, spolu s esesáckými prominenty Skorzenym a Priltzmannem.

Důvěra předáků SS ke Gehlenovi ovem nebyla náhodná. Od Podniku Zeppelin, v něm si Gehlen vyslouil u smrtihlavů první ostruhy (pohotovými údaji o sovětských jednotkách, operujících na území, kam se shazovali esesáčtí agenti), po poslední akci Werwolf spolupracuje éf FHO s jednotkami SS tak těsně, e se někde ani nepozná, kdo je vlastně autorem toho či onoho nápadu.

Esesáci se pak Gehlenovi revanovali, jak mohli: postupovali mu ochotně vechny informace, shromáděné při různých akcích jejich agenty. Plnili bez zaváhání pokyny, které jim Gehlen tědře uděloval, a dokonce si vzali na vlastní odpovědnost vyzbrojit dvě divize Vlasovců, kdy se jim éf FHO svěřil se svým hýčkaným plánem.

Tato poslední esesácká velkorysost naladila Gehlena vůči Himmlerovi natolik přátelsky, e neváhal dát jednotkám SS dočasně k dispozici svého zástupce Wessela a e do své nejtěsnějí blízkosti připustil hned dva z esesáckých pohlavárů: sturmbannfúhrery Skorzenyho a Hengelhaupta.

Esesáci také předávali Gehlenovi významnějí zajatce k výslechům (s lichotivým poukazem, e nedokáí pracovat s takovou vědeckou přesností jako FHO) jedině na Gehlenovi pak prakticky záleelo, co se s těmito zajatci nakonec stane. Zda skončí na ibenicích, čl v plynových komorách koncentračních táborů, nebo zda Je ponechají v záloze pro jiné pouití: třeba pro nasazení k pionáním úkolům v řadách sovětských vojsk.

Gehlenovo postavení bylo tak pevné, e i nejprominentnějí esesáci pokládali za vhodné mu při nejrůznějích příleitostech lichotit. Tak Walter Schellenberg, vedoucí zahraničního oddělení SD a SS-brigadenfúhrer, pod něho fakticky pionání činnost Gehlenových podřízených spadala, se o éfovi FHO vyjadřoval jen v superlativech a jetě ve svých pamětech, publikovaných po válce v Anglii, s netajenou úctou vzpomíná na jeho zásluhy. A Schellenberg, který se sám rád nazýval Himmlerův Benjamin, obvykle věděl, o čem mluví.

Stejně to věděli i ti, kdo v Himmlerově hlavním stanu Gehiena přejmenovali na edou ruku.

Věděli o zařízení jeho skrýe v bavorských horách, o převozu a ukrytí beden s nejtajnějími materiály FHO, o úmyslech kontaktovat Američany a nabídnout jim spolupráci proti Sovětského svazu. Protoe nic z toho si Gehlen podle veho nevzal jen na vlastní riziko. Neodpovídalo to toti ani jeho postavení, třebae bylo vysoké (jetě v posledních váléčných týdnech byl povýen na generálporučíka , ani jeho pruáckému zaloení, zvyklému vykonávat rozkazy nadřízených.

A prostá úvaha, kdo za daného stavu věcí mohl o Gehlenových plánech na přechod k Američanům nejspíe vědět, vede k tomu, e to byli právě esesáci. bez jejich vědomí se v nacistické mainérii nepohnulo ani nejnepatrnějí kolečko. Nato, aby si někdo někde mohl zařídit pohodlnou chalupu a pak se do ní odebrat přes celé bojující Německo, i se zavazadly, která musel přepravovat celý vojenský konvoj.

Z esesáckých znalostí věcí mohla vzniknout úvaha, sotva vak ji sám plán Jeho iniciátory je zřejmě nutno hledat jinde, nejspíe v generálním tábu a vrchním velitelství armády. Prozrazuje to alespoň pozdějí vestranná pomoc, kterou Gehlenovi v nové Činnosti poskytují někdejí nejvyí činitelé wehrmachtu, a to mnohdy i s rizikem, e tím ztratí vlastní tvář  steiné jako to prozrazuje Gehlenova nikdy neutuchající snaha prosadit u Američanů rehabilitaci wehrmachtu a reaktivi-zaci vrchního velitelství a generálního tábu. Nepřekvapuje proto, e pro tak náročný úkol byl vybrán nebo se sám vybral Gehlen, a to vzhledem k aspiracím, je se u tohoto bývalého pruáckého důstojníka probudily jak příchodem nacistické éry, tak hlavně jeho pozdějí proměnou v éfa tajných agentů. Pokud existovaly pochybnosti o Gehlenově spolupráci s esesáky, vyvrátil je vojenský tribunál v Norimberku, jemu byl předloen doklad NOKW  071, který podepsal vedoucí III. skupiny Gehlenova oddělení, tehdejí plukovník Selmayer.

V textu dokladu se praví: Podle Vůdcova rozkazu z 30. 7. 1944 nezasluhují ty neněmecké civilní osoby v obsazených zemích, které v rozhodujících dobách naeho existenčního zápasu nám vpadají do zad, ádných ohledů … Není-li vzhledem k válečné situaci nebo dopravním poměrům moné viníka odevzdat SD, musí být bezohledně přikročeno k provedení jiných účinných opatření. Pochopitelně není námitek, aby za takových okolností byly stannými soudy vynáeny a vykonávány tresty smrti.

Poslední válečné týdny a dny obklopuje Gehlena Částečný mýtus. Z objektivních důvodů, nebo chaos v třetí říi se stupňoval úměrně s tím, jak e nezadritelně blíil okamik poráky a kapitulace. V takové situaci bývá svízelné přesněji se orientovat.

Tak tedy s výhradou, e to můe být i jinak, seli se 4. dubna 1945 v lázeňském hotelu Bad Elsteru (Sasko) tři mui v důstojnických uniformách wehrmachtu. Schůzka byla tajná a její účastníci předem vykonali řadu bezpečnostních opatření, ne se na ni dostavili. Vichni v tom měli náleitou praxi, nebo ani jeden z nich ji nebyl voják v pravém slova smyslu. První dva není třeba představovat: jedním byl Reinhard Gehlen, druhým jeho zástupce Gerhard Wessel (který to pod Gehlenem dotáhl z kapitána na podplukovníka). Zato třetího ano, třebae jej s oběma jí dlouho pojily sluební povinnosti.

Byl jím podplukovník Hermann Baun, ročník 1897, narozený v Oděse; zvlátní znalosti: plynulá znalost rutiny a ukrajintiny Bauna k sobě vytáhl na počátku války Canaris a brzy z něho udělal experta na Sovětský svaz. Potom ho postavil do Čela jedné své frontové výzvědné skupiny, pracující pod krycím názvem Walli 1. Úkolem skupiny bylo vyhodnocovat ukořistěné vojenské materiály nepřítele, vyslýchat zajatce a organizovat pioná na frontě.

Hermann Baun vak patřil k lidem, kterým ctiádost nedává spát. Ačkoliv měl tak málo agentů, e nedokázal plnit ani přikázané povinnosti, snil ji o tom, jak rozíří svou pionání sí po celém Sovětském svazu, jak povede diverzní akce v dalekém sovětském zázemí  prostě o vem tom, co se na jiném místě pokouel uskutečnit ji Gehlen. Kdy ho potom Baun poznal a nael s ním společný jazyk, navázaly obě pionání ústředny, FHO a Walli 1, nejtěsnějí pracovní styk. A oba éfové agentů rozvíjeli vztahy, které lze nazvat téměř přátelskými.

Sotva Gehlen, Wessel a Baun zasedli v hotelu do pohodlných křesel, ujal se éf FHO slova. Vojenskou situací se nezabýval. Ta byla ostatně v té době ji tak jako tak jasná i kadému malému dítěti. Soustředil se naplno k podstatě návrhů, které předloil jako své mylenky. Podle Gehlena bylo zbytečné propadat jakékoliv panice z poráky, nebo mají v ruce nemalé trumfy vůči Američanům. A s nimi se můe vytasit on. Jsou uloeny v ocelových bednách, které uschovají na tajném místě a a přijde čas, výhodně je prodají Američanům. Nejen za dolary, i kdy ani význam peněz nelze podceňovat, ale hlavně za politický vliv ve Washingtonu. Za takový vliv, který dopomůe Němcům k nové armádě, k nové říi a k novému pokusu o ovládnutí Evropy. Záleí Jen na tom, jak se k Američanům dostat a jak Je přesvědčit, e právě Gehlen, Wessel a Baun jsou lidé, s nimi se mají spojit.

Diskuse o tomto bodu byla vzruená. Ani jeden z přítomných agentů neznal americké praktiky, a tak se s návrhy roztrhl pytel. Kdy to zjevně k ničemu nevedlo, dohodli se tři spiklenci na nejjednoduím způsobu.

Kadý se na vlastní pěst pokusí spojit s některým vysokým americkým důstojníkem a kdy se mu to podaří, nabídne Američanům spolupráci Jménem ostatních dvou agentů. Krycí název pro svou akci sestavili z písmen FHO (tedy zkratky Gehlenova pionáního oddělení) a za ivou schránku určili jednoho svého známého, jinak profesora církevních dějin. V dorozumívacím kódu se pak Gehlen nazýval Y Baun X a Wessel W.

Den po konspirativní schůzce v Bad Elsteru vydal Gehlen rozkazy agentům z oddělení Cizí armády  východ. Shodou okolností to byly jeho poslední rozkazy v éfovské funkci, nebo vzápětí na to padne náčelník generálního tábu Heinz Guderiam, který natolik slepě věří Gehlenovým zpravodajským informacím, e podle nich řídí vekeré vojenské operace.

Hitler se na Guderiana rozlítí a se slovy: Gehlen Je blázen vyhodí jeho a o dva dny později i éfa FHO z funkcí. Guderian odejde na týdenní zdravotní dovolenou a Gehlen  jeho nástupcem je jmenován Wessel  se začne přesunovat na předem vyhlédnuté místo do tzv. alpské pevnosti, leící v horském uzlu na bavorsko-rakouských hranicích.

Podle hamburského týdeníku Spiegel (číslo z 22. září 1954) vypadaly Gehlenovy poslední rozkazy takto:

V poslední fázi ústupu německých velitelských tábů rozdělil (Gehlen) důstojníky a zasvěcené sonderfůhrery i mustvo svého tábu do tří skupin. Vydal rozkaz, e nikdo, bude-li zajat, (nesmí pravdivě vypovídat, pokud k tomu nedostane písemný rozkaz přímo od něho nebo od velitele své skupiny.

védský list Stockholms Tidningen z těchto rozkazů 18. prosince 1955 ocitoval příkaz:

Jděte jen do amerického zajetí.

A západoněmecký týdeník Welt am Sonntag tého roku prozradil, e Gehlen slíbil zorganizovat kurýrní slubu mezi těmi agenty, kteří se dostanou do zajetí.

Bez ohledu na to, co vechno tyto rozkazy skutečně obsahovaly, známe Jeden Jejich zcela konkrétní důsledek. Z tábora Maybach I začalo putovat Německem padesát ocelových beden s kopiemi map, zpráv, leteckých snímků, studií a různých Jiných listin a záznamů.

Konvoj agentů, dopravujících tento vzácný materiál na Gehlenem určená místa pod bavorskou horou Wendelsteinem se brzo rozdělil. Mení skupina vtáhla do Flensburgu, větí pod Wesselovým vedením zmizela v Bavorsku, kde se k ní později připojil Gehlen, zaměstnaný i po svém vyhazovu nadmíru důleitým posláním: skrývat agenty pod nepravými Jmény na nejrůznějích místech Německa. V piónském argonu se tomu říkalo umírání.

Umíralo se takto: do místa agentova bydlitě bylo posláno úmrtní oznámení s obehranou formulkou padl za Vůdce, národ a vlast a agent sám se vynořil někde Jinde. Tam ohlásil ztrátu průkazů a vyádal si nové, znějící ji na libovolně udané Jméno. Nebo se mu technická sekce FHO sama postarala o Jiné legitimace.

Jakmile se Gehlen v Bavorsku připojil k Wesselově koloně, pohnuly se pečlivě udrované silné osobní vozy lesními cestami do Valeppu. Tam důstojníci spolu s Gehlenem vystoupili a odeslali řidiče zpět do Miesbachu.

Vedla je k tomu jednak opatrnost, aby nepovolaní neznali přesné místo plánovaného úkrytu, Jednak i okolnost, e dalí cestu nemohlo zvládnout ádné terénní vozidlo. Horská chalupa Elendsalm, kterou si Gehlen po vzoru Hitlera, libujícího si v orlích hnízdech vybral za dočasný příbytek pro sebe i svůj táb, stála toti na příkrém svahu ve stínu Wendelstetnu (Jde o onu horu, kde se měly zakopat  a také zakopaly  ocelové bedny se pionáním materiálem.)

Kdo vechno na Elendsalmu nocoval, ádné prameny blíe neudávají. Je jen jisté, e to nebyl ani Wessel, který se ubytoval v jiné chalupě, vzdálené od Gehlenova úkrytu 30 kilometrů, ani Baun, který se v té době úspěně ukrýval v Rettenbergu před francouzskými jednotkami a vzdal se, jakmile tam Francouze vystřídali Američané. Ti ho sice ihned zavřeli do zajateckého tábora, přesto vak Baun v kontaktech s Američany přece jen získal určitý předstih před Gehlenem, který si stále jetě hrál na vojáka na horských vrcholcích.

Kadé ráno před východem slunce toti uprchlík se svou skupinkou odcházel z provizorního útočitě a plhal na horské útesy, odkud pátravě pozoroval krajinu, zda někudy neprojídí americký díp. Teprve pozdě večer se vojenská a pionání elita třetí říe odvaovala opustit skaliska a vplíit se do chalupy zásobené potravinami na pohodlný několikaměsíční pobyt.

Míjel týden za týdnem. Gehlenův konvoj dorazil do hor v posledních dubnových dnech, ale zatím jetě nyní nic nenaznačovalo, e se brzy vyplní jeho základní předpoklad: e toti za americkými bojovými jednotkami přijdou táby, ve kterých ji budou sedět lidé, s nimi se dorozumí a kteří pochopí velikost nabídky, tak prozíravě a pečlivě pro ně připravené.

Místo toho jednoho dne dorazilo na Elendsalm americké komando, které v údolí zalarmoval horal Kreidl, jen nenáviděl esesáky a podle tajuplného Gehlenova chování i podle vzezření jeho lidí se domníval, e patří k ukrývajícím se jednotkám SS. Překvapený éf piónů se zmohl jen na prázdné gesto. Vytáhl vojenskou kníku a ádal, aby ho předvedli k nějakému důstojníkovi Oounter Intelligence Corps (CIC).

Na bojové komando vak gesta neplatila. Gehlena a jeho skupinku sebralo. Posadilo je do dípů a odvezlo do Miesbachu. Zde se překvapený zajatec znovu pokusil o důstojnějí vyjednávání. Vyslýchajícímu důstojníkovi se s pruáckým klapnutím podpatků představil:

Jsem éf oddělení Cizí armády  východ při německém vrchním velitelství.

Byl jste, generále, zněla odpověď.

Gehlen se pokusil o jetě významnějí tón: Mám zprávy, které mají pro vai vládu nejvyí důleitost. Na amerického důstojníka vak ani tato slova nijak nezapůsobila. Mávl rukou: To máte vichni. Potom prostě dal soptícího německého důstojníka dopravit do běného zajateckého tábora.

Psal se 20. květen 1945 a hořkost konců se pro Gehlena stala nikoli abstraktním pojmem, o něm se dalo chmurně meditovat v tichých a bezpečných horách, nýbr skutečností, proívanou v poniujícím prostředí přísně hlídaného tábora.

Jak otřesně tento záitek na Gehlena zapůsobil, lze sledovat v celém jeho pozdějím ivotě. Tak se znovu a znovu dával slyet, e jednotka, která ho zatkla, byla typicky válečným dítětem, které rychle vyrostlo a bylo svěřeno nepravým lidem (jde o autorizovaný Cehlenův výrok před novinářem Wolfgangem Wehnerem, autorem knihy Tajné z roku 1960). A také jeho poměr k C1G zůstal ji navdy ohladný, ne-li nepřátelský…

METAMORFÓZA PIÓNA

Ze zámku Kronberg je nádherná vyhlídka do krajiny. Táhlé svahy navazují na rozsáhlý anglický park (dnes s golfovým hřitěm) a působí svěe svou jasnou zelení. Trochu zamená údolí vyvolávají příjemnou zasněnost a rozloité stromy vzbuzují pocity klidu, míru a pohody

Nic takového vak nevnímali mui, kteří začátkem července 1945 seděli v komfortně zařízené zámecké komnatě. Byli tři a tak se zabrali do hovoru, e zcela zapomněli na prostor a čas.

Mluvil hlavně jeden z nich, chlapík v německé dů stojnické uniformě bez distinkcí. Druhý, v americkém stejnokroji, zjevně pouze překládal. Třetí, také v americké uniformě, ale s generálskýml hvězdami se sice čas od času na něco zeptal, převáně vak jen naslouchal. A to tak napjatě, e by ho byl nikdo z podřízených v tomto rozpoloení nepoznal.

Němec před ním barvitě rozvíjel obraz současné a budoucí Evropy, informovaho o sovětských plánech s Německem, které se prý v případě potřeby budou prosazovat novou válkou Mluvil o Sovětském svazu, Finsku, východoevropských zemích a Německu. Jeho ruce kreslily ve vzduchu vojenské operace, Jeho hlas nabýval na naléhavosti v okamicích, kdy se v řeči vyskytlo slovo komunismus jeho nohy podupnutím pomáhaly tu a tam zdramatizovat líčení, které i bez toho bylo dramatičtějí, ne cokoli, co tato komnata kdy zaila

Hodiny ubíhaly.

Rozhovor se dostal k otázce důkazů. Němec sebevědomě mával rukou a prohlásil: Mohu ]e promptně dodat. Jestlie hovořil třeba o sovětských úmyslech s poraeným Německem, má prý kadý svů] argument podepřen přísluným písemným materiálem. Stejně tak i v ostatních případech, zvlátě pak pokud jde o Sovětský svaz. Nebo, co já nevím o Sovětském svazu, nestojí za to vůbec vědět, prohlásil sebevědomě.

Vechny materiály jsou ovem ukryty a ví o nich pouze on sám. Musí se tedy ze skrýe vyzvednout a patřičně roztřídit. To si vyádá trochu času, ale opravdu jen něco málo.

Američan v generálské uniformě poslední ujitění pozorně vyslechl, povstal a rázně prohlásil: Uvidím, co pro vás budu moci udělat.

Potom si mui podali ruce a Němec vyrázoval z komnaty do připraveného vojenského dípu, který ihned odstartoval k zajateckému táboru v Oberurselu. Na Kronbergu pak té noci dlouho svítilo světlo v Američanově pracovně a hlídka v parku mohla pozorovat vytrvale přecházející stín za záclonou.

Ani chlapík na oberurselském kavalci neměl klid. Oporně přemýlel, zda na něco důleitého při svém výkladu nezapomněl. Odhadoval dojem, který na Američana asi udělal, a netrpělivě si představoval, co mu přinesou přítí dny.

Noční nepokoj obou muů byl pochopitelný. Oba svou schůzkou podnikli něco, co stálo v příkrém rozporu s jejich povinností.

Američan v té době nesměl jednat se ádným Němcem, nato, aby si dal od něj tak nehorázně pinit svého velkého válečného spojence, Sovětský svaz.

A Němec, který si tak výřečně vedl na Kronbergu, kdysi přísahal, e nikdy nevydá nepříteli ádné vojenské ani jiné tajemství.

A teď je sám, dobrovolně a přímo úsluně nabízí. Na této skutečnosti v Jeho vědomí jen málo měnila okolnost, e ji před mnoha týdny dozněly poslední válečné výstřely. Vdy pro něho válka stále pokračovala (a bude pokračovat a do konce jeho ivota).

Je ovem na čase, představit kronberské aktéry.

Dočasným zámeckým pánem a Američanem v generálské hodnosti byl Edwin Luther Sibert, ročník 1897, někdejí dělostřelec, vojenský ataé a profesor vojenských věd, v této ranné poválečné době zpravodajský éf amerických okupačních jednotek v Německu.

Sibert projevoval ji od invaze do Francie mimořádné porozumění pro německé militaristy. Měl v tom plnou podporu Allana W. Dullese, od roku 1942 vedoucího ústředny americké tajné sluby ve výcarsku, a jeho německoamerického poradce Gera von Gaever-nitz. Ten ho přivedl dokonce na mylenku, aby se spojil s německými důstojníky a aby s jejich pomocí dosáhl kapitulace německých vojsk na západní frontě.

V první fází tohoto plánu měl Sibert úspěch. Jezdil po zajateckých táborech ve Francii a vybíral si ty německé důstojníky, kteří byli ochotni obrátit se s výzvou na své dosud bojující kamarády. Kdy jich měl dostatečný počet, postavil jim do čela generálmajora nacistického letectva a bývalého důstojníka Camartso-.va abwehru Gerharda Bassenga a ádal ve Washingtonu souhlas, aby skupina německých důstojníků dostala statut poradního výboru při spojeneckém vrchním velitelství.

To bylo ovem na tehdejí Washington silné sousto, zvlátě kdy v té době stále jetě il president Roose-welt. Sibertovu ádost tam nejen zamítli s tím, e se Američanům přísně zakazuje jakkoli se bratříčkovat s nacistickými oficíry, ale navíc se sám Sibert dostal do takové palby oficiální kritiky, e to mocně otřáslo jeho postavením.

Kdy zanedlouho poté hitlerovská vojska překvapivě zaútočila v Ardennách a prorazila americké linie, zahájilo americké ministerstvo války proti Sibertovi dokonce vyetřování. Vyvázl z něho sice se zdravou kůí, ale nezbavil se pocitu křivdy, e měl pykat za něco, co se dlouhodobě jistě ukáe pro americké zájmy správné. Toti, za spolupráci s Němci  proti Sovětskému svazu.

Zmíněným výmluvným Němcem na Kronbergu, který tak zaujal Sibertovu pozornost, byl starý známý Reinhard Gehlen. Podobně jako jeho partner i on měl v době schůzky právě za sebou řadu nepříjemných záitků. Od chvíle, kdy ho zajali, vyslýchali a zavřeli do tábora v Oberurselu, se o něho vůbec nikdo nestaral, a tak musel snáet neradostný a nepohodlný ivot běného zajatce. Navíc neměl zprávy ani o Wesselovi, ani o Baunovi, nebo nefungovalo spojení, na něm se trojice agentů kdysi dohodla v Bad Elsteru.

Prostě, i v Gehlenovi se zřejmě vzmáhaly pocity křivdy, co byla svým způsobem svérázná konstelace hvězd při kronberské schůzce.

I kdy na jedné straně stál vítěz a na druhé poraený, pocity obou vojáků se sobě podobaly jako vejce vejci. Není tedy diivu, e rychle k sobě navzájem pojali sympatie.

Sibert uvádí ve vzpomínkách: Získal jsem okamitě skvělý dojem o Gehlenovi. Rozuměli si dobře, zvlátě kdy je stejně rychle spojil společný jazyk v otevřeném nepřátelství k Sovětskému svazu, ke komunismu a socialismu vůbec.

Od kronberské schůzky nabývá vývoj věcí prudkého spádu. Sibert neinformuje ádného svého nadřízeného ani v Evropě, ani ve Washingtonu o obsahu jednání s Gehlenem a dává mu na vlastní odpovědnost, aby rozhodl, zda vyzvedne ukryté bedny a roztřídí materiály, je do nich uloil. K práci si můe přibrat, koho uzná za vhodné.

Reinhard Gehlen ovem pohotově vyuil této příleitosti. Bedny dal vyzvednout, materiály z nich roztřídit. A pokud lo o výběr spolupracovníků, volba padla na ty zajaté důstojníky generálního tábu, o nich právě věděl.

Vechny své nové spolupracovníky umístil do zvlátního tábora, v něm dostali vechny monosti, aby rychle zpracovali materiály z padesáti ocelových kufrů. Pracují ve dne v noci a začátkem srpna jsou tak daleko, e mohou předloit první výsledky své horečné činnosti.

Na Sibertově stole se ocitá tlustospis, který obsahuje: údaje o sovětských divizích (o jejich sloení, síle a stanovitích), přehledy o sovětském zbrojním průmyslu, (čísla o výrobě a rozloení podniků), letecké snímky důleitých elezničních uzlů v Sovětském svazu, zprávy o náladě vojáků v Sovětské armádě a obyvatelstva v zázemí. Přesně řečeno, jde o první práci někdejího německého nacistického generálního tábu po prohrané válce. Je to práce pro Američany a proti jejich spojencům.

Jestlie Sibert do té doby váhal, zda skutečně nael správného mue mezi Němci, nyní ho předloené materiály jednoznačně přesvědčily, e se trefil do černého. Ihned se mu také ujasňuje, e záleitost daleko přerůstá jeho kompetenční monosti a e se musí obrátit o pomoc na vyí místa.

Po zralé úvaze se americký rozvědčík svěřuje náčelníkovi generálního tábu spojeneckých vojsk v Evropě, generálu Bedellu-Smithovi, o něm ví, e je nespokojen s americkými prameny informací o Sovětském svazu, které mu obstarávají tajné sluby Spojených států.

Sibertův odhad vyjde. Smith je ihned zaujat touto věcí a Sibertovi dává souhlas, aby s Gehlenem dále spolupracoval a aby ho také platil. Stejně jako předtím Sibertovi, je i jemu ovem jasné, e dříve nebo později bude muset o tomto jednání uvědomit někoho vyího, ne je on sám. A poněvad se mu nechce jít za svým bezprostředně nadřízeným, generálem Eisenhowerem, pole bez jeho vědomí zprávu do Pentagonu.

Smith předpokládal, e se tam ji najde člověk, který nebude tak ostře zaměřen proti Němcům jako Eisenhower, jen měl dosud čerstvé zkuenosti z války, a který dokáe ocenit výhody, plynoucí z náhlé záplavy tajných údajů o Sovětském svazu.

Smith i Sibert věděli, kam se ve Washingtonu obrátit. A tak netrvá dlouho a Sibert doprovází svého chráněnce Gehlena k vojenskému letadlu, které míří za oceán. Je horký srpen roku 1945.

Podle legendy, ířené Gehlenem i některými jeho ivotopisci (těmi, kteří se mu za patřičný peníz náleitě obdivují), vypadalo přivítání ve Washingtonu asi takto:

Otázka Američanů: Co poadujete, kdy budete pro nás v Evropě řídit něco takového, jako bylo vae staré oddělení Cizí armády  východ?

Gehlenova odpověď: Mám-li zorganizovat tajnou slubu v americké reii, musí to být Čistě německá organizace. A musím mít monost si své spolupracovníky sám vybrat.

Gehlenovy poadavky dopadly na vyjednávači stůl jako prásknutí bičem, snaivě dál předává pisálek Wehner, co mu po letech sám Gehlen nabubřele diktuje do pera. Byl to diktát poraeného, malého mue se slabým hlasem. Ale mue, který znal svou cenu.

Nu, Wehner fabuluje, ale zřejmě ví proč A Gehlen si přikraluje minulost. A určitě také ví proč.

V Americe toti zdaleka vechno nelo hladce. V Pentagonu sice nael spřízněné, velmi chápající due, ale ani ty nepokládaly dobu za natolik zralou, aby ji nyní riskovaly rozsáhlejí kompromitaci s Hitlerovým tajným agentem. Navíc tehdy zjevně existovali američtí důstojníci, kterým byl cizí Gehlenův fanatický antisovětismus a kteří měli po krk představ o nové válce v Evropě.

A tak měl Gehlen dlouho úspěch jen tam, kde mohl něco zcela konkrétního nabídnout. Například kilometry mikrofilmů, které představovaly jednu úplnou kopii tajného archivu FHO. Nebo kompletní válečný deník II. oddělení Canarisova abwehru, v něm byl prakticky seznam vech sabotáí, spáchaných nacisty a jejich pátými kolonami v různých zemích. Nebo mrtvé agenty, které nabízel s holedbáním, e jsou roztroueni po celém světě a e Je pro něho hračkou kdykoli Je oivit a zapojit v nejkratí době do boje proti Sovětskému svazu.

Američané kupovali, co se jim tu nabízelo. A vůbec nesmlouvali, Jene Gehlenovi volnou ruku k nové činnosti zatím nikdo nechtěl dát. Při nejmením s tím Washington nespěchal, co nejnázorněji vysvítá z jednoho prostého faktu: Gehlen musel setrvat v Americe téměř rok, ne se zase mohl vrátit do Německa. Za tu dobu ovem navázal známosti, které měly pro Jeho budoucnost nesmírný význam.

Mimo Jiné se tam osobně seznámil s Allanem W. Dullesem, dlouholetým rezidentem amerických tajných slueb ve výcarsku a bratrem mimořádně vlivného amerického ministra zahraničních věcí Johna Fostera Dullese, který patřil mezi nejpřesvědčenějí stoupence studené války v celých Spojených státech. Dále poznal Johna Edgara Hoovera, ředitele vemocné FBI (Federální vyetřující úřad) a pozdějí čelné pracovníky CIA (Ústřední zpravodajská sluba): profesora Shermana Kenta (který od Gehlema převzal zásady a organizaci německé pionáe a téměř doslova je aplikoval při zakládání CIA na americké poměry), bankéře Waltera Reida Wolfa a advokáta Loftuse Beckera.

Ve Washingtonu se Gehlen osobně setkával také s generálmajorem Williamem J. Donovanem, éfem instituce OSS (Úřad strategických slueb), čili americké kontrapionáe, známým pod přezdívkou divoký Biliy.

Gehlenovy začátky v okupovaném Německu potom rozhodně nebyly snadné. Měl je jistě těí, ne si sám představoval, kdy ve Washingtonu sjednával svůj nový podnik. Předevím s netajeným překvapením zjistil, e zdaleka není jediný německý agent, který získal americkou přízeň. Nebo tu měl i Baun, druhý z účastníků spiklenecké schůzky v Bad Elsteru. Baun pracoval pro Gehlenova starého známého generála Siberta, který se za dlouhé nepřítomnosti někdejího éfa FHO spokojil i touto mení rybou z nacistické pionání sítě. A činil se tak snaivě, e vlastně pod jeho vedením vznikala první západoněmecká pionání organizace.

Tvořila se na základě projektu, který Baun předloil Sibertovi v říjnu 1945. Američan jej schválil, přestoe mu Washington 10. prosince tého roku sdělil, e v současné době nedá ádné povolení k činnosti nějaké německé pionání skupiny proti Sovětskému svazu. Ve Washingtonu ovem dodali, e Sibert v Evropě můe podnikat na vlastní odpovědnost, co uzná za vhodné. Sibert to vzal na vědomí, tím spíe, e to ji stejně dělal.

A tak, kdy jetě v listopadu 1945 začal Baun k sobě verbovat lidi  větinou bývalé kolegy z Canarisova abwehru  cestoval s ním po Německu ze Sibertova příkazu plukovník americké tajné sluby Comstok. Měl úkol prověřovat navrené spolupracovníky a v kladném případě jim pak garantovat ochranu americké okupační moci.

Vlastní činnost rozvíjela Baunova skupina od března 1946, a to hned na dvou úsecích. V průzkumu, kde měla k dispozici první Američany instalovaný přístroj pro rádiový odposlech vysílání Sovětské armády v Ně mecku, a v tzv. protipionái, kde se vyadovalo, aby němečtí agenti pronikali do zpravodajských orgánů Sovětského svazu.

To vechno ji bylo v proudu, kdy se Gehlen vrátil z Ameriky. Nezbývalo mu proto, ne s Baunem vyjednávat. Do tří dnů se s ním také seel a pohotově mu předloil plán, jak zorganizovat pionání činnost pro Američany.

Baun s návrhem po kratím váhání souhlasil. Tuil v něm sice čertovo kopýtko, ale přece jen je neodhalil. Nejspíe neznal Gehlena tak dobře, aby mohl správně odhadnout, co tento někdejí pruácký důstojník dokáe nastrojit, jde-li mu o kariéru,

Podle Gehlenova předloeného plámu se zdály věcí jasné. pioná zorganizují ve dvou základních skupinách. První skupina se bude zabývat průzkumem a výzvědnou činností. Výsledky své práce dodá druhé skupině, jejím úkolem bude výhradně vyhodnocovat dodané zprávy a informace. Skupiny budou na sobě nezávislé a jejich vedoucí Baun a Gehlen společně jen vypracují zásadní linii pro obnovovanou západoněmeckou pioná. Běné záleitosti si projedná kadá skupina samostatně s Američany, zásadní problémy si spolu prohovoří oba éfové, ovem v přátelském duchu z Bad Elsteru.

Baunovi se zdál návrh o to přirozenějí, e na podobných zásadách stály v podstatě vechny tajné sluby třetí říe (mimochodem bylo Jich poehnaně, nebo nacisté v této věci trpěli a maniackým zatíením). S výjimkou jedné: Gehlenova oddělení Cizí armády  východ. Gehlen toti pokládal rozdělení pionáe na samostatný průzkum a samostatné vyhodnocování za neúčinný přeitek starých časů, a proto se v rámci své pravomoci pokusil obě činnosti sloučit pod jednu střechu. S úspěchem. Postupně jeho FHO pionání informace nejen sama získávala, ale i sama zpracovávala. Baun o tom patrně nevěděl, nebo v době války sluebně patřil pod Canarise a neměl takové postavení, aby mohl důvěrněji nahlédnout do pionáního zákulisí. Jinak mu ji tehdy nemohlo ujít, e mnohé jeho pionání kroky v průzkumu prakticky řídí Gehlen, který oficiálně působil jako vedoucí vyhodnocovačů, a ne Canaris.

Mezitím si Gehlen se svými názory na pionání organizaci získal respekt i u Američanů. Měli vlastní prapatné zkuenosti s tím, co natropí okolnost, kdy vyzvědač a zhodnocovač informací pracují kadý na vlastní pěst. Ta zkuenost se jmenovala Pearl Harbour.

Baunův Pearl Harbour nastal v srpnu 1946. Při druhé schůzce s Gehlenem, který na něho vytasil personální seznam obsazení míst v nově vznikající pionání organizaci. Kdy Baun objevil své jméno v rubrice vedoucí výzvědného oddělení a připojené schéma jasně prozrazovalo, e je v této funkci naplno podřízen Gehlenovi, který se stává jediným éfem celé organizace, rozhořčeně se zeptal, co to má znamenat. Gehlen sue odvětil, e ho do této funkce jmenovali Američané.

Baunovi tedy nezbylo, ne sklapnout ústa a dret krók, nebo proti vlastním chlebodárcům mohl těko něco podnikat. Zvlátě, byli-li někteří z nich na této schůzce přítomni. Později si vak neodpustil, aby se Gehlena nezeptal, proč mu předem neoznámil, e jedná o personálních věcech s Američany a e si na nich vynutil své jmenování. Do deníku si poznamenal: Na tuto mou otázku nedokázal dát ádnou odpověď.

V této době se ji vynořuje ze tmy poválečného chaosu i třetí mu ze spiknutí v Bad Elsteru: Wessel. Na rozdíl od Bauna nikdy samostatně nejednal s Američany, nýbr trpělivě vyčkával, co Gehlen dohodne. Trpělivost se mu vyplatila. Stává se v nové organizaci vedoucím vyhodnocovací skupiny a prakticky prvním muem po Gehlenovi v staronové, nyní západoněmecké pionání slubě. Nejvíce ovem na své poválečné německoamerické metamorfóze vydělal Reinhard Gehlen. Nejene unikl osudu mnoha svých někdejích éfů, kteří končili na ibenicích, v alářích, sebevradou, nebo se měnili v psance, nejene nemusel ivořit jako milióny jeho krajanů, jejich odpovědnost za předchozí nacistické zločiny a konečnou katastrofu třetí říe byla nesrovnatelně mení ne jeho, ale navíc se téměř přes noc stal v americké reii prominentem, který v tehdejím západním Německu neměl sobě rovného.

ORG NA SCÉNĚ

Zvonek u dveří ostře zadrnčel. Návtěvník, mu vyí, vzpřímené postavy zřejmě stiskl tlačítko s uspěchanou naléhavostí. Vzápětí na to zarachotil v zámku klič, dveře se pootevřely a v přítmí chodby selého čináku se setkávají dva pátravé pohledy.

Kdy se oba lidé poznali, mu v bytě po neznatelném zaváhání zve návtěvníka dál. Ten se před překročením prahu jakoby mimoděk ohlédne, s uspokojením vak nezjistí nic podezřelého. V neútulném pokoji si pak sedá na nejblií idli, zaloví v kapse, trochu teatrálním pohybem vytáhne nenačatou krabičku cigaret značky Chesterfield a nehraně vojáckým hlasem dodá: To abychom nějak oslavili nae setkání.

Pohled na cigarety uvolnil atmosféru. Netrvalo dlouho a oba mui se zcela ponořili do nedávných vzpomínek.

Nu, a co ty teď vlastně dělá? vyzvídá v jednom okamiku návtěvník.

Co se dá, či spíe nedá, utrousil otráveně druhý mu a pokusil se rychle změnit námět hovoru.

Návtěvník vak k tomu nejeví ochotu a naopak začíná zacházet do podrobností: Je to vude stejné. Tady v Mnichově jako u nás nahoře v Hamburku. Svrab a netovice. Ale o něčem ikovném bych věděl. Kdy mi ovem dá čestné slovo, e to, co ti řeknu, zůstane jen mezi námi.

Druhý mu se na hosta pozorněji zadíval a kdy viděl, e se tváří zcela váně, zapálil si dalí cigaretu a po chvilce pronesl slavnostním hlasem: Má mé čestné slovo důstojníka. Nyní si i záhadný příchozí nově připálil, s jistou nervozitou si odkalal a pak a zjevně naučeně spustil: Situace je taková, e se kadým okamikem dá čekat nová válka, Západ si to prostě musí vyřídit s Východem dříve či později. Je samozřejmé, e němečtí důstojníci budou stát na západní straně, ale i na tuto samozřejmost se musíme předem připravovat. A to právě dělá generál Gehlen, který získal americkou podporu k tomu, aby zaloil organizaci německých důstojníků. Organizace se bude ji nyní zabývat budoucím nepřítelem. Zaměří se na jeho vyzbrojování, rozmístění divizí, na nálady a názory vojáků a tak dále a tak dále. Nepůjde ovem vůbec o pinavou práci, jako jsou sabotáe nebo likvidace nepohodlných osob. To by nebylo důstojné německých důstojníků a Gehlen osobně dává kadému záruky, e se nic takového nebude na něm chtít. Přitom tu jde o práci, která Je na současné německé poměry fantasticky placená  nejen penězi, ale také potravinovými balíčky Care a americkými cigaretami.

Kdy návtěvník skončil, rozhostilo se na chvíli v pokoji nehnuté ticho. Potom druhý mu rázně povstal, napřáhl k hostu ruku a stručně oznámil: Jdu s vámi. Oba mui si jetě rozjařené dohodli podrobnosti přítí schůzky, kdy bude nutno zajet přímo ke Gehlenovi a projednat s ním osobní zařazení nového člena organizace, nače se spokojeně rozloučili. Před domem se návtěvník znovu rozhlédl na vechny strany a pak se rychle ztrácí v podvečerním provozu mnichovských ulic.

Takových návtěv se uskutečnilo na podzim 1946 a za celý rok 1947 v bytech bývalých německých důstojníků, esesáků, pracovníků někdejího Canarisova abwehru či jiných nacistických tajných slueb nesčetně. Vdy při nich lo o přátelské setkání bývalých kamarádů, kolegů, spolupracovníků a vdy se řeč stočila na novou Gehlenovu organizaci, nazývanou ji zkráceně Org. A i kdy nebyli návtěvníci vdycky tak úspění, jako v uvedeném případě v Mnichově, přece jen se Gehlenovy řady utěeně rozrůstaly.

Přestoe éf organizace zdaleka nebyl sám, kdo se dal na verbování tajných německých agentů, jeho spo lupracovníků válem přibývalo. Bez ohledu na to. e kro mě Američanů, kteří si sice také ponechávali dalí elízka v ohni a najímali německé agenty přímo do svých tajných slueb, nezaháleli v tomto směru ani Britové a Francouzi. Konkrétně to ilustruje jedna historka z tehdejího ivota.

Je listopad roku 1946. Na lavičce před hlavní branou kasáren v Eberswalde v Braniborsku sedí dva nenápadní mui. I kdy se zjevně neznají, přece oba dělají toté. Kdy z kasáren vyjede nějaké sovětské vozidlo, pozorně si prohlíejí jeho číslo a pak si je potají zaznamenávají do malých zápisníků.

Po chvíli jeden z nich přičichne k cigaretovému obláku neznámého společníka a lakonicky prohodí: Pro Američany?

Druhý přisvědčí, nasaje kouř cigarety prvního mue a neméně stručně utrousí: Pro Francouze?

Opět přikývnutí. Nato se oba představili. Agent pracující pro Američany byl bývalý důstojník Gerhard Pinckert, novopečený francouzský pión bývalý oficír Karl Schiffer. Kdy nyní věděli, kdo je kdo, pohotové se dohodli na střídání stráí. Aby nemuseli na lavičce mrznout oba, půjde se vdy jeden na hodinu ohřát do blízké hospůdky, zatímco druh bude zapisovat čísla vozidel. Večer si pak zápisky vymění a vzájemně doplní. Ujednání proběhlo perfektně. Kdy se pak ji pro tmu nedalo nic sledovat, odebrali se oba agenti spoléčně na nádraí; zde se s úklonou rozloučili a odces tovali odděleně do Berlína Pinckert do amerického sektoru, Schiffer do francouzského.

Rozeznávání agentů podle cigaretového dýmu bylo tehdy běnou věcí. Cigarety se toti staly v poválečném Německu skutečnou mezinárodni měnou, hlavně ve pionání brani. Take se dalo podle jejich značky celkem spolehlivě posoudit, pro koho kdo pracuje. Gehlen sám na cigaretách nesmírně získával. Dostával od Američanů tisíce a tisíce balíčků a mohl tak před svými lidmi  í dočasnými informátory úspěně vystupovat jako tědrý éf.

Kdo vstoupil do Orgu, stal se ve skutečnosti členem nejtajnějího řádu světa. S nikým, ani se svými nejbliími, nesměl nikdy hovořit o tom, pro koho pracuje. Jestlie Jeho pionání činnost vyadovala častějí cesty, musel si po svou rodinu vdycky opatřovat nejspolehlivějí alibi. Jinak se pokládalo za samozřejmé, e před svým okolím bude vdy vystupovat v perfektní úloze obchodníka, pojiovacího agenta, profesora nebo úředníka, prostě v profesi, která naoko neměla nic společného se pionání činností. Teprve kdy se ten či onen agent vypracoval do kruhu Gehlenových nejbliích spolupracovníků a kdy Org přesídlila do Pullachu, kde bylo místo i pro rodinné přísluníky, směl zasvětit rodinu do svého tajemství a ít s ní pohromadě za přísně hlídanými pullaskými zdmi.

Kadého nového člena Orgu přijímal Gehlen v oberurseiském táboře, v něm měl  někdejí tamní zajatec  vyhrazen barák pro své lidi. Po pevném stisknutí pravic musel agentský adept podepsat Čestné prohláení.

Tak se tedy Gehlen s příslovečnou německou důkladností, hodnou nesrovnatelně lepích věcí, pojistil vůči svým pracovníkům a obklopil hradbami neproniknutelnosti celou organizaci. Ve, co se týkalo Orgu, bylo Top Secret (Přísně tajné) nebo po americkém způsobu opatřeno trojúhelníkovým razítkem s nápisem For Eyes Only (Jen pro oči  Jak se označoval nejvyí stupeň utajení v americké armádě). Nic se neponechávalo náhodě, ani ne smýlení jednotlivých agentů, nebo éf nechtěl riskovat, aby někdo polevil v nenávisti k Sovětskému svazu, a tím i liknavějí plnil úkoly.

Proto se agenti kolili. Zdokonalovali se v technice a praktikách pionáního řemesla, ale hlavně v ideologických otázkách. Zde se nebezpečí komunismu skloňovalo ve vech pádech, citovala se stanoviska významných antikomunistů, očerňoval se kadý úsek ivota v Sovětském svazu a znovu a znovu se zdůrazňovala dějinná úloha Němců v boji proti bolevismu, zcela v Goebbelsově duchu.

Agenti se také dovídali, e nestačí sledovat nepřítele jen v jeho zemi, ale e se musí zabraňovat také jeho potenciálním přátelům, aby získali větí slovo v Německu. Proto se musí vést v evidenci kadý podezřelý člověk, a v současné době zastává jakékoli místo, proto je nutno tvrdě rozbíjet vechno, co by mohlo Sovětskému svazu umonit, aby se zachytil na západoněmecké půdě.

V praxi to pak vypadalo tak, e se v kartotéce Orgu vedly osobní záznamy snad o vech prominentnějích sociálně demokratických politicích (podle Gehlenova hesla: Kadý kdo není pro Adenauera, je nebezpečný komunista). Stejně tam byly karty o vech lidech, kteří někdy veřejně vystoupili za mír a za přátelství se Sovětským svazem. Při tom nerozhodovalo, zda je některý z nich třeba členem vládnoucí křesanskodemokratické strany, či zda zastává nějakou vysokou státní funkci. Gehlenovi agenti piclovali i v kabinetech ministrů, a dokonce v sekretariátu samého západoněmeckého kancléře Adenauera (například obvinili jeho sekretářku ze sympatií ke komunismu). Prostě, v západním Německu si brzy nikdo nemohl být jistý, zda nemá v patách nějakého Gehlenova nohsleda.

Situace rychle dospěla tak daleko, e i bývalý podplukovník Baun, kdy se jeho roztrka s Gehlenem prohloubila, se důvěrně svěřil příteli. Geblen je úplně ílený. On chce skutečně dělat Američanům gestapo.

Vládce Orgu nejen chtěl, ale mohl. Zaměstnával toti ve své agentuře tolik bývalých esesáků, e pro něho byl hračkou návrat k osvědčeným nacistickým praktikám.

Stačí vzpomenout SS-brigadefuhrera Franze Sixe, někdejího éf ideologa sicherheitsdienstu (SD). A příklad za vechny: Adolf Heusinger, někdejí Gehlenův příznivec v generálním tábu, od roku 1945 pak oficiálně volný spisovatel, neoficiálně vak výborně placený agent Orgu, v roce 1951 vojenský expert při jednáních o zřízení tzv. Evropského obranného společenství (v něm se chtěl Gehlen stát éfem vekerých západoněmeckých pionáních agentur), krátce na to vojenský poradce kancléře Adenauera, v roce 1955 potom generálporučík bundeswehru, o dva roky později první generální Inspektor západoněmecké armády, (tedy ve skutečnosti éf západoněmeckých militaristů) a konečně předseda stálého vojenského výboru NATO ve Washingtonu.

Souhrnem lze říci: v grtaderských letech se do Orgu nedostal nikdo, kdo neměl edou, hnědou nebo černou minulost. Kdo tedy nebyl za Hitlera buď důstojníkem nebo čelným nacistou nebo esesákem. Postupem let se sloení agentů ovem poněkud mění. Ale opravdu jen zčásti a navíc velmi pomalu.

Práce v Orgu měla pro bývalé prominenty třetí říe jetě jednu  kromě vědomi, e tak dále bojují proti komunismu a Sovětskému svazu  zdaleka ne zanedbatelnou výhodu: vynáela pěkné peníze. Američané byli velkorysí a rozhazovali dolary na věc, o ní se domnívali, e jim bude k něčemu dobrá. Ve světle dalího vývoje tu vak lo o jednu z vůbec nejpochybnějích amerických poválečných investic, ale to bychom se ji dostali na jiné pole. Tak Gehlen od nich získal darem výstavnou vilu v Bergu u Starnberského jezera a do kapsy mu plynulo tolik peněz, e se rychle stal jedním z nejzámonějích lidí v západním Německu.

PIÓNI V AKCI

Ve virtemberském uprchlickém táboře Kornwestheim bylo zase jednou náleitě ivo. Ubytovávala se tam větí skupinka muů, kteří právě přeli hranice sovětského okupačního pásma v Německu a kteří trochu zmateně reagovali na nové prostředí. Byli proto povděčni chlapíkovi, jen se jim představil jako učitel Schmidt z táborové koly a který jím ochotně pomáhal radou i skutky zařizovat praktické záleitosti.

Kdy jim pak Schmidt pozdě večer přál dobrou noc, letmo prohodil, e zítra je čeká perný den, nebo je budou vyslýchat Američané, pracovníci CIC. jsou prý zvědaví, dotazují se na vechno moné, ale není dobré jim ve říkat.

To víte, pokrčil rameny údajný učitel, Američani jsou stále spojenci Rusů a jeden tedy nikdy neví co

vechno jim sdělují. Moná, e hodně a potom z toho můe mít takový informátor Jen malér. Jestlie tedy někdo ví něco důleitého, raději by na to měl zatím zapomenout. Vak ona se ji najde příleitost, aby s tím mohl zajít k někomu opravdu důvěryhodnému. A moná e jetě za to něco kápne.

Uprchlíci uvěřili starostlivému učiteli na slovo a zařídili se podle jeho rad. Druhý den na americkém výslechu ochotně uváděli své osobní údaje, ale rozhodně si nevzpomínali na jména politických funkcionářů v sovětském pásmu, na čísla o výrobě a vůbec na nic, co se týkalo Sovětské armády. Večer pak k nim opět přiel na ubikace Schmidt. Poptával se co a jak a kdy mu to řekli, poklepal je po ramenou a se slibným: Uvidím, co pro vás budu moci udělat, opět odeel.

Uběhlo několik dní a Schmidt se znovu objevil mezi uprchlíky. Vypadal tajemně a dříve ne začal mluvit, se několikrát podíval, zda jsou dobře zavřené dveře a okna. Potom spustil. Kdy prý přemýlel o pomoci, přiel na to, e zná člověka, kterého zajímá ve důleité ze sovětského pásma. Není to ádný Američan, nýbr Němec kadým coulem, který pracuje opravdu pro německou věc. A má vliv. Bude-li spokojen, jistě se patřičně odmění. Cigaretami, balíčkem potravin, anebo opatří sluné místo …

Vechno co se dělo dále, byla ji věc běné rutiny. Jednoho dne pak představil Schmidt uprchlíky svému známému a vyzvedl si příslunou částku. Nebo jedno ochotný táborový učitel svým svěřencům pochopitelně neřekl. Ze sám pro onoho známého pracuje jako tipper, typař. Sám byl kdysi naverbován za kávu a cigarety, aby potom ve své funkci získával Orgu informátory ze sovětského pásma. Není nutné zvlátě vysvětlovat, e Schmidt skromně pomlčel o tom, e oním jeho známým není nikdo jiný ne éf agentů Gehlen.

Případ z Kornwestheimu názorně ukazuje metody, kterých Reinhard Gehlen a jeho agenti od začátku pouívali. Kadý trik jim byi dobrý k tomu, aby Američanům dávali najevo, jak jsou jim prospění. Dokázali vytvářet situace, v nich selhávaly americké tajné sluby a naopak oni sami excelovali. A z těch situací se pomalu ale jistě rodila legenda o zázračné úspěnosti Gehlenovy pionáe a o téměř nadpřirozených schopnostech jejího éfa.

Pravda ovem je, e výslechy skutečně patřily k silným stránkám Orgu. Ne-li vůbec k nejsilnějím. Na tom vak není nic podivuhodného. lo o pouhé pokračování válečných zkueností. Někdejí Gehlenovo oddělení Cizí armády  východ věnovalo výslechům válečných zajatců mimořádnou pozornost. A postupně si v tom získalo takovou reputaci, e mu důleité zajatce posílaly vechny tajné sluby třetí říe. I sami esesácl. Z tohoto bývalého pionáního oddělení naverboval nyní vládce Orgu podstatnou část osazenstva i do své nové sítě. Výsledky se tedy musely dostavit.

Výrazně se to projevilo v akci, na jejím úspěchu ctiádostivému éfovi nesmírně záleelo. Nazývala se Hermes (Gehlen sl přitom z vlastností starořeckého boha zjevně vybral jen lstivost a výmluvnost) a byla zahájena na základě amerického ultimata, které kategoricky na Orgu poadovalo konkrétní pionání výsledky. Termín 1. červen 1947 byl trochu ibeniční, hlavně z toho důvodu, e centrála Org byla v té době stále jetě ve stavu zrodu.

Na druhé straně americké ultimatum nemohlo Gehlena příli překvapit. Přilo toti poté, co jeho umně a supertajně vytvářená organizace utrpěla první pracovní neúspěch. Stál za to. Oč tu lo?

Při jednání s Američany se Gehlen nesčíslněkrát holedbal, e má stovky agentů po celém světě, zvlátě v Sovětském svazu, kam byli vpaováni v průběhu válečných operací. Při kvapném ústupu německých armád nastalo umrtvování těchto agentů, ale mohou prý kdykoliv oít a začít pracovat. Tímto tvrzením hlava Orgu sebevědomě zvyovala cenu svých slueb.

Kdy pak agentura Org ji několik měsíců existovala, vzpomněli si Američané na Gehlenovo tvrzení a ádali konkrétní činy. V té době byl v Orgu vedoucím výzvědné skupiny Baun, nedávný Gehlenův rival na éfovské křeslo. A agent, který míval jetě za Canarisovy éry v abwehru na starosti jednu ze pionáních poboček, je se mimo jiné zabývala nasazováním německých piónů do sovětských měst i vesnic. Spojení s nimi jak tak Baun udroval do května 1945 (ji tehdy ovem mnozí neprojevovali ádnou aktivitu), potom bylo přerueno. Baun vak věřil, nebo alespoň tak vystupoval, e spojení s agenty můe kdykoli obnovit.

Kdy tedy Američané Gehlenovi uloili oivit někdejí nacistickou pionání sí na sovětském území, přesunul éf tento úkol obratem na podřízeného Bauna. Tomu nezbývalo ne uposlechnout, sednout si k rádiovému vysílači a vypoutět do éteru kódy a ifry pro bývalé agenty.

Vysílal a vysílal a kdy pak přepjat stanici na příjem, rozhostilo se nepohnuté mlčení. Ani jeden jediný jeho agent se neohlásil a neprojevil známky ivota. Ani nemohl, protoe v té době u prakticky ádný neexistoval. Některé kdysi pohotově znekodnila sovětská kontrarozvědka, jiní se po kapitulaci třetí říe přihlásili sovětským orgánům sami, protoe nehodlali riskovat krk pro poraené Německo, a konečně poslední se jí dávno zbavili pionání rozhlasové výbavy. Potopili ji do řek a jezer nebo zakopali v lesích, a tím se definitivně odřízli od své někdejí centrály.

éf musel vůči Američanům s pravdou ven. Mistrovským kouskem ovem bylo, e dokázal bystře vyuít i tohoto pracovního debaklu k zcela osobnímu prospěchu. Prostě vechno svedl na Bauna, kterému nepomohly ádné výmluvy. Baun padl a jeho nadřízený se zbavil soupeře. Později tvrdíval, e vlastně nikdy skutečně nevěřil v monost oivit německé agenty v Sovětském svazu. e jde o vědomou le.

Za nějakou dobu po Baunovi se na Gehlenův příkaz éter znovu rozezněl pionáními výzvami. Tentokrát seděli u vysílačů v pohoří Taunus bývalí esesáci, kteří v oldu Orgu svolávali agenty, shozené za války do Sovětského svazu z esesáckých výzvědných letounů. (Letadla se nazývala černé mlýny pro svou tmavou maskovací barvu). pióni, dokonale vybavení pro výzvědné a sabotání úkoly, dostali jetě v posledních válečných hodinách rádiový pokyn: Válka proti Sovětům bude v dohledné době pokračovat. V daný okamik se skupiny vyhledají. Zatím se zpravodajská činnost zastavuje. Podle monosti zachovejte mezi sebou navzájem spojení!!!!

Esesáci vak nebyli ve svých snahách o nic úspěnějí ne Baun. Známky ivota neukázala ani skupina Wilhelm, ani skupiny Theodor, Mainz a Josef. Esesáčtí agenti se prostě odřízii, či spíe byli odříznuti neméně perfektně ne jejich kumpáni z abwehru a z oddělení Cizí armády  východ.

A tak či onak, pro Org byl mrtvolami, s nimi se ji nedalo nic podnikat. Po létech se sice na Západě

ířily fámy o gehlenovském piónu, který údajně od války nepřetritě picloval na významných místech v Moskvě, avak tyto pověsti patří na vrub bujné fantazii obskurních spisovatelů pionání literatury. A moná i bájení samého Gehlena, který si potřeboval doplnit záměrně vytvářenou legendu o sobě jetě o tento obraz.

Ale vrame se k akci Hermes, která upevnila Gehlenovo postavení u Američanu, otřesené rádiovými neúspěchy. Spočívala ve výsleích německých vojáků, kteří se vraceli ze sovětského zajetí. Tyto výslechy se ovem maskovaly do zdánlivě nevinných pohovorů, při nich Gehlenův agent (či agentka, protoe eny se pro úlohu starostlivých sociálních pracovnic výborně hodily) projevoval snahu navrátilci nějak pomoci, a přitom se ho vyptával, co v sovětském zajetí dělal, kde vude byl a co tam viděl. Navíc dostávali bývalí vojáci k vyplnění obsáhlé dotazníky, které potom putovaly přímo do centrály Orgu, kde z nich lutili jiní agenti nejrůznějí informace.

Kadý zajímavějí údaj toho či onoho navrátilce bylo třeba nejprve ověřovat. Například, udal-li někdo, e pracoval v nějakém přístavu a e tam viděl najednou kotvit určitý počet lodí, sáhli Gehlenovl agenti do kartotéky, vyhledali jména jiných navrátilců, kteří také oním přístavem proli, a ptali se jich, kolik lodí tam oni viděli. A kdy to bylo. Kdy se případně potvrdilo, e první navrátilec nejspíe mluvil pravdu, povaovaly se i jeho dalí informace za věrohodné. Hbitě se pak zanáely na kartoteční lístky, z nich jiní pracovníci pionání centrály sestavovali spisové elaboráty pro Američany. Přesněji řečeno, pro americký styčný táb s Gehlenovou organizací, který tyto spisy dále postupoval do Washingtonu.

Agenti měli k dispozici spoustu dočasných, nárazových spolupracovníků, expertů z té Či oné oblasti. Například, kdy navrátilec uvedl, e se v jistém konkrétním sovětském přístavu opravovaly doky, jejich opravu také popsal, ale nebyl s to určit kapacitu doků po opravách, rozjel se agent za některým bývalým námořním důstojníkem, o něm si centrála Org zjistila, e byl v době války v onom přístavu. A tento důstojník potom na základě svých znalostí a zkueností i navrátilcovy výpovědi (popřípadě jetě podle starých leteckých snímků, map a náčrtů) odhadl, kolik lodí mohou nyní opravené doky ročně pojmout.

Kdy se prověrka a sestavení odhadu vymykaly monostem Orgu, obrátili se agenti na Američany. Například Jeden navrátilec jim dal za balíček Camelek zapalovač, který si v Sovětském svazu v zajetí vyrobil z neznámého červeného kamene. Kámen sebral kdysi z haldy, na kterou odváel odpadky z chemické továrny, poněvad ho zaujal tím, e se z něho daly křesat jiskry. Více o něm říci nemohl. Agenti neobvyklý zapalovač zkoumali, jene nic nevykoumali. Proto zapalovač putoval k Američanům, kteří jej analyzovali v laboratořích své tajné sluby. Výsledek: kámen byl radioaktivní.

Náhody tedy měly v akci Hermes důleitou úlohu, i kdy zmíněný případ byl spíe raritou, ne běnou záleitostí. Jetě po letech si jeden tehdejí Gehlenův agent ve vzpomínkách postěoval, kolik informačního balastu se v Orgu zpracovávalo. On sám prý v týdnu, kdy se tuil mimořádně výkonně, získal přinejlepím dvě hodnotnějí zprávy. Ostatní byly nesmysly nebo nicotnosti. Jeho kumpánům se nevedlo nijak lépe. I oni museli proběhat celé dny v honbě za pramenem, mnohdy pěky a v nevlídném počasí překonávali nemalé vzdálenosti. (Bylo to stále jetě nedlouho po válce a komunikace v západním Německu zdaleka jetě pořádně nefungovaly). Předlouhé hodiny museli trávit v nenápadných rozhovorech s navrátilci. A kdy nakonec zavírali zápisníky, rovnal se výsledek prakticky nule.

Akce Hermes tvoří jen začátek. Vzápětí na to se z Gehlenovy iniciativy rozbíhá jedna pionání akce za druhou: proti sovětskému pásmu v Německu (od roku 1949 pak proti NDR), proti Československu, Polsku, Maďarsku, Rumunsku, a hlavně proti samému Sovětskému svazu.

INVAZE DO PULLACHU

V podzimní plískanici roku 1947 uháněl od Mnichova americký vojenský díp. Seděli v něm dva mui a z jejich tváří čiela únava. Mu u volantu měl na sobě stejnokroj amerického plukovníka, druhý tu seděl v civilu, který vak s jeho vojáckou tváří příli neladil. Ani jeden z nich nemluvil, oba se soustředili na pozorování okolní nevlídné krajiny a zabrali se do vlastních mylenek.

Konečně se před automobilem vztyčila třímetrová bílá zeď, která zdánlivě neměla konce. Řidič zpomalil a rozhlíel se po nějaké bráně. Trvalo vak jetě notnou chvíli, ne k ní dojel. Byla mohutná a zavřená. Po jedné její straně se na betonovém podkladě vznáel kamenný orel, z jeho pařátů někdo zcela neodborně vytloukl věnec s hákovým kříem. Na druhé straně schlíple visela promočená americká vlajka. Řidič zatroubil a ze strání budky se loudá americký voják. Letmo prohlédne řidičovy papíry, kývne a beze spěchu otvírá jedno křídlo brány. Americký díp do ní vjídí.

Stromořadí, kterým se nyní vůz pohybuje, mohlo být v létě příjemným zákoutím. Nyní vak dávno opadala svěí zeleň listů, co jen zvyovalo celkovou ponurost sychravého dne. Zatímco řidič hledá parkovitě, civilista po jeho boku oije. Sotva se pak automobil zastavil před dvoupatrovým domem, který tvoří jakési středisko miniaturního sídlitě (kdo by si dal práci, mohl napočítat 20 jedno a dvouposchoďových baráků), civilista vzrueně seskakuje a ukazuje svému společníkovi na jeden vzdálenějí barák: Tam jsem bydlel. V třiačtyřicátém. Nebo moná to bylo… ale na tom u nezáleí. Byl tu tehdy prima ivot, jako by ani ádná válka neexistovala.

Kdy americký plukovník potom vyel od velitele celého tohoto objektu  tabulka na onom ústředním domě prozrazovala, e v něm sídlí americká vojenská potovní cenzura  připojil se k čekajícímu civilistovi a oba spolu vyrazili na obchůzku. Prolezlí vechny baráky, nahlédli do bunkrů, maskovaných v zalesněném terénu, proli se kolem bílé zdi a na ni navazujících drátěných plotů, které obklopovaly husté ivé porosty. Stále mrholilo. Ani jeden z muů vak nevnímal, e promokl téměř na kůi. Teprve kdy za dlouhé hodiny doli zpět k dípu, pokoueli se jeden po druhém bez úspěchu setřást lezavé kapky detě. Rychle vak od toho upustili. A uvelebují se v suchém voze. Dívají se na sebe. Američan pronáí souhlasné okay …

O novém sídle Gehlenovy organizace je v této chvíli na desetiletí rozhodnuto.

Řidičem dípu byl plukovník americké tajné sluby Leabert, jeho společníkem v civilu bývalý nacistický agent, důstojník Herre (jak ji víme, jeden z prvních nejbliích spolupracovníků Reinharda Gehlena v oddělení Cizí armády  východ a pozdějí výcvikový éf Vlasovových band). Místo, které oba mui spolu navtívili onoho podzimního dne, se nazývalo Pullach a bylo údajně jejich poslední nadějí na splnění úkolu. Nebo ji týdny se Američan s Němcem trmáceli po silnicích amerického okupačního pásma, aby splnili udělený rozkaz: najít nový útulek pro Gehlenovy agenty.

Tytam jsou doby, kdy se Gehlen spokojoval s barákem v Oberurselu (v táboře, který se tak hluboko a nepříjemně vryl do jeho paměti) a později se stísněnými prostorami na zámku Kransberg, který mu Američané velkoryse dali k dispozici. Úměrně s tím, jak v průběhu akce Hermes stoupala jeho vánost u amerických tajných slueb a jak se rozrůstala jeho vlastní pionání agentura (z původní hrstky spolupracovníků nejprve na 200 agentů a dalí stovky příleitostných pomocníků jen v prvním roce činnosti), vymohl si Gehlen na svých chlebodárcích nové sídlo. A klade si poadavky: objekt musí být prostorný, aby se tam veli vichni jeho lidé i s rodinami (éfova argumentace: Org tak získá spolehlivé administrativní pracovnice z rodinných přísluníků, agenti neztratí čas cestami do práce a budou v kterémkoliv okamiku ihned po ruce). Dále musí být tábor umístěn tak, aby nebyl ani přímo ve městě, kde by mohl budit neádoucí pozornost, ani zase příli daleko na venkově, co by ztěovalo dopravu a spojení vůbec.

Poadavky byly tedy takové, e se jim skutečně nedalo snadno vyhovět. A nebýt agenta Herreho, Který si po neúspěné prohlídce desítek objektů v nouzi vzpomněl na Pullach, kde za války krátce slouil, zůstala by asi pionání agentura jetě dlouho bez nového sídla.

Pullach býval ovem jistým pojmem i bez Gehlena, i kdy jen v úzké vrstvě nacistických prominentů. Nejdříve zásluhou Rudolfa Hesse, který si jej dal ke své slávě postavit v roce 1936, později díky Martinu Bormannevi, který si v něm za války přechodně zřídil svou rezidenci. Z obou muů jej Hess uíval déle a také mu vtiskl své představy o architektuře.

Stavitelé Pullachu museli na prostor 150.000 čtverečních metrů umístit dvacet baráků, jejich strohé fasády byly asi stejně přitalivé jako betonové plochy nacistických seřadi. K tomu byli nuceni přidat titulně elezobetonové střechy bunkrů, vystrkující svá obrysy v zákoutí lesíků. Pro dalí oivení se pak vude na barokních podstavcích veselí umně vyvedené soky jinochů, kterým radost z nacistické éry sálá jak z tváří, tak z naznačených pohybů tíhlých paí a nohou. A kde zůstalo poněkud více volného prostoru, tam stavitelé zařadili vodotrysky. Aby kromě toho obyvatelé Pullachu nebyli o umělecké záitky ochuzeni ani uvnitř budov, vítaly je v nich na stěnách zástupy neméně dovedně vyvedených en s dmoucími se ňadry a s obilními klasy. To vechno pak kolem dokola obehnalo několik kilometrů plotů. A tak vznikla idyla podle hesla Blut und Boden.

Do této vskutku rozmarné selanky tedy vtáhl 6. prosince 1947  sentimentálnějí agenti pro toto datum přezvali Pullach na Mikuláský tábor  Gehlen se svými lidmi, (jak je vidět, američtí cenzoři museli odtud odejít velmi rychle.) Pro sebe a rodinu si éf zabral dům v centru, u něho před několika týdny zastavil díp s Leabertem a Herrem. Pojmenoval jej s ohledem na své nové pány Bílým domem. Historie bohuel nedochovala, zda se za předelé Bormannovy éry nenazýval tentý dům Černým domem, jak by se sluelo vzhledem k barvě, kterou měli esesáci tak rádi. Ani se neví, zda v tomto svém válečném příbytku náhodou Bormann nezanechal pro Gehlena vzkaz, kde se bude zdrovat po válce, a neumonil mu tak po estadvaceti letech rozvířit opět jednu senzaci.

Ale bez ironie se raději vrame zpět k idyle, kterou v Pullachu Gehlen převzal ve shodě s tradicemi tohoto místa. éf Orgu nelituje času ani námahy, aby se v táboře vem agentům ilo co nejspokojeněji. Ačkoli je v té době v západním Německu stále jetě vázané hospodářství a v obchodech se téměř nic nedostane, v Pullachu se otvírá kasino, kde lze dostat, co hrdlo ráčí. Potraviny, které se ji po léta na běném německém stole neobjevily, nápoje, jejich světové značky průměrní Němci dávno zapomněli, druhy cigaret, které se na černém trhu vyvaovaly zlatém.

Klíč k těmto kouzlům je prostý. Gehlen přesvědčil Američany, e nákupy v nedalekém Mnichově (vzdáleném asi 10 kilometrů) jsou pro manelky agentů nepříhodné  a tak zaoceántí příznivci zásobují své západoněmecké pomocníky z vlastních skladů, v prodejné, kterou Gehlem v táboře zřizuje.

Pullach brzy dostává také vlastní nemocnici. Má nejmodernějí lékařské vybavení a léky ji vydatně zásobují americké zdroje. Nebo se nedá riskovat, aby se agent při onemocnění náhodou dostal do rukou nepovolaného lékaře, anebo aby ztrácel svůj vzácný čas (skutečně drahý vzhledem k platům) čekáním v ordinaci. A děti piónů krátce po přestěhování usedají do zbrusu nových lavic ve kole, kterou pro ně éf jejich otců vykouzlil ze země  podobně jako kasino a nemocnici. S učiteli je to ovem zprvu horí, musí za ně zaskočit někteří rodinní přísluníci, kteří si osvojí pedagogické kvality (protoe je tábor od okolí téměř hermeticky uzavřen, aby do něho neproklouzla ani my, nato místní kantor). Ale i tato potí rychle pominula, jako vůbec vechny nesnáze v tehdejí puilaské idylce.

Ve dne manelky agentů za psacími stroji předvádějí, jak si má počínat schopná sekretářka, večer pak organizují společenské večírky, při nich agenti po celodenní dřině pookřívají. Gehlen sám tyto přátelské se články podporuje, i kdy se jich jen zřídka účastní. Ne smí příli poruit nimbus kolem své osoby, zvlátě kdy se u nedává titulovat generále, ale jen civilně doktore a kdy polní eď uniformy vyměnil za tmavé ne nápadné aty. A potom, stále se Jetě nedokázal zba vit své neohrabanosti v běném společenském styku Proto si kdysi vybral za svého zástupce výřečného lva salónů Wessela. Ten tu s nim ovem v Pullachu opěi působí a zase jako jeho zástupce.

Jinak oplývá v této době Gehien takovou pozornosti k svým podřízeným, e dohodí své sekretářce manela kdy se mu zazdá, e by jej mohla potřebovat Přirozeně pro něj nejde daleko, pouze do agentských řad A v úloze dohazovače se osvědčí! Sekretářčin manel to později dotáhne na generála tajných slueb

K této vlídné a starostlivé taktice měl ovem éf Pullachu své dobré důvody.

Předevím potřebuje od agentů vyí a vyí výkony Američané se sice v lecčems dokázali chovat značně velkoryse, ale za své dolary vyadují tvrdou práci A úkoly, které ukládají, nejsou právě nejsnadnějí. Ji proto ne, e Gehlenovi zcela selhali agenti, s nimi počítal, kdy se Američanům vychloubal svou perfektní pionání sítí v Sovětském svazu a východní Evroipě. Kdy zjistil, e tam nacističtí agenti zřejmě nadobro pohořeli, a e s pádem třetí říe po nich není ani památky, nezbývá mu, ne se pokusit, aby vydímal co se dá z těch agentů, kteří mu zůstali na německé půdě. pióni v Orgu byli tedy přetíeni, zvlátě kdy se, jako v akci Hermes, museli zdrovat tolika zbytečnostmi. A nebylo radno je zbytečně drádit přezíravým postojem k jejich ivotním poadavkům nebo nevhodným vojenským drilem.

Proto se také v Pullachu obecně přestaly pouívat staré vojenské tituly a i při přejmenování pionání organizace dosavadního Orgu se začal razit stručný civilnějí název, přejatý z obchodního světa: Firma.

Dalí důvod, aby éf na novém místě ukazoval otcovskou tvář, byl jetě závanějí. Bezprostředně souvisel s jeho nesmírně ambiciózními plány do budoucna.

Gehlenův rozlet vak stále jetě brzdí rejdy tajných slueb tří západních okupačních mocností, nevyjímaje zde ani americkou, která si sice na něho vsadila, ale jinak nerezignovala na dalí verbovámí německých agentů do svých přímých slueb. (Jen od CiC, respektive od jejího zvlátního oddělení, které má stíhat válečné zločince, má nyní éf Orgu pokoj; na příkaz Washingtonu se ji dávno zastavilo americké pronásledování nacistů a esesáků, které dříve občas kříilo Gehlenovy plány.)

Mimochodem: někteří američtí pióni teprve po letech nacházejí cestu ke Gehlenovi, u kterého by ji byli dávno zakotvili. Za vechny stačí uvést případ jistého Friedricha Weiha, který 11. května 1957 ze západního Berlína napsal do Bonnu:

Jako bývalý přísluník kontrapionáe si dovoluji zdvořilý dotaz, zda existují monosti, abych mohl pracovat ve Spolkové zpravodajské slubě (jejím éfem byl Gehlen  pozn. aut.). Je mi 53 let, měřím 1,86 m, Jsem svobodný, mám vlastní byt. Od roku 1934 do roku 1937 jsem pracoval v kontrapionání slubě ministerstva vnitra a část této doby jsem slouil v zahraničí. V letech 19401945 jsem vedl kontrapioná u jednoho technického praporu. Působil jsem v Rusku, Francii Rumunsku a znovu v Rusku. Od roku 1945 do října 1956 jsem pracoval pro americkou zpravodajskou slubu … Opustil jsem americkou slubu řádným způsobem. Vaemu zdejímu prověřovacímu orgánu jsem kdykoli k dispozici. Tento dopis jsem koncipoval sám.

Kde Gehlenovi při verbování nepomohla vynalézavě vytvářená legenda, neváhal se uchýlit k jistému nátlaku. (Trestní zákoníky to obvykle kvalifikují jako vydírání.) Hrozil agentovi, e odhalí jeho zločinnou nacistickou minulost, a to zvlátě tehdy, kdy vyhlédnutý mu il na území sovětského okupačního pásma, pozdějí Německé demokratické republiky. Anebo agentovi vyhrooval, e prozradí jeho morální či kriminální poklesky, které by ho byly nadlouho vyřadily ze západoněmecké společnosti.

Tím vím se řady Orgu utěeně rozrůstaly.

Kdy v polovině padesátých let přebírá Bonn z rukou Američanů Gehlenovu organizaci, figuruje na výplatní listině pod polokou 0404 západoněmeckého rozpočtu 1 245 osob (jde o poloku Spolkové zpravodajské sluby, zkratka BND). To vak byla jen část Gehlenových agentů, nejvýe asi 60 procent. Dalí toti dostávali plat na místech, která je formálně zaměstnávala. Například v ministerstvu obrany, kde působili v důstojnických hodnostech. Kromě toho byly ji na Gehlena napojeny tisícové táby přechodných spolupracovníků, kteří pioná vykonávali jen jako vedlejí zaměstnání.

Prostě, kdy to o něco později (v roce 1963) odhadem sečetl americký týdeník Time, vylo mu, e Gehlen disponuje pěti tisíci agenty, kteří vykonávají pionání činnost jako své hlavní povolání a dvanácti tisíci příleitostnými pomocníky (nemalou část z nich ovem tvořili rodinní přísluníci agentů).

A jetě o jednu věc se Gehlen staral po své invazi do Pullachu, Aby se někdejí Hessova kolonie, (její tvůrce si mezitím nucené sedl na doivotí do vězení ve pandavě), i opticky přizpůsobila svému novému poslání. Na střechách vyrostly vysoké rozhlasové antény, jejich dráty prokřiovaly oblohu; zdi i ploty se najeily dalími mohutnými ostnatými zátarasy; na nejnemonějí místa byly posazeny silné reflektory, které za tmy nepřetritě prosvěcovaly okolí, a na bránu, dosud střeenou americkými vojáky, byl umístěn kategorický příkaz pro vozidla, přijídějící sem v noci: Zhasnout světlal

AKCE ťVULKANŤ

Noc z 10. na 11. duben byla pro dr. Hanse Hartiga nekonečná. Leel na pryčně jedné cely frankfurtského vězení a nepřítomně civěl do tmy. Jeho hlava si nemohla srovnat ani jednu mylenku.

Ta ostuda, zasténal pokadé, kdy mu vzpomínky zatékaly do předchozích hodin, kdy ho jako vraha vyváděli z bytu a za asistence nájemníků strkali do přistaveného policejního kamiónu. Co jen budu dělat, eptal si v okamicích, kdy se dostavilo vědomí celé katastrofy, která se na něho tak nečekaně navalila. Zřejmě tatam je jeho pověst bezúhonného, solidního obchodníka, na ní si tolik zakládal a pro kterou jí tolik udělal. Raději si odpustil to či ono lákavé povyraení, jen aby nezavdal lidem příčinu k zbytečným řečem. Znal jen svůj obchod, nic ne své podnikání.

Vzpomínka na ně nyní vymrtila dr. Hartiga z kavalce a rozhýbala mu nohy do klopýtavého pendlování mezi tmavými stěnami. Chtěl unavit své tělo, ale kaleidoskopický svět mylenek se zmoci nedal. Spíe naopak. Obrysy věcí dostávaly v mysli stále ostřejí ráz, představy budoucnosti stále výrazněji ovlivňovalo chmurné vězeňské prostředí. To přece nemohu přeít, napadlo náhle dr. Hartiga a na chvíli jej tato mylenka srazila na pryčnu.

Kdy se z ní zvedl, dostaly jeho kroky nový ráz. Byly pevné, rozhodné. Přemýlivě účtoval…

Ráno nael dozorce, který odemkl celu, mrtvé Harti-govo tělo. Viselo z okenní mříe na kravatě, kterou mu vězeňské orgány omylem zapomněly odebrat.

O několik dní později byla téměř celá obec Waldfischbach na nohou. Pohřbívali rodáka, na něho a do této chvíle byli vichni její obyvatelé náleitě hrdí: dr. Hanse Hartiga, jinak úspěného a váeného obchodníka v městě Frankfurtu nad Mohanem. Rakev pomáhali nést a k hrobu sám starosta Stein a obecní inspektor Hepp. Smuteční průvod pomalu postupoval vesnicí na místní hřbitůvek. Kráčela v něm nejedna váená osobnost z frankfurtského i celého západoněmeckého obchodního světa. A také se tu objevil leckterý novinář, jeho sem vyslala redakce, netroufající si přijít o připadnou senzaci.

Hartigův případ opravdu v dubnu 1953 vyvalil na veřejnost tolik píny o činnosti Gehlenovy organizace, e jim byla i otrlá západoněmecká veřejnost otřesena. Hartig sám patřil ke stovkám západoněmeckých obchodníků, kteří měli běné obchodní spojení s Německou demokratickou republikou. Stejně jako jiní neviděl nic patného v tom, e se rok od roku zvyuje obchodní obrat mezi oběma německými státy (v roce 1953 dosáhl částky 208,8 miliónu marek ve srovnání se 145,1 miliónu v roce 1951) a e se celkem úspěně obnovují hospodářské spoje, zpřetrhané západní měnovou reformou a následujícím rozdílným vývojem obou částí Německa.

Protoe byl Hartig schopný a snaivý obchodník, znamenal brzy ve vnitroněmeckém obchodě uznávanou kapacitu. A to mu zlomilo vaz. Obrazně a nanetěstí vzhledem k jeho povaze i doopravdy.

Krátce předtím si dr. Schneider (nejčastěji pouívaný Gehlenův pseudonym v Pullachu) ve své pracovně stále Častěji otvíral nepostradatelnou příručku Strategická zpravodajská sluba pro americkou mezinárodní politiku na stranách 19, 21 a 22. Tam si četl:

Válka se pokadé nevede konvečními prostředky; ve skutečnosti bylo mnoho válek, minulých i nedávných, vybojováno nekonvenčními zbraněmi. Označil bych tyto zbraně (pozm. aut.: příručku napsal starý známý profesor Sherman Kent, inspirovaný kdysi k leckterým formulacím samým Gehlenem) jako politické a hospodářské. Prostředky hospodářské války jsou jednoduché a téměř úplně Čisté. Podle některých je tvoří cukrátko a bič, podle profesora Vinera pak v opačném sledu pořádný klacek a homole cukru. Pouijeme-li od borné terminologie, pak to značí na jedné straně bio kádu, omezení nákupu, zmrazení pohledávek, bojkot, embargo a černou listinu a na straně druhé podpory, půjčky, dohody o bilaterálním a kompenzačním obcho du a kupní smlouvy ..

Z této Četby se pak po aplikaci na německé poměry rodila akce Vulkán. Postup byl primitvní. Nejdříve Gehlenovi agenti vypracovali seznam vech západoně meckých obchodníků, kteří obchodují s NDR. Kdy jej dokončili, přila řada na ty, kteří se těili největí vá nosti a prestii  aby chystaný zásah proti nim doká zal ostatní skutečně zastrait. S tím uím seznamem 40 jmen se odebral Gehlen (v této době stále jetě bez jakéhokoli oficiálního postavení v NSR) na Spolkový úřad pro ochranu ústavy a poádal o zatčení uvedených osob, protoe prý obchodníci ohroují bezpečnost západního světa.

Spolkoví ochránci ústavy ádosti pohotově vyhověli. Tím spíe, e právě v oněch dnech dlel ve Spojených státech na návtěvě kancléř Adenauer, který sjednával s Američany dohodu o zostření embarga v obchodě mezi Západem a Východem.

Takřka přes noc se tak zaplnily cely policejních věznic desítkami západoněmeckých obchodníků, kteří zprvu vůbec netuili, proč Jsou zatčeni. Kdy poté Hartig spáchal sebevradu a tisk se začal zajímat proč, vedla stopa postupně a do Pullachu ke Gehlenovi.

Z akce Vulkán se stal skandál, který na několik měsíců rozvířil západoněmeckou hladinu.

Gehlen Vulkán uvedl do pohybu, ale způsobený rozruch se ho málo týkal. Jednak byl stále muem, kterého platili Američané a Jako takový tedy v bonnském státě poíval ochrany, Jednak začal mít plnou hlavu Jiných záleitostí. Zdálo se mu toti, e se blíí hodina H” (podle plánu E) v Jeho dlouholeté podvratné činnosti proti Německé demokratické republice. Proto dal vyhlásit plnou pohotovost vekerých svých agentů a vyčkával, jak se ve vyvine.

Zanedlouho se dočkal. Pokus o reakční převrat v NDR v červnu 1953 ztroskotal s takovou rychlostí, e se Gehlenovým agentům větinou nepodařilo z východoněmeckého území ani včas zmizet. V měsících po pokusu o puč zatkli pracovnicí bezpečnostních sloek NDR stovky agentů Orgu, mezí nimi i taková esa, Jako byla třeba Elll Barczatisová, sekretářka Úřadu ministerského předsedy, nebo Karli Bandelow, který obstarával plány komunikací, mapy silnic a výkresy nových stavebních projektů, anebo i Ewald Mlsera, Jen získával dokumenty o elezniční dopravě, o nakládce a vykládce zboí, o vojenských transportech atd atd. Celkem tehdy ztratil Pullach asi půl tisícovky osvědčených agentů  z toho pětina se sama úřadům NDR přihlásila, kdy zjistili, do Jakého beznadějného boje Je Gehlen nasadil.

Org tím dosáhl problematického rekordu v celých dějinách pionáe. Předtím se toti jetě nikdy ádné pionání organizaci nepodařilo ztratit téměř najednou tolik agentů, kolik Gehlenovi v Německé demokratické republice v letech 1953 a 1954. Mu, který si tak potrpěl na íření legendy o sobě samém, dostal úder ze strany, odkud to nejméně očekával. Vdy dlouhou dobu povaoval území NDR za mimořádně výhodný operační prostor pro své taení na Východ. Znal zde terén i leckteré osoby a domníval se tedy, e si právě tam můe leccos dovolit.

Aby se jeho agentům na východ od Labe pracovalo co nejpohodlněji, proměnil západní Berlín v jedno ze svých hlavních pionáních center. Tady se vystrojovall a vyzbroj ováli pióni a diverzanti k akcím v NDR, v západoberlínských pivnicích a nočních podnicích se ver-bovali náhodní návtěvníci z Německé demokratické republiky pro pionání úkoly (například za přenesení dopisu přes sektorové hranice se vyplácelo 10 marek, za údaj o sovětských jednotkách 100 marek), na tomto místě se shromaďovalo ve, co se pak piónům podařilo při nasazení ukořistit. Leccos ovem doručovala prostě pota, a to pod faleným jménem odesilatele na potovní úřad do Schónebergu.

To vechno se nyní najednou octlo ve vzduchu zásahem bezpečnostních sloek NDR. V západním Berlíně zůstaly vechny ty krycí firmy, agentské lokály a pionání střediska, ale běely jako stroj, který sice jetě dělá rámus, spotřebovává pohonné hmoty a otravuje vzduch, ale pracuje naprázdno.

Ani západní autoři dnes nepopírají, e tehdy stál Gehlen nad troskami díla, od něho si sliboval víc, ne od čehokoliv jiného.

A tak s likvidací, případně podstatným ochromením Gehlenovy pionání sítě v Německé demokratické republice bere za své i celý supertajný válečný plán. Nebo se alespoň jeho realizace odkládá na neurčito.

AGENTI VE ČLUNECH

Člun u mola skřípal v příboji vln. Ten večer se zdálo more neklidnějí ne jindy a mui, přecházející v neprostupné tmě vratký můstek na loď, tu a tam tlumeně zakleli. Byli tři. A podle nejistých kroků se dalo soudit, e ádný z nich nepatří mezi mořské vlky.

Kdy konečně poslední seskočil na palubu, zarachotil motor a člun zamířil na iré moře, kde se připojil ke dvěma jiným lodím, které na něj čekaly. Společně s nimi nabral východní kurs. Po celou noc pak pluly vechny tři lodě v takových odstupech od sebe, aby v nich náhodný pozorovatel nemohl spatřovat konvoj.

Teprve za ranního era se k sobě zase trochu přiblíily a jejich posádky začaly pátrat po obzoru. Hledaly západoněmecké rybářské kunery, které v této oblasti obvykle lovívají lososy. Kdy je naly, posunuly se a ke kuneru, který lovil nejblíe pobřeí, a dva z člunů vypjaly motory. Třetí naopak  byl to právě ten s novými příchozími  zamířil nejvyí rychlostí k pobřeí. Musel do soumraku překonat jetě nemalou vzdálenost a nemohl si dovolit příli hazardovat s Časem. Na člunu se nemluvilo. Posádka byla plně soustředěna na plavbu, kapitán s jistou nervozitou sledoval obrazovku lodního radaru, zda se snad k nim neblíí nějaká cizí loď. A tři příchozí byli očividně hluboko ponořeni do vlastních mylenek. Konečně se znovu zeeřilo. Člun zastavil v pětikilometrové vzdálenosti od břehů a spustil na vodu nafukovací vor, vybavený motorkem a rádiovou stanicí. Do něho seplhali tři cestující a vyrazili k místu, kde ji na ně podle signálů kdosi čekal. Sotva vor přirazil k pobřeí, zachytily jej ruce neznámých muů, kteří si s cestujícími hbitě vyměnili místa. Příchozí vystoupili na břeh a bez otálení zmizeli v temnotě. Mui z pevniny se vsoukali na plavidlo a zamířili k čekajícímu člunu na moři.

Vechno probíhalo s rychlostí nacvičenou do úmoru, a přece i tak podnik málem selhal. Člun, který tak tak stačil nabrat nafukovací vor s novými pasaéry zpět na palubu, začaly pronásledovat rychlé pobření lodice o opravdu jen temnota ho zachránila před dostiením. Navíc mu později pomohly setřást pronásledovatele i ony dva čluny, které zůstaly v blízkosti rybářských kunerů a je provedly na moři řadu zastíracích manévrů, ne definitivně vyrazily k domovskému přístavu.

Akce se v této fázi podařila. Zbývá jen uvést konkrétní podrobnosti. Místo děje: Baltické moře a sovětské pobřeí u Kurského zálivu. Čas děje: podzim 1953. Tři čluny: bývalé torpédovky hitlerovského válečného námořnictva přestavěné v britských loděnicích pro účely tajné sluby. Posádky: Gehlenovi agenti vybraní z řad nacistického námořnictva. Cestující: dalí Gehlenovi agenti, kteří absolvovali speciální výcvik v americkém táboře Fort Bragg ve státě Severní Karolina. Velitel akce: někdejí hitlerovský kapitán Hans-Helmut Klose, ročník 1916 narozený v Rostocku, na konci války velitel kolní flotily nacistického válečného námořnictva na Baltu.

Jak je vidět, tentokrát si pionání práce vyádala součinnost hned tří tajných slueb najednou: americké, britské a ovem i Gehlenovy. Neobvykle rozsáhlá spolupráce tu měla pádný důvod. V akci lo opravdu do tuhého, protoe masovějí paování dokonale vybavených piónů přímo na sovětské území nebylo jednak vůbec ádná hračka a jednak prozrazení hrozilo mezinárodním skandálem.

Sám Gehlen se k tomuto dobrodrunému podniku odhodlal a poté, co si na mnoha případech ověřil, e Jeho zdroje informací o Sovětském svazu nestojí větinou za nic. (Podle střízlivých západních odhadů se tehdy ukládalo do kartoték v Pullachu plných 90 % nesmyslů nebo nicotností o sovětském ivotě). Po akci Hermes, při ní éfovi agenti zneuili důvěřivost německých zajatců vracejících se ze zajetí, si Gehlen nedokázal najít ádný Jiný, alespoň stejně úspěný pramen.

Takovéto neúspěchy nebyly výjimečné. Ve Vídni patřilo mezi veřejná tajemství, e západoněmečtl agenti ochotně kupují, co se jim o Sovětském svazu nabídne. Take různí podvodníci měli po léta postaráno o výdělek.

Kdy to tedy Gehlenovi s protisovětskou pionáí tímto způsobem nevycházelo, rozhodl se hazardovat jinak.

Nejdříve rozeslal verbíře do těch uprchlických táborů v západním Německu, kde se dosud zdrovali bývalí váleční kolaboranti z Estonska, Lotyska a Litvy. Jim se pod roukou tajemství svěřovalo, e Spojené státy plánují vojenské taení do sovětských pobaltských republik a e nebude dlouho trvat a oni se budou moci z emigrace vrátit vítězně domů.

Má to jen malý háček, důvěrně eptali ostřílení verbíři, Američanům je třeba pomoci. Průzkumem terénu,kde se jednou budou odehrávat válečné operace. A proto jsou oni nyní tady a ptají se:

Kdo chce pomoci? Oveme ne zadarmo, Američané jsou ve finančních otázkách velkorysí a na nějaký ten dolar vůbec nehledí.

Kdo se do komanda smrti přihlásil, dostal od Američanů  ne od Gehlena, který sl tuto akci vymyslel pracovní smlouvu. Podle ní měl obdret za kadý den strávený na sovětské půdě 100 dolarů, a a skonči své poslání, jednorázovou prémii ve výi 1000 dolarů. Kdyby byl zraněn, mohlo se mu na odkodném vyplatit a 5 000 dolarů  a stejnou částku měli dostat jeho příbuzní, kdyby přiel o ivot.

Američané také převzali nad nováčky pionáního řemesla zprvu patronát. Umístili je ve svém táboře v Bavorsku a tam do nich vtloukali základní praktiky pionáe: jak se zakládají mrtvé schránky, jak se píi dopisy neviditelným Inkoustem, jak se fotografují dokumenty za různého osvětlení, jak se vyvolávají filmy a uschovávají získané materiály, jak se ifruje a deifruje, Jak se pracuje s paklíčem, jak se uniká pronásledovateli, jak se provádí orientace v noci nebo ve zcela neznámém terénu a jak se vypovídá při náhodném zatčeni.

Učební program byl náleitě nabitý  peněenky piónských adeptů po prvních kapesných méně: týdně do nich putovalo jen 100 marek.

Po zkoukách pak posílali Američané své svěřence přes oceán do Fort Braggu a tam to ji vechno běelo naplno.

Kadý budoucí pión musel v gumovém obleku přeplavat v noci velké jezero, strávit tři dny bez jídla v lese a nepozorovaně se vplíit na letitě (za denního světla). V pěti dnech musel v neznámé krajině vyhledat určený cíl, v dalích pěti dnech objekt pionáně zmapovat a konečně v posledních pěti dnech se vrátit na výchozí základnu ádné úlevy se neposkytovaly. ŤPři celkem tříměsíčním výcviku se skákalo z věe a třikrát z letadla (padák musel agent ihned po seskoku beze stopy zakopat).

Z Fort Braggu se vrátili vykolení pióni zpět do Bavorska, tentokrát Ji ovem do Gehlenových rukou. A na zámku, který dala americká armáda pro tento účel k dispozici, čekali novopečení agenti na den nasazení.

Mezitím se seznamovali s úkoly, které pro ně centraid Urg vypracovala a učili se zpaměti své legendy (zfalované ivotopisy pro případ, e by byli na sovětském území dopadeni). A do Jejich oděvů obratní krejčí vívali výcarské hodinky a svazky pěti a desetirublových bankovek.

Mezitím nezaháleli ami Britové, kdy se na ně Američané obrátili se ádostí o spolupráci. Do doků v Portsmouthu dopravili tři lodě z někdejí Hitlerovy flotily a vybavili je přídavnými palivovými nádremi, radary a zařízeními pro přistávání naslepo. Potom je natřeli bílým, nelesknoucím se nátěrem (pro maskování na nočním moři, jeho hladina jiskří), opatřili vlajkami Union jack a potichu vypravili do západního Německa. Britská ochota nebyla zadarmo. Američané i Gehlen se museli zavázat, e na poádání propaují na lodích i agenty britské tajné sluby do Sovětského svazu.

Po pečlivých přípravách tedy akce na Baltu začala  výsledky vak zdaleka neplnily očekávání. Vysazení agenti v prácí selhávali a vemoně se snaili co nejvíce zkrátit dobu svého nasazení. Navíc přicházeli často s informacemi, které si kvalitou nijak nezadaly s tím, co Gehlenovi agenti posílali třeba z Vídně. Nejhorí pro pionání centrálu pak bylo, e se do hry účinně vmísila sovětská kontrarozvědka a Orgu začala hrozit dalí veřejná blamá. Na odvrácení sovětské pozornosti od Baltu se narychlo organizují pokusné pionání plavby i přes Černé moře (s výsadky na pobřeí Krymu) a na severu se, místo na sovětské území, začnou pióni paovat z člunů do Polska. Jene tam je vzápětí potká úplná pohroma: komando smrti je po svém vylodění kompletně zatčeno polskými bezpečnostními orgány.

Nezbývalo ne akci skončit.

Svým organizátorům vak přece něco vynesla: i kdy nedokázala naplnit pullaskou kartotéku hodnotnějím materiálem, vystupňovala studenou válku a dále zhorila celkovou situaci v Evropě…

ANDĚLÍN, FERDINAND A TI DRUZÍ

Psal se rok 1957 a v té době vyjel z Československa do Německé spolkové republiky občan, kterého zde nazveme Andělínem. Vypravil se na návtěvu své sestry do obce Hausstetten u Augsburgu. A tam se mu přihodily věci, které vůbec neočekával.

První dva dny u sestry proběhly zcela klidně: neruen je strávil v rozhovorech s příbuznými a kromě toho se začal seznamovat s novým prostředím. Třetího dne Jej náhle v sestřině bytě vyhledal neznámý mu.

Jsem Leopold Hájíček mladí, představil se nejprve stručně. Mladí proto, e otec se také jmenoval Leopold a rovně Hájíček. Měl tam u vás v Čechách velkoobchod. Ale to teď nechme stranou, rád bych sl s vámi o lecčems trochu promluvil..

Příchozí se odmlčel a s netajenou zvědavostí pozoroval, jak na tento úvod bude návtěvník z Československa reagovat. Kdy zjistil, e na Andělína nikterak zvlátě nezapůsobil a e kromě určitých známek rozpaků nad tím, proč vlastně cizí mu za ním přichází, se nic jinak neděje, spustil ji konkrétněji.

O vaem příjezdu do Spolkové republiky jsem se dověděl tady v Augsburgu na Červeném kříi, mívám tam občas co dělat. Jeliko jsem z Československa u delí dobu pryč.. (později se Andělín dovídá, e pan Hájíček mladí opustil republiku po osmačtyřicátém roce, kdy mu bylo jasné, e mu u nás s obchodováním ve velkém ani v malém penice nepokvete).

 … víte, člověk pořád cítí tak nějak, e ho něco poutá k staré vlasti. A tak bych byl opravdu velmi rád, kdybyste mi Ji zase trochu přiblíil. Nu, povídejte, Jak to tam teď vypadá ..

Co vechno pana Hájíčka zajímalo!

Chtěl podrobné zprávy o tom, jak se ije v Českých Budějovicích, odkud Andělín přijel, zda jsou tam lidé spokojeni s poměry, co se jim konkrétně nelíbí, zda Je u nás nezaměstnanost atd. atd.

Leopold Hájíček mladí se neméně ivě zajímal o to, kde Je Andělín v Čechách zaměstnán. Kdy zjistil, e pracuje na Lipně, vytasil se s řadou dalích otázek na podrobnosti poměrů v závodech, na venkově. Rád by znal, kolik tam pracuje lidí, jak se jmenují vedoucí pracovníci, zajímala jej i jména a dalí údaje o funkcionářích komunistické strany, národních výborů, a zejména o lipenské přehradě a elektrárně.

To Ji bylo Andělínovi zřejmé, e si s ním Leopold Hájíček nechce jen tak zavzpomínat na starou vlast. Proto mu odmítl odpovědět na celou řadu dotěrných otázek. Viděl, e je nezvaný návtěvník výsledkem rozhovoru rozladěn a e odchází velice mrzutý. Po návratu do Československa zael Andělín na oddělení Státní bezpečnosti a o Hájíčkově návtěvě v Augsburgu bezpečnostní pracovníky informoval. Řekli mu, e narazil na. typaře Gehlenovy pionáe, e zdaleka není sám, kdo je při návtěvě Spolkové republiky takto zpovídán a e měl Jetě při vem těstí, protoe pokadé podobná zkuenost tak dobře nekončí…

S Andělínem tedy Gehlenovi pioni nepochodili.

Rok poté odjídí do Německé spolkové republiky Andělínův bratr Ferdinand. Opět bydlí u svých příbuzných v Hausstetten u Augsburgu. A stará historie se opakuje.

I za Ferdinandem přichází neznámý mu. Snad tomu chtěla shoda okolností. Je vak faktem, e i tento mu podle svého vyjádření pocházel z bývalých velkoobchodních kruhů v Československu. Ferdinand o tomto setkání později vyprávěl: … mu řekl, e pochází z Moravy, z Olomouce. Dotazoval se mě, zda Jsem znal ASO. Odpověděl Jsem, e obchodní dům ASO jsem ínal. Na to mi mu řekl, e obchodní domy ASO patřily Jeho otci. Přímo uvedl, e Jeho otec se Jmenoval Ander… Mu na začátku dalího rozhovoru vytáhl trhací blok a řekl ml, e mně přiel poloit několik otázek.

Jaké to byly otázky?

Vyptával se mě, Jak se v Československu mám, zda Jsem spokojen, zda se mohu vyjadřovat otevřeně o věcech, které se mi nelíbí. Dále chtěl vědět, kolik je v dílnách ČSD v Českých Velenicích, kde jsem zaměstnán, hal, zda se tam něco modernizuje a jestli jsem sl viml, e se v Československu zesilují elezniční koleje.

Ani tento bývalý velkoobchodnický adept nepochodil s Ferdinandem lépe ne pan Leopold Hájíček mladí před rokem s jeho bratrem Andělínem. Kdy se nedočkal náleitých odpovědí na své otázky a kdy ho Ferdínand stroze a tvrdě odkázal do patřičných mezi, změnilo se hostovo dosud laskavé jednání a údajný syn majitele obchodních domů ASO začal Ferdinanda zastraovat:

Tak to je tedy jasné, e jste komunista, ale co byste řekl tomu, kdyby vás Spolková republika zadrela. Víte přece, jaká je situace ve světě…  vyhrooval mu, který rovně po osmačtyřicátém roce odeel z Československa a naději na návrat vkládá do války proti Sovětskému svazu a socialistickým zemím. Právě takové osoby se staly vítanými spolupracovníky Gehlenovy pionání sítě.

Ferdinand se zastrait nedal.

Jakým právem se odvaujete mě takto vyslýchat a hrozit mi? zeptal se vetřelce.

Do toho vám nic není! hrubě odsekl mu. Ale kdy to chcete vědět, právo na to mám. Mám na to dokonce i papíry. Ostatně, nikoho tady nikdo neobtěuje, o tom vůbec nemůe být řeč. A ostatně, pojďte se mnou ná policii, tam vám ukáu, e mohu navtěvovat lidi, co sem do Německa přijedou od vás na návtěvu!

Ferdinand se dále nepotřeboval přesvědčovat, s kým má co dělat. Ukázal drzému mui dveře. A tím byla záleitost vyřízena. Ani s Andělínem, ani s ním Gehlenova pioná nepochodila.

Nebývalo tomu ovem tak vdycky.

Z celé řady případů, které projednaly Československé bezpečnostní úřady, lze zjistit, e pro západoněmeckou Gehlenovu rozvědku BND byly zajímavé osoby, které buď přijíděly na návtěvu k příbuzným a známým do Spolkové republiky, anebo se tam vystěhovaly. Tito lidé měli poskytnout pionání organizaci cenné údaje vojenského, hospodářského a politického charakteru. Navíc měli pomáhat v dalí aktivní pionání Činnosti proti Československé socialistické republice Měli k tomu vhodné předpoklady zejména proto, e mezi nimi a jejich příbuznými v Československu existují blízké vztahy a e v rámci turistického ruchu měli monost se s nimi osobně stýkat a navzájem se navtěvovat. Nad jiné vhodné byly rodiny německé národnosti Právě o jedné takové rodině vysídlenců pojednává dalí případ

Občan německé národnosti Adalbert Spengler il a do roku 1963 na území naí republiky. Od řady jiných osob německé národnosti, které zůstaly v Československu poté, co hitlerovtí generálové prohráli válku proti Sovětskému svazu, se liil tím, e v minulosti vdycky dělal to, co Čechům kodilo a co naruovalo dobré vztahy mezi Čechy a Němci. Ji v době předmnichovské republiky Jej Československé úřady potrestaly za Jeho vystupování proti českému národu. Byl majitelem větí zemědělské usedlosti a aktivně působil v agrární straně.

Kdy nacisté okupovali Československo, vstoupil do oddílů SA a v Jejich stejnokroji slouil Hitlerově říi. Za svou nacistickou činnost přiel v roce 1940 před mimořádný lidový soud, který mu vyměřil deset let odnětí svobody. Kdy ho z vězeni propustili, vyslouil sl Jetě dalí dva tresty, za pobuřování a za to, e uráel presidenta republiky a hanobil Jiné ústavní činitele.

Adalbert Spengler se tedy rozhodl, e za svoje velkoněmecké přesvědčení ji déle nebude v Československu trpět, e u proti Čechům udělal ve svém ivotě dost, a e se proto raději vystěhuje do západního Německa. V únoru roku 1963 pak odjel a usídlil se v Scheppachu v Německé spolkové republice. Nastěhoval se ke svým bratrům Franzovl a Jakubovi, kteří tam Ji několik let ili. A tam začala dalí kapitola jeho protlčeskoslovenské Činnosti. Nebo Gehlenovi lidé usoudili, e toho stále jetě dost proti Československu neudělal a e je vhodným typem pro Jejich záměry.

Pan Adalbert Spengler (jeho Jméno je změněno, protoe na československém území dosud ijí jeho příbuzní stejného jména, jako je Jeho pravé, a ti s ním nechtějí mít nic společného a ijí jako spořádaní občané neho státu) byl poněkud překvapen péčí, jaké se v NSR dostalo.

Přijel za ním a z Mnichova Jistý pán, který projevil ivý zájem o to, v jakém postavení se vysídlenec nachází.

Zřejmě to zatím jako přistěhovalec nemáte lehké, řekli mu s dojemnou starostlivostí. Ale jsme zde přece od toho, abychom vám pomohli. Víte, není právě snadné získat penzi nebo odkodné, ale já v tom mohú něco podniknout. Brzy na shledanou.

Ne se světlovlasý starostlivý pán z Mnichova znovu objevil, uplynulo vak několik měsíců. Znovu se s Adalbertem Spenglerem setkali a v listopadu, v hostinci v Thannhausenu. Adalbert napjatě pozoroval muovu aktovku, o které soudil, e obsahuje doklady, které mu pomohou zlepit jeho postaveni.

Místo předpokládaných dokumentů vak příchozí vytáhl z aktovky plán Českých Budějovic. Rozloil jej před Spenglerem a táe se: Můete mi ukázat, kde leí kasárny a jiné vojenské objekty? Vysídlenec ochotně ukazuje.

A jetě, abych nezapomněl, pokračuje pán z Mnichova spěně v dotazech, tady mám nákresy proudových letadel. Podívejte se na ně pozorně a vzpomeňte si, jestli jste tam u vás nějaké takové letouny neviděl. A co, pane Spenglere, o raketových oddílech nic nevíte? Kde mají odpalovací rampy?

Adalbert Spengler se tuil, seč byl. Na vechny otázky vak stejně odpověď neznal. Ani znát nemohl. Ale zvědavého mue z Mnichova to neodradilo. Děkuji vám za Informace, jsem rád, e jsme si mohli tak hezky pohovořit. I kdy jsem čekal od vás víc, nevadí, máte přece v Československu dva syny a ti třeba budou vědět více. Doufám, e na svého otce nezapomenou a e se za vámi přijedou podívat? loučil se mnichovský pečovatel s Adalbertem Spenglerem.

To víte, e nezapomenou. Přijedou, jak jen to půjde. Co nejdříve, ujiuje Spengler horlivě Gehlenova agenta. Ten na odchodu loví z aktovky obálku. Je na ní má adresa. Jakmile některý z vaich synů přijede, Ihned mi napite. Zatím vám děkuji a na shledanou 

Příznivec z Mnichova se panu Spenglerovi odvděčil tím, e za něj zaplatil útratu. O penzi a odkodnění se nezmínil.

V únoru 1964 přijel svého otce do NSR navtívit jeho syn Karel. Pan Spengler starí syna připravil na návtěvu svého známého z Mnichova. Zasvětil jej i do otázek, které mu světlovlasý vyzvědač nejspíe doloí. Setkali se v restauraci v Seppachu. Také Spenglerovu synovi předloil mnichovský zájemce podrobný plán Českých Budějovic. Byly na něm vyznačeny vojenské objekty a právě o nich začal rozhovor.

Pane Spenglere, můete mi říci, jaký druh vojska a zbraní je v těchto kasárnách? Muův prst ukázal na jedno místo na plánu. A jaké dalí vojenské objekty a skladitě leí kolem Českých Budějovic? Vzpomeňte si jetě na jiné věci vojenského charakteru Nechci vás do ničeho nutit, ale jistě vám záleí na otci. Víte, e potřebuje pomoc.

Adalbertův syn mluvil. Odpovídal otázku za otázkou. A host z Mnichova si vechno pečlivě zapisoval.

Předpokládám, e zase brzy přijedete, poznamenal, kdy byli hotovi. Rádi vás tu uvidíme, ale vímejte si tam v Československu podrobněji těch věcí, o kterých jsme hovořili.

Syn Karel se skutečně snail. Kdy se vrátil domů, vyptával se na vojenské záleitosti, kde jen mohl. Jako by ani nevěděl, e vyzvídá vojenská tajemství a e se pohybuje na horké půdě.

V dubnu 1966 opět odjídí navtívit svého otce a znovu se setkává s jeho známým z Mnichova. Opět putuje na stůl plán Českých Budějovic a znovu se upřesňují vojenské údaje. Za několik dní se oba setkali na jiném místě a Karel dostává pokyny, jak postupovat při dalím upřesňování vojenských údajů.

Tady na těchhle obrázcích máte, pane Spenglere, znaky jednotlivých druhů vojsk. Zapite si je do paměti, abyste mohl lépe rozpoznávat i druhy zbraní v jednotlivých kasárnách. A zase brzy na shledanou.

V srpnu 1965 přijel za svým otcem do Německa druhý syn, Arnot. Také on se setkává s otcovým známým z Mnichova. A také jeho světlovlasý agent důkladně zpovídá. Chce například vědět, jak se mu v Československu líbí, v jakém závodě pracuje, co se tam vyrábí, zda jdou výrobky pouze na vnitřní trh anebo jestli se vyváejí a kam, do kterých států. VyzvědaČe z Mnichova zajímá i to, kdo řídí závod a jak si při tom počíná Dále se hovor stočil  jak jinak  na vojenské věci.

Arnot zřejmě odpovídal tak dobře a vzbudil takovou pozornost, e mu blonďák z Mnichova nabídl spolu práci i do budoucna. Předevím mu uloil obstarávat na Českobudějovicku vojenské a hospodářské tajné informace. Ale nechceme to od vás zadarmo, dostalo se Arnotovi ujitění, zaloíme vám v NSR penění konto a tam vám budeme ukládat odměny za poskyt nuté poznatky. Ne, nemusíte se ničeho obávat. Zaručujeme vám naprostou bezpečnost. Nae spojení nikdo neodhalí. Můeme vás například vybavit i ifrovacím kódem.

Spenglerova rodina pracovala pro Gehlenovu centrálu v Pullachu čtyři roky. Za tu dobu obstarala různé vojenské a hospodářské informace, například i o vojen ském cvičení Vltava, Jeho se zúčastnila kromě československých také spojenecká vojska. Zvlátě se při tom mnichovský důvěrník zajímal o údaje o Jednotkách z NDR.

Práce rozvětvené Spenglerovy rodiny vak skončila zcela jinak, ne sl tito výtečníci představovali: v roce 1967 se pět členů této rodiny selo v Českých Budějovicích  před krajským soudem. Zodpovídali se tam za svou činnost proti Československé socialistické republice a byli po zásluze potrestáni.

V době, kdy se odehrávaly uvedené příběhy, byla Ji Gehlenova sí v Německé spolkové republice obrovskou podzemní mocí. Gehlen měl své důvěrníky typu Hájíčka mladího, blonďáka z Mnichova apod. v úřadech, v policii, tisku, rozhlasových stanicích, odborech. Činnost proti zemím socialistického tábora se neustále stupňovala. Vysvítá to mimo jiné z příkazu H/S číslo 4883/53 pro místní rezldenturu v Augsburgu. V bodě 2 bylo nařízeno: Nejprve Je třeba seznámit řídící zpravodajské orgány v poli s příkazem a způsoby, je povedou k Jeho splnění. Zároveň Je třeba, aby místní rezidentura zjistila ve své oblasti vechny nitky, které vedou ze sovětské okupační zóny Německa a ze Spolkové republiky do Polska, Československa a SSSR, aby prověřila vhodnost těchto nitek a vybudovala z nich vhodná spojení. Obrazně řečeno: v celé oblasti místní rezidentury je třeba namířit světlomety na Polsko, Československo a Sovětský svaz. Nitky a styčné body, které paprsky světlometů odhalí, Je nutno podrobit zvlátnímu ozáření s cílem zjistit, o jaká spojení Jde a k čemu by se jich dalo vyuít.

Jak byl příkaz plněn, o tom svědčí mimo jiné i uveděný případ bratří Andělína a Ferdinanda, kteří, přijeli v roce 1957 na návtěvu své sestry v obci Hausstetten u Augsburgu!

Ale nejen oni, nýbr také mnozí Jiní, kteří se měli stát nitkami” v Gehlenově pionání síti, nesplnili své poslání. Tak Ji hned v roce 1954 oznámilo československé ministerstvo vnitra zatčení celé řady agentů Gehlenovy organizace. Byli mezi nimi například Karel Barták a Karel Bosek z Prahy a Václav Střádal a Jaroslav Vacík z Českého Brodu. Československým bezpečnostním orgánům se podařilo zajistit tři hlavní agenty a několik kurýrů, kteří udrovali pionání spojeni s Gehlenovou centrálou.

V roce 1957 zatkly československé bezpečnostní úřady západoněmeckého obchodníka Wilheima Saiziga, který vykonával výzvědnou činnost pro Spolkovou zpravodajskou slubu BND. Salzig často jezdil do Československa a pokusil se mimo jiné opatřit si pionání materiál o stavbě jaderné elektrárny a o výrobě proudových letadel. Měl dva spolupracovníky, kteří byli rovně zatčeni.

Podobných případů bylo i v pozdějích letech mnoho. Větinou Gehlenovi agenti u nás skončili po zásluze za mříemi.

HLOUBĚJI DO PODZEMÍ

Jetě kdy strkal klíč do zámku domovních dveří, si mu trochu opile popěvoval. Na schodech se vak ztiil a kdy rozsvěcel světla pokoje, zdálo se, e úplně vystřízlivěl. Pozorným pohledem přelétl zařízení a teprve kdy nikde neviděl nic podezřelého, přeel pevným krokem k pečlivě uklizenému psacímu stolu a zabořil se do křesla. Jetě chvíli si dopřál nečinný pohled po pokoji, a pak, zjevně rozhodnut, odemkl jednu ze zásuvek a rukou zatápal v jejím nitru.

Náhle cosi klaplo, dno zásuvky se uvolnilo a odkrylo tajnou schránku. Byla mělká, ale na těch několik listin, které v ní byly, a dost hluboká. Mu v nich zalistoval a jednu vyndal. Potom si nepatrně povzdechl, vsunul čistý papír do kufříkového psacího stroje a soustředěně začal vyukávat první slova:

Wernera Mocha jsem poznal v nádraním bufetu stanice Zoo. Pil pivo, dali jsme se do řeči a já se ho mezi jiným zeptal:

Převezl byste nějaký dopis na Východ?

Řekl, e ano. Tak jsem ho pozval do kavárny Rieger v Naunynově ulici. Tam jsme se seli s Herbertem Steinbornem a Hansem Schroterem. Steinborn mi nabídl za kadé přenesení dopisu 10 marek a dal mi telefonní číslo, na kterém je k zastiení…

Kdy mu psal, čas od času nahlédl do listiny, kterou si předtím vytáhl z tajné skrýe. Zřejmě, aby si osvěoval v paměti otázky, které na listině byly nacyklostylovány:

Kde, kdy a za jakých okolnosti jsem se seznámil s osobou, která má operační monosti?

Jaké konkrétní výzvědné monosti má osoba, popřípadě, jaké se jejím prostřednictvím dají získat? (Zda uveďte přesné údaje o místě, objektu, činnosti, pracovním prostředí, počtu osob, jméno nadřízeného, kde se uschovává klíč atd.)

Charakterizujte osobu, nakolik přichází do úvahy pro výzvědnou činnost.

Udejte monosti pro otevření informačního kanálu.

Jaké poadavky vznesla dotyčná osoba?

Tu noc svítilo muovo okno dlouho do tmy. Otázky nemohl snadno odpovědět, zvlátě kdy věděl, jak pedantský se budou jeho odpovědi posuzovat.

Uběhlo několik dní a mu, bydlící v jedné z postranních západoberlínských uliček u Kurfíirstendammu stále jetě čekal na zprávu. Konečně přila a byla kladná. Jeho tváře se rozjasnily v představě prémie za získání nového člověka, a tak hbitě psal na připravenou pohlednici:

Vede se mi dobře, sestra Friedel čeká dítě a celá rodina se těí, a budeme zase vichni pohromadě. Srdečně zdraví Tvůj Fritz.

Z celého psaní byla rozhodující poslední pozdravná formulka, protoe ta vyzývala Wernera Mocha k nové schůzce. Na ní dostane spolupracovnické číslo a dozví se jméno bezprostředního nadřízeného. Nikoho jiného, jeto od jisté doby platí v Orgu ty nejpřísnějí zásady utajování. Nebo hned od prvních poválečných let se rodí Gehlenova organizace téměř jako bratrstvo tajné lóe.

Jestlie nyní, uprostřed padesátých let, se Org snaí sestoupit jetě hlouběji do podzemí, má pro to opravdu pádný důvod. Rada jeho akcí v západním Německu í v cizině k sobě přilákala tolik nevítané pozornosti ve světě, e hrozí mnohá nepříjemná odhalení.

í konzervativní západní tisk, zvlátě ve Francii a v Anglii, si začíná váně klást otázku, kdo je vlastně tento éf Orgu, který natolik zasahuje do poválečného vývoje v Evropě.

Tak jeden z nejznámějích britských novinářů Sefton Delmer (válečný korespondent ve panělsku, Polsku, Francii a v letech 19411945 významný pracovník britského ministerstva zahraničí) vypsal své obavy z Gehlena v listě Daily Express z 23. března 1954. Pod výraznými titulky: Zaměstnání pro hochy od gestapa  Opět hrají starou hru …

Gehlenovi se ujasnilo, e v této situaci můe udělat jediné: jetě hlouběji zmizet z veřejné scény, jetě důkladněji za sebou zametat stopy, jetě neproniknutelněji uzavřít Pullach před světem.

K tomu ovem potřeboval, aby se předevím do řad jeho agentů nedostal nikdo nepovolaný. Člověk, který by třeba za tučnějí úplatu mluvil na nepříhodném místě víc, ne by bylo zdravé celé organizaci.

Proto narychlo vypracovává nové směrnice pro přijímání nových lidí (k nim patřila i listina s otázkami, které vyplňoval zmíněný mu o Mochovi), je podstatně mění dosavadní praxi. A dosud verbovala centrála dalí agenty převáně jen z osobních známostí svých starých pracovníků. Větinou to byli kamarádi z války, kumpáni od stejných jednotek, stejných druhů zbraní, stejných slueb. Nyní vak vechny osobní známosti musely ustoupit vestranné prověrce kandidáta.

Nařízený postup byl takový:

Nejprve typař (tím mohl sice být kterýkoli starý agent, ale větinou to byl pouze ten, který se upozorňováním na určité osoby zabýval jako svou hlavní pionání činností) vy ty poval moného pionáního adepta a svůj typ sdělil centrále v Pullachu.

Kdy s adeptem souhlasila, přikázala svému generálnímu zastoupení, příslunému pro danou oblast, aby za vytypovanou osobou poslala prověřovatele. Ten byl povinen získat o prověřovaném vechny moné dostupné i nedostupné informace. Při tom se musel zase řídit obecnými písemnými pokyny z Pullachu.

Například, zda prověřovaná osoba projevuje sklony ke konspiraci (neprojevovala-ll, okamitě ji zamítli), zda má schopnosti přesně pozorovat a věrně popsat co vidí, zda má smysl pro realitu, jaké má negativní charakterové vlastnosti atd. atd.

Zpráva od prověřovatele putovala znovu do Pullachu který s konečnou platností rozhodl. Kdy řekl ano, dostala přísluná podřízená sloka příkaz, aby s osobou prověřenou pro pioná záleitost konkrétně dojednala I v tom existoval puntičkářský předepsaný obřad, který nesměl nikdo poruit.

Nebyly ovem vzácné případy, kdy agenti  pokud vytypovaná osoba nic netuila, k Jaké práci a kým byla prověřena  nasazovali v rozhodující fázi za sebe prostitutky. Ty si pak svého zákazníka prozkoumaly i po této Stránce a jeho reakci na zmínku o pionái sdělili agentům, kteří tak nic neriskovali.

Jestlie dotázaný projevil zájem, klidně ho pak navtívili  kdy ne, nahlásili nadřízené sloce, e z věci selo. A tak či onak, vdycky vak musela být jejich písemná zpráva velmi podrobná.

Důraz na písemnosti a byrokratický postup, vypracovaný do nejmeních detailů, odpovídal zbrusu nové struktuře Gehlenovy organizace. Tytam byly doby, kdy pullatí agenti provozovali pioná jako riskantní dobrodruství. Tatam byla improvizace, s Jakou se plánovaly a prováděly pionání akce. Konečně tentam byl vojenský, či přesněji, pruácký dril, s kterým se kdysi v řadách agentů udrovala elezná disciplína.

Místo toho postupně nastupovaly jiné metody a praktiky, jiný duch.

A najednou přila celková velká změna a z firmy, jak agenti tehdejí Pullach někdy netrefně nazývali, se stal navenek skutečný obchodní superpodnik. S generálním ředitelstvím, generálními zastoupeními, pobočkami, filiálkami.

Ideolog někdejí císařské pionáe Walter Nicolai kdysi razil heslo: Tajná sluba je panská sluba. Po pádu Viléma a poráce Německa v první světové válce vak z hesla začal slevovat  nejspí úměrně s tím, Jak do jeho kapsy plynuly marky z méně panských zdrojů, od německých průmyslníků a obchodníků. A Jetě více slevil v okamiku, kdy převzal reorganizaci oddělení III B německé vojenské pionáe a začal do něho verbovat přítí agenty Canarisova abwehru a Heydrichovy esesácké pionání sítě  nebo vydávat tyto agenty za pány ji bylo příli silné sousto.

Kdy nakonec Gehlen po druhé světové válce ze zbytků těchto agentů formuje svou centrálu Org, má dlouho iiné starosti, ne aby se zabýval formulacemi co je tajná sluba”. Nyní, po letech to za něj praxe zformulovala sama:

Tajná sluba je sluba byznysu.

V nové struktuře Gehlen sám povýil z doktora (jak se dával titulovat, kdy z taktických důvodů odloil generálskou hodnost) na generálního ředitele.

Z vedoucích dosavadních agenturních středisek a rezidentů se stali ředitelé nově zřízených generálních zastoupení, krajských zastoupení poboček a filiálek.

Se strukturálními změnami přily na řadu i změny personální.

výměna vlajek

Zvolna a slavnostně stoupala černo-červeno-lutá vlajka na stoár v Pullachu. Bylo pravé aprílové ráno, jene tváře přítomných muů vůbec nevnímaly vrtochy počasí. Zraky, pozorně upřené na první záchvěvy vlajky v čerstvém větru, ani na chvíli nesklouzly na kapky, které zabubnovaly o betonovou plochu země.

Postavy, stojící celou dobu v pozoru, se jetě více nápřímily v okamiku, kdy vlajka zavlála na samém vrcholu stoáru. Teprve potom se atmosféra ve skupině civilistů s vojáckým drením těla trochu uvolnila. Utvořily se malé hloučky, které jetě tu a tam postávaly s pohledy namířenými vzhůru, ale poněvad nikomu v nich nebylo příli do řeči, pomalu se vichni rozcházeli do nedalekých budov.

V místnostech vak jako by z příchozích vechna slavnostnost naráz spadla. Zahlaholily hlasy, vytryskl nefalovaný smích, cinkaly skleničky s nápoji, povytahovanými z různých kancelářských skrýí.

Kdy o hodinu později do budov vpadli jako obvykle američtí důstojníci a kdy ádali to, co předtím kadé ráno po více ne osm let, toti hláení z minulého dne, dostalo se Jim jen rozverné odpovědi:

Jen se podívejte, jaká tam nahoře vlaje vlajka. Vám u nemáme co říkat. Teď jsme tu pány my!

Také tíhlý mu s edým knírkem v prostorné pracovně pullaského Bílého domu oslavoval. Sám, netouil mít v tyto okamiky kolem sebe nikoho z podřízených. Potřeboval si v klidu urovnat v hlavě, e dnes se dělá opravdu poslední tečka za vítězstvím, které ho stálo tolik sil, energie a odhodlanosti. Věděl sice, e vlajka je vlastně pouhá formalita, e skutečně rozhodnuto bylo ji tehdy, kdy loni v létě bonnská vláda hlasovala a odhlasovala převzetí Pullachu do svých slueb. Ale nemohl si pomoci, teprve dneek v něm vzbudil silné pocity,

Přece jenom stále lpím na symbolech, pomyslil si s nezakrytým uspokojením a vzápětí si jetě s větím potěením uvědomil, e se v jeho případě tentokrát spojily hned dva symboly.

Vlajka země, které kdysi tajně přísahal, e jí vrátí armádu, a datum, kdy se tato vlajka vztyčovala nad jeho pionáním impériem. Nebo na den je to přesně čtrnáct let, kdy za Hitlerovy éry do oddělení Cizí armády  východ poprvé vrázoval novopečený podplukovník generálního tábu a začal se vpravovat do nezvyklého řemesla…

Pro Reinharda Gehlena znamenal 1. duben 1956 ovem mnoho nejen ze symbolických, ale hlavně z velmi praktických důvodů. Konečně měl definitivně zajitěno místo, kam si budou jeho pokladníci moci chodit legálně pro peníze.

Měsíce nervozity, obav a strachu skončily a jen on sám věděl, kolik vypětí bylo někdy třeba k tomu, aby mohl svým lidem ukazovat sebejistou tvář éfa, který si dokáe poradit v kadé situaci. Protoe on jediný znal celou pravdu o finanční situaci Pullachu. Nebyla růová.

Gehlena vak  při zprávách o moné aktualizaci přechodu agentury Org z amerického patronátu do bonnské správy  uklidňovalo vědomí moci, které poívá v nejvyích západoněmeckých kruzích.

Jako snad jediný člověk v celé Německé spolkové republice měl stále jetě kdykoli volný přístup do Schaumburského paláce i k jeho hlavnímu obyvateli, kancléři Adenauerovi.

Jeho radám uctivě naslouchali ministři, vysocí státní úředníci i členové kabinetu jednotlivých zemských vlád. O jeho přízeň se ucházeli policejní éfové i ambiciózní politikové, průmyslníci s tradicí i obchodníci bez tradice, kteří z poválečné meliny dokázali nabýt pohádkových jmění.

Vichni věděli, kdo Gehlen je  i kdy mnozí jeho pravou podobu, obligátně skrývanou za černými brýlemi a hluboce staeným kloboukem, nikdy vlastně nepoznali.

Neulo Jim, e Gehlenovi agenti sedí v západoněmeckých úřadech, politických stranách, odborech. e pracují v mamutích koncernech i nepatrných obchůdcích kdesi na městské periferii. e se plaví na luxusních turistických parnících i nákladních kocábkách. e oblékli policejní, elezničářské či jiné uniformy (do bundeswehru zatím nemohli, protoe neexistoval).

Tlachy domovnic, denunciace hodné nacistické éry, bezuzdné piclování bezbranných i nemocných lidí  to je obraz sítě, kterou Gehlen rozprostřel nad západním Německem. Jene tato zrůdnost mívala pro oběti nepříjemné a někdy i tragické důsledky

Byli vyhazováni z úřadů, kol, podniků, lidé se jim vyhýbali jako nebezpečným ivlům, nebo měli jetě v ivé paměti zkuenosti z třetí říe.

Proti gestapu nebývalo odvolání  a agentura Org funkci gestapa v novém bonnském státě ve skutečnosti převzala. Přesně podle předpovědi někdejího přítele a pozdějího Gehlenova rivala podplukovnika Bauna.

éf si ovem nemohl dělat iluze, e vichni ti, kteří mu naslouchají nebo kteří mu pochlebují, jsou opravdu jeho přátelé.

Třecí plochy mezi Pullachem a Kolínem nad Rýnem  kde sídlil Úřad pro ochranu ústavy  zůstávaly. Navíc se k malé Gehlenově radosti záleitost zkomplikovala i tam, kde to nejméně čekal.

Přípravy na remilitarizaci západního Německa byly oficiálně svěřeny mui, k němu neměl důvěru: hraběti Schwerinovi. Zase zásluhou Britů, kteří zamítli americký návrh, aby tímto významným úkolem byl pověřen Gehlen, který prý k tomu má ze své pionání činnosti nejlepí předpoklady.

A co jetě horího, kdy zanedlouho na to zahajovala činnost nová vojenská tajná sluba přítího bundeswehru, dostal se na její pici major Toachim Oster (dalí přeiví spiklenec z atentátu na Hitlera).

Ten se dával po straně slyet, e Pullach je na Jeho vkus příli velkým hnízdem nacistů a v praxi pak vyuíval různých příleitostí k tomu, aby Gehlenovi konkuroval.

Za důvěrníka si vak vybral nepravého člověka, někdejího Ganarisova agenta a pozdějího francouzského pióna Heinze. Ten měl raději peníze ne práci, a tak se brzo zapletl do skandálu s uváděním jmen nikdy neexistujících agentů.

Kdy se mu takto naskytla vhodná záminka, Gehlen Ji vyuil. Navtívil Adenauera a přesvědčil ho, e s Feínzem musí odstoupit i jeho nadřízený Oster. Kdy se to pak stalo, postarali se Heusinger a Wessel (kteří Gehlenovy barvy hájili na novém místě, toti ve vojenském výboru, jen připravoval vzkříení západoněmecké armády), aby si Ji ádní vojentí tajní agenti nic nedovolovali na Gehlena.

Souhrnem: v době, která byla pro přítí Gehlenův osud tak rozhodující, seděl éf Orgu pevně v sedle. Doma i za hranicemi. Alespoň se domníval, e sedí a proto ho tím více překvapilo, e se pod ním najednou leccos začíná houpat.

Předevím západoněmečtí poslanci nijak nejásali, kdy se Jim doneslo, e by napřítě měl Gehlena zaměstnat a vyplácet místo Washingtonu Bonn.

Ve vládě pak po prvním překvapení rychle vypukly kompetenční spory mezi ministry, pod koho by měl Org spadat. Přiostřlly se, kdy kabinet zjistil, e si Gehlenovo řízení a kontrolu chce ponechat v rukou výhradně sám kancléř. Proti Gehlenovi začal pracovat i čas.

USA naléhaly na předání Pullachu pod západoněmeckou správu tak usilovně, e to a bralo dech. Jetě ani nedozněly první zprávy o amerických úmyslech a ji éf CIA Dulles oznámil, e koncem června 1955 zastavují USA dalí financování agentury Org. Někteří Dullesovo oznámení povaovali za pouhý trik, předem dohodnutý s německým éfem piónů, aby se takto zatlačilo na nerozhodný Bonn. Snad na tom bylo trochu pravdy, vzhledem k dávnému přátelství obou agentů  přesto faktem zůstává, e násíedující měsíce do dubna 1956 byly pro Gehlena značně svízelné.

Neměl peníze, nebo na jedné straně se pokladna zavřela a na druhé Jetě neotevřela, i kdy Adenauerův kabinet odhlasoval Ji 11. července 1955, e NSR převezme Org Jako sluebnu přičleněnou k úřadu kancléře.

Adenauer si tedy svůj poadavek u ministrů prosadil, ale zatím stále jetě na papíře  protoe převzetí nechtěl odhlasovat Spolkový sněm. V něm dělali těkosti opoziční sociálně demokratičtí poslanci, kteří kladli nemístně zvědavé otázky o podřízenosti, úkolech a organizaci tajných slueb vůbec a této nové, Gehlenovy, zvlátě.

Ubíhaly týdny, plynuly měsíce a spolková pokladna do Pullachu stále nemohla vyplatit ani marku, protoe jednání poslanců se protahovalo.

Pouze ze zvlátního kancléřova fondu, spravovaného dr. Hansem Globkem (bývalým referentem říského ministerstva vnitra a komentátorem nacistických rasistických zákonů) začnou pravidelně plynout mení částky. Jene ty v jícnu Gehlenovy superfirmy mizí jako biblický Joná v těle velryby.

Kdy je nouze agentů nejvyí, pomoc byznysu nejblií  tak lze parafrázovat staré lidové přísloví.

Po první světové válce vytáhli německou tajnou slubu z finančních lamastik hlavně dva velkoprůmyslníci: tzv. dělový král Gustav Krupp (jeho syn Alfréd se v roce 1947 octne na lavici norimberského soudu a za své zločiny v nacistické éře dostane jen 12 let aláře) a August Thyssen. V roce 1955 se stejného úkolu v Gehlenově případě ujmou: Robert Pferdmenges, bankéř a předseda dozorčích rad asi dvaceti největích západoněmeckých společností (jinak i nejblií finanční Adenauerův poradce)  Hermann Abs, ředitel největí západoněmecké banky a třicetinásobný člen dozorčích rad (povaovaný za skutečnou hlavu západoněmeckého hospodářství) - Wilhelm Zangen, generální ředitel Mamnessmannova koncernu  Hermann von Siemens, vládce známého koncernu tého jména  Frieddrich Flick, miliardář, odsouzený v Norimberku za vyzbrojování wehrmachtu na sedm let vězení. A řady dalích byznysmanů s méně zvučnými jmény i meními monostmi.

Výměna vlajek nad Pullachem tedy na nějakou dobu Gehlenovl znepříjemnila ivot. Ale jen na krátko a pouze nepatrně. Zato se mu nakonec otevřely perspektivy, o nich po léta snil.

Přestal být agentem v cizích slubách a stal se pánem ve vlastní zemi.

Skutečným pánem, i kdy západoněmecká ústava neobezřetně s jeho osobou nepočítala a on stále stál diskrétně a obezřele v pozadí.

EXPANZE DO SVĚTA

Pane presidente, váhavě začal mu, který to s Gehlenem táhl od zrodu Orgu, byl nyní vedoucím jednoho oddělení v Pullachu a jako takový v rozpacích hleděl na velkého éfa, s ním si vyádal rozmluvu. Viml jsem si, e v hláeních z pásma (NDR  pozn. aut.) se jako pramen nejnověji uvádí: od spolupracovníka v ústředním výboru Jednotné socialistické strany Německa.

Ano, a co má být?

Ale my přece nemáme ádného spolupracovníka v ústředním výboru!

V té chvíli se Gehlem pobaveně usmál: A kdo nám to můe dokázat?!

My přece nemůeme vydávat za pramen někoho, kdo vůbec neexistuje, rozhořčil se Gehlenův veterán. A předevím nemůeme v naich zprávách do Bonnu předstírat, e ná mu sedí v ústředním výboru Jednotné socialistické strany Německa.

Z Gehlenovy tváře pomalu mizel úsměv, hlas vak neztrácel na klidu:

Ale ovem, e můeme. Řekl jsem vám přece Ji jednou: kdo nám dokáe opak?

Na chvíli zavládlo ticho. Potom se vedoucí oddělení zmohl na protest, přičem éfovo zkoumavé oko postřehlo, e se ho snaí zformulovat co nejopatrněji:

Povauji takové jednání za neseriózní. To přece nemáme skuteční zapotřebí.

Gehlen povstal a ukončil rozhovor. S ledovým výrazem se rozloučil s návtěvníkem …

Protestující pionání veterán, který si událost zaznamenal do osobního deníku, se v jedné věci podstatně mýlil. Pullach měl zapotřebí provádět různé kejkle s prameny. Dokonce to velmi naléhavě potřeboval, nebo kdyby Bonn odhalil celou skutečnost, mohl pravém počítat i s nejhorím: s rozputěním.

Protoe i pro Adenauerovu vládu by bylo nestravitelné dovědět se to, co se skutečně tají pod hlavičkami mnohých pramenů běně uváděných v záplavách materiálů, proudících z Pullachu do Schaumburského paláce.

Ve vech bleskovkách, týdenních svodkách, souhrnech, měsíčních rozborech, situačních zprávách z Východu, studiích o zemích, dobrozdáních, prognózách i dlouhodobých odhadech. Protoe na Jedno sl Gehlen odjakiva potrpěl: předstírat, e je velice výkonný.

Ve falování zdrojů svých Informací měl obrovské zkuenosti. Z války i z poválečné doby. Vdy se mu dařilo zaujmout postavení, v něm mu věřili, i kdy tvrdil sebevětí nesmysly.

Pullach a jeho rezidence se mezitím nestvůrně rozrůstaly  jen v Mnichově obsadili ji Gehlenovi agenti dalích dvaadvacet domů  co stálo ovem Bonn velké peníze. Stále více peně.

Tak jestlie se v roce 1956 (tedy v prvním období po převzetí) pamatovalo na Gehlena v bonnském rozpočtu částkou 23 miliónů marek  a dalími milióny ukrytými v jiných rozpočtových polokách  o pouhé dva roky později vyskočila jen tato jediná veřejná cifra na 41,5 miliónu.

Záplavy miliónů si tedy přímo vynucovaly i záplavy pionáních materiálů. I bralo se, kde se dalo. Z novin cizích i vlastních (v jedné karikatuře západoněmeckého časopisu Pardon předčítá agent do telefonu svému éfovi titulek novinářské kachny bulvárního hamburského listu Bíld a vydává jej za nejnověji získanou pionání informaci z NDR). Z odposlechu zahraničních rozhlasových stanic, z televizních a filmových cestopisných reportáí, z tlachání turistů.

Jistý pracovník bonnského ministerstva zahraničí se neuctivě vyjádřil, e raporty z Pullachu se čtou jako cestopisná vyprávění v denním tisku, v nich Je tím méně podrobností, čím více obsahují tajných razítek a odvolání na vynalézavě skrývané informátory. Jeho vý rok se ovem v přísluných kruzích vydával jen za výraz nevraivosti, kterou pociovali západoněmečtí diplo máti ka Gehlenovým agentům.

Pro Adenauera představoval toti Pullach pravou studnici vědomostí nejen o věcech domácích (zajímal se přitom i o nej podrunějí podrobnosti z nejintimnějích sfér vlastních spolupracovníků), ale i zahraničních.

Nejednou se stalo, e ministr ministra zahraničí von Brentana, aby se informoval v Gehlenových zprávách, kdy ho zaměstnanci minislersrstva nechávají na holičkách, nebo se nedokáí nikde nic dovědět.

Kdy pak sám odjíděl na nějakou zahraniční návtěvu, nedával se nikdy o hostitelské zemi poučovat od diplomatů, ale od agentů. A ti ho také obvykle na cesty doprovázeli, oveme v patřičné kamuflái.

Po jistou dobu tedy Gehlenovi opět vechno vycházelo. Najímal nové a nové agenty, shraboval stále tlustí a objemnějí balíky markových bankovek, a pokud to bylo jetě moné, zvyoval si vlastní reputaci.

Znenáhla se vak objevily první vánějí potíe. Rychle rostoucí aparát, kde se na základě sluebních povinností kadý utajoval před kadým, se prcméníJ v labyrint, v něm se nikdo nevyznal. Ani Gehlen, který se kdysi mylně domníval, e mu organizační bluditě pomůe zvýit vlastní postavení proti moným rivalům.

A teď nebyl schopen ani odhadnout, zda to nebo ono odděleni nebo rezidentura má vůbec jetě v terénu nějaké agenty nebo zda si vechno, co vydává ven ve formě informací, jen vymýlí za pohodlným psacím stolem. Nehledě na to, e přestávalo být ve fyzických sílách jeho i jeho nejbliích spolupracovníků  z nich ji estnáct byli Gehlenovi příbuzní  aby se cokoli kontrolovalo, zkoumalo, ověřovalo.

Kdy zmatky hrozily přerůst v katastrofu, rebelovali někteří vedoucí v Pullachu a ádali na Gehlenovi reorganizaci. Překvapivě s ní souhlasil, jene ji podle jeho představ měl provést bývalý generál Wolfgang Langkau, kterého by jmenoval vicepresidentem. To vak bylo i na otrlé agenty moc.

O Langkauovi se toti vědělo, e kromě intrik zná ze pionáe jen dvě maličkosti: smluvené klepání na dveře a vybírání nejnemonějích míst pro konspirativní schůzky.

Agenti znovu revoltovali, Gehlen ustoupil a jmenoval svým zástupcem Hanse Heinricha Worgitzkého, dosavadního éfa generálního zastoupení N, o něm se tradovalo, e je dobrý organizátor. Někdejí plukovník generálního tábu Worgitzky začal nejprve organizovat techniku. Do Pullachu instaloval telefonní centrálu, která by bohatě obhospodařovala celé jedno velké město. Zavedl dálnopisy s elektronickým zařízením na komolení textu, který se pak dal číst jen speciálními přístroji. Kromě toho poručil postavit nový mimořádně výkonný vysílač, aby měl spojení s agenty v terénu. Navíc dovezl ze Spojených států počítač první svého druhu v bonnských úřadech vůbec.

Kdy se vak Worgitzky chtěl vmísit do personálních záleitostí v Pullachu, udělal mu Gehlen krt přes rozpočet. Mezitím toti vymyslel nový dobrodruný plán: expanzi do světa. Od té doby se Jeho agenti neměli omezovat ]en na německé území a na východní Evropu, ale měli působit vude ve světě. Vude prý můe Spolkovou republiku něco zajímat. A kdy u nic Jiného, lze i prostřednictvím třetích zemí získávat informace o Sovětském svazu (zvlátě kdy s nimi Moskva udruje přátelské styky).

Místo, aby se tedy v Pullachu propoutělo, naopak se přijímalo. Dalí stovky novopečených agentů pak procházely nejnutnějím výcvikem. Záhy poté byli vysíláni do ciziny. Zprvu hlavně do Latinské Ameriky, od ní si Gehlen sliboval kromobyčejně mnoho. Očekával hodně od pomoci, kterou jeho lidem jistě poskytnou bývalí nacisté, kteří tam po válce houfně utíkali. Aby ovem Jeho lidé získali co nejrychleji v novém prostředí důvěru, vybíral je výhradně z bývalých esesáků a členů SD (sicherheitsdienstu).

Po Jiní Americe přiel na řadu Blízký východ, o něm pullaský éf věděl, e i tam se vhodně usadili někteří lidé z SS. Styky s nimi měl obstarávat zvlátě Hartmann Lauterbacher, bývalý zástupce Bal-dura von Schiracha, vůdce hitlerjugend, který v Norimberku odeel ze soudní síně s dvacetiletým alářem. A konečně i Asie a Afrika. Agenti spěli k světovému měřítku a měli rozsáhlé monosti, o čem svědčí těchto několik příkladů:

 v Saúdské Arábii vyzbrojili a vystrojili celou královskou palácovou gardu (Gehlenovi to vyneslo zlatý meč a jeho tlumočníkovi zlaté hodinky);

 spiklencům proti konskému premiérovi Lumumbovi věnovali tiskárnu a kurýrní letadlo;

 generálský puč v Indonésii podpořili penězi a vysílačkami, ovem i zbraněmi.

Geihlenova taení do světa nezůstala uetřena ani Západní Evropa. V jejích hlavních městech rostly Jako houby po deti pullaské rezidentury. Pronikalo se i do samých Spojených států. Jene vyzvědačství ve Washingtonu se starému liákovi málem stalo osudným. Zjistil tam toti něco, kvůli čemu se záhy poté dostal do konfliktu s Franzem Josefem Straussem, tehdy druhým nejnebezpečnějím muem v bonnské hierarchii.

SOUMRAK MOCI

Ministr spravedlnosti Stammberger nevěřil svým vlastním uím. Konečně zakoktal: Koho e mám zatknout?

Pana Gehlena, sue opakoval kancléř Adenauer a netrpělivě dodal: Zdruje se ve vedlejím pokoji.

Stammberger vak stále nechápal souvislosti: A proč ho mám zatknout?

Adenauer odpovídá se zjevnou nechutí: Generál Gehlen prozradil plukovníku Wichtovi, e se připravují opatření proti časopisu Spiegel. Wicht je časopisu sdělil.

Ministr spravedlnosti chvíli mlčí. To snad není moné myslí si v duchu To přece kancléř nemůe brát váně. Nahlas potom říká: Pane kancléři, nemáme-li opravdu pádné důkazy, nevystaví nám ádný spolkový soudce zatykač.

Teď přila řada na Adenauera. Nedůvěřivě se zahleděl na svého ministra, kterému vak přispěchal na pomoc přítomný státní mávladní Kuhn, jen se dosud nepletl do rozhovoru. Slova ministra spravedlnosti potvrzuje. Konečně starý kancléř ustoupil: Také já jsem přece býval prokurátorem, ale tehdy to bylo trochu jiné.

Gehlena tedy nezatkli, ale slunce jeho moci začalo pomalu, ale jistě zapadat. Roztrka s Adenauerem, tak dramaticky vyhrocená 12. listopadu 1962 kancléřovou ádostí o jeho zatčení, se ji nikdy nedala napravit a osa PullachSchaumburský palác téměř přestala existovat. Na kancléřův stůl sice dále docházejí Gehlenovy raporty, jejich někdejí magická působivost vak ji je tatam. A nebýt intervencí Američanů, kterým teprve dodatečně dolo, do jakých nesnází se vlastně kvůli nim dostal jejich kdysi hlavní agent v Evropě, byl by éf Pullachu nejspíe ji tehdy skončil v penzi. Takto zůstal na svém místě jetě dalích pět a půl roku, i kdy ve značně oslabeném postavení. Tak podlomeném e Gehlen ani patřičně nemohl vychutnat pád svého protivníka, který mu vlastně vechno tenkrát nadrobil: Franze Josefa Strausse, bavorského křesansko-sociálního politika a ministra obrany v Adeaauerově kabinetu.

A!éra začala na jaře 1962.

Tehdy se jistý Gehlenův pracovník ve Washingtonu dopídil, e president Kennedy nemíní předat bundeswehru atomové zbraně. Mělo to pikantní příchu, protoe presidentův předchůdce Eisenhower se k tomuto předání písemně zavázal. Neuskutečnilo se zatím proto, e stále jetě trvaly problémy, jak to hladce před tváři světa  i v USA  provést. Rozhodnutí nového presidenta Kennedyho nyní značně změnilo situaci.

I kdy to byla velmi důleitá otázka, kterou nyní svou vyzvědačskou zprávou přivedl na přetřes v Pullachu Gehlenův agent, přece jen nebyl příli původní, ani první, kdo ji vynesl na světlo. O tajemství si ji téměř těbetali ve Washingtonu vrabci na střee a zčásti proniklo i na stránky amerických novin.

V Pullachu nyní přísluní referenti nad informací dumali a nakonec se rozhodli ověřit ji. U orgánů Severoatlantického paktu i v západoevropských metropolích. Výsledek byl jednoznačný. Vude se ji vědělo, e západoněmecké horké militaristické hlavy od Kennedyho zatím jaderné zbraně nedostanou.

Ve pionání centrále v Pullachu si tedy mohli sednout, zaobalit zprávu nutnou slovní kamufláí a potom ji poslat jako obvykle do Schaumburského paláce. Jene v té chvíli se do případu vloil sám Gehlen a vypravil se za kancléřem osobně, aby ho informoval a zárovefi i varoval před počínáním jednoho člena vlády. Ministra obrany Strausse.

Franz Josef Strauss se toti opájel vidinou atomově vyzbrojeného bundeswehru a pramálo se staral, co se děje ve Washingtonu. Dál vykřikoval do světa své poadavky. Stále il v představě, e to, co mu formálně Eisenhower slíbil, je hotovou věcí.

Gehlen vak na základě svých informací označil toto Straussovo počínání za klukovínu, která jen můe vést k rozmíkám se Spojenými státy. Své mínění také Adenauerovi otevřeně sdělil, i kdy ani pro něho nebyle maličkost otevřeně si vyjet proti jednomu z nejvlívnějích muů v Bonnu. Nejspíe vak cítil, e má v tom podporu Američanů, kteří mu přece nemohli zazlívat kdy se znovu zasazuje o jejich věc.

Adenauer si Gehlenovo sdělení nenechal pro sebe a za čerstva si zavolal Strausse. Ten zůstal téměř bez sebe. Jednak proto, e se ji nemohl dál ve svých před stavách hřát vidinou, jak má ve své moci proslulý knoflík, jeho stisknutím lze vypoutět atomové pumy nebo rakety s jadernými hlavicemi, jednak z toho důvodu, e si uměl lehce představit, jak vratkým se stává ministerské křeslo. O Adenauerovi věděl, e hodně dá na Gehlena, a kdy u ne na něho, tedy zcela určitě na Američany. Začnou-li poadovat, aby Strauss odstoupil, starý kancléř jim vyhoví.

I kdy se Strauss opět uklidnil, nepozbyl obezřetnosti. Rozhodl se pro osvědčenou taktíku, místo aby se sám bránil, zaútočí na svého nepřítele Pullach je prý nutno neprodleně reorganizovat, nebo tam jde o záleitosti vojenské povahy, které patří pod ministerstvo obrany a nikam jinam. Na svou stranu získal vítané spojence: pracovníky tajné sluby bundeswehru, kteří zavětřili příleitost dostat se k lepím korýtkům.

Také napadený Gehlen se ohlíel po spojencích. Jednoho nael v části západoněmeckého tisku, který ji předtím vystupoval proti Franzovi Josefu Straussovi a proti Jeho atomovým ambicím. lo o vlivný hamburský časopis Spiegel, s ním měl Gehlen ostatně ji dříve spojení. V roce 1954 například tento týdeník uveřejnil rozhovor s Reínhardem Gehlenem pod slibným názvem: Generál, který je milý kancléři. Postupně se stalo pravidlem, e některý Gehlenův člověk několikrát ročně navtívil hamburskou redakci. V době, o které právě je zde řeč, býval tím člověkem plukovník Adolf Wicht, který slouil pod Gehlenem li za války. Netrvalo dlouho a Spiegel otiskl obsáhlý článek o Straussově

protiamerické politice. Psal se říjen 1932.

Strauss nelenil a obrátil se na hamburskou prokuraturu. Časopis prý prozradil vojenské informace tajného charakteru, co trestní zákoník označuje za velezradu. Spiegel se bránil, e materiál proel Pullachem a e tam na něm neshledali nic závadného Nastaly průtahy a handrkování, trvající mnoho dní. Mezitím vypukla v Karibském moři crlze, která přivedla svět na samý pokraj války. Strauss a spol. si byli jisti, e má Washington jiné starosti, ne aby podrobně sledoval, po se právě děje v Bonnu. A tak udeřili.

V noci na 26. října obsadila hamburskou redakci Spieglu policie a zabavila v ní ve moné.

Nanetěstí mezi zabavenými materiály nebylo pro Gehlena nic podezřelého. Nanetěstí proto, e zoufalý Strauss, který si uvědomil dosah hrozícího debaklu, sáhl k poslednímu prostředku, (Navíc se situace v karibské oblasti mezitím poněkud uklidnila a Spojené státy se Jí opět mohly více starat o jiná místa a jiné problémy na světě. Bavorský harcovník a zarytý hlasatel studené války obvinil Reinharda Gehlena z prozrazení úředního tajemství. Varoval prý předem redakci, e v ní bude provedena ára, a redakce prý velezrádné dokumenty včas uklidila. Proč na tuto verzi přistoupil i Adenauer, to zatím historie neříká. e vak ji přijal, dokazuje mimo jiné ji zmíněná dohra v Schaumburském paláci.

Shoda okolnosti tomu takto chtěla, e vichni tři nejmocnějí tehdejí bonntí prominenti vlastně ztroskotali na aféře, která se rozpoutala kolem atomových zbrani. Adenauer přestal být do roka kancléřem, Strauss ministrem obrany a Gehlen nedotknutelným éfem tajných agentů, i kdy jako jediný z tohoto trojlístku alespoň formálně jetě udrel svou funkci.

Jakmile se ubezpečil, e má své křeslo v Pullachu i nadále jisté, pokusil se o nový manévr. Začal se osvobozovat od formálně právní závislosti na kancléřském úřadu, v něm se během aféry jeho přátelé téměř rázem změnili v nepřátele. Tak u to někdy bývá!

Gehlen se osvobozoval tím snadněji, e se ve skutečnosti styky mezi Pullachem a Bonnem stejně ji omezily na minimum. Chtěl vak jetě více: stát se státním tajemníkem a mít tak postavení, rovné jiným ministrům. K tomu potřeboval, aby se tajná sluba změnila ve spolkový úřad s ministerskou pravomocí.

Tento průhledný manévr mu vak nevyel. Gehlen to na státního tajemníka nedotáhl a z Pullachu se ministerstvo pionáe nestalo. Doopravdy si vak nad sivým neúspěchem stárnoucí (a ji v této chvíli notně historicky přestárlý) pokračovatel třetí říe nemusel lámat hlavu. Protoe po vechna dalí léta, ne odejde do výsluby, si stejně dělá co chce. Důvody byly prosté: na vysoká místa v Bonnu se vyvihli lidé, kteří neměli pro tajnou slubu  alespoň o takovou, jakou pěstoval a rozvíjel Relnhard Gehlen  valné pochopení. A tak se o ni téměř přestali starat.

Nejvýrazněji se to projevilo hned u Adenauerova ná stupce, spolkového kancléře Erharda. Tento údajný tvůrce západoněmeckého tzv. hospodářského zázraku se zaměřoval hlavně na zprávy hospodářského charakteru, Jene právě těch bývalo v raportech z Pullachu poskrovnu. A ty, které se do nich dostaly, slouily spíe k pobavení ne jako váné údaje. Nakonec

Erhard odmítl sedět s Gehlenovými agenty pod Jednou střechou Museli se ze Schaumburského paláce vystěhovat. Pullach tím ztratil pobočku, která mu po léta umoňovala velmi čilé styky s kancléřem a která ho navíc spojovala s bonnským oficiálním světem.

Pullaský vládce se tak ocitá v izolaci, i kdy jetě čas od Času navtěvuje kancléře. Jene tyto porady se konají Ji více ze setrvačnosti ne ze skutečné potřeby, jako vůbec leccos v tzv. Erhardově éře.

Gehlem znervózněl a usilovně pátrá po příčinách, proč se ve vyvíjí pro něho tak nepříznivě. Nachází je tam, kde se to dá od agenta jeho druhu nejspíe očekávat: v piklech svých nepřátel. Neumí vak ji ani přesně určit, kdo Jsou jeho nepřátelé, a proto se rozhodne opevnit v Pullachu, jako v nedobytné a neproniknutelné konzervativní batě Spolkové republiky.

Jeho agentům nastalo dalí svízelné období. Zprvu si musejí opět začít hrát na schovávanou před veřejností víc, ne je u těchto slueb zvykem. Utajují se i před svými nejbliími, znovu mají pracovat více v noci ne za dne. A opět se ozývá slovo konsipirace, pokud ovem za vechna ta léta v těchto prostorách vůbec někdy přestaio zaznívat! Mnozí reptající agenti tehdy zdůrazňují, e po vech těch dřívějích příkazech pro ně zbyl Ji jen jediný způsob, jak se jetě lépe zamaskovat: zcela zmizet ze zemského povrchu.

Některým z nich se to podařilo, by zcela jinak, ne mínili: tak například Gehlenův rezident v Alíru Richard Chrístmann a exponent pionáe v Káhiře Gerhard Bauch nebo pičkový agent Wolfgang Lotz mizí za zdmi alářů a Pullach se stává terčem pozornosti a posměchu okolního světa. Napadený éf se vak uchyluje ke starému, ale stále osvědčenému triku: rozhlásí, e odpovědnost za zatčené agenty měl výhradně jeho vicepresident Worgitzky. On sám prý o nich nic nevěděl.

Worgítzkému nezbývá, ne se vzdát svého místa. Po čase pak umírá na srdeční infarkt. U Jeho hrobu se shromádili snad vichni pracovnici Spolkové zpravodajské sluby. Kromě jednoho: Gehlena.

Nepřízeň osudu zanechává vak i na starém, otrlém generálovi své stopy. Přestal hýřit svěestí (leckdy ovem jen strojenou) a naopak vypadá vyčerpaně, je ustaraný a zestárlý. Místo do pracovny se stále častěji uchyluje na dovolenou, bere sl zdravotní volno a odchází sl odpočinout na venkov. Tím vak ztrácí kontakt se svými spolupracovníky a kromě nejuí hrstky lidi se k němu nikdo nedostane. Do tohoto krouku patří větina Jeho příbuzných, o jejich pracovní neschopnosti kolují v Pullachu celé legendy. Pullach se tak pomalu, ale Jistě stává místem, kde jetě jen zázrakem Je něco v pořádku. Místa zázraků vak Jsou vhodným doplňkem pro církevní světa. I pro něj v moderní době ji leckdy postrádají raison detre), svět velkého podnikání, které vládne Bonnu, vak má pro nadpřirozené shody okolností pramálo pochopení. A tak dochází k závěrům, které si vyaduje neúprosná logika vývoje.

Po schodech Scbaumburského paláce s jistou námahou vystupuje mu ve stejnokroji generálporučíka bundeswehru. Ani sám přesně neví, proč si pro tuto návtěvu oblékl slavnostní vojenskou uniformu. Vdy přece nejdu do bitvy, myslí si, nýbr jen na poradu jakých jsem ji absolvoval stovky. Ve vzduchu vak Ji visí cosi mimořádného.

V pracovně, která s výměnou pánů mění i vzhled, uvítal generála uhlazený kancléř Kurt Georg Kiesinger, jen v době, která mezitím uplynula, vystřídal Erharda Jak ten čas letí, napadá s trochou sentimentality starého generála, kde jsou ty časy, kdy Jsem tu býval jako doma… Ale skutečnost je neúprosná, a tak na ně ho čekají trpké chvíle. Po kancléřově boku stojí mé ně usměvavý státní tajemník Carstens. Vichni usedli Pane generále, začal zdvořile Kíesinger, dnes nám nejde o vae informace. Naopak, my máme jednu pro vás  Uhlazený mu se odmlčel.

Kdy se kancléř znovu rozhovořil, stává se jeho tón suím, a je téměř strohý: Domníváme se, e vzhledem lc věku i zdravotnímu stavu uvítáte monost zbavit se odpovědnosti za Spolkovou zpravodajskou slubu a odejít do penze. Proto vám tuto monost dnes nabl zíine.

Mu s generálskými epoletami sedí nehnuté. I kdy tuil, e tento okamik jednou !přijde a musí !přijít, podvědomě stále nevěřil, e se to stane tak brzy. Přece jen jsem el do bitvy, prolétne mu hlavou při pohledu <na uniformu. Nahlas odpovídá: Pane kancléři, děkuji za porozumění a nabídnutou monost. Nemohu ji vak přijmout. Německá spolková republika mě stále potřebuje.

Nyní naplno zváněla i kancléřova tvář: Asi jste nám, pane generále, patně rozuměl. Německá spolkoková republika naopak potřebuje, abyste odeel na odpočinek. A bude vám povděčma, nebudete-li dělat potíe.

Venku vonělo jaro, místností vak vanula studená vlna. Chladná slova poletovala nad konferenčním stolem, nebo vichni tři pánové jsou zkuenými řečníky. Kdy se nakonec s formální úklonou rozcházejí, nikdo z nich nemá důvod k spokojenosti. Generál sice dosáhl ročního odkladu, ne odejde nadobro do výsluby, ale jaký je to výsledek? Kancléř s Carstensem pak nemohli ji v této chvíli vytáhnout ze zásuvky plány, od nich si slibovali mnoho, velmi mnoho. Nemohli s nimi vyjít na veřejnost proto, e v účinnějí Gehlenovu pomoc ji nevěřili. A pokud on sedí v Pullachu, sotva se dá něco dělat přes jeho hlavu. Take neslaný nemastný kompromis z jarního dne roku 1967 znamenal větí zklamání pro kancléře, který věděl, e má co ztratit, ne pro éfa tajné sluby, jen u ztratit neměl co. A také to věděl.

Situace toti říkala toto:

Od prosince 1966 zasedali za vládním stolem poprvé také lidé, které Gehlen se suverénností sobě vlastní po léta označoval za nepřátele Spolkové republiky: sociální demokraté. Řídil se heslem: Kdo je proti Adeaaueroví, je proti bonnskému státu. Mnozí ze sociálních demokratů se nedobrovolně ocitali v pullaských archivech, kdy se na ně zaměřila pozornost tajných agentů. Této nemilé pozornosti neuel ani někdejí předseda sociálně demokratické strany Ollenhauer, který platil za jednoho z nej populárnějích politiků poválečného západního Německa. Dochoval se i na veřejnosti neprozřetelně pronesený výrok Worgltzkého o Jiném sociálně demokratickém předáku, Herbertu Wehnerovl: Tento mu je a zůstane komunistou; my ho povaujeme za nej nebezpečnějího nepřítele státu. A Willy Brandtovi svého času počítal gehlenovský agent sklenice whisky, které si tehdy jetě západoberlínský starosta objednal v hotelu Bristol při návtěvě Paříe.

Nastala doba tzv. velké koalice a Gehlen nepotřeboval přílinou obrazotvornost k tomu, aby sl dovodil, co se stane, a spoluvládnoucí sociální demokraté začnou počítat, co proti nim kdy nastrojil. Urputnost, s ní se nyní bráni důchodu, je pak spíe výrazem vzdoru ne čímkoli Jiným. Vzdoruje proto, e ho nechávají na holičkách lidé, kteří mu byli, anebo měli být za mnohé vděční, křesantí demokraté. Nehodlal jim nic ulehčovat, i kdy se později přiznal  a patrně nelo jen o dodatečné gesto  e v té době ji sám chtěl odstoupit.

Naproti tomu tu stál Kiesinger jako kancléř i předseda křesanských demokratů, kteří co ztratit měli: moc v západním Německu. Na tom nic neměnily ani úsměvy, které sl kancléř Kiesinger vyměňoval pro fotografy se svým partnerem z velké koalice, Willy Brandtem.

Kiesinger v té době táhl do boje. A jako člověk, který bojuje, potřeboval mít dobré spojence. Proto mu padl do oka Pullach. Z několika důvodů najednou. Předevím pod něho a pod jeho sekretáře Carstense Spolková zpravodajská sluba stále spadala kompetenčně (i kdy její podřízenost ve skutečnosti vzhledem ke Gehlenově osobě zůstávala větinou Jen na papíře. Kromě toho v Pullachu seděli lidé, k nim měli křesantí demokraté od Adenauerových dob nejblíe a Kiesinger byl přesvědčen, e je získá na svou stranu, jakmile jen odstraní Gehlena a provede mení reformy v tajné slubě. Kancléř také naléhavě potřeboval institucí, která by křesanským demokratům dovolila vyváit ztrátu ministerstva zahraničí, je pod Brandtem obsadili sociální demokraté. K této úloze si Kiesinger vybral právě tájnóu slubu, co je příznačně. Konečně pak usoudil, e by se s novou slávou Pullachu mohla opět rozzářit i blednoucí hvězda celé křesanskodemokratické strany. Vdy tajná sluba Je trumf nad trumfy!

Kancléř Kiesinger se proto postupně tak zaměřil na Pullach, e mu věnoval valnou část svého pracovního času. Vrací se k Adenauerově praxi a pečlivě pročítá pionání materiály, radí se s Gehlenem (pravidelně ho zve i na své úterky, na nich bonntí prominentní čínitelé jednají o situací). A hlavně, vybírá a přebírá případné kandidáty na vedoucí místo v Pullachu. Kdy se mu po delím hledání dostanou do uího výběru dva, Gerhard Wessel a Horst Wendland, ádá na Gehlenovi vyjádření. Ten se vak nevysloví pro ádného z nich. Dosud se zřejmě nesmířil s představou, e on sám má opravdu odejít ze scény.

Kiesinger se nakonec rozhodne pro Wessela.

Tento dlouholetý Gehlenův zástupce odeel z Pullachu v roce 1952, přičem nezměnil agentské povolání, nýbr jen místo své působnosti. Nejdříve připravoval vznik bundeswehru, potom se staral o jeho tajnou slubu (i ve výborech NATO) a v této funkci se občas dostal do kompetenčních sporů s Gehlenem. Staré frontové přátelství a spiklenectví z posledních hodin třetí říe sice leccos urovnalo, jene ostny zůstaly. Zvlátě v Gehlenovi, jak se Wessel rychle přesvědčil při svém úřadování v Pullachu.

V této chvíli  je počátek roku 1967  tam ovem jetě neúřaduje on, ale Kiesingrova komise. Prohlíí archivy, vyslýchá agenty (po upozornění, e vichni musí mluvit čistou pravdu), přezkuuje technická zařízení. A po dlouhých týdnech detektivní práce komise zasedne a sepíe zprávu, o ní se sice na Západě tvrdí, e je nejotřesnějím dokumentem posledních desetiletí, ve skutečnosti vak je jen konstatováním toho, co Gehlen v Pullachu rozvinul ze svých zkueností, je nabyl za třetí říe. Přesto vak je tato zpráva otřesná pro čtenáře, kteří mají v západním Německu odpovědnost za Pullach a Gehlenovy činy. Dokument byl ovem vyhotoven jen ve třech exemplářích, nejspíe proto, aby těch čtenářů bylo co nejméně. A navíc jej patřičná místa střeí jako oko v hlavě, aby se o něm nikdo nepovolaný mnoho nedověděl.

Tím pikantněji pak působila na zasvěcence malá slavnost, která se konala v Pullachu v poslední dubnový den roku 1968. Loučili se tam s generálem Gehlenem, který obdrel nej vyí spolkové vyznamenání. Na oslavě obsáhle zhodnotil zásluhy nastávajícího penzisty státní tajemník Carstens a dojatí agenti bouřlivě tleskali. Stejně hlučný byl i cinkot sklenic, zvedaných k Častým přípitkům. Pouze jeden mu mlčel a stranil se okolního veselí: Reinhard Gehlen.  Od 1. května 1968 agent bez místa.

PO PÁDU

V odlehlé zátoce Starmberského Jezera se zjevně s rozkoí koupe starý mu. Na dálku by v něm nikdo nepoznal sedmdesátníka a do Jeho blízkosti se hned tak někomu nepodaří dostat. Zátoku odděluje od světa hustý pás vysokého rákosí. Jetě před nedávném tu stávaly hlídky chlapíků v hubertusech.

Konečně stařec připlaval ke břehu, otřásl s těla vodní krůpěje a vyrazil k nedaleké vile. Tam Ji na něho čeká snídaně, a hlavně pracovna s regály knih od podlahy a ke stropu. Trůní tu také posmrtná maska pruského krále Bedřicha Velikého. Teprve tam se mu pohodlně usadí a věnuje se své denní práci. Píe paměti.

Je stále jetě časné ráno a píící mu přestal vnímat čas. Na tom, co svěřuje papíru, mu velmi záleí…

Nejen Jemu. I mnozí jiní lidé sl hodně slibují, e bývalý éf západoněmecké tajné sluby sepíe velké dílo. A tudí ho pobízejí, aby psal a psal. Vak se Jeho memoáry jednou mohou hodit, výborně poslouit. A kdy nic jiného, aspoň vydavatelům vynesou pěkné peníze. Autor také dobře ví, proč má psát. Mnohokrát v ivotě sám strojil konspirace, a proto mu je jasné, co můe způsobit ve veřejném mínění správně načasovaná le, kdy Ji jetě k tomu navíc zahalí do patřičně dramatických slov. Ani v obchodním podnikání není právě nováčkem. Ostatně, co není celá tato vila a rozsáhlý pozemek kolem ní aspoň malou připomínkou na jeden z nejvýhodnějích obchodů, který kdy západní Němec uzavřel s Američany?!

Psaní ovem přece jen Gehlenovi působí určité potíe. Je na tíru se stylem, trápí ho forma. S nechutí zjiuje, e se slova nesrovnatelně snáze pronáela, ne se nyní píí. Ale rychle se uklidňuje.

Přece hlavně záleí na obsahu, na tom, co napíe. A on ví, co má napsat, ani mu to Jiní nepotřebovali připomínat. Vlastní četné zápisky, poznámky, dokumenty, listiny a kdy z nich vybere obsáhlé citáty, patřičně je zamíchá a tu a tam opatří nějakou spojovací větou, můe kniha působit sice poněkud tezovitě, ale je si jist, e najde dost čtenářů. Postarají se o ně při nejhorím bombastickou reklamou ti, kteří Jeho výpověď potřebují. Lidé, kteří pokračují v díle, které on sám tak neochvějná konal, kteří slouí věci, jí on ve svém ivotě věnoval takové úsilí.

Gehlen tedy píe své paměti jako bojový úkol. Jinými slovy a výstiněji: jako konspirativní rozkaz, který by měl opět naklonit misku vah ve prospěch vech jeho názorových přátel, a jej splní. V Německé spolkové republice, v Evropě, v celém světě. Proto vydání knihy načasují do doby, kdy se v Bonnu začne váněji Jednat o nové politice, o změně dlouholetého poválečného kursu. Je to doba odkládání ratifikace tzv. východních smluv, ujednání, je učinil nový mu, který mezitím (v roce 1969) nastoupil do Schaumburského paláce, kancléř Willy Brandt, se Sovětským svazem a Polskem. V období, kdy začínají rozhovory mezi NSR a Německou demokratickou republikou, kdy se stále častěji ozývají hlasy pro svolání evropská bezpečnostní konference. A právě do tohoto proudu událostí má vpadnout kniha Gehlenových pamětí!

Kdy Paměti vyly, senzace zprvu opravdu vypukla. Hlavně zásluhou výmyslů o Bormannovi. Sebevětí senzace dříve nebo později splaskne. A tak ani obskurní memoáry nemohou zastavit proud událostí, který se valí jiným směrem, ne si dnení důchodce u Starnberského jezera myslel, kdy ráno co ráno usedal k psacímu stolu ve své pracovně. Jinam, ne by ho rádi zaměřili ti, kteří Gehlena v jeho psaní tak horlivě pobízeli. V bonnském Spolkovém sněmu dochází navzdory vemu předcházejícímu sýčkování, přes vekeré snahy a obstrukce reakcionářů veho druhu ke schválení zmíněných smluv. O velikonocích a svatoduních svátcích ji proudí Západoberlíňané ve statisícových zástupech do východní částí města  do metropole NDR. A v Moskvě projednává americký president Richard Nixon řadu závaných otázek s generálním tajemníkem Komunistické strany Sovětského svazu Leonidem Breněvem. Otázek, jejich řeení pomůe uvolnit napětí ve světě, i v západním Německu, kde a donedávna stály v cestě rozumnému vývoji tak velké překáky.

Gehlen tak utrpěl dalí poráku ve svém dlouhém a vzrueném ivotě. Nebyla ostatně první. Dokonce ani ne od té chvíle, kdy mu v Pullachu připjali na hrud bonnský zásluný kří a s dojemnými projevy jej vyprovodili do penze. Nebo sotva se za ním tehdy zavřela pověstná pullaská brána, hned si začal promýlet operační plán pro novou situaci, jeho moc je sice tatam, ale lstivost mu zůstala. Tu mu nikdo vzít nemohl.

Dovedl si proto snadno představit, co se v Pullachu bude dít a odejde. Nový éf Wessel začne tajnou slubu reformovat a narazí na odpor. Nejprve se proti němu postaví lidé, kteří se musejí obávat o své dobré bydlo. Potom narazí na ty, které za sebou seikoval generálmajor Hort Wendland, jen boj o následnictví prohrál. Wesselovi nezbude ne proti odpůrcům tvrději zakročit, ale oni se stejně pokusí najít někde podporu. Pak nastane chvíle, na kterou Gehlen Čeká. Bude se moci znovu objevit na scéně. Dalí se ji uvidí.

Skutečnost opravdu potvrzovala Gehlenovy předpoklady. Wessel vyhlásil přestavbu aparátu a začal si pro své změny horlivě připravovat půdu. Kontroloval práci jednotlivých oddělení, poznamenával si nedostatky Radil se s experty, chystal návrhy. Kdy je vak měl provést, střetl se s Wendlandem. Konflikt byl tím horí, e ho Wessel dosud oficiálně nejmenoval svým zástupcem, Jak to poadovali jeho příznivci, a e se tedy generálmajor Wendland, někdejí Gehlenův vicepresi dent cítil osobně velmi dotčen.

Wessel se pak přestal tajit názorem, e má Wendland odpovědnost za otřesné skutečnosti, které odhalila ve své tajné zprávě komise vyslaná do Pullachu Kiesingrem.

Nastal konflikt, do kterého se vmísil Gehlen. Jak Jinak. Přila voda na jeho mlýn. Přesně, jak očekával. Pullach mezitím občas navtěvoval, nebo mu tam vyhradili tři místnosti  pro psaní dějin Spolkové zpravodajské sluby. Dal se slyet, e jednání s Wendlandem povauje za skandál, zvlátě kdy ho on sám prosazoval za svého nástupce. Tím ovem prokázal nejen svou krátkou pamě, ale opět patně odhadl situaci.

Horst Wessel, který si byl jist podporou kancléře i Carstense, ho zbavil privilegia pouívat oněch tří kanceláří. A vem pracovníkům v Pullachu přísně nařídil, e se vůbec nesmějí s Gehlenem dále stýkat.

První penzistické fiasko nezůstalo ovem jen Gehlenovým neúspěchem. Mělo vliv I na Wendlandovo postavení. Rozplynuly se jeho sny o éfovském křesle i pozdějí skromnějí nároky na zástupcovské místo Teď mu jde vpravdě o holou existenci v úřadě a s tím se ji ambiciózní generál neumí smířit. Ráno 8, října 1968 odjede jako obvykle z domova do Pullachu. V kanceláři se podívá na několik listin a vypíe si několik poznámek. Před polednem přiloí k pravému spánku pistoli ráe devět milimetrů, belgický spolehlivý výrobek. Jeho odchod ze světa je shodou okolností provázen vlnou sebevrad na vysokých vojenských a stáiních místech v NSR:

 tý den jako Wendland, pouze o tři hodiny později se zastřelí v Eifelu bývalý admirál Hermann Lůdke; (nikoli z pistole, ale z lovecké puky);

 15. října se v Kolíně nad Rýnem oběsí Hans-Heinrich Schenk, vysoký pracovník spolkového ministerstva hospodářství;

 16. října se v Bonnu otráví lektorka spolkového tiskového úřadu Edeltraud Grapentiová; spolkne nadměrnou dávku uspávacích práků;

 18. října se zabije podplukovník Johannes Grimm, pohotovostní důstojník ve tábu velení ozbrojených sil;

 21. října zmizí vládní hlavní tajemník spolkového ministerstva obrany Gerhard Bohm; později je nalezen mrtev.

Série sebevrad uvádí v ustrnutí veřejnost, otřásá Pullachem. Wessel musí něco podniknout, a proto se plnou parou pustí do připravovaných změn. Nejdříve jmenuje svého zástupce. Stává se jím bývalý podplukovník a někdejí Worgitzkého spolupracovník Winterstein. Wesselovu volbu nepochybně ovlivnila maličkost: o Wintersteinovi letí pověsti, e má velmi blízko ke Kiesingrovým křesanským demokratům.

Pak přily na řadu čistky.

Jedni z prvních museli opustit svá místa Gehlenovi příbuzní. Pouze Jeho bratr Johannes, nazývaný také někdy Don Giovanni, získal Jistý odklad, nebo odmítal opustit rezidenturu v Římě, dokud si nebude moci odvézt do NSR nábytek ze sluební vily. (Jak Je vidět, praktičností se v rodině nehonosil jen Reinhard.) Potom následovali éfovi intimní přátelé v Čele s Wolfgangem Langkauem, který byl přímo velmistrem v konspirativním ukání na dveře a v hledání zákoutí pro noční schůzky.

Veteráni dostávají penze, mladí agenti prostě vyhazov. Za nějaký čas vak dorazily do Pullachu různé intervence a Wessel začíná výpovědi tu a tam ruit. Nakonec se stalo opětné přijímání vyhozených agentů tak běnou záleitostí, e vznikly zlomyslné naráky:

v Pullachu prý vynalezli novou časovou jednotku zvanou Wes, má to být doba, která uplyne mezi vydáním a odvoláním Wesselova rozkazu.

Vyhazovy neschopných agenturních pracovníků se ovem omezily i z jednoho velmi praktického důvodu: na jejich místa toti nebylo koho přijmout. Wessel se sice pokusil verbovat nováčky na vysokých kolách, jene tím způsobil jen dalí rozruch. Profesoři s verbíři odmítali spolupracovat, nechtěli jim dávat typy, na které studenty se mají obracet. (Někteří je dokonce vyhodili.) Studenti navíc uvědomili veřejnost o nečistých praktikách tajné sluby.

Wessel tedy musel přistoupit k dalím změnám v Pullachu. Nadobro se odkládají černé brýle a ostatní piónské vnějí rekvizity, na které si tolik potrpěl Gehlen. Skončila hra s utajováním telefonů (čísla centrály se objevila v běných telefonních seznamech). A Wessel se ji otevřeně dává fotografovat, nezřídka i na společenských večírcích, take si brzy vyslouí přezdívku koktejlový generál.

Reformám se vak v Pullachu nedaří. Agenti si odmítají zvykat na novoty, které se jim nezamlouvají. Naopak horlivě plní vechno, co jim nějak připomíná Gehlenovu éru. I kdy z toho pak mají i maléry. Jeden z největích propukl, kdy se prozradilo, e pióni z Pullachu sledují sociálního demokrata Egona Bahra, důvěrníka Willyho Brandta a mimořádného pověřence bonnského ministerstva zahraničí v oblasti tzv. východní politiky (který později v Moskvě a Varavě připravoval půdu pro smlouvy s Bonnem a jen na svých cestách zavítal mimo jiné i do Prahy).

Sociální demokraté jako koaliční vládní partneři  je stále jetě rok 1969, před volbami do Spolkového sněmu  ostře protestují a Wessel se musí v Bonnu odpovídat. Ani poprvé, ani naposledy. Kromě toho se proti němu v Pullachu znovu vytvářejí různé skupiny a skupinky. Z pozadí je opět povzbuzuje Reinhard Gehlen, který si přes vechny zákazy udrel styky s pullaskými veterány. Doba se mu zdá příznivá, aby přivedl k pádu Wessela, jemu se příli nedaří plnit úkoly spojence v Kiesingrově boji o moc.

Ne se vak mohlo cokoli dále stát, dolo v Bonnu k politickému překvapení. Podzimní volby v roce 1969 vyhrávají sociální a svobodní demokraté, kteří také vytvářejí novou západoněmeckou vládu. Kiesinger tedy musí odejít, a to i ze své funkce předsedy křesanskodemokratické strany. Lépe se nevede ani penzistovi Gehlenovi, který po vystřídání stráí v Bonnu ztrácí vyhlídku, e by mohl sehrát v západoněmecké tajné slubě jetě nějakou významnějí úlohu.

Pullach ovem zůstane i pro nové vládce na Rýně  sociální a svobodné demokraty  tvrdým oříkem, který se brzy nepodaří rozlousknout. Mimo jiné i proto, e jde o kolos, který nemá hned tak obdoby. Podle oficiálních údajů dnes pracuje pod Wesselem 5500 agentů, kteří vykonávají pionání činnost jako hlavní povolání. O těch, kteří se jí zabývají jen příleitostně, úřední prameny pro jistotu mlčí. Stejně jako neodhalují, kolik Pullach opravdu ročně stojí. V bonnském rozpočtu se pouze uvádí skromná částka 100 milionů marek. Musíme ji ovem podle střízlivých odhadů násobit více ne čtyřikrát, abychom získali přesnějí představu o skutečných nákladech.

Pullach také zdaleka není jen pionání centrála u Mnichova. Je to i stovka pionáních rezidentur ve spolkových městech a velkoměstech. Místních, krajských i generálních poboček, které zaměstnávají od pěti do sta agentů. Jsou to i vechny různé krycí firmy, podniky a obchody, v nich se pod plátíkem výroby nebo prodeje nejrůznějích artiklů skrývají agenti, plnící pionání úkoly. Jsou to i stovky konspiračních bytů, ve kterých se projednávají záleitosti, o nich veřejnost nesmí nic vědět.

A jsou to i tisíce spolupracovníků, rozsetých po západoněmeckých úřadech, ústavech, továrnách, krámech a domech. Nebo není oblasti ivota v Německé spolkové republice, do které by tak či onak nepronikli pullatí agenti. Konečně to jsou i vechny rezidentury, krycí společnosti a firmy, jejich sídla leí daleko od západoněmecké půdy: v západní Evropě, v Africe, Asii, Austrálii, Severní a Jiní Americe.

Zřejmě jen proto, e Gehlen nejlépe ví, jaký moloch ze své centrály Org a pozdějí Spolkové zpravodajské sluby za ta léta vypěstoval, nevzdává se snah do vývoje věcí v Pullachu i dále zasahovat. Sotva se vzpamatoval za oku nad pádem křesanských demokratů z vládních křesel, rychle se vrátil k starým intrikám. V Pullachu se čpět íří pověsti, e to starý éf na Starnberském jezeře ,,tak nenechá a pamětník si maně vzpomene na legendy ířené v poraeném Německu v souvislosti s norimberským tribunálem: Teď musíme mlčet, ale dobře pozorujme, jak to v Norimberku dělají, abychom se to naučili, a budeme soudit Američany, Rusy, Angličany a Francouze. Pak se mnoha nepřátelům bude zdát Osvětim pouhým rájem.

Roziřovatelé tehdejích zastraovacích pověstí skončili, jak si zaslouili. Dějiny přes ně přely tak dokonale, e se ji mnohde zcela zapomnělo, e takoví lidé vůbec existovali.

Osud Reinharda Gehlena nemůe být v tomto směru jiný…

XXXXXXX

Seznámili jste se s ivotními osudy člověka, který větinu svého ivota věnoval urputnému a nevybíravému boji proti socialismu a komunismu, zvlátě proti Sovětskému svazu a dalím evropským socialistickým zemím. Neváhal se při tom spojit s tak bestiálním nepřítelem lidstva, jako byl nacismus, a po jeho drtivé poráce s americkým imperialismem, předevím s jeho nejagresívnějí slokou  americkou zpravodajskou slubou. I kdy se nyní falsifikátoři dějin v mnoha západních zemích z tendenčních důvodů snaí vemoně upravit a přikrálit jeho příběhy, a dokonce hledají a objevují Gehlenovy zásluhy, jedno přece jen svorně zastřít nemohou: jeho totální krach. Skutečně, Reinhard Gehlen, doktor Schneider anebo éf a jak jinak se jetě nazýval, svou hru nakonec prohrál. Slouil patné věci a podle toho také dopadl. Spravedlivý a vytrvalý boj pokrokových a demokratických sil v Evropě, ve světě, i v Německu samém, udělal velký krt přes rozpočet pánům a ideím, kterým Gehlen slouil. Otevření a zarputilí stoupenci studené i horké války musejí jeden za druhým odejít ze scény, protoe si ve světě nezadritelně razí cestu mylenky spolupráce národů, mírového souití a uvolňování mezinárodního napětí. Neúprosná logika dějin přitom neetří ani takové formáty, jakým bezesporu při vynalézání a íření zla byl éf Spolkové zpravodajské sluby BND Reinhard Gehlen.

Bylo by vak neodpustitelným omylem domnívat se, e s jeho pádem skončily i ambice a nekalé rejdy zavilých antikomunistů. Jen naprosto naivní člověk by si mohl něco takového myslet. Krach stoupenců a harcovníků studené války jetě vůbec neznamená, e se z vlků stali beránci. Antikomunističtí bijci dobrovolně ze scény neodcházejí. Snaí se vude vyuívat kdejaké skuliny, aby znovu pronikali. Dál osnují své rozvědné a podvratné sítě proti socialistickým zemím. I v této práci jsou uvedeny příklady, jak se to děje. Za vechny stačí vzpomenout knihu Gehlenových pamětí, v ní se nehorázně překrucuje historická skutečnost k průhledným politickým účelům boje proti ratifikaci smluv mezi NSR a SSSR a NSR a Polskem. (Ani to se vak nepodařilo).

Je třeba vidět, e po Gehlenově nuceném odchodu z BND i nadále tomuto zuřivému antikomunistovi zůstala monost zasahovat do činnosti Spolkové zpravodajské sluby. Jak by také ne, kdy se jeho nástupcem na éfovském křesle nestal nikdo jiný, ne Gehlenův někdejí spolupracovník a mu proslulý z hitlerovsko-nacistické éry  Wessell.

Nemůe zůstat bez povimnutí ani ta skutečnost, e se ve Spolkové republice dále zvyují výdaje na zpravodajskou slubu.

Ano, zdiskreditovaní a opotřebovaní éfové odcházejí, staré nekalé cíle vak trvají. Jen osoby a leckdy i metody se mění. To ve je nutno mít neustále na paměti.

Kdy prosazujeme mylenky spolupráce a souití, kdv pevně obhajujeme mír v Evropě a ve světě, tím bdělejí musíme být vůči Gehlenovým dědicům.

Konec