Nebezpeční svědci - J.R. ulig

Poslední červencová neděle sedmasedmdesátého roku odpovídá představám milovníků horkého léta. Na vymetené obloze má slunce volno a tak se u od samého rána tlačí rtu teploměru ke třicítce. Před jedenáctou ji překročila a teď, kdy hodiny odměřují třetí po poledni, je pořád jetě čtyřiatřicet stupňů ve stínu.

Obyvatelé města, které si nejméně s trojich dalích míst přisvojilo přívlastek brána umavy, jsou sluneční invazí poněkud zaskočeni. Rozhodně by je mnohem méně udivilo, kdyby se i v tomto ročním období povalovaly nad hraničními horami mračné duchny a kraj častovaly deové přeháňky.

Michal Gajdo a jeho desetiletý syn Petr přijeli do města ve vyslouilém moskviči. Zastavili v blízkosti nemocniční budovy. Její vchod je tentokrát otevřen dokořán. Nejen proto, e je návtěvní den. Rozhodujícím dílem k tomu přispělo i neobyčejné vedro. Jindy nepříjemné komisní vrátný sedí za sklem své kukaně a podřimuje s otevřenýma očima.

Taku a kytku, Petře,” připomíná zbytečně Gajdo synovi, kdy vytahuje z otvoru palubní desky klíče. Chlapec jen mlčky přikyvuje. .

Vystupují z auta a míří k nemocničnímu vchodu. Z těch několika desítek návtěvníků, kteří dnes přili za pacienty, jsou tihle dva poslední. Nepředvídaně se zdreli, nebo Michal Gajdo byl nucen dělat něco, co bylo a donedávna výhradně doménou jeho eny. Ustýlal, vařil snídani i oběd, uklízel, krmil králíky a slepice, dělal i dalí domácí práce, které je nezbytné vykonat v chalupě, v ní najednou zůstanou bez hospodyně dva mutí a dvě děti. Přitom s pomocí svého otce nemůe Michal Gajdo příli počítat. Staříkovi zbývají do sedmdesátky u jen měsíce a navíc mu ochrnutá pravá strana těla dovoluje jen omezený pohyb. Také s pětiletou Jitkou je starostí nad hlavu a tak jediný, kdo alespoň trochu Gajdoovi ulehčuje situaci, v ní se rodina znenadání ocitla, je jeho syn Petr.

A do minulého úterka panoval u Gajdoů rodinný pořádek bez velkých potíí. Jiřina Gajdoová, která po narození dcerky u nenastoupila do kolní kuchyně, kde byla předtím zaměstnána, se starala o domácnost a spočívala na ní i hlavní tíha s výchovou dětí. Nelze říci, e by nad tímto údělem zrovna jásala, přijala ho vak jako nezbytnost. Nezůstala doma proto, e by nebyla v rodině potřeba peněz, které vydělávala, donutil vak ji k tomu chatrný zdravotní stav malé Jitky. Od narození trpí nedostatkem krvinek a bývá častěji nemocná ne zdravá. ijí tedy z Gajdoova platu, k němu jeho otec měsíčně přispívá několika stovkami. Částka, kterou Michal Gajdo vydělává jako občanský zaměstnanec vojenské správy, není zrovna závratná, k slunému ivobytí vak stačí. A Michalovi práce údrbáře v kasárnách malého umavského městečka vyhovuje. U nejednou ho lákali z okolních podniků, aby k nim přeel za výhodnějích platových podmínek, pokadé vak odmítl.

Kam bych, prosím vás, chodil” odpovídal lanařům, u vojáků u jsem zabydlený a jinde u bych si těko zvykal.”

Na Gajdoovo přilnutí k vojenskému prostředí měly vliv různé okolnosti, ta hlavní vak spočívala v docela prozaickém faktu, e právě pobyt v kasárnách, v nich je nyní zaměstnán, podstatně změnil běh jeho ivota.

Kdysi před čtrnácti roky ho přivedl do Stříbrných Hor povolávací rozkaz k vojenské slubě. Odslouil si v tomto umavském městečku převánou část a kdy se potom nachýlila doba, kdy se měl vrátit na rodné Břeclavsko, najednou se mu odtud nechtělo. Svou zásluhu na tom ovem měla i Jiřina. Začal s ní chodit půl roku před odchodem do civilu a u zanedlouho potom, co se poznali, přestal povaovat tento vztah za něco, čemu jeho kamarádi říkali s patřičným nádechem ironie vojenská láska. Pár týdnů předtím, ne el odevzdat uniformu řekl Jiřině, e si ji chce vzít. Nebyla proti, kladla si vak podmínku, e zůstanou ve Stříbrných Horách. Zdůvodňovala to tím, e tady nemůe nechat matku samotnou. Ale bylo v tom zřejmě i cosi jiného. Nechtěla se prostě rozloučit s chalupou, v ní byla doma, ani s městečkem, v něm od dětsví vyrůstala, kdekoho v něm znala a kdekdo znal ji. Michal Gajdo tehdy pár dnů váhal, kdy mu vak zrovna v té době nabídl někdejí velitel útvaru, aby vzal po starém indlerovi, který se chystal do důchodu, místo údrbáře, bylo po rozvaování.

Jiřinina matka jim jetě stačila vystrojit svatbu a potom jednoho prosincového večera ulehla a do nového dne u se neprobudila. Odela z chalupy tak znenadání, jako do ní Michal Gajdo přiel.

Tehdy, odkázáni sami na sebe, začali oba novomanelé

hospodařit s tím, co jim Jiřinina matka zanechala. Na své mládí a nezkuenost si nevedli nejhůř. V prvních letech dali do pořádku zděný domek a jetě předtím ne přila na svět Jitka, stála vedle letitého dřevníku nová gará a v ní starí moskvič. Michal ho koupil poměrně lacino, své sluby vak Gajdoovým jetě mnohokrát prokázal. A vlastně prokazuje dodnes.

Před třemi roky, kdy Michalův otec ovdověl, přila Jiřina s nápadem, aby ho vzali k sobě. Starý Gajdo o tom nechtěl zpočátku ani slyet, jenome kdy ho potom zanedlouho po smrti jeho eny poznamenala mozková mrtvice, docela rád nabídku mladých přijal. V prvních měsících se mu hodně stýskalo, potom vak si začal zvykat na umavské kopce i zdejí lidi. Snacha se mu snaila jeho pozdní přesazení do odliného prostředí zpříjemňovat svou péčí. Nevědomky, leč účinné jí přitom pomáhaly i obě děti. Děda Gajdo se v nich začal vidět a za čas nabyla vrchu nad jeho letitou láskou k moravskoslovenskému pomezí láska k vnoučatům. Pohoda a spokojenost měly v této rodině dveře dokořán.

A z ničeho nic přilo to neastné úterní dopoledne. Jiřina Gajdoová se v jeho hodinách vydala cosi hledat na půdu dřevníku. Stačila tam vak sotva vylézt, udělat pár kroků a zpuchřelá prkna půdní podlahy se rozlomila pod její vahou jako čerstvý perník. Zřítila se z třímetrové výky a kdy dopadla, praskla jí kyčelní kost rychleji ne suchá větev.

Před polednem odvezli Jiřinu Gajdoovou do města do nemocnice. A hned o den později ji operovali. Nechtěli s komplikovanou frakturou čekat a na čtvrteční operační den.

Michal Gajdo jel navtívit manelku ji ve středu, byla vak krátce po operaci a nemohl s ní hovořit. Od sestry se vak dověděl, e vechno dobře dopadlo a jeho ena e bude v pořádku. Podrobnosti o úterní nehodě i o průběhu operace vlastně uslyí Gajdo a dnes.

Kolem vrátnice procházejí se synem nezaregistrováni. I z úředních osob dokáe udělat vedro normální smrtelníky, napadá Gajdoe, kdy minuli netečného vrátného. Jetě ve středu, kdy jsem se ho ptal, kde Jiřina leí, byl důleitost sama. Trvalo mu celou věčnost, ne nael v knize její jméno a ne mi potom vysvětlil, jak se dostanu na chirurgii. Přitom je to mnohem prostí, ne celý ten jeho sloitý výklad

Michal Gajdo teď vede syna na chirurgické odděleni s naprostou jistotou. Před dveřmi lůkové části si vybírají z krabice návleky a začínají si je natahovat na nohy. Zdaleka jetě nejsou hotovi, kdy z oddělení vychází jedna ze zdravotních sester. Právě ona ochotná blondýnka, která ve středu Gajdoe informovala o zdravotním stavu jeho eny. Teď vak se při pohledu na příchozí očividně zaráí. S nezakrývaným údivem pohlíí na Gajdoe i na jeho syna, potom zase na kytici zabalenou v jakémsi pomačkaném papíře a opět na oba návtěvníky.

Jeímarjá, pane Gajdo,” vyhrkne vzápětí zdravotnice, copak jste nedostali telegram?”

Telegram?” ptá se stejně překvapené Gajdo. Ne, nedostali. Jaký telegram? A proč …?”

My jsme vám dneska ráno odesílali telegram, e vae paní…”

Zaráí se uprostřed věty.

Počkejte, já vám zavolám pana doktora.”

Co se stalo? Sestro …?

Slyí jeho otázky, odpověď na ně vak nehodlá sama vyslovit. Spěchá k pokoji lékařů …

Doktor Spěvák na sebe nenechává dlouho čekat. Přichází ke Gajdoovi, podává mu ruku a unaveným tichým hlasem k němu začíná mluvit.

Je mi lito, pane Gajdoi, ale mám pro vás velice smutnou zprávu. Vae pani dnes ve tři hodiny ráno zemřela …

Co to říkáte? Moje ena? Jiřina, e je mrtvá? Ale to přece není moné, vdy…”

Bohuel…”

Michalovi Gajdoovi se hrne krev do hlavy, rudne v obličeji a cítí, jak se mu divoce rozbuilo srdce. Před očima mu náhle tancují mitky svůj divoký tanec. Jako zdálky slyí lékařův hlas, který říká cosi o tukové embólii, k ní zřídka, ale přece jen někdy dochází, a proti ní je medicína bezmocná. A také o telegramu, který ráno do Stříbrných Hor odesílali.

V následujících okamicích se vechno s Michalem Gajdoem točí. Musí se rychle posadit, aby neupadl. Na chvíli vůbec přestává vnímat, co se vlastně děje. Teprve Petrovo hlasité vzlykání ho opět přivádí k vědomí. Dívá se nepřítomně na chlapce a neví, co by mu měl říci. Vlastně mu ani nemůe nic říct. Sám má plná ústa zadrovaných slz.

Vy jste tady vozem?” vnímá opět lékařova slova.

Přikyvuje.

V tom případě by bylo lepí, kdybyste … Kdyby vás mohl někdo odvézt. Jste rozruený a v takovém stavu by nebylo dobré, abyste si sedl za volant. Alespoň ne hned ..

Přestává vnímat mue v bílém. Zdá se mu vechno stejné neuvěřitelné, jako bývají neuvěřitelné horečné sny. A potom se najednou zvedá z lavice, bere chlapce za ruku a bez rozloučení odcházejí.

Kytice zabalená v pomuchlaném papíru zůstává leet na lavici. A venku je pořád jetě azurově modré nebe a třicetistupňové vedro…

II

O wiesbadenské vile Alfréda Holzsteina se v okolí říká, e má stejné přísný a ponurý vzhled jako její podivínský majitel. Těko by se hledal pamětník doby, kdy z jejích oken zářila světla a tryskalo veselí. U léta brání dřevěné okenice slunečnímu jasu pronikat do přízemních místností. A podobné je to rovně s horní částí domu. Tam tvoří výjimku pouze dvojice oken a úzké balkónové dveře. Jimi čas od času vychází na čerstvý vzduch subtilní stařec v silném domácím upanu, jeho levý rukáv zeje prázdnotou. Alfréd Holzstein obvykle postojí na miniaturním balkónku pár minut, netečným pohledem přehlédne neudrovanou zahradu a opět se vrací do své pracovny. V této místnosti s pseudobarokním nábytkem, se stovkami knih a desítkami rozličných porcelánových výtvorů, doívá svůj ivot.

Předměty Holzsteinovy ivotní lásky jsou vak uloeny v místnosti vedle pracovny. Svou rozlehlostí je největí v celé vile, i kdy nábytku je v ní jen poskrovnu. Namísto něho jsou na stěnách rozvěeny staré zbraně; puky a pistole, meče a avle, kordy a tesáky. A mezi nimi různé terče, prachovnice, lovecké taky a také fotografie a obrazy s výjevy, na nich dominují střelci se svými zbraněmi. Tady se nachází sbírka, po ní by bez zaváhání sáhlo leckteré muzeum.

Alfréd Holzstein shromaďoval tyto exempláře víc ne půl století. Staré historické zbraně se staly jeho vání u předtím, ne se dal na vojenskou kariéru. Zdědil kdysi po dědečkovi pár soubojových pistolí, které v době svého vzniku jetě slouily

účelům, pro ně byly vyrobeny a také několik bohatě zdobených lancasterek. A kdy se stal po absolvování kadetky důstojníkem, začal povaovat sbírání starých historických zbraní za součást svého povolání.

Nejvíc přírůstků ovem zaznamenala Holzsteinova sbírka a v době druhé světové války. Tehdy plukovník intendanční sluby Alfréd Holzstein putoval s divizemi wehrmachtu Evropou a naskýtalo se mu nespočet příleitostí obohacovat svou sbírku, činil to s vání pytláka, který po vstupu do lesa odhazuje vekeré zábrany. V těch válečných letech Alfréd Holzstein staré historické zbraně spíe loupil, ne kupoval. Plukovník i jeho syn poručík Gerhard Holzstein.

Mladý zpravodajský důstojník ovem nebyl zasaen otcovou sběratelskou vání. Měl pro ni pouze patřičné pochopení. A tak i z něho dělala příleitost zloděje. Teď u má Gerhard Holzstein ke sbírce svého otce poněkud jiný vztah. Je si předevím vědom její značné ceny a ani v nejmením nepochybuje o tom, e jednou budou vechny ty vzácné exempláře patřit jemu. Nehodlá se s nimi ovem laskat jako jeho otec. Je rozhodnut sbírku prodat. U nyní má na ni ádostivého kupce, který je ochoten zaplatit za sbírku jakoukoliv poadovanou částku. Tento mu viděl plukovníkovy exempláře u několikrát a protoe je podstatné mladi, ne jejich majitel, nyní u jen Čeká. On i ten, který mu je prodá.

Alfréd Holzstein vak nespěchá, aby dal tomuto světu sbohem. A pokud jde o historické zbraně, je stále jetě čilý sběratel. A to jeho synovi někdy vadí. Nejvíc, kdy mu otec neustále připomíná záleitost, do ní se mu příli nechce. Plukovník vak se k ní vrací pokadé, kdy ho syn přichází navtívit. Nebude to jiné ani dneního srpnového podvečera, kdy Gerhard Holzstein vstupuje do otcovy pracovny.

Dobrý den, papá ..

Plukovník se dívá přes horní okraj brýlí a místo odpovědi na pozdrav pouze pokyvuje hlavou. A potom, snad aby přece jen cosi řekl, ptá se: Přiel jsi se na mne podívat?”

Přiel. Mám vyřídit pozdravy od Gerty a pozvat tě na nedělní oběd. Přijedu pro tebe po jedenácté hodině

Díky. A co jinak? V podniku vechno v pořádku?”

Pokud má na mysli moji osobu, pak ano. Jinak je ovem podnik vzhůru nohama “

Copak?”

Ale jedná se o nechutnou záleitost..

Posad se a povídej

Konkurence z Leverkusenu nás vyhodila ze sedla. Pustila na trh preparát, který je svými účinky navlas podobný tomu, na jakém pracuji nae vývojové laboratoře u třetí rok. Teď, kdy je vývoj před dokončením,přichází se stejným lékem konkurence. éf má podezření, e jim to někdo z naeho vývoje přehrál..

Průmyslová pioná?”

Snad, ale spí něčí nekalý byznys ..

Nepříjemné! Tebe jako obchodního ředitele se ovem tato záleitost netýká, nebo snad ano?”

Bezprostředné je to záleitost vývoje, důsledky se ovem záhy citelné dotknou i mého úseku. Budeme jen těko pronikat do pozic, kde se ted zabydluje konkurence. Navíc, reklamní kampaň, kterou u kolem nového preparátu spustili, je perfektní.”

Takové věci se stávají při velkém byznysu vdycky a vy s nimi musíte počítat.”

Počítáme s nimi, a přece nás vdycky zaskočí. Ale nechme toho, papá, jsou příjemnějí věci, o nich si můeme povídat. Co to tady má za fotografie?”

Nepoznává je? U jsem ti je přece několikrát ukazoval.”

Dovolí?”

Gerhard Holzstein bere z hromádky zaloutlých fotografií jeden snímek, pohlíí na něj a rázem je mu jasné, e tentokrát je to on sám, kdo dal podnět k rozmluvě, která se mu vdycky protiví.

Na fotografii je dvouhlavňová brokovnice z vídeňské pukařské dílny Mathiase Nowotného. Pozoruhodný výtvor z první poloviny devatenáctého století, jak u Gerhard nejednou od otce vyslechl.

Kdysi patřil originál této puky Alfrédu Holzsteinovi. A spolu s ním nejméně dvě desítky dalích exemplářů vzácných historických zbraní, s nimi se teď můe plukovník těit jen na fotografiích. Vechny tyto zbraně toti leí kdesi v podzemí jednoho umavského statku, kam je Alfréd Holzstein ukryl pár dnů před skončením druhé světové války.

Vogelsang se jmenuje to místo, k němu se plukovník ve vzpomínkách nyní často vrací. V posledním roce druhé světové války, kdy přiel na východní frontě o ruku, poslali ho na tanto statek správcovat. Přidělili mu skupinu válečných zajatců nejrůznějích národností. Po letech, strávených na nejrůznějích evropských frontách, se stal Vogelsang pro plukovníka oázou klidu. Teprve tam měl Alfréd Holzstein dostatek příleitostí, kochat se krásou pukařských výtvorů, které nakradl jetě před svým zraněním na Ukrajině a v Polsku. Nestihl odvézt vechny ty vzácné exempláře do Wiesbadenu, kde měl ve sklepě vily pečlivé ukrytou podstatnou část sbírky. Potom vak přily poslední dubnové dny pětačtyřicátého roku. Alfréd Holzstein měl o konci třetí říe poněkud jinou představu. Očekával, e dojde k vytvoření připravovaného Bohmerwaldfestungu. Nic z jeho představ se ovem neuskutečnilo. Schornerova skupina armád, která se měla stáhnout z východních Čech na umavu, se do těchto končin nedostala. Namísto ní se začaly umavskými lesy potulovat jen skupinky ustupujících a zřejmě u i dezertujících vojáků.

Tehdy na sklonku dubna 1945 začal o vyklizení pozic uvaovat i plukovník Alfréd Holzstein. Jetě předtím, ne stačil vydat patřičné příkazy, vytratili se z Vogelsangu jeho pomrzačení soukmenovci a vzápětí po nich se rozutekli i vichni zajatci. Holzstein zůstal na statku jen s přihlouplou sluebnou Erikou a se svými historickými zbraněmi, s nimi si najednou nevěděl rady. Času na rozmýlení u tehdy mnoho neměl. Chyběla jakákoliv monost dopravit vzácné exempláře do Wiesbádenu. Plukovník se tehdy rozhodl ukrýt zbraně přímo na Vogelsangu. Bylo to pro něho nadmíru namáhavé, kdy se svou jedinou rukou hloubil u kamenné zdi statku jámu pro úkryt. V ní potom uloil nakonzervované a pečlivě zabalené zbraně. Nael si čas i k tomu, aby úkryt zabezpečil náloí trhavin. Umístil ji tak, aby plnila funkci stráce před kadým nepovolaným či náhodným vetřelcem. Explodovala by jetě dříve, ne by se nezasvěcený dostal k vlastní sbírce. To vechno dělal plukovník s nadějí, e se pro zbraně za čas opět vrátí.

Nevrátil…

V prvních poválečných měsících měl plnou hlavu starostí sám se sebou i s manelkou. A potom zase se synem, kterého Angličané z nepochopitelných důvodů neobvykle dlouho internovali v jednom ze svých zajateckých táborů. Nepochybně se domnívali, e by jim měl zpravodajský důstojník Gerhard

Holzstein povědět mnohem víc, ne jim tehdy řekl. Nakonec se přece jen podařilo plukovníkovi oivit své někdejí konexe s některými německými průmyslníky v západní okupační zóně a za jejich pomoci pak dosáhnout Gerhardova proputění. Jenome rozjet se na východ od bavorské hranice a vyzvednout si z úkrytu vzácnosti, se plukovníkovi u nepodařilo.

Tak ubíhaly roky a plukovník si postupně čím dál tím silněji uvědomoval, e pro něho samotného u se cesta na Vogelsang pro ukryté zbraně stává jen neuskutečnitelným snem. Proto také jednoho dne svěřil část svého tajemství synovi.

K plukovníkově údivu vak nepřijal Gerhard Holzstein tuto zprávu s nadením. Tvrdil otci, e je zcela nemoné vyzvednout v současné době v Československu ukrytou sbírku. A dopravit ji přes hranici do Wiesbadenu je u zcela vyloučeno.

Plukovník vak nehodlá kapitulovat. Tvrdoíjně a soustavně přesvědčuje syna, e je nezbytné, aby vymyslel vhodný způsob, jak ukryté zbraně opět získat. A tak Gerhard Holzstein při kadém setkání s otcem slyí monolog, který ji zná slovo od slova.

Jsou to exempláře značné hodnoty a neměl bys litovat ádné oběti, abychom je opět získali do vlastnictví. Neměj obavy, e ty zbraně poznamenal čas, jsou dokonale zabezpečeny! A ten úkryt je zaminovaný jako pevnost. Ke sbírce se dostane jen ten, komu prozradím zabezpečovací systém. Nesmí ji tam, Gerharde, nechat, takové unikáty u si nikde nemůeme opatřit…Kolikrát u vyslechl Gerhard Holzstein tato otcova slova. A slyel by je nepochybně i nyní, kdyby jej sám nepřekvapil sdělením, které ho náhle napadlo.

Myslím, papá, e jsem přiel na způsob, jak dostat tvoji ukrytou sbírku z Vogelsangu do Wiesbadenu.”

Plukovník se po těchto slovech napřimuje v křesle, beze spěchu odkládá brýle a přimhouřenýma očima zkoumavě hledí na syna. Zatím vak neříká nic a tak mladý Holzstein pokračuje: Skutečné jsem přiel na výborný nápad. Bude to dokonce mnohem jednoduí, ne jsem předpokládal. A se divím, e mě to nenapadlo u dřív …

Co tě mělo napadnout dřív?” ptá se striktně plukovník.

Sekta, papá. Nae sekta Svědků Jehovových můe v této záleitosti pomoci…

Dej pokoj s těmi svými sektáři. Zná můj názor na ten spolek. Nikdy nepochopím, jak se můe inteligentní a vzdělaný člověk zabývat takovými bludy.”

Nejde, otče, o ádné bludy, nýbr o seriózní učení…” .

Učení? A co je, prosím tě, na těch tvých jehovistických řečičkách učeného? Ty snad můete hlásat jediné nějakým prosáčkům.”

V naí sektě nejsou jen prosáčci, ale také mnoho vzdělaných lidí; filozofové, lékaři, inenýři, právníci… Máme své ideology a vynikající organizátory. Nedovede si představit, jak silný vliv získává nae učení. Kadý, kdo je přijme, je schopen přinést pro sektu i ty největí oběti.”

Pro sektu moná, jenome vyzvednout moji sbírku historických zbraní není, pokud vím, ve vaem programu. A určitě by bylo nad síly Jehovových sluebníků dopravit je do Wiesbadenu.”

Promiň, ale mýlí se. Nae sekta má velké monosti zařídit i sloité záleitosti. A nejen tady ve Spolkové republice. Wiesbadenský zonální výbor pro střední Evropu udruje velice úzké kontakty i se členy sekty, kteří působí v jiných státech. Například v Československu…”

Gerhard Holzstein je rozhodnut vyuít sekty Svědků Jehovových k vyřeení záleitosti svého otce. Uvědomuje si, e tajné kanály, jimi je do Československa dopravována jehovistická literatura, by mohly docela dobře poslouit i k přepravě otcova pokladu. A pokud jde o jeho vyzvednuti ze skrýe, ani to by nemusel být příli sloitý problém.

Mladí z Holzsteinů se v duchu zlobí sám na sebe. Skutečně mohl přijít na toto řeení u mnohem dřív. Pro něho, člena wiesbadenského zonálního výboru, rozhodně nebude obtíné nápad realizovat. Stačí kdy se obrátí na doktora Fiedlera z rady starích …

Gerhard Holzstein myslí na tyto věci, nahlas vak říká cosi jiného. Vypravuje otci o přísně konspirativních metodách, které v sektě dodrují, o asketické sebekázni a oddanosti sluebníků Jehovy.

Co by ti tvoji sektáři za svou slubu poadovali?”

Gerhard Holzstein odpovídá na otcovu otázku a po krátkém zamyleni.

Pochybuji, e bude mít zonální výbor za svou slubu nějaké finanční nároky. Nepochybně nechají na tobě samotném, abys ji ocenil. Dost moná, e bude stačit, kdy změní svůj vztah k sektě. A v případě úspěchu celé operace..

A ty připoutí, e by mohla operace dopadnout neúspěně!”

Určité riziko při tom jistě existuje. A také náhodu nelze někdy vyloučit.”

Bez náleité záruky, e se zbraně z Vogelsangu dostanou do mého vlastnictví, nehodlám s nikým jednat o místě úkrytu. A ani ty nesmí poruit slib, který jsi mi dal. Pamatuj si, nikdy a nikomu nesmí bez mého souhlasu nic o této záleitosti prozradit.”

V tom případě si nedovedu představit, jak chce zbraně ze skrýe dostat. Takovou záruku, jakou poaduje, ti můe těko někdo poskytnout.”

Ale ano, můe mi ji, Gerharde, poskytnout ty sám! Jsem ochoten svěřit ti tajemství, jak je úkryt zajitěn. I přesné místo.”

Chápu. Chce, abych se akce osobně zúčastnil.”

Samozřejmé. Ostatně proč by ses nepodíval do kraje, v něm tvůj otec končil vojenskou kariéru?”

Nejsem si jist, zda vechno půjde tak rychle.”

Neádám, abyste zbraně vyzvedli z úkrytu hned při tvé první návtěvě. Stačí, kdy se nejdřív poohlédne po okolí Vogelsangu a zjistí, jak to tam dnes vypadá ..

Rozmyslím si to otče. Bude záleet i na rozhodnutí naeho zonálního výboru. Jestlie bude rada starích souhlasit, abych do Československa jel, učiním to rád.”

To je moje podmínka!”

Rozumím…

Oba Holzsteinové jetě drahnou dobu probírají dalí podrobnosti Gerhardova návrhu. A opět je řeč o sektě Svědků Jehovových, o jejím působení a doktríně. Z podvečera se stal nepozorované večer a v něm u Alfréd Holzstein přestává vyslovovat o synové víře tak příkré soudy, jak to činil jetě před několika málo hodinami. Ne proto, e by změnil na Svědky Jehovovy svůj názor, jako starý voják vak přizpůsobil taktiku svému záměru.

Simka, její tmavý nátěr je jen o málo sytějí ne tma zářijového večera, zastavuje u osamělého stavení. Hokerova chalupa stojí dobrý kilometr za posledními domky Stříbrných Hor a vede k ní jen úzká polní cesta, řidič, který se s vozem prokodrcal po páru vyjeděných pruhů a k chalupě, vak tudy nejel poprvé. Zastavuje vozidlo před vrátky a nízkým dřevěným plotem. Záhy potom vypíná světla.

Na dvoře se divoce roztěkal pes. Mu za volantem bere ze zadního sedadla koenou kufříkovou aktovku, pokládá si ji na klín, s vystupováním vak nespěchá.Čeká, a se na terase domku objevuje jeho majitel. Teprve potom otevírá dveře simky a svině vylézá. To u stojí Václav Hoker, který předtím energicky okřikl psa, mezi vrátky a přimhouřenýma očima, které si teprve zvykají na tmu, sleduje příchozího.

Vítám té, bratře,” zdraví potom tlumeným hlasem Hoker pozdního hosta a zve ho dál.

Mui si podávají ruce a pak u mlčky odcházejí pod střechu chalupy. Jsou v ní v tomto čase sami, nebo Hokerova ena je v městečku na návtěvě. Přesto jetě chvíli trvá, ne se dvojice rozhovoří. Příchozí zatím mlčky odloil aktovku na prázdný neprostřený stůl a zpytavě se rozhlíí po prostorné kuchyni. Jeho pohled se podobá pohledu lékaře, který při vizitě zkoumá pacientův stav. Svým způsobem se skutečně o vizitu jedná. Nikoliv vak v medicínském slova smyslu. Muův zrak se na okamik zastavuje na tmavých záclonkách, které zakrývají okna a namísto vět pokyvuje pouze souhlasně hlavou.

Vechno v pořádku,bratře zvěstovateli?” ptá se posléze host Václava Hokera.

V pořádku. Mohu ti nabídnout čaj? Je připraven ..

Ne, děkuji. Nechci se zdret příli dlouho, rád bych byl jetě před půlnocí v Plzni.”

Při těchto slovech mu sebejistě usedá ke stolu a vzápětí je to on sám, kdo vyzývá Václava Hokera, aby se rovně posadil.

Přivezl jsem poslední vydání Strání věe a také titěné instrukce pro tvá kázání v přítích dvou měsících.”

Pozítří máme výklad bible a bude dobré, kdy si bratři vyslechnou některé novinky.”

Nalezne jich tam dost, ale o tom a později…”

Zatímco hostův hlas zní velitelsky , jsou Hokerova slova sotva slyet. Není to vak u tohoto robustního dřevařského mistra obvyklý způsob mluvy. Na pile i v městečku je dost lidí, kteří o něm vědí, e dovede hovořit zvučným hlasem a má i dostatečnou zásobu slov. Jsou dokonce takoví, co Václava Hokera pamatují jako studenta gymnázia. Dotáhl to tehdy a do septimy, jenome potom, kdoví proč, se mu cosi pohnulo v hlavě a on se pokusil kdesi u elezné Rudy uprchnout do Bavorska. Zadreli ho a to byl konec s jeho studiemi. Někdy na počátku padesátých let se objevil ve Stříbrných Horách, nael si místo na pile a potom se v městečku usadil natrvalo. Postupně to dotáhl a na mistra. A nejen proto, e rozuměl dřevu, uměl to i s lidmi. Vichni si ho pochvalovali jako chlapa, který nezkazí ádnou legraci, dovede dret slovo a také postavit se za lidi. Takto bylo celá léta. Teprve v posledním půl desetiletí začal Hoker morousovatět a uzavírat se do sebe. Někteří to přičítají jeho věku, který se u sune k padesátce, větina je vak toho názoru, e Hokera od základu změnila tragická smrt jeho jediného syna. Havaroval někdy před esti roky kdesi u Strakonic a do Stříbrných Hor ho přivezli v rakvi. Od těch dob se začal Václav Hoker stranit lidí, přestal chodit do hospody a stavidla své výmluvnosti u vytahuje jen zřídkakdy.

V přítomnosti Ondřeje Krasla pak u nemá Václav Hoker vůbec nic z toho energického a společenského člověka, jím býval jetě na počátku sedmdesátých let. Naopak, hovoří s tímto muem uctivě a někdy a servilně. A není to jen pro elegantní Kraslovo oblečení, v něm za Hokerem přijídí, ani v jeho suverénním vyjadřování a vystupování. Důvody Hokerovy přehnané pokory a snad i bázně jsou jiné. Ondřej Krasl je jeho důvěrníkem, ví o jeho duevních pochodech mnohem víc ne kdokoliv jiný ve Stříbrných Horách, ovlivňuje a řídí běh jeho ivota.

Václav Hoker toho naopak ví o Ondřeji Kraslovi mnohem méně, přestoe je s ním v osobním styku měsíc co měsíc u dobré čtyři roky. Zná jeho jméno a funkci v sektě Svědků Jehovových, dověděl se, e je Krasl u léta vdovcem a ije v Plzni, kde je zaměstnán jako účetní jednoho výrobního drustva. Hoker se s Kraslem seznámil v den, kdy byl přijímán mezi jehovisty. Byl to právě Ondřej Krasl, kdo měl při jeho křtu hlavní slovo. A u tehdy,kdy hovořil o cestě ze ztraceného ráje k novému spasení v tisíciletém Kristové království, si Hokera

zcela podmanil. A potom se začali stýkat častěji. Kdy sekta svěřila Václavu Hokerovi funkci zvěstovatele, stal se Krasl jeho bezprostředním nadřízeným. V hierarchii jehovistické sekty je Kraslova funkce nazývána cestující dozorce. Jeho posláním je řídit činnost zvěstovatelů v určitém rajónu. Přiváí instrukce, tiskoviny a v případě potřeby i finanční prostředky. Zvěstovatelé naopak skládají cestujícímu dozorci účty ze svého působení na skupinku sekty, kterou mají na starosti. Václav Hoker má takových sluebníků Jehovových pod svým vlivem skoro deset. A právě o své práci s těmito lidmi teď podává svému nadřízenému zprávu.

Od naeho posledního setkání na počátku srpna jsem připravil dvě schůzky. Na prvním čtení byli kromě sestry Veitové vichni zdejí členové sekty; manelé Bejdovi, Hirsch, Klasna i sestra Říhová s dcerou. Jsem přesvědčen, e to děvče…”

Proč se Veitová nezúčastnila Čtení bible?” přeruuje Krasl Hokerovo bilancování.

Je nemocná. Přestaly jí slouit nohy. Chtěli ji odvézt do okresní nemocnice, ale Veitová to odmítla. Jsme s ní neustále ve styku. Dcera sestry Říhové za ní denně dochází, nosí jí jídlo a pomáhá s úklidem. Nae obavy, e nebude oddanou členkou sekty se ukazují jako zbytečné.”

S farářem Forejtem u přeruila vekeré kontakty?”

Od svého křtu u se s ním nesetkala, i kdy měl Forejt snahu ji vyhledat. Zastavil prý se dokonce u sestry Říhové v bytě, aíe nedala mu příleitost, aby s její dcerou promluvil.”

V tomto směru je třeba zachovávat, bratře zvěstovateli, maximální opatrnost. Forejt zřejmě tuí, kdo mu odlákal mladou Říhovou z houfu jeho katolických oveček a jsem přesvědčen, e kdyby cokoliv o činnosti naí sekty zjistil, neváhal by ani chvíli a upozornil na nás.”

Toho jsem si, bratře, vědom a u jsem dal Říhové i její dceři potřebné pokyny. Hovořili jsme o tom i na naí druhé schůzce. Vichni sluebníci sekty budou náleité opatrní…

,,U koho se konalo druhé setkání?”

Právě u sestry Veitové. Byla astná, e jsem druhé srpnové Čtení uskutečnil u ní v bytě a ona se ho mohla zúčastnit.”

To bylo rozumné rozhodnutí. Na tomto setkání byli tedy vichni?”

Nezúčastnila se pouze moje ena. Pověřil jsem ji ten večer jiným posláním, o kterém bych tě, bratře, rád informoval.”

Poslouchám…

Máme tady ve Stříbrných Horách jednu rodinu, na ní bych doporučoval soustředit pozornost.”

 O koho se jedná?”

Jde o jistého Michala Gajdoe a o členy jeho rodiny. Je to poměrně mladý člověk, něco málo přes třicet, a v nedávné době ovdověl. Někdy na sklonku července mu náhle zemřela ena a on zůstal se dvěma malými dětmi a s nemocným otcem bez hospodyně. Byl náhlým odchodem své eny tak zdrcen, e dokonce přestal chodit do zaměstnání…

Kde pracuje?”

To mi právě poněkud vadí… Gajdo dělá údrbáře u zdejí vojenské správy.”

Komunista?”

Ne, to ne, i kdy před smrtí své eny neměl zřejmě ke komunistům daleko. Jak jsem se nedávno dověděl, nabídli mu, aby do jejich strany vstoupil. Odmítl to tehdy s tím, e si to jetě rozmyslí. A potom dolo k té tragické události a Gajdo začal mít jiné starosti.”

A dál?”

Za pár dní po pohřbu jsem do Gajdoovy rodiny poslal svou enu. Začala jim pomáhat s vařením a s úklidem, zaívá dětem potrhané aty a pere na ně. Zatím si důkladněji vímala starého Gajdoe. Je zčásti ochrnutý po mozkové mrtvici, ale s mylením je na tom dobře. U něho začala Marie s naím učením..

A co mladý?”

Na toho teď působí oba. Starý Gajdo i má ena. Zdaleka prý to není tak beznadějné, jak jsem si zpočátku myslel. Mladý Gajdo je mé eně vděčný za vechny její sluby a je ochoten ji poslechnout na slovo…”

A mu tedy, bratře, poskytne tvá ena těch slov v hojné míře. Jejích zásluh nebude zapomenuto na tomto světě ani později po poslední bitvě se Satanem. Přesto vak nezapomínejme ani v tomto případě na opatrnost. A nikterak se neukvapujte. A uzná za vhodné, vyprav se za mladým Gajdoem sám a pohovoř s ním. O činnosti zdejí sekty se nezmiňuj, jetě se pokusím ověřit si mylení tohoto člověka na jiném místě.”

Chápu ..

A tvoje ena a dochází do rodiny i nadále a plní své poslání sluebnice Jehovovy. Jetě by mě zajímalo, jak je to s finančním zabezpečením Veitové?

Zatím je, bratře Ondřeji, naprosto dostačující. Předal jsem jí sedm set korun, které jsme získali sbírkou mezi členy zdejí sekty.”

V pořádku. Pokud ovem bude třeba dalích peněz, budou ti poskytnuty nadřízenými slokami sekty…”

Cestující dozorce se na chvíli zahleděl kamsi ke strupovitému stropu kuchyně. Zdá se, e se rozmýlí, co dalího jetě musí se zvěstovatelem Hokerem projednat. Jeho protějek se ani tentokrát neodvauje přeruit ticho, které v místnosti zavládlo. Jen oddaně hledí na mue, který je pro něho mnohem víc, ne jen pouhým hostem. Po chvíli sahá Ondřej Krasl do náprsní kapsy a vytahuje z ní miniaturní zápisník. Rychle obrací několik předních stránek a kdy nalezl, co hledal, začíná opět hovořit.

Jetě mám pro tebe, bratře zvěstovateli, jedno poslání. Také má souvislost se zdejí posádkou. Zanedlouho sem nastoupí nováčci. Bude mezi nimi mladík, který se jmenuje Juraj Fialka. Pracuje jako prodavač v knihkupectví. V posledním půlroce měl známost s děvčetem, která je oddanou členkou naí sekty. Trpělivě ho získávala pro nai věc, připravit ke křtu vak se jí z časových důvodů nepodařilo. Kromě toho je chlapec pod diktátem svého otce, který nai víru zatracuje. Kdy přiel s tím, e nenastoupí vojenskou slubu, začal otec dokonce pátrat po zdrojích, jimi byl jeho syn ovlivňován. Nedověděl se vak

nic. U tato skutečnost stoj í za povimnutí a nabádá, abychom si tohoto mladého člověka i nadále vímali. Tvým úkolem bude, navázat s ním po příchodu do posádky kontakt a pokračovat potom v zápase o chlapcovu dui.”

Vynasnaím se, bratře Ondřeji.”

Nejlíp bude, kdy mu napíe dopis, v něm se ho zeptá, zda chce i nadále pokračovat ve čtení bible. Jestlie bude souhlasit, bude mít ve svých řadách dalího sluebníka Jehovova. Ten dopis by mohl Fialkoví doručit právě ten tvůj nový kandidát Gajdo, nemyslí?”

To lze jisté zařídit, ani bude Gajdo tuit, o jakou záleitost se jedná.”

Výborně! A teď jetě pokud jde o tvé dalí kázání. Ve Stráné věi nalezne

Ondřej Krasl potom dává svému podřízenému pokyny, na co se musí v současné době při hlásání jehovistické doktríny zaměřit. Václav Hoker je pozorným a vnímavým posluchačem a obětavým sluebníkem. Svou někdejí výmluvnost i bystré chápání teď dává plně do slueb sekty. Mezi zvěstovateli, které má cestující dozorce Ondřej Krasl ve svém rajónu, je Václav Hoker nejsvědomitějím a nejspolehlivějím vyznavačem jehovistického učení.

Jetě ne se Marie Hokerová vrací ze své .sousedské’ návtěvy v rodině Michala Gajdoe, opoutí Ondřej Krasl jejich osamělé stavení. Pouze pár krátkých tlumených vět, které oba jehovisté mezi sebou pronáejí u plotu, je tečkou za jejich dnením setkáním.

IV

Nadporučík oltys míří přes liduprázdné kasárenské nádvoří k velitelské budově. Je podmračené říjnové odpoledne a tvář mladého velitele roty je zamylená. Vějíř vrásek na oltysových skráních vyvolalo nečekané pozvání náčelníka vojenské kontrarozvědky útvaru majora Vopátka. Rád bych si s tebou o něčem popovídal,” prohodil poněkud neurčitě Vopátek k oltysovi, kdy se míjeli mezi dveřmi jídelny. Zastav se u mne tak za hodinku.”

Nějaký průvih?” stačil se jetě oltys zeptat, ale odpovědi se nedočkal. Major jen krátce pokrčil rameny.

Nadporučík oltys zná majora dost dlouho a u nejednou si ověřil, e je to rozumný chlapík, který nikdy nedělá z trpaslíka goléma. Pár případů u spolu také řeili a vyřeili. Větinou se jednalo o .pivní extempore’, jak to Vopátek nazývá, kdy si některý ze oltysových podřízených pustil jazyk na procházku a vykládal v hospodě o věcech, které mají zůstat za kasárenskou bránou.Naposledy to byl Gramík, který bavil tamgasty v Černé růi záitky z posledního praporního cvičení a s patřičnou hrdostí při tom referoval i o výsledcích ostrých střeleb. Ani při tom nezaregistroval, e u sousedního stolu sedí hosté, které jeho chvástání zajímalo víc ne obvyklou pivní společnost. Vopátek se o tom tehdy dověděl oklikou z výpovědi jakéhosi chlapíka, kterého zadreli pohraničníci u Práil při pokusu o přechod hranice. Měl vechny podstatné údaje z Gramíkova výkladu poznamenány na papírovém ubrousku a ukájel se představou, e je v Bavorsku výhodně zpeněí. Tehdy měli Gramíka na koberečku v oltysové kanceláři a Vopátek nebyl při této rozmluvě příli příjemným společníkem. Stejně vak nakonec nedělal z případu víc, ne bylo nutné. Jistě proto, e má letité zkuenosti a cit rozpoznat, kdy jde o skutečně vánou věc a kdy se jedná o záleitost, kterou je moné vyřeit domluvou. Lidé z útvaru to o něm vědí a proto k němu mají důvěru.

Posaď se,” ukazuje major oltysovi na křeslo u otlučeného konferenčního stolku. Sám pak usedá na gauč, který u zřejmě pamatuje i jiné náčelníky zdejího oddělení ne Vopátka.

Kouřit, pokud vím, jsi se jetě nenaučil,” začíná major z docela jiného konce, ne oltys očekává.

Zatím se bez toho obejdu.”

To ti schvaluji! Já kdybych s tím dokázal přestat, tak toho nechám hned, jenome to nedokáu. Denně vyfoukám do vzduchu nejméně desetikorunu, ničím si zdraví, ale nejsem schopný toho nechat.”

U jste se o to někdy pokouel?”

Mockrát, hlavně kdy jsem byl mladí. To snad nebylo jednoho Silvestra, abych se při něm svatosvatě nezaduoval, e toho od Nového roku nechám. Pokadé jsem to vydrel tak dva tři dny. Jednou dokonce a do Tří králů, ale to u se mnou nebylo k vydrení. Alespoň to tvrdila moje ena. Teď v posledních letech jsem raději přestal i s těmi novoročními předsevzetími.”

Za mne to stačí vykouřit manelka…

A nevadí ti, e zakuřuje byt?”

U jsem si zvykl.”

Take ti nebude vadit, kdy si jednu zapálím?”

Vdy jste doma ..

Vlastně má pravdu. Často jsem tady dokonce víc ne doma.”

Major vytahuje z krabičky spartu a zapaluje si. Krátký předěl v započatém rozhovoru, který tím vzniká, je důvodem k tomu, aby Vopátek obrátil list a začal s tím, proč vlastně oltyse pozval.

Četl jsi bibli?” ptá se z ničeho nic nadporučíka, kdy se obláčky cigaretového dýmu rozplynuly od jeho obličeje.

Ne, to je pro mne panělská vesnice. U nás v rodině si nikdo na ádné pobonosti nepotrpěl. Spí naopak, vechno, co zavánělo kostelem, pro nás smrdělo. Dokonce i babička byla zapřísáhlá ateistka. Děda tvrdil, e se o to kdysi zaslouil jeden velebníček, kterého babička zboňovala a on jí dal koem. To neměl dělat, protoe enská, jak prohlaoval dědeček, je schopna odpustit muskému vechno, kromě nezájmu o ni.

Dědeček byl zřejmě zkuený člověk …

Fantastický. Toho, kromě babičky, milovala celá vesnice…

oltys ztratil počáteční nejistotu, s ní vstoupil do Vopátkovy kanceláře. I v tomhle směru byl major dobrý psycholog a znalec lidí. Zřejmě i ty úvodní věty o kouření a jeho vlastní slabosti měly své poslání. Právě tak jako má teď trpělivost poslouchat o oltysově rozafném dědečkovi. Teprve, kdy nadporučík vypověděl celou plejádu historek, jimi se dědeček ve vsi vyznamenal, navazuje Vopátek na to, s Čím začal.

Tu bibli ti ovem mohl dát děda přečíst.”

Asi těko, protoe jí neměl.”

Zřejmě to bude muset rychle dohonit.”

Á proč, prosím vás?”

Slyel jsi něco o jehovistech?”

O jehovistech? Něco jsem zaslechl, ale moc toho zrovna nebylo…

Povídej!”

Tak já vím, e se jedná o nějakou náboenskou sektu, která je tady u nás v republice zakázaná. Tu jejich ideologii neznám. Pokud se ovem nemýlím, tak se jedná o sektu, která vdycky čas od času vyhlauje, e nastane konec světa a tudí proklamují pasivní rezistenci vůči vemu a vem. Myslím, e jsou to právě jehovisté, co odmítají nastupovat vojenskou slubu …

Správně…Odmítali jetě donedávna. V posledních letech poněkud změnili taktiku. Někteří z nich se sice pořád vyhýbají vojenské slubě, ale větina jehovistů u teď obvykle rukuje. Jednoho takového kandidáta jehovistické sekty máme teď tady u nás. Je u Krause v přijímači. A za pár dní přijde k tobě na rotu.”

A sakra. To bude horí, ne kdy jsem tam měl toho kleptomana imáčka. Ne jsem ho stačil vyzpovídat, kam zaantročil Kostelkovy hodinky, stopil mi před očima sadu barevných propisovaček.”

Počkej, s tímhle vojákem to jetě není tak zlé.”

Jak se jmenuje?”

Fialka. Juraj Fialka.”

Jo, tak o tom vím, jakýsi knihkupec. Ve svazu mládee není, ale jinak, pokud si vzpomínám, nemá patný posudek. Napadlo mě, e by mohl dělat…

Říkám ti, e to s ním není tak zlé. Kdy si ho ohlídá, můe ti dělat ledacos prospěného. Jeho táta nás sám na ty klukovy jehovistické tendence upozornil. Chlapec prý se dostal do kontaktu se sektou přes děvče, její rodina se v Jehovovi shlíí. A holka zfanfrnila i mladého Fialku.”

To tedy nechápu ..

Pochopí to, Frantiku, a se blí seznámí s historií a učením této prapodivné sekty. A taky, kdy si vzpomene, co vechno jsi byl sám ochoten udělat, aby ti tvoje Janička nedala kvinde. Kdosi někde napsal, e od chvíle, co se člověk zamiluje, nevidí ádnou věc tak, jak opravdu vypadá.”

No jo, jenome já, abych kvůli nějakému zamilovanému jehovistovi začal studovat bibli. Zatracený chlap, a to mi sem musel spadnout zrovna v době, kdy mi odeel politruk do kursu.”

S tou biblí se nemusí ukvapovat, ti jehovisté si z ní vybírají stejné jen pasáe, které se jim hodí do krámu. Předevím z evangelií Matoue a Jana. V nich je toti zvlá zdůrazněno, e mír na zemi je nerealizovatelný, take ho bůh poskytne svým věrným teprve po jejich smrti - na onom světě.”

Pěkně děkuji..

Jo, a pokud jde o toho politruka, promluvím s majorem Nováčkem, třeba by ti tam mohl někoho na těch pár měsíců dát.”

Těko, nemá … u jsme o tom se ZVP mluvili…

Uvidíme. Co ovem má docela určitě, jsou materiály o jehovistech. Přivezl si nějaké údaje ze Socialistické akademie. Zajdi si za ním a popovídejte si o téhle ideologii nezatracených ztracenců. Určitě se ti to bude hodit, kdyby začal Fialka provádět hlouposti a hlásal mezi vojáky nějaké bludy.”

To by si mohl zkusit! rozhořčuje se v té chvíli oltys. Hnal bych ho ..

Počkej,” přeruil ho major. Na tyhle lidi se nedá jít s bandurskou, ale s rozumnými argumenty a s trpělivostí.”

Fanatika se, soudruhu majore, jetě nikdy nikomu nepodařilo přesvědčit.”

Ale ano, někdy i fanatika přesvědčí, kdy si s ním dá práci. Musí ho ovem důkladně poznat. Ostatně tenhle chlapec jetě zřejmě nebude tím jehovisíickým tmářstvím tak zasaen, abys ho nepřivedl k rozumu ..

V přijímači se u nějak projevil?”

Pokud vím, tak ne. Je uzavřenějí ne ostatní, dělá jen to, co musí a denně si koresponduje s tou svou dívenkou, zatímco své rodiče zcela ignoruje. Uvidíme, jak se bude projevovat dál…”

Oba důstojníci jetě chvíli rozmlouvají o Juraji Fialkoví a potom nadporučík oltys odchází. Cestou od Vopátka se zastavuje na politickém oddělení, aby se domluvil s majorem Nováčkem, kdy za ním můe přijít. ZVP je vak v tuto dobu mimo budovu.

V

Kdy o den později vstupuje nadporučík oltys do Nováčkovy pracovny, sedí u dlouhého poradního stolu kromě majora i správce budov afařík.

Posaď se, Frantiku, hned se ti budu věnovat. .

Poděkoval a usazuje se a kdesi u konce stolu, aby neruil jednání těch dvou. Přesto nechtěně slyí závěrečné věty jejich rozhovoru. Týká se situace, v ní se znenadání ocitl se svou rodinou Michal Gajdo. Politický pracovník se zevrubně vyptává bezprostředního Gajdoova nadřízeného, co o celé záleitosti soudí, a jak by bylo moné neastné rodině v současné době pomoci.

Podle mého u je Michal z nejhorího venku. Pár týdnů po té tragické události nestál za nic a bylo to znát i na jeho práci v kasárnách. Několikrát mi dokonce vůbec nepřiel do zaměstnání. Byl jsem za ním doma, probírali jsme to netěstí ze vech stran, a jsem ho přesvědčil o tom, e ivot se smrtí

jeho eny nezastavil, e běí dál a tak je to taky nutné brát. Myslím, e na má slova tehdy dal a pomalu se z toho dostává. To ví, náčelníku, bez hospodyně v chalupě, kde jsou dva mutí a dvě děti, je to vdycky zlé.

O to mi právě jde. Nemyslí, Lojzíku, e bychom se měli poohlédnout v městečku po nějaké starí enské, která by byla ochotná se starat Gajdoovi o domácnost? Třeba jen na čas, ne se ivot u nich v rodině zaběhne do nových kolejí..

Pokud vím, tak u chodí ke Gajdoům na sousedskou výpomoc Hokerová. Manelka toho mistra z pily, určitě ji zná…”

Znám, i kdy jsem ji neviděl u dobré dva roky. Ale pokud vím, byla to pracovitá a pořádná enská.”

To určitě…”

A co ta Gajdoova malá abka?”

I to u má Michal zařízené. Od prvního vezmou Jitku do kolky. Zatím je se starým Gajdoem doma.”

Dobrá, Lojzíku. Děkuji ti, udělal jsi kus práce i za nás.”

Prosím tě, náčelníku, to co jsem zařídil já, nestojí za řeč, určitě by to udělal kadý. Vy jste měli zase starosti s pohřbem, zkrátka kadý něco.

Take zatím je podle tebe vechno v pořádku. Kdyby se něco kolem Gajdoe vyskytlo, dej mi vědět…

Správce budov odchází a major zůstává jetě pár okamiků zamyleně sedět. Zřejmě přemýlí o tom, zda si řekli se afaříkem vechno potřebné. Anebo o cestách, jimi se ubírají lidské osudy? Potom se vak náhle přesunuje jeho pohled na oltyse a Nováček se vytrhuje ze zamylení.

Tak pojď, Frantiku, blí. Něco jsem ti o těch jehovistech přichystal, jenome to má háček. Mám ty poznámky psané v tomhle svém seité. Vlastní rukou … Ale v tom je právě kámen úrazu. Někdy to své bleí písmo nedokáu rozlutit ani sám po sobě, take mi nezbývá nic jiného, ne ti to vechno přetlumočit. Má s sebou něco na psaní?”

oltys otevírá seit, který si prozřetelně vzal a z kapsy vytahuje propisovačku. Major mezitím listuje ve svých poznámkách.

Tak tady to mám - Svědci Jehovovi…

Jde o reakční náboenské hnutí, které vzniklo ve Spojených státech v poslední čtvrtině minulého století. Za poměrně krátkou dobu se z malé sekty vytvořilo početné mezinárodní

seskupení, které má svůj pevný organizační řád a značné mnoství kolených funkcionářů. Zakladatelem sekty byl jistý Charles Russel. Pokud si chce poznamenat jeho narození, tak to bylo 16. února 1852 v Pittsburghu v Pensylvánii. Tenhle Russel byl jeden z těch náboenských fanatiků, co se povaují u od pubertálních let za spasitele lidstva. U jako dvacetiletý mladík zaloil samostatný krouek pro studium bible, v něm začal hlásat, e on a ti, co přijmou jeho názory budou jedinými, které bůh osvítí, aby odhalili lidstvu pravdu o bibli… Dost domýlivý mladík, nemyslí?”

Copak, e byl domýlivý on sám, to bych chápal, ale e na to dokázal nachytat jetě dalí lidi, to u je přehnané.”

On byl zřejmě nejen domýlivý, ale taky vemi mastmi mazaný. Poslouchej dál. Russel si vytvořil svou zvlátní teorii a vypočítal, e Kristus přijde v roce 1914 opět na Zemi, aby zničil vechny boí nepřátele a nastolil tisícileté království ..

To bylo dost riskantní, ne?”

Ani bych neřekl. Kdy to tak vezme, tak tenhle spasitel ani příli neriskoval. Počítal, e mu bude v roce 1914 dvaaedesát let. A kdy uváí, e se v době, kdy své proroctví vyhlaoval, pohyboval průměrný lidský věk kolem třiapadesáti pětapadesáti let, měl to zřejmě pan Russel docela chytře vykalkulovaný! Ve světě se přece vdycky vyskytuje mnohem víc podvodníků, kteří počítají jen s docela krátkou kariérou svého arlatánství a přesto si myslí, e jim to za to stojí. Fakt ovem je, e se tenhle Russel roku 1914 skutečně doil…”

A co říkal potom?”

Tak zpočátku mu zahrálo do noty vypuknutí první světové války. Hned začal prohlaovat, e je to vlastně začátek konce nevěřícího lidstva. Jenome potom rok 1914 přeel, lidstvo zničeno nebylo a on musel hledat jiné vysvětlení. Přiel s dalími termíny. Ten, který jetě vyhlásil Russel osobně, se týkal roku 1925. Ty dalí pak u prorokovali jeho nástupci. Ostatně, e byl tenhle spasitel neobyčejný arlatán, o tom svědčí i některé údaje z jeho osobního ivota. Nejdříve stál před rozvodovým soudem, u něho ho jeho manelka alovala pro nevěru a nemorální chování, potom byl zase souzen pro podvody a finanční machinace. Zkrátka dobrodruh, jakých bylo vdycky za oceánem víc ne dost. Tenhle k tomu ovem pouíval velice nebezpečné ideologie. Poslechni si…

V následující půlhodině předčítá major Nováček ze svých poznámek dalí údaje, které připadají oltysovi stejně otřesné jako neuvěřitelné. Slyí tyto věty:

Jehovistická doktrína spekuluje předevím s historií lidstva, která je v ní pojímána jako cesta od tak zvaného ztraceného ráje k novému ráji v Kristově království. Lidé jsou smrtelní a nedokonalí. Aby se tento jejich úděl zlepil, přijde Kristus opět na Zem, aby tady vybojoval se Satanem -původcem veho zla a nepravostí - armageddonskou bitvu. Právě tento Kristův záměr mají vude zvěstovávat Svědci Jehovovi a shromaďovat věřící proti Satanovi a jeho organizacím. Po této bitvě má prý následovat tisícileté království, přičem 144 000 Svědků přijde rovnou do nebe, ostatní dostanou monost ít na Zemi. Bude ovem záleet na tom, jak se tito .zachránění’ zachovají v tisíciletém království. Po uplynutí jeho existence toti Satan jetě jednou vystoupí, bude vak u definitivně poraen. Teprve potom budou ít věřící věčné a astně.”

To ovem není nic nového,” namítl oltys. To snad hlásá normální křesanská věrouka .

Ne tak docela přesné. Ta zná toti jen ráj na nebi…

Kromě toho se Jehovisté posmívají dogmatu trojjedinosti, toti e jediný bůh existuje ve třech podobách - jako bůh-otec, syn a duch svátý, čím se samozřejmě dostávají do ostrých konfliktů s křesany. Proto také Vatikán u před lety sektu zatratil a neuznává ji.”

To je zajímavé …

Je, ale nejen tohle. Třeba tě ani ve snu nenapadlo, e třeba Světová rada míru nebo OSN jsou dílem ďáblovým. Samozřejmě podle Jehovistů. A proto je nezbytné tyhle organizace zničit.”

oltysovou tváří přelétl záchvěv překvapení: To mě váně ani ve snu nenapadlo. A jak to chtějí dokázat?”

Nováček zlehka pokrčil rameny.

Destrukcí. Postupnou destrukcí veho. Protoe Satanovým dílem jsou i vlády, církve, dalí organizace - a to vechno lehne podle jejich učení popelem v boji armageddonském. Ten je toti ústředním tématem jehovistické doktríny a je odvozen z několika částí bible. Z Apokalypsy neboli Zjevení Svatého Jana …

Co se kření?”

Nic, jen tie úpím: člověk aby vystudoval seminář, kdy tomu má rozumět

Jo, kamaráde, i bibli si někdy musíme přečíst, pokud ji proti nám pouívá nepřítel. Tedy z Apokalypsy, Danielovy knihy a také z listů apotolů … Jetě bys měl vědět, e Jehovisté mají svůj Den D. Velký den Jehovy tomu říkají. Bude to konec světa a předpověděli ho u několikrát. Po dvou Russelových termínech 1914 a 1925 to mělo být v letech 1930 a 1945. Jejich poslední falené proroctví označovalo za konec světa rok 1976. Nyní jsou ji jehovističtí proroci opatrnějí a kalkulují spí s dalí světovou válkou, v ní má skončit jejich pronásledování, organizované Satanem.

Zase Satan? chytil se za hlavu oltys. Proč si na ně tak zasedl? To neříkají?

Nováček se tomu musel zasmát. oltysovo zoufalství bylo nelíčené, díval se do jeho mladé tváře, která obráela patrné úsilí, je musel vyvinout, aby si v hlavě zpracoval vechny ty pojmy, znějící středověce - Zjevení svátého Jana, Satan, dopisy apotolů, boj armageddonský..Proč ho tím vůbec zatěuje? Ale nelo to jinak Satan bohuel řádí i dnes …

Nepoloils mi zrovna jednoduchou otázku, naklonil se k oltysovi. Tak hluboce jsem do jejich názorů nepronikl. Ale nejspí to bude tím, e jehovisté prý ze vech nejlépe Satana odhalili. Vidí ho i tam, kde normální křesanské oko selhává, a dovede si snad představit, e tohle jim Satan odpustit nemůe… Mimochodem, Satan je prý docela pohledná bytost. Kdysi dokonce vychovával lidi v ráji, ale pak se vzbouřil proti Jehovovi a od té doby páe zlo. Na zemi přímo nesídlí, nicméně vyskytuje se v jejím sousedství a má ji málo času, protoe bitva armageddonská se blíí…Ale nechme toho. Co tě bude určitě zajímat, je jejich organizace…

Nováček s uspokojením zaznamenal, e oltys okamité reagoval. Únava z tématu z něj rázem spadla. Zbystřil pozornost a Nováček věděl, e teď mu neunikne ani slovo.

Nejprve jetě několik slov k vývoji hnutí. Po Russelové smrti v roce 1916 bylo před rozpadem.

Josephu Rutherfordovi se ho vak podařilo v roce 1917 opět sjednotit. Zavedl přísnou osobní diktaturu, tak zvanou theokracii, která v sektě platí dodnes. Rutherforda potom vystřídal na jehovistickém Olympu Natan Knorr. Podle posledních odhadů má v současné době sekta Svědků Jehovových ve světě asi milión tři sta tisíc členů. Jejím centrem je třicetiposchoďový mrakodrap v Brooklynu v New Yorku, kde je rovně misijní jehovistická kola, z ní dosud vylo přes dvacet tisíc misionářů. Toto centrum řídí práci sekty v tak zvaných zónách, kterých je v různých částech světa deset. Zonální výbor pro střední Evropu má sídlo ve Wiesbadenu v NSR.

V brooklynské centrále zvané Betel sídlí nejen představenstvo sekty, nýbr i její tiskové podniky. Kadoročně odtud vychází desetimilionové náklady knih, broůr a rozličných tiskovin. Tak například v roce 1968 vydali jehovisté tiskem knihy v jedenáctimiliónovém nákladu, broůry v sedmnáctimiliónovém nákladu a jedenaosmdesát miliónů výtisků svých časopisů. Ústředním jehovistickým orgánem je časopis Strání vě, titěná anglicky a dopravovaná do vech zemí, v nich sekta Svědků Jehovových působí. Tam je potom překládána, rozmnoována a distribuována… A teď dávej pozor: Finančně je sekta zabezpečována příspěvky monopolistických kruhů západních zemí. Tak například americký naftový král Rockefeller starí poukazuje kadoročně na bankovní konto časopisu Strání vě dvě a tři desítky miliónů dolarů. Podobně je tomu i s dalími představiteli monopolistických kruhů. V posledním desetiletí byla centrála sekty napojena na pionání organizace některých západních mocností. V této souvislosti doznala určitých změn i jehovistická doktrína a na jejím podkladě pak dolo i ke změně taktiky jehovistů, předevím v těch zemích, v nich je činnost sekty zakázána.”

oltys si dělá poznámky a Nováček na chvíli ustal, kdy nadporučík obrací novou stránku svého zápisníku.

Co ti teď budu povídat, se nás týká bezprostředně. Jako příklad změny taktiky lze toti uvést vztah přísluníků sekty k plnění vojenských povinností. A do poloviny edesátých let měli jehovisté odmítat nastoupit vojenskou slubu a nebrat do ruky zbraň. Podle pokynů brooklynské centrály vak u není v současné době nutné tento příkaz sekty za vech okolností dodrovat. Jehovista má vak za povinnost bojovat i v prostředí armády, která je podle nich také dílem Satana.

Upozorňuji tě jetě na jednu skutečnost: jejich organizace je jako stvořená ke sběru informaci A kdyby jejich lidé odmítali slouit v armádě, přili by v zahraničních centrálách o důleitý zdroj informaci Je ti to doufám jasné?”

oltys stačil jenom přikývnout.

Naproti tomu jiný příkaz sekty,” pokračuje major Nováček, odmítat za vech okolností transfúzi krve s tím, e to bible zakazuje, platí stále a jeho poruení znamená jedno z největích provinění, jeho se můe Svědek dopustit. Jistě tě nepřekvapí, e v socialistických zemích je činnost sekty zakázána. Proto se její přísluníci řídí organizačními pokyny pro zvěstovatele království, které schválil jehovistický kongres ji krátce po druhé světové válce. V nich se kromě jiného praví, e členové sekty bez ohledu na pronásledování a jestlie to sekta poaduje, musí jít i na smrt.”

oltys zvedl hlavu od svých poznámek.

I na smrt? To jsou tedy opravdu nebezpeční svědci…

Nováček se jenom smutně usmál.

Co předevím vadí mně osobně, je jejich orientace na lidi neastné, na lidi s poruchami vědomí nebo jednání. To, e je soustavně straí válkou, systematicky lidi vydírají. Jestlie nebude ná, zemře v bolestech a nic ti nepomůe, čeká tě zatracení, čekají tě pekelná muka. Jestli naproti tomu půjde s námi, zařídíme ti ivot v ráji, bude iv na věky, dojde spasení… Jistěe, s těmito argumenty pracuje kadá církev, ale jehovisté v obzvlá vyhraněné podobě. A bohuel, mají určité výsledky. Snaha o kompenzování osobních netěstí a tragédií se často přenáí k vypjatému fanatismu, nerespektování zákonů, konspirativní činnosti, skládání petic s rozličnými poadavky a podobně. Náboenské zanícení přísluníků sekty způsobuje, e se mnozí z nich zcela odpoutávají od ivota společnosti. V tom jejich častém očekávání konce světa pak ztrácejí kontrolu nad svými náboenskými představami a dostávají se nezřídka k fanatickým a iracionálním projevům. Některých je pak moné zneuívat k protisocialistickým vystoupením.”

Major skončil, zavírá svůj poznámkový blok a dívá se na oltyse.

Tak co, bude ti mé kázání k něčemu dobré?”

To bych řekl,” rázně přisvědčil oltys. Moc jsem se poučil. A u vůbec si nemyslím, e je ten jehovismus tak naivní, jak se na pohled zdá. Ti, co ho hlásají a hlavně podporují, určitě nemyslí na konec světa, ale spí jim jde o ten jejich svět. Dělají vechno pro to, aby si ho zachovali, protoe je pro ně setsakramentsky výhodný.”

Já bych, Frantiku, tak docela netvrdil, e jim nejde o konec světa. Ono jim jde o konec světa, ale toho naeho, socialistického. Alespoň těm, co dneska jehovismus financují. A taky jehovistickým pohlavárům, co pohybují pagátky, na nich jsou upoutáni vichni ti důvěřivci, co věří v jejich ideologii..

Kdy ten říjnový večer odchází nadporučík oltys z kasáren, je u kraj dávno ponořen do tmy. On vak myslí na jinou tmu, ne je ta, co ho obklopuje. Uvauje o temnotách, které dosud zachvacují mylení některých lidí, odvádějí je od ivotních radostí a lidského těstí. Snaí se pochopit, co je větině dneních lidí nepochopitelné; mylení těch, kdo si říkají Svědci Jehovovi.

VI

Povely, povely, povely …

Valí se bez ustání úhorovitou loukou pod ibeničním vrchem, která u od nepaměti slouí za cvičitě, křiují prostorem drnovitého fotbalového hřitě, na něm teď probíhá vojenský výcvik nováčků. Rozléhají se i strání se zrezivělým lyařským vlekem, který u zanedlouho přijde opět ke cti. Vykřikují je velitelé drustev i čet a ti, jim jsou určeny, podle nich hbitě nastupují v řad a trojřad a trojstup, provádějí obraty, pochodují.

Větrné listopadové dopoledne, v něm se mrholení střídá se stejné nedomrlými sněhovými přeháňkami, předvádí těm novým, co přili do Stříbrných Hor teprve před nedávném, e má umava jetě jinou tvář ne tu, kterou jim dosud ukazovala. Zatím byl umavský podzim a příli shovívavý a dopřával babímu létu čas, aby se předvádělo se vemi půvaby. Odzvonil mu a listopad. Ten opravdický nevlídný umavský podzim se ukázal teprve dnes.

Punčové počasí,” prohodil před ranním rozvodem do zaměstnání desátník Hovorka. Jeho výroku vak rozuměla jen hrstka vojáků druhého ročníku. Jedině pro ně mají zatím tato dvě slova zcela konkrétní podobu zapadlé hospůdky Na cikánce” v ní se lze příleitostně zahřát voňavým punčem. Ve Stříbrných Horách i v okolí snad je tato po domácku vedená hospoda jediným místem, kde kdysi tak oblíbený nápoj naich dědečků jetě podávají. Objevil to docela náhodou u vloni na podzim četař absolvent Brumlík, který si do tohoto poněkud přehlíeného ,ráje’ odskočil pro cigarety. Vypravil se za nikotinovými hřebíčky a objevil punč. Zachutnal mu tehdy natolik, e tam při jedné přestávce mezi výcvikem připochodoval s celou partou. A potom jetě jednou, ne byla Brumlíkova záliba odhalena velitelem praporu. Vytkl to četaři absolventu Brumlíkovi. A právě přitom pronesl Brumlík na svou chatrnou obhajobu ona slově:  … kdy ono bylo venku takové punčové počasí…”

Brumlíkovo lapidární vysvětlení málem vyrazilo veliteli praporu dech. Alespoň na pohled to tak vypadalo. Ve skutečnosti se nadýchl jen proto, aby četaři pověděl od plic vechno, co si o jeho nezodpovědném počínání myslel.

Desátník Hovorka tehdy nebyl mezi aktéry .punčové aféry’, dověděl se vak o ní sotva se vrátil z průzkumnické poddůstojnické koly. Vyprávěli mu ji se vemi podrobnostmi. A Jan Hovorka ji potom ířil dál. Dával ji k dobru s oblibou, i kdy sám svým zaloením rozhodně nepatří do Brumlíkovy velitelské kategorie. Naopak, o Hovorkovi je u celého útvaru známo, e bere vojenské povinnosti pedantský přesně. Ti, s nimi před více ne třinácti měsíci narukoval, mu to měli jeden čas dost za zlé, ale potom si na něho zvykli a respektují ho. A nováčci, co nastoupili letos, si u na něho také zvykají. Někdy se to sice neobejde bez mlčenlivých rebelujících pohledů, nebo i bez ironických poznámek, vyslovovaných v ústraní, ale zvykají si. K rychlejímu vzájemnému sbliování desátníka Hovorky s nováčky přispívají i ti starí, kdy o něm vyprávějí různé záitky. U několikrát byla řeč třeba o tom, jak se Hovorka brodil se svým drustvem ledovou Otavou..

To bylo někdy na samém sklonku loňské a vlastně i letoní zimy. Večer i obloha byly tehdy na spadnutí a prapor se vracel ze zimního taktického cvičení. Po horské cestě, která se hadovitě kroutí z hraničních kopců k asfaltové komunikaci, sjíděla kolona vozidel. Vichni měli za sebou tři mrazivé únorové dny a dvě probdělé noci, v nich se přesunovali a útočili, stříleli ostré střelby z pěchotních zbraní a potom jetě zaujímali obranné postavení. Také onen návrat do kasáren byl jetě součástí cvičení.

Vpředu před kolonou se tehdy prodíral zasněenou cestou transportér s průzkumným drustvem. Jeho velitel svobodník

Hovorka měl se svými lidmi za úkol čelní zabezpečení kolony. Nebyl tehdy o nic méně prokřehlý a ospalý ne ostatní, přesto bedlivě sledoval cestu, uděloval pokyny řidiči, kontroloval rádiové spojení s velitelským vozem a ve stanovených intervalech podával hláení o situaci v terénu, jím transportér projíděl.

Hovorka je zase ve svém ivlu, říkal si tehdy v duchu vojín Keřík, který unavenýma očima sledoval svobodníkovo počínání. Určitě počítá s tím, e mu ,Toňa konečné navrhne za tenhle rozkodrcaný bojový přesun druhou pecku. Stejně u se na ni třese jako sulc. Jenome potom nebude s Hovorkou k vydrení. U takhle se dost vytahuje. A ze veho nejvíc s tou průzkumáckou kolou. Mluví o ní při kdejaké vhodné i nevhodné příleitosti. A jeho otřepaná věta to kdy já slouil u průzkumáků … u leze na nervy kdekomu. Vejtaha jeden … Kdyby byl takový kádr, jak vykládá, určitě by to byl dotáhl v průzkumácké poddůstojnické kole dál ne na svobodníka.

Takhle meditoval Michal Keřík o Hovorkovi jetě pár následujících minut. A nebyl k němu ani dost málo shovívavý. Větina vojáků, co seděli v transportéru, jen se zvolna blíil k říčnímu brodu, by byla Keříkový názory na svobodníka asi nepodepsala.

Věděli o Hovorkovi své. Určitě by souhlasili s tím, e je obdařen větí dávkou ctiádostivosti a domýlivosti, ne bývá u jednadvacetiletého kluka běné, na druhé straně vak uznávali, e Hovorka jedná fér a na rovinu a co víc, má buldočí houevnatost a vůli. A na vojně nebývají vdycky jen samé příjemné záleitosti. A příli často musí člověk ledasco překousnout a vyrovnat se se situacemi, o ně v civilu ani nezavadil. A v tom byl Hovorka u roty bezesporu jednička. Poněkud horí u to bylo s jeho řečmi o průzkumnické poddůstojnické kole. Kadý, kdo ho poslouchal, měl pocit, e se vytahuje, a pro tuto vlastnost nikdy nikdo nesklízí obdiv druhých. U Hovorky to bylo navíc úplně zbytečné, protoe při výcviku bylo při kdejaké příleitosti patrné, e má za sebou tvrdí kolu ne vichni ostatní u roty. Jenome kdy to potom zdůrazňoval jetě slovy, vechno si tím vlastně shazoval. Ti, co dokázali tuto Hovorkovu Achillovu patu velkoryse přehlédnout, o něm dokonce tvrdili, e je docela prima kluk a spolehlivý kamarád. Michal Keřík ovem do této skupiny lidí nepatřil.

A potom se dostal transportér ke břehu řeky a Hovorka dal pokyn řidiči, aby zastavil.

Ohlas Javoru,” nařídil radistovi, e jsme dorazili k řece. Břehy jsou sjízdné, ale nedá se odhadnout, jak vypadá řečitě. Zdá se mi, e pro průjezd aut bude stav vody moc vysoký..

Radista navázal spojení s velitelským vozem a předal Hovorkovo hláení. Potom přepnul a sám poslouchal. Trvalo jen krátce, ne se opět ujal slova.

Rozumím, pátrači provedou průzkum řečitě. Konec.”

Po těchto spojařových slovech nastalo v transportéru vzruení. Jako první se ozval právě Keřík.

To snad nemyslí váně?”

Pátrači mají prozkoumat řečitě,” hlásil u zbytečně radista veliteli drustva.

To u jsme slyeli,” řečnil zase Keřík, jenome kdo má do té ledárny lézt, nechce nám poradit?”

Já bych to risknul a propálil brod transportérem,” navrhoval vojín Kůs. Karel to profrčí a budeme vědět, na čem jsme.”

A co kdy je tam nějaká vymletá díra a já tam zůstanu i s mainou?” namítal řidič transportéru.

Pořád to bude lepí, ne kdy..

Nechte toho chlapi”, přeruil tehdy Hovorka dohady. Rozkaz je jasný, průzkum řečitě provedou pátrači! Chcete jít na to někdo dobrovolně?”

Pár vojáků se po této otázce zahledělo na Hovorku, pohledy ostatních pak bloudily kdesi u hučícího vodního toku. A vichni mlčeli. Ticho trvalo sotva pár sekund, ale zdálo se věčností. Potom ho přeruil svobodník.

Dobrovolníci tedy nejsou… V tom případě provede průzkum Horvát …a”

Hovorka se na okamik odmlčel, rozhlíel se po příslunících drustva a potom zřetelně vyslovil jméno Michala Keříka. A hned vzápětí vydal rozkaz k průzkumu řečitě.

Vytáhli z transportéru lano a větina přísluníků drustva se přesunula na samý okraj řeky. Jen řidič zůstal na svém místě. A také radista, který oznamoval veliteli, e byl průzkum brodu zahájen.

Spojař to ohlásil podle Hovorkova pokynu, jenome skutečnosti to neodpovídalo. Určená dvojice pořád jetě stála na břehu řeky. Michal Keřík drel v ruce lano, které ho mělo spojovat s Horvátem i s těmi, co zůstávali na břehu a rozpačitě sledovali říční proud. Jakoby čekal, e se jetě odkudsi ozve hlas, který tento rozkaz zruí. A potom se najednou obrátil k Hovorkovi.

Honzo, já… Já to prostě nesvedu …

Hned potom mu vzal Hovorka beze slova lano z ruky a sám vykročil do vody. tefan Horvát ho následoval.

Nejdříve jim sahala voda sotva po kolena, potom uprostřed řeky skoro po pás. A najednou byl Hovorka ve vodě skoro po krk.

Tlač se víc doprava,” křičel na Horváta, tady je jáma jako stodola!”

Horvát se potom dral proti proudu řeky, kde byl brod podstatně mělčí.

Tenhle okraj musíme označit. Hlavně jámu!”

Dvě, moná tři minuty zkoumala dvojice dno uprostřed řeky. Pak poslal Hovorka Horváta na břeh. Spodní strana brodu byla vytyčena. Zbývalo jetě prozkoumat střed řečitě a vyznačit horní hranici brodu. Hovorka se prodíral proti toku. Snad teprve tehdy si uvědomil, e by bylo potřeba jetě jedno lano. Nebo alespoň.

To u nestačil domyslet. Najednou viděl, e se k němu od břehu brodí dalí přísluníci drustva. Vichni, co je zatím jen pozorovali. Dreli se za ruce a postupovali k němu.

Nechoďte sem vichni, to je zbytečný,” křičel na ně.

Takhle to zvládneme dřív,” odpovídal mu Zdeněk Kůs.

Na konci rojnice se brodil Michal Keřík. Během několika přítích minut byl brod pro kolonu vytyčen. Hovorka dal pokyn řidiči transportéru, aby projel po vyznačené trase na druhý břeh. A potom se podíval po vojácích, kteří se kolem něho shlukli. A na tváři mu zářil úsměv.

Díky, kluci,” řekl jim tehdy. Takový parádní kousek jsem nezail ani v poddůstojnické kole.”

Myslí v tý průzkumácký?” zeptal se nevinné Zdeněk Kůs.

Jo, právě v tý průzkumácký.”

Byli promáčení, třásli se zimou, ale smáli se na celé kolo. Jen Michal Keřík zůstával zachmuřený. A potom najednou stál před Hovorkou.

Honzo, promiň, já…A kdy jsem tě viděl v řece, tak jsem si uvědomil…”

Nech toho, Michale. Zvládli jsme to, tak jakýpak řeči…

Já vím, ale stejně bych se ti chtěl…

Hovorka tehdy mávl rezolutně rukou. Netuil, e se mu chce Keřík omluvit i za něco jiného, ne za svou chvilkovou slabost na břehu řeky.

Tam u brodu u to tehdy neudělal, protoe jetě ne stačil radista odeslat hláení o splnění rozkazu, projel řekou velitelský vůz. A hned za nim se potom prodral na druhý břeh , skříňák  s výstrojním náčelníkem, který dostal po vydáni velitelova rozkazu k průzkumu brodu pokyn, aby okamité přichystal náhradní oděvní součástky a prádlo pro dva a tři vojáky a přesunul se k čelu kolony.

Zařídil vechno, jak měl nařízeno, potom vak stál před celým klubkem mokrých vojáků poněkud udiven. Najednou měl těch vodníků před sebou mnohem vic, ne počítal.

To nic, náčelníku, jen sáhněte do elezných zásob, řekl velitel.

O půlhodiny později byla kolona opět v pohybu. Za překonaným brodem a nedaleko svého cíle.

Michal Keřík nestačil tam u brodu říci svobodníkovi Hovorkovi to, co mu povědět chtěl. Neřekl to ostatně ani potom desátníkovi Hovorkovi. Od té doby vak patří k těm, co o něm prohlaují, e je to docela dobrý kluk a spolehlivý kámo …

Zrovna teď, kdy na cvičiti pod ibeničním vrchem na pár minut utichla kadence povelů, je opět Hovorka ve svém ivlu. Vzpomíná na jakousi léčku, kterou kdysi v poddůstojnické kole při cvičení nastrojili protivníkovi. Nováčci kouří svou přestávkovou cigaretu a větina z nich desátníka se zájmem poslouchá. Na rozdíl od druhoročáků, kteří se stáhli k březové remizce a tam nerueni přetřásají téma, které je vojně na hony vzdáleno. Ani Juraj Fialka neprojevuje o Hovorkovu historku příliný zájem. Stojí sice na okraji hloučku, seskupeném kolem desátníka, mylenkami je vak úplné někde jinde.

Juraj Fialka teď v duchu jetě jednou pitvá včerejí podvečer, kdy se loudal k útvarové prodejně a rozmýlel, co vechno tentokrát napíe Martě.

- Vděčím Ti, Martuko, za svou vnitřní sílu, formuloval si v mylenkách první větu přítího dopisu. Ta mě teď kadodenně umoňuje být nad vemi, s nimi tady musím trávit dny, večery i noci. Nedovedu si představit…

Větu u nestačil domyslet. V tom okamiku se před ním vynořil ten člověk v montérkách, jeho u předtím občas potkával v kasárnách.

Ty jsi Juraj Fialka?”

Byl tím tak zaskočen, e se namísto normálního přisvědčení ohlásil civilnímu chlapíkovi po vojensku.

Vojín Fialka

Mám ti vyřídit pozdrav a předat tenhle dopis.”

Dopis? Mně? A od koho?”

To si přečte. Určitě tě potěí. A pokud prý na něj bude chtít odpovědět, má mi ten dopis předat. To je vechno. Bud zdráv.”

Zmizel stejně rychle, jako se objevil. Fialka tam chvíli stál jako připendlený, potom zamyleně zastrčil dopis do kapsy a zamířil do Army vypít limonádu. A hned v prodejné ten dopis vytáhl a četl.

,, Přijmi,bratře, pozdrav od Boha i od Jeho věrných sluebníků. Dověděli jsme se, e jsi se na své pouti dostal a do naí blízkosti. Rádi Ti pomůeme snáet Tvůj trpký úděl, jím jsi byl postien. Chce-ii dál pokračovat ve studiu bible, dej nám vědět po člověku, který ti tento list doručil. Předej mu dopis s odpovědí, na nic se ho vak nevyptávej a také mu nic neříkej o svém dřívějím styku s bratry. Buď i nadále obezřetný, nebo Satan číhá na kadém kroku. Nech Tě v Tvém konání posiluje Bůh. Tvoji bratři. 

Přečetl řádky jedním dechem. Rychle schoval dopis zpátky do blůzy a vrátil láhev s jetě nedopitou limonádou. Najednou měl v hlavě nepředstavitelný zmatek. A má ho vlastně pořád. Vůbec mu nejde na rozum, jak se ti lidé o něm dověděli. Co znají o jeho dřívějích stycích se sektou? Kdo jsou vlastně ti bratři, kteří mu poslali dopis? A co ten údrbář, který mu ho přinesl? Je snad i on členem sekty? Postarala se o tohle vechno Marta? Anebo její otec?

Celý večer se mu rojily hlavou nejrůznějí otázky, na ně si nedokázal odpovědět. A po večerce to pokračovalo. Do budíčku nemohl usnout. Nejen kvůli těm zneklidňujícím otázkám. Hodně přemýlel o Martě i o sobě, v hlavě se mu promítaly nejrůznějí výjevy, které proíval v posledním roce.

Nejdřív si do vech podrobnosti vybavil své seznámení s Martou. Jako na televizní obrazovce se mu pod přivřenými očními víčky objevil knihkupecký kvelb s ustaraným Řihokem a se zvědavou a dotěrnou Beluovou. Před regály, vyplněnými z valné části .leáky, viděl důvěrně známý pult s pokladnou a tuctem posledních kniních novinek. Za tím pultem býval nejčastěji on. Beluová vycházela ze zákulisí kvelbu jen ve výjimečných případech, kdy se v prodejně selo víc ne pět est lidí. Řihoek u měl pár roků před penzí a Beluové bylo nejméně dvakrát tolik co jemu, a tak si zřejmě mysleli, e pohyb zá pultem nejlépe sluí benjamínkovi Fialkoví.

Neměl nic proti tomu,docela ho bavilo obsluhovat lidi. Hrál s nimi v duchu takové zvlátní hry, při nich podle toho, co a jak kdo kupoval, tipoval jejich povolání, usuzoval na povahové vlastnosti, způsob ivota i záliby. Zákazníkův způsob mluvy a jeho poadavek mu samozřejmě dokreslovalo i oblečení, pohyby, výraz v obličeji, případně společník, s ním kupující přiel. Pokud neměl příli naspěch a to bývalo v té zastrčené prodejničce dost často, docela si při téhle hře na detektiva přicházel na své. Její slabinou ovem bylo, e si mohl zřídkakdy ověřit výsledky svého .otipování.

Ale příli mu to nevadilo, v kadém případě to byla zajímavá hra, která svým způsobem pomáhala zkracovat hodiny, které musel trávit za pultem.

A potom se jednoho večera objevila v prodejně Marta. Tehdy ovem nevěděl, e se tak jmenuje. Bylo to sedmého ledna, v pátek, deset minut před uzavírací hodinou. Tohle datum a čas u nikdy v ivotě nezapomene. Právě se chystal zaběhnout ke dveřím a stáhnout roletu, kdy se objevila mezi dveřmi ona. V červeném, trochu obnoeném kabátě, v kozačkách, které u vyly z módy před dobrými dvěma třemi roky a s velkýma srnčíma očima. Tohle postřehl na první pohled. A ne promluvila, zaregistroval jetě její hebké světlé vlasy a také výrazné nenamalované rty. Neměl rád zákazníky, přicházející do prodejny krátce před uzavírací dobou, v tomto případě vak na to ani nevzpomněl.

Jetě ne se stačil zeptat co si přeje, vyhrkla ze sebe: ,,Máte Biblické pravdy a věda?”

Myslíte Kuchara?”

Asi. Je to taková nafialovělá kníka …

Aha slečinka, co rozeznává autory podle barvy přebalu jejich knih, napadlo ho. Nahlas vak řekl něco jiného.

Ano vyla v takovém nafialovělém přebalu, ale je rozebrána. U dost dlouho, nejméně půl roku.”

A nevíte, kde bych ji mohla sehnat?”

Věděl, kde by ji mohla jetě sehnat, ale nemohl jí to říct. Starý Řihoek měl v zadním kumbálu jetě nejméně tři výtisky téhle kníky. Náhle ho napadlo, e by jeden z těch výtisků mohlo dostat právě stvořeni, které stálo před pultem a čímsi zvlátním ho k sobě přitahovalo. A tak začal víceméně instinktivně jednat.

,,To u těko někde seenete,” odpověděl nejdřív. A potom se zatvářil důleitě. Jediné … To chcete pro sebe?

Ano,” řekla neurčitě. Pro sebe a taky pro otce. Nemohl byste mi tu kníku opatřit? Moc bych ji potřebovala.”

Vy jste ateistka?”

Podívala se na něho velkýma hnědýma očima a odpověděla, dost nečekaně, rovně otázkou.

Proč? Myslíte, e protináboenské knihy čtou jenom ateisté?”

Po této odpovědi ho na ní začaly zajímat nejen její srnčí oči a hebké vlasy.

Jistěe ne. Také to není účel.”

A jaký je podle vás účel takových knih?” Její hlas zněl najednou překvapivě bojovně. Pořád vak zůstával sympatický.

Měli by se z nich zřejmě poučit předevím věřící.”

A o čem, prosím vás? O tom, e není bůh? To slyíme dnes na kadém kroku …”

Zarazila se, zřejmě chtěla jetě cosi říci, ale v tu chvíli se objevila mezi závěsy, jimi je prodejna oddělena od kumbálku, Beluová, a světlovláska u svou větu nedopověděla.

Zastavte se tady v pondělí v tuhle dobu,” řekl rychle. Snad pro vás budu moci něco udělat.”

Děkuji, přijdu se zeptat. Dobrou noc …”

Jetě ten večer řekl Řihokovi o jeden výtisk té rozebrané kníky. A v sobotu a v neděli měl plnou hlavu neznámého děvčete. Určitě to bylo i tím, e se cítil v té době beznadějné sám. Byl vlastně u od dětství a příli často sám, pokud nepočítal ty hromady kníek, k nim se utíkal hledat přátelství. Otec jezdí jako řidič u Elektrických podniků a je častěji ve slubě ne doma. Kdy zrovna neslouil, obvykle spal. Anebo vysedával s rybářskými pruty na břehu řeky. Matka se mu to snaila vynahrazovat, jak nejlíp dovedla, nicméně její úzkostlivá péče o něho způsobila, e se jeden druhému začali

postupně odcizovat. Kdy potom skončil devítiletku, přestali si vůbec rozumět.

A ve kole? Tam měl jenom spoluáky, ale nikdy ádného opravdového kamaráda. S nikým se nedokázal spřátelit natolik, aby se mu byl ochoten svěřovat. Nenael nikoho blízkého ani potom, kdy se začal učit knihkupcem. Měl kolegy, ale nikoli přátele. Ani přítelkyni.

Někdy v posledním roce učení se trochu víc sblíil s Marcelou. Tehdy měl pocit, e konečně nael někoho, kdo mu rozumí a komu rozumí i on. Začal snít o své první velké lásce. Vechno skončilo po necelých třech měsících. Zřejmě byl na Marcelin vkus příli plachý a taky, jak mu při rozchodu dost ironicky řekla, příli pomalý. Jiný prý by za ty tři měsíce rozhodně dokázal víc, ne ji jenom rozpačitě líbat. Tak nějak mu to tehdy Marcela řekla. Nikdy nedokázal odhodit ty zatracené zábrany, jako to dokáou ostatní kluci. Imponovali mu hrdinové Kerouacových povídek, ale sám nikdy nedokázal to, co oni. Stokrát přesvědčoval sám sebe, e je přece normální kluk, ale nikdy se neodváil oslovit děvče, které se mu líbilo, pozvat je do biografu nebo na schůzku.

Kdy se tehdy na začátku ledna objevila v prodejně ona plavovláska, měl za sebou právě jednu takovou sebelekci o sebedůvěře. A taky rozhodnutí, e vyuije nejblií příleitosti a seznámí se s nějakou dívkou. Ten večer si na tohle své předsevzetí nevzpomněl, zřejmě vak podvědomé jednal na základě veho, co v něm bylo nahromaděno z minulosti.

V pondělí večer skutečně přila. Řekl jí,e se mu podařilo tu kníku opatřit, a aby na něho počkala, a zavřou.

Udělala to. A potom se toulali ulicemi a povídali si báječné věci o sobě a o ivotě, o víře a taky o bohu. Úplně nejdřív se tehdy dověděl, e se jmenuje Marta, e je zaměstnaná jako pokladní u ČSD. I to, e má jetě tři sourozence a otec je také elezničář. A potom mu Marta vysvětlovala, proč tolik potřebuje kníku o biblických pravdách a vědě. Vyprávěla mu o jedné své kolegyni, která ji v poslední době ustavičně zaplavuje argumenty, jimi pomlouvá boha a vysmívá se bibli. Často prý přichází s argumenty, jimi dostává Martu do úzkých, protoe proti nim můe postavit jen svou víru v Nejvyího. A teď nedávno jí prozradila, odkud své argumenty čerpá, kníku vak jí jenom ukázala, ale odmítla půjčit.

A tak se dostali k oné větě, kterou v pátek večer Marta

v prodejné nedokončila. Vyslechl názor na ty, co popírají existenci boha a najednou mu bylo jasné, e Marta patří k věřícím. Jemu samotnému bylo a do té doby náboenství úplně lhostejné. Neměl nic proti věřícím, sám vak v nějakou nadpřirozenost boí nevěřil. Asi by byl mohl tehdy s Martou polemizovat o některých jejích názorech, jimi ho zahrnula, ale neudělal to. Líbilo se mu její zanícení a taky měl obavy, e kdyby jí začal odporovat, mohla by odejít. Ten večer v něm nala pozorného posluchače.

A potom se začali stýkat častěji. Větinou vedli dlouhé rozhovory o lidských slabostech. A odtud k rozmluvám o posmrtném ivotě, probírali i některé pasáe z bible. Marta dokázala o tom vem sugestivně vyprávět, a on věřil jejím upřímným slovům čím dál víc. A potom ho jednou na jaře zavedla k nim domů. Poznal její rodiče a rázem mu byli blízcí. Předevím její otec. Udivoval ho svými znalostmi, které by nikdy u člověka, jen skoro celý ivot pracuje jako posunovač na dráze, nikdy nečekal. Znal a přečetl knih mnohem víc ne on a dovedl o nich poutavě mluvit. Tehdy Juraj Fialka pochopil, od koho pocházejí Martiny vědomosti i její náboenská víra. Tehdy u se také opravdu milovali. Byla v lásce stejně neobratná jako on, připadalo mu to krásné. Opravdicky se milovali poprvé na sklonku června, kdy si vyjeli do lesů.

Dnes v noci se k té půlhodince musel několikrát vrátit a moná i proto nemohl usnout. Ale nebyly to jen milostné záitky, které ho k Martě stále silněji přitahovaly. Vzpomínal si, jak ho zvala k nim domů v době, kdy se tam scházeli přátelé jejího otce, vykládali si o bibli a rozmlouvali o tom, co je v ní psáno. Tehdy se také dověděl, e jsou to vichni vyznavači Jehovovy víry. A později pochopil, jakou důvěru mu vlastně Marta prokazovala, kdy ho na tyto schůzky zvala.

A oni zase začali věřit jemu. Ovlivnili ho natolik, e začal přijímat jejich názory. Otec se najednou začal zajímat o příčiny, proč syn odmítá jít na vojnu. Vůbec nic nechápal z toho, co se mu Juraj snail vysvětlovat o svém novém náboenském přesvědčení. Smál se, kdy mu vyprávěl o existenci boha i Satana a o posledním boji, který se chystá. Nakonec mu vyhrooval psychiatrem.

Sám si podepsal ortel zatracení, řekl si tehdy, mně vak nezabrání, abych se zbavil vech svých dosavadních omylů a hříchů a doel vykoupení.

Nepodaří se mu to, říká si Fialka i v tuto chvíli. Musel jsem jít mezi Satanovy sluebníky, ale moji bratři a sestry na mě nezapomínají. Odpovím na ten jejich dopis. Pokud s tím ovem bude Marta souhlasit.

Výbuch smíchu, který se ozývá v hloučku, na jeho okraji Juraj Fialka stojí, ho vytrhuje z meditací. Teprve teď si uvědomuje, e jde řeč o něm. Desátník Hovorka se ho u podruhé ptá: Co vy tomu, hoteliére, říkáte? Tváříte se, jako kdy spadnete z nebe a nic lidského vás nezajímá?”

Ale ne, já jsem se jenom na chvíli zamyslel…

Ale určitě ne nad tím, co jsem tady vyprávěl. Já ho chápu, hoteliér se cítí nad námi povznesen.”

Desátník Hovorka skoro pořád oslovuje Juraje Fialku přezdívkou .hoteliér’. Sám mu ji před časem utědřil, kdy se nováčka před nastoupenou četou zeptal, zda mu náhodou nepatří ten nóbl hotel v Suici na náměstí. Kdy na to Fialka neodpověděl, desátník prohlásil: Hotel Fialka vám tedy nepatří, ale hoteliérem byste mohl být! Při tom vaem chování by vám to docela sedělo…”. Od té doby mu začal říkat hoteliér. A teď u mu tak říkají skoro vichni.

Končit!” - ozývá se z úst velitele čety, který pobýval v hloučku vojáků druhého ročníku. Velitelé drustev, pokračujte ve výcviku!”

Podobně je tomu i u ostatních čet. A tak se úhorovitou loukou pod ibeničním vrchem i na drnovitém fotbalovém hřiti opět ozývají povely.

VII

Praha je infikována předvánoční nákupní horečkou. Ulice i obchody jsou plné uspěchaných lidí.

Mu, kráčející zvolna od Malostranského náměstí vzhůru Nerudovou ulicí, jako by se řadil mezi ty, které zanechává zvýený ruch naprosto klidnými. Gerhard Holzstein je toti k předvánočnímu chvatu Praanů zcela lhostejný. Ostatně proč by se měl také vzruovat. Nocleh v hotelu má zajitěný a nakupovat tady nic nehodlá. Přiletěl do československého hlavního města vyřídit jen jednu záleitost a je přesvědčen, e i toto poslání proběhne bez obtíí.

U krátce po příletu na ruzyňské letitě se ohlásil profesoru

Kaderovi a domluvil si s ním schůzku v jeho bytě na estnáctou hodinu. Nyní, kdy u je docela blízko místu setkání, má jetě nejméně půl hodiny času. Vímá si tedy bohatě zdobených fasád malostranských domů a domovních znamení.

V německy titěném Průvodci, který si Gerhard Holzstein koupil u při poslední listopadové návtěvě Prahy, se dočetl, e právě Nerudova ulice je na domovní znamení bohatá. Proto teď cizincův zrak pátrá po stěnách domů s mnohem větí zaujatostí, ne to i v poklidném čase činí mnohý z Praanů. Nejdříve na samém počátku proslulé ulice pitval pohledem trojici houslí, jejich reliéf je zasazen do ornamentálního portálu, posléze zase okukoval charakteristické domovní znamení nad vchodem U zlaté číe i dalí výtvory dávno ji neijících mistrů dláta.

A potom, kdy se Gerhard Holzstein dostal a do horní části Nerudovy ulice, přestává se zajímat o stavební památky a bez váhání vstupuje do jednoho z domů. Také uvnitř si počíná suverénně a míří přímo do prvního poschodí ke dveřím s mosaznou tabulkou - prof. Petr Kadera. To, e se za tímto jménem skrývá jeden z tajných funkcionářů sekty Svědci Jehovovi v Československu, neví příli mnoho lidí, Gerhard Holzstein vak patří mezi zasvěcené.

U za několik minut potom, co vstoupil do letitého domu, sedí host v rozlehlém obývacím pokoji s přitalivým výhledem do zahrad a na Petřín.

Zimní scenérie, která se tady nabízí, vak zřejmě Holzsteina příli nevzruuje. Má v úmyslu vyřídit svou záleitost a rychle zmizet. Nabídnutý álek kávy neodmítá, avak jetě předtím, ne se octne skromné pohotění na stole, začíná s jednáním.

Holzsteinova němčina, poznamenaná hesenským dialektem, nepůsobí učiteli jazyků Kaderovi potíe. Mnohem víc ho zneklidňuje, proč se objevil člen wiesbadenského zonálního výboru sekty v tak nezvykle krátkém intervalu opět v Praze. Navíc ho zaráí, e i tentokrát přijel místo Kurta Fiedlera, který má teritorium Československa na starosti, tento poměrné mladý člověk.

Gerhard Holzstein si je zřejmé obou těchto skutečností rovně vědom a proto se o nich zmiňuje hned v úvodu své rozmluvy s Kaderou. Vyřizuje pozdravy od Fiedlera, pro Kaderu i ostatní členy rady starích v Československu, a zároveň ho omlouvá stálou zaneprázdněností.

Přijel jsi, bratře, v nějaké neodkladné záleitosti?” ptá se profesor bez velkých okolků Holzsteina.

Lze to tak říct, i kdy se nejedná o neodkladnou záleitost. Spí bych zdůraznil její důleitost. Jedná se o operaci, kterou jsme spolu projednávali u při naem posledním setkání.”

Pokud má, bratře, na mysli ty cennosti, které má sekta ukryty na umavě a mají být dopraveny do Wiesbadenu, zařídil jsem vechno, na čem jsme se dohodli.”

Mám za úkol prověřit, co bylo v tomto směru u vykonáno a zda nenastaly nějaké komplikace.”

Přikázal jsem cestujícímu dozorci, který má na starosti rajón v okolí Stříbrných Hor, aby získal tři spolehlivé členy naí sekty, kteří budou připraveni cennosti vyzvednout a dopravit na určené místo. Přeprava přes hranice proběhne obvyklým způsobem, jakým převáíme nai literaturu.”

Předpokládám, e místo, kam budou cennosti po vyzvednutí dočasně dopraveny, je zcela bezpečné.”

Ano, počítáme s tím, e je jeden z cestujících dozorců dopraví do naí plzeňské přepáky a postupně je potom odeleme do Wiesbadenu.”

Rád bych znal jméno a adresu toho cestujícího dozorce, kterého jsi, bratře, touto slubou pověřil, abych s ním mohl celou záleitost osobně projednat. Budu během akce v blízkosti Stříbrných Hor a toté, předpokládám, e učiní i on. Proto bychom měli být v osobním kontaktu ji předtím, ne bude akce zahájena. “

Rozumím … Jedná se o cestujícího dozorce Ondřeje Krasla, který ije v Plzni. Kdy s ním chce jednat, bratře?”

Pokud mono zítra. Můe mi sekta zajistit vůz, jím bych se dopravil do Plzně?”

Samozřejmě, myslím vak, e bude pro tebe přijatelnějí, jestlie Krasl sám přijede zítra do Prahy. Domnívám se, e to pro něho nebude ádný problém. Rozhodně to bude jednoduí a méně nápadné, ne kdybys ho musel hledat v Plzni ty.”

Souhlasím. Kdy a kde se s ním budu moci setkat?”

Jetě ne vysloví Petr Kadera čas a místo zítřejí schůzky Gerharda Holzsteina s Ondřejem Kraslem, vstupuje do pokoje profesorova ena. Přináí podnos s kávou. Zbytečně se omlouvá, e vyruila oba mue v jejich jednání, stejně oba zmlkli ihned, jakmile stiskla kliku. Teprve kdy se za ní opět dveře zavřely, pokračuje Kadera v rozhovoru. Navrhuje, aby se

Holzstein s Kraslem setkali zítra odpoledne v estnáct třicet v recepci hotelu Jalta, v něm je wiesbadenský host ubytován. Kde potom budou jednat, to nech si určí bratr Holzstein sám.

Gerhard Holzstein s návrhem souhlasí.

V následujících minutách jetě Kadera upřesní technické podrobnosti setkání. Krasl bude mít v ruce klíčky od auta jako smluvené znamení. Profesorův host spěně dopíjí kávu a hned nato se loučí. Schůzka obou jehovistů trvala neobyčejně krátce. Kadera je chováním i jednáním člena wiesbadenského zonálního výboru Holzsteina poněkud překvapen. Nebýt Fiederova doporučení, které profesor obdrel kurýrní potou u před první Holzsteinovou návtěvou v Praze, určitě by povaoval tohoto člověka za provokatéra. Takhle si okolnosti obou návtěv vysvětluje tím, e se jedná o specialistu, jemu byl sektou svěřen úkol, získat ukryté cennosti a dopravit je na Západ.

O čtyřiadvacet hodin později dochází k schůzce Holzstein -Krasl v hotelu Jalta. Cestující dozorce ovládá němčinu, i kdy mu Holzsteinův dialekt působí mnohem větí potíe ne profesorovi Kaderovi. Přesto vak si oba Jehovovi vyznavači rozumějí u od první chvíle. Jde o ukrytou sbírku zbraní a její vyzvednutí. Profesor Kadera je spí jehovístický teoretik, zatímco Krasl je muem praxe, neustále se pohybuje mezi věřícími v terénu. Po bezmála dvouhodinovém rozhovoru mají oba mui zcela jasno, jak operace v okolí Vogelsangu v květnu proběhne. A právě o to se Gerhardu Holzsteinovi při této jeho návtěvě Československa jednalo.

VlIl

Pracovník československé kontrarozvědky poručík Krejčík zvolna kráčí ke kanceláři zástupce náčelníka skupiny majora Němečka. Krejčíkovy zarudlé oči prozrazují, e má za sebou probdělou noc. Na konci dlouhé chodby klepe poručík zlehka na dveře a vzápětí bere za kliku. Po vstupu se chystá ohlásit sluebně majorovi příchod. Ne vak stačí vyřknout první slova, pokyne major rukou a ukáe do křesla.

Rád bych vám podal, soudruhu majore, zprávu o tom jehovistickém rébusu …

Něco nového?”

Nic převratného, ale u se to začíná trochu rýsovat.”

Tak spus.”

Poručík nahlíí do papírů, které si s sebou přinesl. Jde o některé dokumenty, související s případem, který má nyní Krejčík na starosti. Sám pro sebe si ho nazval .Nebezpeční svědci*. Kdyby měl ovem někomu vysvětlovat, jak se k tomuto názvu dobral, asi by ho to přivedlo do rozpaků. Ne proto, e by činnost sekty Svědků Jehovových nepovaoval za nebezpečnou, spí vak pro samotný fakt, e si pro případy, na nich pracuje, vymýlí rozličné názvy, které v kadodenní kontrarozvědné práci zní poněkud romanticky. Krejčíka ovem drí tenhle návyk od doby, kdy začal slouit u kontrarozvědky. U u útvaru měl kadý jeho případ své neobvyklé označení, by se jednalo o docela běnou záleitost.

Tak třeba, kdy kdysi prověřoval činnost jakési Ma

Dobrá, přijdu hned …”

Tak třeba, kdy kdysi prověřoval činnost jakési Marie Kratochvílové, která s nápadnou oblibou zaváděla řeč se svými nápadníky v zeleném sukně do sfér, které jí měly zůstat utajeny, nebyl to pro Krejčíka .Případ Kratochvílová’, nýbr .Zpovědnice Máry*. Anebo zase případ člověka, který se dostal na ikmou plochu přes svou filatelistickou zálibu, při ní soustavně prováděl devizové přestupky, měl Krejčík nadepsaný .Devizový Pepe*. A tak to bylo i se vemi ostatními objekty jeho sluební náplně.

Na případu .Nebezpeční svědci* provádí poručík Krejčík etření u dobré čtyři měsíce. Začalo to někdy v polovině července…

Tehdy při jedné silniční kontrole u Českého Krumlova objevili dopraváci zcela náhodou v kontrolovaném vozidle překvapující mnoství protistátní a protisocialistické literatury. Při bliím zkoumání se ukázalo, e jde o ilegální tiskoviny, roziřované u nás zakázanou náboenskou sektou Svědci Jehovovi. Z řidiče se vyklubal jeden z cestujících dozorců této sekty. Byl zadren a vyetřován, ale tvrdoíjně mlčel o vem, co by mohlo objasnit, odkud zakázané protisocialistické materiály pocházejí. Pracovníci Bezpečnosti zjistili, e část těchto tiskovin byla přeloena a rozmnoena v ČSSR, zbytek pak byl k nám do republiky dopraven dosud nezjitěnou ilegální cestou ze zahraničí. A protoe se nejednalo o první případ tohoto druhu, dostala se celá záleitost do centrály kontrarozvědky. A tam potom k poručíkovi Krejčíkovi. Náčelník mu uloil, aby se poohlédl nejen po místech, na nich jsou

v republice tyto protisocialistické tiskoviny překládány a rozmnoovány, ale má se zároveň pokusit odhalit i onen tajný kanál, jim je jehovistická literatura do ČSSR podloudně dopravována.

Poručík Krejčík se zpočátku probíral hromadami vyetřovacích i soudních spisů, které se týkaly činnosti jehovistické sekty na naem území, vypisoval si podstatné údaje, pátral po vzájemných souvislostech případů, které byly v posledních letech odhaleny. Potom zase vyslýchal nejméně půltucet jehovistů, kteří jsou v současné době ve výkonu trestu, nebo se z nápravného zařízení teprve nedávno vrátili. Zjistil při tom celou řadu pozoruhodných faktů o protizákonném působení sekty. Nejednou se pozastavoval nad otřesným nihilismem vyznavačů Jehovovy víry, který naruil nebo zcela zničil mnohé rodinné svazky, pochopil rovně, e vechno, co sekta na naem území podniká, je prováděno přísně konspirativním způsobem. Shromádil jetě mnoho dalích poznatků, avak objevit klíč k rébusu, který měl vyřeit, se mu dlouho nedařilo.

Teprve v posledních esti týdnech se dostal s případem .Nebezpeční svědci’ o poznáni dál. Podařilo se mu odhalit, e jedním z vyích jehovistických hodnostářů v Československu je nepochybně jakýsi penzionovaný profesor Petr Kadera z Prahy. Od té doby věnuje Krejčík a jeho několik spolupracovníků tomuto postarímu nenápadnému mui zvlátní pozornost. V Krejčíkově fasciklu s nápisem .Nebezpeční svědci’ teď skoro denně přibývají dalí poznatky. A ledacos naznačuje tomu, e by to mohl být právě profesor Kadera, kdo má klíč k tajnému kanálu, jím se do republiky dostávají protistátní tiskoviny.

Dostal jsem ze sledovačky souhrnnou zprávu o Gerhardu Holzsteinovi,” začíná se svou informací poručík Krejčík.

Holzstein …? To je ten wiesbadenský farmakolog, co se tady objevil někdy začátkem listopadu a namířil si to rovnou do Kaderova bytu?”

Právě on, jenome tehdy jsme jetě nevěděli, zda se jedná o náhodnou návtěvu, nebo zda má souvislost s Kaderovou jehovistickou činností.Teď se potvrdila druhá verze. Holzstein docela určité patří k sektě. Buď je hodnostářem jejich wiesbadenského zonálního výboru, nebo sem jezdí jako kurýr s určitým speciálním posláním.”

Jak jsi k tomuhle závěru doel?”

Nasvědčují tomu vechny poznatky, které jsme zatím zjistili. Holzstein působí ve Wiesbadenu, kde má své sídlo jehovistický zonální výbor pro řízení sekty ve střední Evropě. V ádosti o vstupní vízum uvádí jako důvod svých návtěv turistiku, nicméně zdrí se tady u nás vdycky maximálně tři čtyři dny, setká se s několika jehovisty a zase se vrací do Spolkové republiky.”

Počkej, pokud vím, tak tady byl zatím dvakrát..

Třikrát během čtyř měsíců. My jsme ho zaregistrovali a tady v Praze, kdy el navtívit profesora Kaderu. U v září byl ovem v Československu na několikadenní návtěvě. Hovorka si to ověřoval v jeho cestovních dokladech a zjistil, e se v té době zdroval na umavě. Konkrétně ve Stříbrných Horách.”

Coe? Ve Stříbrných Horách?”

Právě! Tehdy tady byl vozem a čtyři dny pobýval v hotelu Černá růe ve Stříbrných Horách, Co vechno tam ovem tehdy dělal a s kým se stýkal nevíme.”

To ovem nebude problém zjistit. Vopátek ve Stříbrných Horách určité Holzsteinovu přítomnost v městečku zaregistroval. To ti ověřím ..

Major nedokončil větu. Odmlčel se, nebo zmínka o umavě mu připomněla jeho nedávné předsevzetí, e sbalí své staré běky a rozjede se do kraje, který je mu od dob, kdy tam slouil jako pohraničník, neobyčejně blízká. Na mylenku podívat se na kopce kolem Červené a projet se liduprázdným údolím Bílého potoka, navtívit sněhem zavátou Kvildu a přátele na Modravě i v zimě, přivedl Němečka jeho náčelník, kdy hromoval nad nevybranou majorovou dovolenou.

 … chystám se po Novém roce na umavu,” dodává potom Němeček na vysvětlenou pro svou kratičkou odmlku. A hned pokračuje dalím dotazem.

Tady v Praze se Holzstein kromě Kadery setkal jetě s někým dalím?!”

Setkal… Profesora navtívil hned po svém příletu. Nezdrel se tam ovem dlouho, sotva půl hodiny, zato druhý den si to vynahradil při schůzce s jakýmsi Ondřejem Kraslem, který za ním přijel do Prahy z Plzně.”

Ten Krasl je také jehovista?”

Jehovista a do hrobu, jak mi potvrdila Plzeň. V estasedmdesátém roce na podzim byl vyetřován v souvislosti s protivolební kampaní, kterou se pokouel zorganizovat

kdesi na Klatovsku. Rozdával tam tehdy nějakou výzvu k bojkotu voleb. Podrobnosti mi Plzeňáci polou a slíbili, e se podívají i po současné Kraslové činnosti.”

Jetě se Holzstein s někým setkal?”

Jenom s Kaderou a s Kraslem. Jinak větinou vysedával v hotelové kavárně a jeden večer byl do jedné hodiny ve vinárně. Třetí den ráno odletěl linkou na Frankfurt.”

Opravdu dost podivná turistika. Co na letiti? ádné kontakty, z nich by bylo moné usuzovat, e má ten tajný kanál nějakou souvislost s leteckým provozem?”

Nic takového. Při celní kontrole ho mládenci probírali důkladněji ne kohokoliv jiného, ale měl vechno v perfektním pořádku. A v příli perfektním pořádku, co je vdycky podezřelé.”

Co navrhuje dál?”

Právě kvůli tomu jsem hlavně přiel..

V přítích minutách předkládá poručík majorovi Němečkovi návrhy na opatření, která povauje za nutné učinit v případě .Nebezpeční svědci’. A major s nimi a na některé drobnosti souhlasí.

IX

Pondělí ráno, jím začíná druhá polovina ledna osmasedmdesátého roku, je mrazivé a ponuré. Nadporučík oltys stojí u okna své kanceláře a zachmuřeně shlíí na kasárenské nádvoří. Vrásky na jeho čele vak nevyvolalo nepřívětivé počasí, nýbr hláení, které mu hned při příchodu do rajónu podal dozorčí. Tentokrát nevyslechl onu nejčastěji vyslovovanou větu, e se během sluby nic zvlátního nestalo. Naopak dozorčí roty mu hlásil, e dolo k roztrce mezi desátníkem Hovorkou a vojínem Fialkou.

K jaké roztrce?” zeptal se nadporučík.

Tak, něco si řekli a potom se chytili… Vlastně desátník Hovorka chytil Fialku a …

A co? Z vás to, člověče, leze jako ze zaitého pytle ..

A rozbil s ním na .péveesce’ okno.”

Stalo se Fialkoví něco?”

Tak Fialkoví ne, ale okno je rozbitý.”

Kde je Hovorka? A okamitě přijde do mé kanceláře!”

oltys nezatouil jít se podívat na politicko výchovnou světnici, nýbr rovnou zamířil do své kanceláře. A teď tady zamyleně stojí u okna a čeká, a se mezi dveřmi objeví Hovorka. Hlavou mu pendlují mylenky stejné ponuré, jako je ponurá obloha, která se rozloila nad Stříbrnými Horami.

Take dalí malér k řeení, uvauje nadporučík. Od začátku roku v pořadí třetí. Začal to ten roák Barto, který přetáhl dovolenku o pět dní jenom proto, e se při návratu do kasáren potkal kdesi v Brně na nádraí s partou mladíků, chystajících se na .exkurzi’ po mikulovských vinných sklepích. Nabídli mu, aby jel s nimi a měli z toho ohromný plezír, e se Barto vybodl na vojnu. Měli by ho vidět teď, kdy čeká, zda ten jeho prohřeek předá velitel útvaru prokurátorovi, nebo ho vyřeí ve své kompetenci. Najednou má zamotanou hlavu z toho, co tomu vemu řekne manelka a její rodiče…

A zrovna v ten den, kdy přivezla eskorta zadreného Bartoe, prezentoval se druhý z těch malérových výtečníků -Honzátko. Grand Honzátko! Zase měl chu ukazovat se a platil v Černé růi útratu skoro za půl roty. Asi ho to přilo na dost peněz, i kdy přebráno měli jen tři z těch jeho hostů. A nejvíc samozřejmé Honzátko. Povykoval celou cestu z Růe a ke kasárnům a nepřestal ani za bránou. Ne na něj vykročil dozorčí útvaru a poslal ho vyspat na tvrdé lůko. Moná, kdyby to bylo u Honzátka poprvé, e by se dalo přimhouřit oko, jenome on takhle vyvádí často. Nadporučík nemohl pochopit, kde Honzátko na své mecenáské haurovství bere peníze. Ne na podatelně zjistil, e mu týden có týden posílají z domova nejméně sto korun. Tehdy to do něho vjelo a napsal dopis Honzátkovu otci, aby přijel do Stříbrných Hor, e by si s ním rád pohovořil. Ohlásil se na včerejek a objevil se tady i se svou enou.

Nadporučík oltys se v duchu vrací k včerejímu dopoledni. Vybavuje si dvojici subtilních, skromně oblečených lidí, kteří u mají oba padesátku za sebou. A dvacetiletého jedináčka!

Co vy, prosím vás, pane Honzátko, děláte?” zeptal se nejdříve oltys vojákova otce.

Já jsem zaměstnaný na potě. Jezdím jako řidič …

A to máte takové příjmy, e můete týden co týden posílat synovi nejméně stokorunu?”

Nu, e bych měl zrovna velký plat, to se říct nedá, ale vycházíme s ním celkem sluně. A kdy se teď trochu

uskrovníme, můeme klukovi na vojně nějakou korunu přilepit.”

Podle mého názoru mu, pane Honzátko, přilepujete a moc. Tolik, e si můe kupovat americké cigarety a platit v hospodě za celý houf známých i neznámých lidí. Sám přitom samozřejmě nezůstává při pití nijak skromný. U třikrát jsem ho musel potrestat za opilství.”

To snad ne? My posíláme Jindrovi peníze hlavně proto, aby si mohl přilepit na jídle.”

On toti píe,” vmísila se do řeči vojákova matka, e to tady není s jídlem moc valné, a e má dokonce hlad ..”

Takhle to tedy je … Víte co, paní Honzátková, za třičtvrtě hodiny bude oběd. Já vás zvu. Oba! Zajdeme si do jídelny mustva a tam se přesvědčíte, jakou mají u nás vojáci stravu…

Přesvědčili se. Nejen o tom, e mají vojáci dostatečné mnoství jídla, ale e je i chutné. Trochu nedůvěřivý pan Honzátko si navíc ověřoval tuhle skutečnost i několika rozhovory s vojáky.

A potom následovala ona rozmluva obou Honzátků, jejími svědky se stala celá rota. Nadporučík má ten kratičký výjev před sebou, jako by se odehrával zrovna v tuto chvíli; otec stojí před synem, chvíli se na něho mlčky dívá a oběma se přitom hrne krev do obličeje.

Ty tedy dělá za nae peníze granda,” říká posléze otec a slovo od slova zvyuje hlas, vykuřuje si ameriky, hostí hospodu a nám píe, e tady má hlad. Lháři…!.

V tom okamiku dopadla pravice starího z Honzátků na synovu tvář. Voják stál jako přimraený. A vlastně nejen on, celá rota, která to sledovala. Teprve v tu chvíli snad si to starí z Honzátků uvědomil a poněkud zrozpačitěl. Potom u jen polohlasně dodal: Nedělej nám, chlapče, ostudu.”

Bylo to snad kruté ponaučení, napadá teď oltyse, ale bude zřejmé účinné. A nejen pro Honzátka. Takovou lekci by potřeboval…

Rázné zaklepání vytrhuje nadporučíka ze zamylení.

Vstupte!”

Desátník Hovorka. Soudruhu nadporučíku, přiel jsem na vá rozkaz.”

Dejte si, Hovorko, pohov a spuste, jak to bylo včera s tím incidentem, který jste měl s Fialkou!”

Povolily mi nervy, soudruhu nadporučíku ..

Jo tak, nervy vám povolily … To je, Hovorko, ohromné. Vám kdy povolí nervy, tak rozbíjíte okna? Co mi to sem, člověče, zanáíte za manýry?”

Dovolte mi to, soudruhu nadporučíku, vysvětlit.”

Na to právě čekám.”

Tak já jsem si včera večer zael na politicko výchovnou světnici. Potřeboval jsem napsat pár řádků domů a taky jsem se chtěl podívat na televizi. Na ,péveesce nebyl skoro nikdo, jenom u toho rohového stolku seděli tři kluci: Fialka, Horvát a Kune. Hoteliér, tedy vojín Fialka, my mu tak říkáme, jim něco vykládal. Kdy jsem se tam objevil, tak najednou přestal v půlce věty. Já jsem si sedl a řekl jsem mu, aby klidně pokračoval, e je ruit nebudu a oni mne taky ne. A tak Fialka zase spustil. Hustil do Kunee a Horváta ty svý náboenský bludy…”

Jaké náboenské bludy?”

Vy jste ho jetě nikdy neslyel? Hoteliér v poslední době kdekomu vykládá, e je lidstvo zhýralý a patný a jaký trest ho za to postihne. Jedině prý se zachrání takoví pánbíčkáři jako je Fialka a ti, co těmhle báchorkám věří. Mně tyhle hoteliérovy, tedy Fialkový, řeči pijou krev od té chvíle, co jsem se o nich dověděl od Keříka, kterému se je ten pánbíčkář pokouel taky namlouvat. Párkrát jsem o tom začal s Fialkou řeč, ale pokadé mi z toho vyklouzl jako úhoř. A včera se naskytla příleitost a dostali jsme se do větí debaty. Nejdřív jsme se avlovali, jestli vůbec nějaký bůh existuje nebo ne. Já jsem mu předkládal jeden argument za druhým, ale on pořád mlel o tom, e bůh existuje. Kadý kdo mu věří prý ho má v sobě. Potom začal vykládat o konci světa. To u se ve mně vechno vařilo a tak jsem se ho zeptal, jestli se mu náhodou nezdá to jejich náboenství příli sobecký a prospěchářský, kdy hlásá, e bude kdekdo zatracenej jenom oni budou zachováni a přeijou…”

Co vám na to Fialka řekl? “

e jsou vyvolení, tak prý to chce jejich bůh ..

A co bylo dál?”

Potom jsem mu řekl, e ta jejich nauka je dobrá akorát k tomu, aby oblbovala lidi a e chtějí bourat to, co ostatní stavějí. Fialka vyjel, e prej jsem hotovej Sataná. Coe jsem? zeptal jsem se ho. A on to jetě jednou opakoval. Vzal jsem ho

za blůzu a trochu od sebe odstrčil. A on naletěl na okno a to se rozbilo. Já to, soudruhu nadporučíku, zaplatím ..

Jo, s tím, Hovorko, počítejte, e okno zaplatíte. To ovem není nejpodstatnějí. Chápete, e za tohle vás mohu poslat před prokurátora.”

Já vím, byla to pitomost, vyřizovat tyhle záleitosti s Fialkou ručně, ale řekněte sám, vás by taková demagogie nerozpálila?”

Určitě bych ji neřeil tím způsobem jako vy. Existují přece i jiné monosti, jak zamezit Fialkoví, aby ovlivňoval vojáky”.

Kdy mě včera jiná monost nenapadla.”

Budeme se muset po nějaké poohlédnout. Vichni. Nemůeme nechat Fialku v tom jeho blouznění plácat.”

Tomu u nikdo nepomůe.”

Uvidíme, polete mi ho sem! A pokud jde o vás, Hovorko, jetě si rozmyslím, co s vámi provedu. Na jedné straně bylo správné, e jste Fialkoví zamezil v tom jeho bludařském působení na vojáky, na druhé straně jste se ovem dopustil přestupku, a počítejte s tím, e vás potrestám. Můete jít!”

Nadporučík zůstal sám nejen s úvahami, jak má desátníka potrestat. Mnohem větí starosti mu najednou působí to, co se o Fialkově počínání dověděl. První týdny po jeho příchodu k rotě si ho hlídal, ale kdy se přesvědčíI, e se chová normálně a je dokonce mnohem ukázněnějí ne celá řada jiných vojáků, pomalu zapomněl na svůj rozhovor s Vopátkem.

Zanedlouho stojí před nadporučíkem i Fialka. Zpočátku mnohem rozpačitějí, ne desátník Hovorka. Na oltysový otázky o včerejím střetnutí odpovídá neurčitě, dokonce prohlauje, e to bylo jen nedorozumění a neastná náhoda, protoe se nějak zamotal mezi idle a padl na okno.

Vy tedy popíráte, e je to vina desátníka Hovorky?” ptá se ho potom nadporučík oltys.

Při výměně názorů jsme se spolu chytli, on do mně strčil, ale já mu to nemám za zlé.”

Nemáte mu to za zlé,” opakuje oltys vojákova slova. A vzápětí se na něho obrací energickou otázkou: Nazval jste desátníka Hovorku Satanem. Je to tak?”

Nedokázal jsem se v té chvíli ovládnout.”

Jo takhle to je … Nedokázal jste se ovládnout? Chcete tím říct, e kdybyste se ovládal, tak jste to neřekl nahlas, ale pouze si to myslel?”

Někdy mě takové mylenky napadají a nemám sílu ani právo se jich zříkat.”

Zřejmě je povaujete za nějaké vnuknutí? Nebo se mýlím?”

Ne, nemýlíte…”

Posaďte se, Fialko,” říká náhle mírným hlasem nadporučík. Sám odchází ke stolu a usedá. Rád bych si s vámi promluvil o té vaí víře, a také o tom, jak mi ji tady začínáte u roty roznáet.”

Vojín usedá naproti veliteli, a ani čeká na dalí oltysova slova, začíná sám mluvit.

Já nepopírám, soudruhu nadporučíku, e jsem věřící, ale na tom přece není nic patného, ani to není zakázané.”

Vaí víru vám, Fialko, nikdo nebere. Kadý máme nějakou víru. Anebo bychom ji měli mít. Já sám nevěřím na nějaké posmrtné bytí, které vám slibuje vae náboenství, nýbr v ivot na téhle Zemi, se vemi radostmi a obtíemi, které ho provázejí. A taky věřím v lidi! S jejich přednostmi i nedokonalostmi. iji na tomhle světě a snaím se dělat vechno, abych ho pomohl postrčit o kousíček dál, aby byl lepí a dokonalejí. Pro vechny lidi! A takových jako jsem já, jsou, Fialko, milióny. Určitě to máme mnohem obtínějí ne vy, co se upínáte k něčemu neskutečnému, s čím se na tomhle naem svétě nikdy nepotkáte. Copak se nedíváte kolem sebe, nevidíte, jak se u nás ije? Existuje přece spousta čestných, obětavých a upřímných občanů, kteří vůbec nemyslí jen sami na sebe, ale jde jim o lepí ivot naí společnosti? Já jsem přesvědčen, e takových je u nás dokonce větina. Samozřejmě, e hodné záleí na společenském systému, v něm lidé ijí, jaké mají materiální podmínky k tomu, aby se utvářely jejich charaktery.”

Já nepopírám, e materiální podmínky ovlivňují jednání lidí a působí na utváření jejich charakterů, ale právě proto jsem přesvědčen, e je svět patný.”

Lidé ho musí změnit, Fialko.”

Ti na to neměli a nebudou mít dost sil, protoe si neustále házejí jeden druhému klacky pod nohy a Nejvyímu u přela trpělivost lidské patnosti trpět Proto…”

Juraj Fialka se náhle zaráí. Snad si právě v tomto okamiku uvědomuje, e u řekl víc, ne vůbec zamýlel. Nadporučík oltys vak jetě nehodlá tento rozhovor ukončit.

Jen to, Fialko, dopovězte. Co proto …?

Fialka mlčí.

Chtěl jste říci, e proto přijde konec světa?

Tak to říká má víra.”

A jaká je to, Fialko, víra? Křesané přece neproklamují zkázu lidstva?”

Nevím, co proklamují křesané.”

A jakou víru vy vlastně vyznáváte?”

Juraj Fialka ani tentokrát neodpovídá.

Konec světa, pokud vím, hlásají předevím jehovisté. Vy patříte, Fialko, k této sektě?”

Zase je v kanceláři ticho. A je přeruuje velitel.

Sekta jehovistů je v naí republice zakázaná, protoe její doktrína je destruktivní a nihilistická. Nehodlám z vás, Fialko, páčit přiznání, zda jste vyznavačem této sekty. Musím vás ovem upozornit, jestlie jetě jednou zjistím, e u roty roziřujete své názory, které podrývají to, o co usiluje nae společnost, je to protizákonné a já se nebudu ani chvíli rozmýlet poslat vás před soud. Kázeň u roty mi rozvracet nebudete…”

O chvíli později nadporučík propoutí vojína Fialku ze své kanceláře. Spokojen vak není. A nejen kvůli střetnutí, k němu včera dolo mezi desátníkem Hovorkou a vojínem Fialkou. Mnohem víc ho mrzí, e a dosud věnoval málo pozornosti tomu, co mu před několika měsíci říkal o Fialkoví major Vopátek. Někdy i fanatika můe přesvědčit, opakuje si teď majorova slova, kdy si s ním dá práci…

X

Dozorčí u vchodu zvídavě sleduje mue, který s běkami a s lyařskými holemi na rameni míří rázným krokem ke kasárenské bráně.

Co tenhle chlápek tady bude chtít, myslí si svobodník Krytof, kdy k němu sportovně oblečený mu dochází.

Dobrý den. Co si přejete?”

Příchozí nejdříve opětuje pozdrav, shazuje na zem lye s holemi a potom vytahuje z kapsy větrovky sluební průkaz.

Já jsem major Němeček a rád bych mluvil se soudruhem Vopátkem,” říká svobodníkovi.

Zavolám spojku, aby vás doprovodila.”

Tenhle ,cajk bych si u vás rád nechal..

Samozřejmě, postavte to tady,” říká poněkud oviálně svobodník Němečkovi, já vám ty .rychloprkýnka’ ohlídám.”

Mezitím stiskl dozorčí tlačítko zvonku a z nedaleké stránice u spěchá k bráně jeden z vojáků.

Odvede soudruha k majoru Vopátkovi,” přikazuje svobodník.

Zanedlouho u stojí Němeček se svým průvodcem na chodbě velitelské budovy před zamříovanými dveřmi Vopátkovy kanceláře. Trvá chvíli, ne kontrarozvědčík útvaru vychází. Hned potom vak hlaholí jeho zvučný hlas chodbou.

No ne… To snad je sen! Milane, člověče, kde se tady bere?”

Oba kontrarozvědčíci si srdečné tisknou ruce. Němečkův průvodce, jemu se nedostalo příleitosti ohlásit návtěvníka Vopátkovi, pozoruje poněkud rozpačitě dvojici, ale potom se přece jen odhodlává na sebe upozornit.

Soudruhu majore, dovolte mi odejít.”

Ano, v pořádku, můete odejít,” uvědomuje si teprve nyní Vopátek vojákovu přítomnost. Sám si pak odvádí hosta do kanceláře.

Tak říká, e se ti zachtělo vopátkovského smráku?” ertuje major, kdy usadil Němečka do křesla. Anebo tě ke mně přivádí jetě něco jiného?”

To ví, e jsem přiel předevím za tebou. Stejně bys u za pár hodin zjistil, e se ti tady potuluji po rajónu.”

Kdy jsi přijel?”

Včera dopoledne jsem dorazil na Kvildu, k Edovi Bočkovi.”

Co dělá ten starý umavský vlk?”

Eda je pořád stejný… Chtěl jsem říct, pořád stejný samorost, ale u něho to zrovna moc nesedí.”

Proč ne?”

Protoe Eda je na rozdíl od nějakého pokrouceného samorostu rovný jako smrk.”

To je fakt. Já si u něho nejvíc cením, e to, co má na srdci, má i na jazyku. Bez ubrousku servíruje své zemité názory, stejně tak generalitě jako pěákům. Já jednou člověče zail, jak se rozpálil na tajemníka z okresu kvůli mizernému zásobování obce zeleninou. To snad bylo slyet a na Boubíně.”

Ty pamatuje Edu, jetě kdy slouil?”

Kdepak, já znám ty jeho historky, co je potom Kalčík zpracoval v Králi umavy, u jenom z vyprávění. Kdy já jsem Edu poznal, to u na Kvildě tajemničil..

Oba kontrarozvědčíci, kteří se znají ze společné sluby u slunou řádku let, se dostávají ke svému obvyklému vzpomínkovému obřadu, jeho hlavním tématem jsou při kadém setkání jejich společní známí.

U Valtýře jsi byl?”

Jo, na chvilku jsem se u něho zastavil.”

Říkal ti, e na podzim vdával dceru a chystá se na dědečkovskou roli?”

S tím, e vdával dceru se pochlubil, ale o tom dědečkovství se nezmínil..

O tom nerad mluví, protoe kluci si z něj utahují, e bude nejstarí kapitán a nejmladí dědeček u Pohraniční stráe. A ví, koho si ta jeho ába vzala?”

Ne, s tím se Franta taky nepochlubil..

Jednoho z těch dvojčat, co slouila na Prameni…

Ty jsem asi neznal.”

Musels o nich přece slyet. Valtýř o nich mluvil svého času v jednom kuse. Lépe řečeno, v jednom kuse na ně hudroval. Ne kvůli slubě, spí to bylo soukromého rázu. Jeden z těch dvojčat mu toti začal pálit za dcerou a Franta se kvůli tomu zpočátku dost mračil. On měl toti ten mladík osobitý způsob dvoření, který nedával Valtýřovi spát. Doslova a do písmene. Oba ti kluci byli toti muzikanti. Hrávali s hudebním souborem pohraniční roty na různých zábavách a plesech. Obvykle i nějakou tu hodinu přes půlnoc. A kdy se potom z takového vystoupení vraceli k ránu na rotu, zastavili před Valtýřovým barákem a spustili tandrle. Holka z toho měla legraci a její táta málem infarkt. Ráno po takovém dostaveníčku přicházel Franta na útvar a prohlaoval, e při nejblií příleitosti oba ty kluky roztrhne vejpůl, nebo e je dá zavřít, a zčernají. Neudělal to a vidí, dnes u má holku pod čepcem …

Vopátek mezitím připravil Němečkovi kávu a usedl na své obvyklé místo na gauči.

Poslechni, Milane, vdy já jsem se tě ani nezeptal, jestli tady nejsi náhodou sluebně .?

Tak nějak polosluebně. Vybírám si loňskou dovolenou a rád bych spojil dobré s uitečným …”

Tak přece jenom mé můj instinkt neálí. O co jde?”

O jakéhosi Holzsteina… říká ti to jméno něco?”

Vopátek kroutí zamylené hlavou.

Jedná se toti o jistého chlapíka z Wiesbadenu, který se tady v horách vloni v září pár dní rekreoval…

Holzstein … Němec z Wiesbadenu … Jo, to souhlasí, někoho takového jsme tady v Růi v září měli. Ten jeho bílý mercedes stával na náměstí před hotelem, u si vzpomínám. Takový vyí blonďáček …

Nevím, jak vypadá, a jestli jezdil v mercedesu nebo ve volkswagenu, ti taky neřeknu. Nikdy jsem ho neviděl…

A proč tě zajímá?”

Mládenci od nás z oddělení na něho narazili v souvislosti s případem, který se týká jehovistů. Pátrají u pár měsíců po tajném kanálu, kterým jsou k nám dopravovány jejich protisocialistické tiskoviny…

A sakra… U nás v obci máme těchhle sektářů taky pár. Zatím se nijak zvlá neprojevují. e by ovem měli nějaký kontakt se zahraničím, případně s tím Holzsteinem, o tom bych pochyboval. Na toho chlapíka si u vzpomínám docela přesně. Byl ubytovaný v Černé růi asi tři nebo čtyři dni, ale nijak zvlá nás nezaujal. Okolo vojenských objektů ani kolem vojáků se nám nemotal a pokud vím, tak se kromě hotelového personálu po celou dobu pobytu tady s nikým nestýkal. Měl jsem ho spí za milovníka přírody, který se přiel potěit podzimní umavou.”

V Praze se teď dvakrát, poměrné brzy po sobě, objevil. Kontaktoval se s jehovistickými vyznavači. Tady u vás jste tedy nic podobného nezaregistrovali?”

Nezaregistrovali, i kdy… Vyloučit to nelze. Mohl se s těmi naimi sektáři setkat někde venku při toulkách po lesích. Tos mi, člověče, nasadil brouka do hlavy. Vidí, a já mám jednoho jehovistů i v kasárnách. Zrovna včera byl za mnou velitel roty, u které ten kluk slouí. Hlásil mi, e mu tam nějak začíná rozhazovat ta svá jehovistická semínka.”

Zjistili jste u něho kontakty s těmi sektáři, co působí v obci?”

Zpočátku jsem si to ověřoval, ale nic podezřelého jsem neobjevil. Jenome to bylo u někdy koncem listopadu …

Zkus se na to, Zdeňku, podívat znova a kdyby se něco objevilo, dej mi vědět.”

Spolehni se.

A pokud jde o toho Holzsteina, kdyby se ti tady náhodou zase objevil v rajónu, tak se také ozvi. Máme ho sice pojitěného, ale člověk nikdy neví…”

To podstatné, co souviselo se slubou, bylo tímto rozhovorem vyřeeno. A potom měly zase zelenou vzpomínky na záitky, které souvisely s Němečkovou pohraničnickou slubou pod Roklanem i s jeho kadoroční podzimní dovolenou, kterou v tomto kraji tráví. Vopátkovu nabídku, aby Němeček zůstal alespoň do zítřka u nich, vak host odmítá.

Potřebuji si krapet provětrat plíce a navtívit jetě alespoň půltucet známých.”

A tak jetě před polednem navléká Němeček kousek za kasárnami své běky a vydává se směrem na Vogelsang a k Bílému potoku a potom jetě dál.

XI

Wiesbadenská pracovna doktora Kurta Fiedlera příli neodpovídá představám o místu, kde úřaduje jeden z vedoucích hodnostářů asketické sekty Svědků Jehovových. Prostorné místnosti dominuje mahagonová stěna, slouící za sekretář i knihovnu, řady knih s pestrobarevnými přebaly se větinou stereotypně střídají s řadami do edi uniformovaných anonů. Těko ovem odhadovat, co se skrývá v četných zásuvkách a uzamčených přihrádkách, které jsou rovně součástí stěny. Před ní pak stojí velký masívní stůl a stejně mohutné křeslo. irokou stolní desku zčásti oivuje pár telefonních aparátů, předevím vak zářivý brouený popelník, který zřejmě zřídkakdy slouí svému účelu. Pro případné Fiedlerovy návtěvníky pak stojí v rohu místnosti podlouhlý konferenční stolek s dvojicí pohodlných koených křesel. Nepříli velké mnoství nábytku nahrazují v pracovně četné doplňky, počínaje silným perským kobercem, přes vysokou orientální vázu, květinové stolky a po půltucet originálů, rozvěených po stěnách pracovny. Mýlil by se vak kadý, kdo by se domníval, e si doktor Fiedler králí své pracovitě obrazy s ryze náboenskou klasickou tématikou. Autory maleb jsou umělci, kteří mají stejně tak blízko k abstraktivismu jako k mysticismu. A Kurt Fiedler k nim má nepochybně vřelý vztah.

Křeslo za mahagonovým stolem je teď v dubnovém podvečeru prázdné. Mu, který v něm sedává, vysoký bělovlasý edesátník, toti právě rozmlouvá u konferenčního stolku s jedním ze svých blízkých přátel, Gerhardem Holzsteinem. Srdečně i věcně, jak je u doktora Fiedlera zvykem.

Dvojice muů má u za sebou nezbytné zdvořilostní fráze a doktor Fiedler usoudil, e je čas přejít k záleitosti, kvůli ní se vlastně dnes s Gerhardem Holzsteinem seli.

Nastal čas, bratře Gerharde, abychom si upřesnili vechno potřebné,” říká zvolna doktor Fiedler, co souvisí se znovuzískáním sbírky tvého otce ..

Jehovistický hodnostář se na okamik odmlčuje, jako by chtěl vychutnat dopad svých slov na mue, jemu jsou určena. Nebyl to vak doktorův záměr, pouze jakási řečnická pauza, která mu umoňuje vyslovit přichystanou otázku.

Mimochodem, jak se projevuje nae snaha, pomoci tvému otci, na jeho vztahu k sektě?”

Nad očekávání dobře, bratře. Nae vzájemné rozhovory o učení sekty u mají naprosto odliný ráz od těch, které jsme vedli s otcem jetě před necelým rokem. Myslím, e u v dohledné době bude otec patřičné připraven k tomu, aby se stal členem sekty. Nyní u souhlasí i s mým poadavkem, aby se některá nae setkání uskutečnila v jeho vile. Postupně počítám s tím, e by měla sekta k dispozici celou spodní část domu, jak jsme o tom před časem hovořili.”

Velmi zásluná práce, bratře, budu o ní informovat radu starích a jsem přesvědčen, e bude i náleitě oceněna. Vrame se vak k naí záleitosti. Mám předevím na mysli přepravu sbírky z Československa na území Spolkové republiky. Samotné vyzvednutí sbírky a její převoz do prostoru naí plzeňské přepáky, předpokládám, má domluveno?”

Jistě, díky tvému pochopení, bratře, jsem v Praze vechno potřebné dojednal. Ten člověk z přepáky vypadá velice schopně a je na něho zřejmě spolehnutí.”

Naprosté. Krasl je jeden z naich nejspolehlivějích členů na západě Čech. A teď mi prosím věnuj, bratře Gerharde, patřičnou pozornost. V pátek dvanáctého května bude do Československa vypravena jedna z naich zásilek tiskovin a literatury. Uskuteční se obvyklým spolehlivým způsobem, podrobnosti ti nebudu sdělovat. Snad postačí, kdy bude vědět, e se jedná o běný autobusový turistický zájezd, jeho

účastníci se zdrí na území Československa pouhé dva dny. Řidič autobusu i průvodce zájezdu jsou nai lidé. V neděli večer čtrnáctého května se bude zájezd vracet zpátky do Spolkové republiky. Při zpáteční cestě bude ná tajný úkryt prázdný a lze ho vyuít k přepravě sbírky. Nemám představu o jejím rozsahu, domnívám se vak, e se celá do úkrytu nevejde. V tom případě můe informovat svého otce, e zbytek sbírky bude do Wiesbadenu dopraven o est týdnů později…

Chápu, bratře…

Co z toho pro tebe vyplývá? Předevím je nutné, aby ty věci, vyzvednuté z úkrytu byly nejpozději v pátek odpoledne v naí plzeňské přepáce. Řidič je naloí hned, jakmile vyprázdní úkryt a předá tiskoviny. Abys rozuměl, manipulace nezbytná pro bezpečné zamaskování úkrytu je poměrně sloitá a lze ji uskutečnit pouze v prostoru naí plzeňské přepáky..

Rozumím. Zařídím vechno tak, aby se předměty dostaly nejpozději v pátek dvanáctého května odpoledne ke Kraslovi.”

Bylo by dobré, kdybys mi sdělil přesný termín tvého odjezdu do Československa, budu předem Krasla informovat.”

Samozřejmě, srdečný dík, bratře.”

Spokojen?”

Velice. Nevím, jak se ti odvděčím …

Svou pokorou k naemu Nejvyímu spasiteli, bratře Gerharde.”

Doktor Fiedler se po těchto slovech zvedá z klubovky a dává tím Gerhardu Holzsteinovi najevo, e je dnení audience skončena. K oboustranné spokojenosti.

XII

Z tváří muů, kteří se scházejí první květnový večer pod střechu Hokerovy chalupy, nevyzařuje radost, která od samého rána pulzuje městečkem i celou zemí. Prvomájové ovzduí ponechalo mylení kadého z této trojice nezúčastněně chladným. Václav Hoker ani Michal Gajdo se neobjevili mezi stovkami svátečné vystrojených lidí, které zaplnily stříbrnohorské náměstí.

U Václava Hokera je to v posledním půl desetiletí obvyklé, Michal Gajdo se naopak letos nezúčastnil prvomájových oslav poprvé. A dokonce ani Petrovi nedovolil, aby vytáhl ze skříňky pestrobarevné mávátko a vydal se s ostatními spoluáky za radostí a veselím. Chlapec jeho zákaz dost dobře nechápal, a otec nebyl ochotný mu ho příli iroce vysvětlovat. Moná i proto, e mu k tomu chyběly potřebné argumenty. Pro neposkvrněné dětské mylení rozhodně nedostačující argumenty. Michal Gajdo sám u má ovem v těchto záleitostech jasno. Alespoň se to domnívá. Václav Hoker mu to dopodrobna a zeiroka objasňoval při oněch celovečerních debatách, které spolu vedli o současném uspořádání světa a také o úloze sekty Svědci Jehovovi.

Nae učení je, Michale, jediné, vykládal při takových rozhovorech Václav Hoker Gajdoovi, které nezastírá zlořády tohoto světa. Jen se zamysli, kolik hřínosti a nespravedlnosti vude kolem tebe existuje. Nejsi uetřen ran, které ti dnes a denně utědřuje osud. Jen si vezmi svůj případ. Svěřil jsi jim svou enu do péče a co ti s ní udělali? Zabili ji, Michale! Během jednoho jediného dne ti ji zabili! Mně zase tenhle nesmyslný svět se svou prokletou civilizací připravil o syna. A rok od roku je to vechno horí a horí. Vechno, co si lidé dneska vymýlejí, slouí nakonec vdycky jen proti nim samotným a to nemůe vyřeit ádný politický systém ani ádná organizace. Proto nám nae víra přikazuje, abychom neuznávali ádné vlády a ádné zákony, kromě vlády Nejvyího a jeho zákonů ..

Těmito lučovitými výlevy častoval Václav Hoker Gajdoe, kdy v zimě přicházel do jeho bytu, aby odtud doprovodil domů svou manelku, která i nadále docházela do Michalovy rodiny. Pomáhat s úklidem a vařením, oetřovat starého Gajdoe a dohlédnout na hospodářství. Chodila a chodí stále. Říká, e je to z lásky k blinímu a tvrdoíjně odmítá vzít si od Gajdoe jakoukoliv odměnu.

Michal Gajdo měl zpočátku k Hokerovým názorům výhrady. Na rozdíl od něho neviděl budoucnost světa tak ponuře a řeči o neodvratném konci světa u vůbec nebral váně. Myslel si o Hokerově řečnění své, nahlas vak mu své námitky neříkal. Netroufal si. U kvůli jeho eně se ho nechtěl v ničem dotknout. Denně pocioval její obětavost a obdivoval se její pracovitosti.

Václav Hoker o této pomoci Gajdoovi nikdy přímo nemluvil, z jeho řečí vak bylo patrné, e si je toho velice dobře vědom. Neustále Michalovi připomínal, co udělali a neudělali ostatní lidé, aby mu ulehčili jeho svízelný osud.

Kdy člověka postihne netěstí,” opakoval, vichni se od něho odvrátí a musí si pomoci sám. Jen si to vezmi na tvém vlastním případě. U roky slouí stovkám lidí tady v posádce, dře tam od rána do večera za peníze, které bys dostal i jinde. A co udělali, kdy se to stalo s tvou enou?”

Tak afařík i Nováček mi v ledasčem pomohli s pohřbem i jinak. A politruk se mi potom jetě ptal…

Řečnil, co? To znám. Mluvit, to oni dovedou vichni. To je jejich chlebíček, ale kdy jde o skutky, nechají tě na holičkách.”

On chtěl vědět, co potřebuji zařídit, ale co jsem mu mohl říct? Takovou pomoc jakou mi poskytuje vae ena…

Vdy ti říkám, pokud půjde o řečičky, těch od nich můe slyet celé litánie..

Tenhle druh rozhovoru vedl Hoker dost často. A Michal Gajdo u mu za čas přestal odporovat i v duchu. Začal přijímat Hokerovy názory. A postupně pak i zásady, jimi se řídí Jehovovi vyznavači. Ne, zatím jetě není Michal Gajdo členem sekty, je vak u pevně rozhodnut sé jím stát. Také o tom má být na tomto setkání řeč, jak to včera sdělil Václav Hoker Gajdoovi. Tentokrát ovem nebude se svým hostem rozmlouvat on, nýbr jiný z vyznavačů Jehovovy víry.

Ondřej Krasl je třetím z účastníků tohoto večerního setkání. Od samého rána objíděl kraj mezi umavskými kopci a navtěvoval své zvěstovatele. Tu nejdůleitějí návtěvu si nechal na dnení večer.

A tak tady nyní sedí a je zamylenějí ne ti dva, kteří čekají na jeho slova. Krasl má skutečně víc starostí, ne si dovede Gajdo nebo i Hoker představit. Potřebuje dnes zařídit jetě cosi dalího, ne pouze projednat přípravu křtu Michala Gajdoe a Juraje Fialky. Toho u Hoker mezitím také připravil ke vstupu do sekty. Předevčírem Kraslovi kurýr z Wiesbadenu doručil vzkaz od doktora Fiedlera. Souvisel s úkolem, jím byl Krasl před časem pověřen zástupcem zonálního výboru. Přiblíil se čas, kdy mají být vyzvednuty cennosti, ukryté kdesi v okolí Stříbrných Hor. Na jejich získání má wiesbadenská centrála eminentní zájem.

Mylenky teď poletují Kraslovou hlavou, i kdy předstírá, e se modlí, jak k tomu vyzval oba své společníky. Posléze uvolňuje sepjaté ruce a zvolna zvedá hlavu. A hned potom začíná hovořit. Jeho slova patří Michalu Gajdoovi.

Bratr Hoker mě informoval, e jste se rozhodl ke vstupu do řad naí sekty.”

Michal Gajdo pokyvuje souhlasně hlavou a Krasl pokračuje.

Je to chvályhodné rozhodnutí. Nae sekta ráda přijme kadého, kdo se rozhodl zříci svého dosavadního způsobu ivota a hledat těstí v naich řadách. Bratr Hoker vás, příteli, jistě seznámil se zákony, jimi se my, Svědci Jehovovi, řídíme. Přesto vechno bych vám rád, jetě předtím ne dojde k vaemu křtu, připomněl nejdůleitějí z naich zákonů a zásad .

Víc ne půl hodiny pak hovoří Ondřej Krasl o povinnostech člena sekty. Zvlá přitom zdůrazňuje, e Svědkům Jehovovým není dovoleno v této zemi hlásat své učení, nebo činnost sekty je úředně zakázána. Proto se musí uchylovat do ilegality a dodrovat nezbytnou konspirativní činnost, vysvětluje Krasl. Dalí jeho věty se pak týkají důsledků, které mohou vyplynout z této nedovolené činnosti. Gajdoův instruktor mluví o případných postizích, jimi jsou někdy Svědci trestáni, a na které musí být kadý z Jehovových vyznavačů připraven.

Sluebníci Satanovi,” končí potom Krasl tuto část své instruktáe, jsou vude kolem nás, chtějí nás odvrátit od naí víry svými světskými tresty. ádný takový trest vak nás nemůe přimět k tomu, abychom prozradili cokoliv z činnosti sekty, nebo přivedli některého bratra či sestru do netěstí. Můe přijít čas, kdy budete muset za své jehovitské přesvědčení i trpět. Čím větím utrpením na této Zemi vak projdete, o to větí zásluhu pak budete mít před Jehovou. Na tuto nai zásadu nikdy nezapomínejte …

Ondřej Krasl pohlíí na Michala Gajdoe a zkoumá působivost svých slov. Jeho protějek se dívá poněkud rozpačitě, ale oddaně. Trvá to chvíli, avak pro nového adepta sekty se to zdá věčností. Neví, má-li ke Kraslově proslovu něco říct, nebo zda je výhodnějí mlčení. Kazatel vak nyní jetě nečeká na Gajdoův slib věrnosti sektě, ten vysloví a za několik málo týdnů při křtu. A právě o tomto aktu se jetě nyní Krasl zmiňuje.

Na sklonku tohoto měsíce se uskuteční vá křest a stanete

se naím bratrem se vemi povinnostmi a právy člena sekty Svědků Jehovových. Je u nás zvykem, e kadý, kdo vstupuje do naich řad, je podroben určité zkouce, při ní prokazuje svou oddanost, takové zkouce budete podroben i vy. U dnes vás chci informovat o tom, jaký úkol vám sekta uloila…”

Věty, které Gajdo i Hoker v následujících chvílích poslouchají, mají málo společného s demagogickou náboenskou mystikou, která provázela předcházející Kraslův výklad. Teď hovoří cestující dozorce o zcela konkrétní akci, je je podle Krasla nezbytnou součástí činnosti sekty v tomto rajónu. Seznamuje oba mue s tím, e má sekta v blízkosti Stříbrných Hor ukryty jisté cennosti, které je nutné v nejblií době vyzvednout a dopravit na určené místo.

Jste ochoten zúčastnit se s námi této akce a podat tak důkaz své připravenosti vstoupit do řad naí sekty?” ptá se posléze Ondřej Krasl Gajdoe.

Ano, rád podstoupím tuto zkouku,” odpovídá Gajdo jako ve snu.

Jeho úloha v této společnosti se pro dneek naplnila. Zanedlouho potom Ondřej Krasl schůzku končí. Michal Gajdo odchází ze samoty ke svému domku ve Stříbrných Horách s přesvědčením, e se ocitl na samém prahu cesty, která ho přivede k spasení. Podobně jako on odtud před několika málo dny odcházel i Juraj Fialka.

Ondřej Krasl jetě v Hokerově chalupě nějakou dobu zůstává. Upřesňuje zvěstovateli pokyny, týkající se akce, která se uskuteční ve dnech jedenáctého a dvanáctého května. Tak byl Krasl vyrozuměn doktorem Fiedlerem.

XIII

Ve stříbrnohorské Černé růi mají ten květnový večer plno u od pozdního odpoledne. Zaměstnanci se chystají po uzavírací hodině k malé domácí oslavě. Hned po obědě se toti vrátil vedoucí hotelu z podnikového ředitelství, kde mu na slavnostní schůzi předali diplom pro dvanáctičlenný kolektiv restaurace, který získal titul Brigády socialistické práce. Za poslední tři roky je to u druhý titul, jím se můe osazenstvo Černé růe pochlubit. Důvod k oslavě tedy je. Čas na ni nikoliv.

V kuchyni se nejdříve točí kolem večeří pro děti, které přijídějí na umavu ze severu Čech na čtrnáctidenní pobyty koly v přirodé. A hned potom u se hlásí o své nenasytné aludky dalích hostů. Také u výčepního pultu se otáčejí pípy rychleji ne větrný kohout na věi stříbrnohorského kostela. U plně obsazených stolů plynou řeči i zábava.

Povídavý stařík ve svátečním mysliveckém stejnokroji, o něm vůbec ne zlí jazykové tvrdí, e nikdy v ivotě lesníkem nebyl, nael v trojici turistů odkudsi z Moravy pozorné posluchače dramatických, leč větinou smylených umavských historek. Za zády náruivého vyprávěče zase medituje čtveřice mladíků nad tím, zda bylo či nebylo moudré poutět tak výborného středního útočníka, kdy za něho nemá zdejí Tatran vhodnou náhradu. Jinde je zase řeč o počasí, které se dnes tak rychle pokazilo.

Major Vopátek sedí u stolu .tamgastů’ a poslouchá rozhořčeného umavského ochranáře přírody Frantu Cíglera, který se jetě dřív ne usedl, pustil do tajemníka MNV Houky.

Já nevím, jak vy si to vlastně představujete,” rozčiluje se ochranář, pilaři vám strčí pár odřezků na mantinely zimního stadiónu a vy jim za to vystavíte glejt, e můou zaneřádit pilinami celý údolí Zlatýho potoka…”

Počkej, Franto, od nás dostali povolení vyváet piliny jedině na ten kousek louky za můstkem …

Jo, za můstkem. Tak se tam jdi podívat. Rozhazujou to svinstvo, kde se jim to zrovna hodí. A pokud jde o tu louku za můstkem, to byl taky geniální nápad. Počkej a se pořádně rozprí, voda odnese piliny do potoka a uvidí tu spou, co to provede se pstruhy…”

Ochranář s tajemníkem jetě dál slovně ermují o rybí ivoty a o prostory, které jsou znečiovány pilinami. Vopátek dvojici spolustolovníků poslouchá, pozornost vak soustřeďuje k rohovému stolku, u něho sedí Člověk, kvůli němu sem vlastně přiel.

Gerhard Holzstein.

Odpoledne mu telefonoval major Němeček, e se wiesbadenský turista objevil na eleznorudském hraničním přechodu a e má zřejmě opět namířeno do Stříbrných Hor. Vopátek se hned vydal obhlédnout situaci, ale Holzsteinův mercedes zakotvil před Černou růí a krátce před setměním. Potom se západonémecký turista v hotelu ubytoval a teď tady sedí, zaívá večeři a zřejmě bez valné chuti upíjí zatím první a asi i poslední plzeň. Vopátek pozoruje nezúčastněny Holzsteinův pohled, jím těká po runé restaurační místnosti. Snaí se odhadnout, co se asi odehrává v nitru tohoto člověka. Kdyby se to stříbrnohorskému kontrarozvědčíkovi podařilo, byl by asi nadmíru překvapen.

Gerhard Holzstein toti v duchu rekapituluje vechno, co se událo od chvíle, kdy mu přísluník pasové kontroly na přejezdu u elezné Rudy vtiskl razítko do jeho cestovního pasu. Hned potom vyrazil jeho mercedes směrem na Klatovy. Mladí Holzstein nemusel příli pospíchat, schůzku s Ondřejem Kraslem měl smluvenou a na jednu hodinu po poledni. Jetě se stačil pohodlně naobědvat v restauraci pod klatovskou Černou věí a teprve potom se Krasl objevil se svou simkou. Odmítl Holzsteinovu nabídku, aby se rovně najedl. Bez mekání vyrazili směrem na Suici a potom dál do umavských kopců.

Před druhou hodinou projíděly oba vozy údolím pod Vogelsangem. Pak zastavily na lesní cestě. K někdejí rozlehlé hospodářské usedlosti, z ní u se dnes pomalu stávají trosky, se vydali pěky.

Byl u jsi, bratře, někdy v těchto místech?” prohodil Gerhard Holzstein.

Přiznám se, e ne, i kdy při svém poslání projídím umavu nejméně dvakrát týdně …

Je tady kouzelná příroda a hlavně klid. Zvlá na podzim. Byl jsem tady loni v září a iroko daleko jsem nepotkal jediného člověka.”

Doufám, e budeme mít stejné těstí dnes i zítra, a se sem vydáme…”

Taky doufám,” usmál se Holzstein.

A ty jsi tady, bratře, kromě loňské zářijové návtěvy u někdy předtím byl?” zeptal se najednou Krasl.

Ne, nebyl,” odpověděl Holzstein poněkud rozpačitě. Vtom okamiku pochopil, e by Krasl rád slyel cosi víc o tom, kdo, kdy a kde cennosti v okolí Vogelsangu ukryl. To mu ovem nemínil vyprávět. A tak ho odbyl jen jakýmsi neurčitým vysvětlením.

Ty cennosti, přesněji řečeno, jedná se o staré historické zbraně, ukryl do těchto míst jeden z naich bratří v době války. A teď je hodlá věnovat naí sektě.”

Snad toto vysvětlení Kraslovi stačilo, i kdy se tvářil trochu nedůvěřivě. Holzstein chtěl jetě cosi dodat, Krasl vak začal sám o jiné záleitosti, která se bezprostředné týkala zítřejí akce.

Jde o to, zda budeme mít monost zajet k blízkosti úkrytu vozem.”

Přímo k úkrytu ne, ale rozhodně mnohem blí, ne stojí teď nae auta. Ke statku vede poměrně dobrá lesní cesta. Ukái ti ji, a se budeme vracet. Nechtěl jsem po ni teď jezdit, protoe v její horní části stojí jakási samota. Nevím, zda v ní někdo ije, ale kdy jsem tady byl na podzim, viděl jsem tam nějaké lidi. Měl jsem pocit, e jsou to výletníci, ale chtěl bych si teď ověřit, jak to tam opravdu vypadá.”

Ano, chápu …”

Kraslovi se při stoupání do příkrého kopce nedostávalo dechu a tak se postupně omezoval jen na krátké přitakávání. A potom se dostali a do prostoru bývalého statku. Holzstein si u sám dávno předem prohlédl místo úkrytu. Nemusel teď chodit ke kapličce a odměřovat kroky k zarostlé zídce. Z té zůstaly jen rozvaliny a těko by ji v tom bujném porostu hledal i jeho otec. Katany nad zídkou vak zůstaly. Ukázal Kraslovi místo, kde bude mít zítra monost zaparkovat vůz. Není daleko od statku a navíc je chráněno před zraky případných zvědavců. Zdá se vak, e iroko daleko není ivé due. Ani v osamělé chalupě, z ní měl mladí z Holzsteinů obavy. Kdy ji míjeli, byly okenice zabedněny a nikde ani stopy po tom, e by tady někdo il.

Oklikou se vraceli k autům. Z kopce u se lapalo dobře. A Krasl mohl povídat víc, ne kdy vystupovali nahoru. Domlouvali se na podrobnostech. Ne doli k vozidlům, předal Holzstein Kraslovi i plánek, na něm je zakresleno rozmístěni trhaviny nad ukrytými zbraněmi. Zároveň vysvětlil Kraslovi, jak znekodní mechanismus náloe, aby nedolo k explozi. Teď u vechno záleí jen na Kraslovi a na těch, kdo mu budou pomáhat. Měli by se na Vogelsang vydat časně ráno o třetí hodině s Kraslovou simkou. Maximálně za půldruhé hodiny by pak měly být zbraně v autě. Krasl potom odjede rovnou do Plzně i s nářadím, které budou mít jeho lidé s sebou.

Gerhard Holzstein zvolna usrkává pivo a nevnímá mue u sousedního stolku. V duchu oceňuje, e s ním Krasl neel do hotelu.

Opatrnosti není nikdy nazbyt. Krasl přespí u jednoho ze svých známých a pro Holzsteina po skončení celé akce poloí u kříku, v serpentině pod Stříbrnými Horami, kytičku blatouchů, jako smluvené znamení, e vechno proběhlo v pořádku. Tak se dohodli.

Gerhard Holzstein zvedá ruku, aby přivolal vrchního. Chce platit. Útratu za večeři a za zpola vypité pivo. A také za nocleh.

Vy se zdríte pouze jednu noc?” ptá se poněkud udiveně číník hosta, na kterého se dobře pamatuje jetě z jeho poslední návtěvy.

Počítal jsem s několika dny, ale počasí mi nepřeje. Asi mi bude lip ve městě ne tady v horách ..

To jsou, pane Holzsteine, jen májové přeháňky. Zítra ráno u bude nebe čisté jako sklo. Kohout na naí kostelní věi má natočený zadek k západu a to je spolehlivé znamení, e u bude zítra zase pěkně.”

Máte smysl pro humor, ale já tomu vaemu kohoutovi stejně nevěřím, ráno odjedu.”

Jak si přejete, hned zavolám vedoucího. Prosím, tady je účet za večeři…”

Zanedlouho potom vyrovnává Gerhard Holzstein také účet za nocleh a odchází do svého pokoje.

Major Vopátek jetě nějaký čas sedí u .tamgastovského’ stolu a potom i on platí. Zael vak se svou účtenkou do výčepu a tam jetě chvíli rozmlouvá s vrchním.

Z Černé růe vak jetě nemíří domů, co by docela rád udělal, nýbr do kasáren. Ve své kanceláři vytáčí číselník telefonu a objednává si Prahu.

Vopátek,” říká do mluvítka, kdy se po čtvrthodině rozdrnčel aparát na jeho stole. Spojte mě se soudruhem Němečkem.”

Hlas ve sluchátku zřejmě cosi namítá, protoe Vopátek vzápětí říká. Ale jen to zkuste, určitě tam bude …

Zase chvíli trvá, ne se sluchátko rozezvučí a Vopátek slyí hlas člověka, s ním potřebuje mluvit…

Ten chlapík na ústředně tě málem zapřel, kde se potuluje? Holzstein k nám opravdu dorazil, chvíli před setměním. Kde se potuloval celý den, to ti ovem nepovím. Ubytoval se v Černé růi, navečeřel, ale hned zítra ráno u má zase zaječí úmysly… Ne, tady se s nikým nesetkal… Coe? Ale buď klidný, teď u je v hotelovém pokoji a zřejmě spí… To ví, e

ho mám pojitěného, kdyby dostal chu na nějakou noční vycházku. Posadil jsem tam jednoho z naich mládenců … Vechno? Tak dobrou noc. Zítra ti zavolám ..

Vopátek odkládá sluchátko, ale z kanceláře jetě dlouho neodchází…

XIV

Vrchní z Černé růe, který večer tvrdil Gerhardu Holzsteinovi, e kohout na kostelní věi signalizuje příchod pěkného počasí, se ani trochu nemýlil. Jetě před svítáním se obloha vyčistila. Je zřejmé, e páteční den bude slunečný a snad i teplý.

To si s uspokojením říká i Joka Vondřich, který teď časně ráno lape lesní cestou od samoty, v ní bydlí s rodiči. Míří ke vzdálené rekreační chatě, kde je zaměstnaný. Má před sebou dobrou hodinu rázné chůze. Pohvizduje si do kroku a střídá melodie, které i do těchto končin zanáejí tranzistorové i televizní přijímače. Joka Vondřich má vak ze veho nejraději .lidovky’, které vyluzuje nicovský Vlčan na své miniheligónce, s ní křiuje umavu pro potěení starousedlíků a nezřídka i rekreantů. A vůbec ze vech písniček slýchá mladý Vondřich nejraději tu, v ní se zpívá o krásné umavě a kolébce, která v ní stála. Při ní se pokadé dostává do zvlátní extáze. Jistě proto, e jeho kolébka skutečně stála na umavské samotě uprostřed iroirých lesů. Joka se narodil v chalupě kdesi nad Turnerovkou před devatenácti lety a od té doby v tomto poněkud zapomenutém koutě ije. Dobře i patně, podle toho jak ivot jde a co přináí.

Ve kole to Jokovi příli nelo a tak to dotáhl jen do čtvrté třídy. Pokud vak jde o práci, za tu dovedl vzít u jako klučina. Jetě mu nebylo čtrnáct a u chodil s otcem do lesa a oháněl se tam jako zkuený dřevorubec. Potom ho kamarádi přemluvili, aby el dělat na pilu, kde si také vedl jako celý chlap. A asi před rokem, kdy si Kovohutě zřídily pod Reckerbergem rekreační chatu s celoročním provozem, zlákal ho tam nový vedoucí jako pomocnou sílu. A tak dělá Joka topiče i údrbáře ke spokojenosti vedoucího a zřejmě i své vlastní. Jeho zaměstnavateli vyhovuje, e mladý Vondřich nezůstává v chatě přes noc a chodí spát domů. Stejně turnus co turnus je

nouze o lůka a neměl by Joku kde uloit. umavskému mládenci nevadí kadodenní cesta z domova do chaty a večer zase zpátky. Je zvyklý zdolávat zdejí kilometry, o nich někteří méně zdatní turisté prohlaují, e mají rozhodně víc ne tisíc metrů.

Také dnes ráno mladý Vondřich hravě seběhl od chalupy do údolí a pak zase do strání a teď bez valného vypětí míří zkratkou směrem pod Reckerberg. A pořád si jetě pohvizduje. Moná pod vlivem slibného dne, anebo proto, e je v dohledu konec týdne, kdy odjede z chaty turnus, v něm je a nezvykle moc ourů, kterým není nic vhod. Brblají na jídlo i na počasí, na odlehlost chaty od civilizace a vůbec na umavu. A to mladý Vondřich ze veho nejméně rád poslouchá.

Náhle Joku upoutalo něco neobvyklého, co není v těchto končinách běné.

Auto a tady? Zastavuje se a rozhlíí po okolí. A potom vidí trojici muů, kteří dělají cosi pod katany.

To je přece starý Hoker, říká si Joka Vondřich polohlasně. A ten druhý vypadá jako Gajdo. Sakra, co tam ti chlapi kopou?

Jokovi nedá, aby se kus cesty nevrátil a nepřesvědčil, co se to nad statkem pod katany děje.

 … brý den, zdraví mladík nepříli hlasitě. A přece jeho neúplný pozdrav způsobuje u muů, kteří se sklánějí nad vykopanou jámou a pokouejí se z ní vyprostit jakýsi objemný balík, nečekané zděení. První, kdo se z něho vzpamatovává je Václav Hoker.

Co tady, Joo, dělá?” ptá se nevrlým hlasem mladého Vondřicha.

Co bych tady dělal? Jdu do práce ..

Tak syp a nezdruj se! Tady nemá co pohledávat.”

A proč bych neměl? Já jsem tady, pane Hoker, víc doma ne vy..

Hele, mladej, nech vykládání a bě,” připojuje se k Hokerovi stejně nervózním hlasem Michal Gajdo. Tady není nic co by tě mohlo zajímat.”

To nevíte, pane Gajdo, mě náhodou zajímá vechno, co se děje kolem Vogelsangu.”

Joka Vondřich je najednou nezvykle tvrdohlavý. Moná, e to způsobila jeho zvědavost, docela určitě vak přitom hraje svou roli očividná nervozita, čiící z pohledů i slov zaskoče-ných muů. A Joka to instinktivně cítí. Proto se mu nechce odejít. Opírá se o kmen katanu a jeho světlemodré oči září zlomyslnými ohýnky. Hoker i Gajdo čekají na Kraslův pokyn, co mají s nepříjemným svědkem dělat. Krasl se nakonec sám odhodlává k jednání s mladým Vondřichem. Na rozdíl od Hokera a Gajdoe vak mluví mírných hlasem.

Podívejte, mladý mui, tohle je čisté nae záleitost a vy byste měl jít svou cestou a nezdrovat nás ..

Copak někoho zdruju? Koukám na to, co děláte a nikomu přitom nepřekáím …

Pojď, Joko,” říká najednou přátelským tónem Hoker, já se s tebou kousek svezu a popovídáme si o tom ..

Tak, já zase, pane Hoker, tolik nepospíchám a docela rád bych viděl, co z tý jámy vytáhnete.”

Třeba to někdy uvidí. V muzeu. Tenhle pán je toti z Prahy, z Národního muzea,” pokouí se jetě Hoker obelstít mladého Vondřicha.

Z Prahy, jo? A jak to, e má na auáku plzeňskou značku?”

Lícní partie na Kraslově tváři se při těchto mladíkových slovech viditelně pohnuly. Cestující dozorce bezděčně a naprázdno polkl. Vzápětí se vak začíná ovládat.

Já vám tedy povím, jak to opravdu je,” promlouvá Krasl, snad a příli medovým hlasem. Sbírám staré zbraně. A tady je jich pár kousků zakopaných jetě z dob války. Dověděl jsem se o nich a chci tyhle věcičky získat pro sebe. Proto jsem taky zaplatil těmhle pánům, aby mi je pomohli vyzvednout. A vám zaplatím taky …

Mně…?

Zaplatím vám za to, e budete mlčet o tom, co jste tady viděl. Souhlasíte?”

Joka Vondřich se tváří rozpačitě. Zdá se, e usilovně přemýlí.

Zaplatím vám za to vae mlčení pět set korun,” přeruuje ticho opět Ondřej Krasl.

Pět stovek?” vyhrkl ze sebe mladík. A kdy mi je dáte?”

Teď hned. Potom se ovem seberete a půjdete po svých!”

Jo, to beru. I kdy bych ty flinty docela rád viděl.”

Stejné bys je Joko, neviděl. Snad si nemyslí, e je budeme kvůli tobě vybalovat…

Tady je těch pět set a běte,” přeruuje teď u nervózním hlasem Ondřej Krasl Hokerovo vysvětlování a podává

mladíkovi pětistovku. Vzápětí mu jetě připomíná: Ale nikde ani slovo, rozumíte!”

Jasně, pan Hoker mě zná, a můe vám potvrdit, e kdy něco slíbím, tak to taky dodrím.”

Dobrá, tak u jděte …!”

Tak dík a nashle..

Mladý Vondřich se otáčí a loudavě odchází od trojice muů. Ta ho mlčky sleduje, ne zmizí v úvozu za záhybem cesty. Potom se Hokerův a Gajdoův pohled opět obrací na Krasla. Ten stojí strnule jako socha. I oči má kamenné. A potom najednou pronáí jedno jediné slůvko: Satan!”

Vechno ostatní pak u přikazuje jen gesty. Jsou vak natolik energická a výmluvná, e nesnáejí odporu.

O tři hodiny později odjídí ze stříbrnohorského náměstí Holzsteinův bílý mercedes. Rychle opoutí městečko, avak v serpentině pod Stříbrnými Horami jeho řidič viditelné zpomaluje. Gerhard Holzstein se zalíbením hledí na čerstvou kytičku blatouchů, která je poloena na kamenném obrubníku kříe. Leí tam mlčky a nelze z ní vyčíst nic o komplikacích, které při vyzvedávání zbraní měla trojice muů.

A vůz míří ke státní hranici…

XV

Rozvadovský hraniční přejezd je jedním z míst, na něm jsou lidé do ČSSR vítáni, nebo se tady naopak s republikou loučí. Za léta existence se stal tento kousek země mlčenlivým svědkem mnoha vedních i neobyčejných příhod, úsměvných i podivuhodných, které obvykle nevzruují jen ty, co tady u delí čas konají slubu - přísluníky čs. pasové a celní kontroly.

Ten páteční květnový den, kdy do odbavovacího prostoru přijídí autobus wiesbadenské cestovní kanceláře, má slubu vrchní kontrolor Kamil Víek. Kdy vychází z budovy celnice, ukazují hodiny v hale 15,35. V tu chvíli jetě Kamil Víek netuí, e se nachyluje čas, v něm bude zase jednou zvednuta opona příběhu, o něm nelze říci, e by byl úsměvný. O tom, co se odehraje na scéně odbavovacího prostoru, zanedlouho potom učiní Kamil Víek protokolární výpověď.

Dne 12. května t. r. v 15 hodin přijel na hraniční přechod Rozvadov z NSR autobus SPZ Wl 3542 s dvaadvaceti cestujícími včetně řidiče a průvodce. Prováděl jsem celní kontrolu, přičem jsem poádal řidiče autobusu, aby otevřel zadní zavazadlový prostor a vyloil z něho vechny cestovní kufry.

Po prohlídce vech prostorů jsem se důkladněji zabýval zadní částí autobusu. Bylo mi podezřelé, e je nápadně větí, ne se ve skutečnosti jeví. Vypadalo to tak, e je rozdělen na dvě části jakousi stěnou. Protoe vak nebyla ve stěně ádná dvířka, ani z vnitřku autobusu nebylo moné tento prostor překontrolovat, poádal jsem řidiče, aby desku odrouboval. Ten zpočátku namítal, e je to zbytečné, e za stěnou nic není, přesto vak mého příkazu uposlechl. Zatímco odroubovával řidič desku, přivolal jsem k autobusu přísluníka pasové kontroly, který právě prováděl odbavování. Po odmontování stěny jsme skutečné objevili dalí prostor v rozměrech asi 2x2x1 metr, v něm bylo uloeno značné mnoství krabic. Jak jsme později zjistili, jednalo se o 600 kg různých knih, časopisů a letáků, psaných v četině a angličtině. Po bliím prozkoumání se ukázalo, e se jedná o jehovistickou literaturu a tiskoviny s protistátním a protisocialistickým zaměřením …

Kontraband, který v tajné skrýi odhaluje vrchní celní kontrolor Víek, není po identifikaci u jen záleitostí celníků. A tak se po telefonu nese informace na Krajskou správu Bezpečnosti, odkud se zanedlouho vydává k hraničnímu přejezdu dvojice vyetřovatelů.

První, kdo by měl podat k objevenému úkrytu a nalezenému kontrabandu vysvětlení, jsou řidič autobusu Werner Schneider a průvodce turistické výpravy Kurt Kónig. Ani jeden ani druhý vak se nechce k objevenému nákladu znát.

Vůbec nechápu,” prohlauje Schneider, jak se mi mohla ta Iiteratura do vozu dostat. Popírá dokonce i to, e by cokoliv věděl o tajném prostoru v autobuse. A podobně je tomu i s Kurtem Kónigem.

Mui v celnických stejnokrojích, kteří sepisují se Schneiderem i Kónigem předběné protokoly, na ádného z nich nenaléhají. Na papír se dostává jen to, co oba pánové prohlaují. Situace se změní a o hodinu později, kdy se na hraničním přejezdu objevuji vyetřovatelé. Ti u se nehodlají spokojit jen s afektovaně zvedanýma rukama a tvrzením, které

Schneider i Kenig předestřeli celním orgánům. Výprava nebude pokračovat v cestě do republiky. Podle platných zákonů ČSSR jsou zadreni vedoucí výpravy i řidič a do vyjasnění celé záleitosti.

Kurt Konig nejprve ostře protestuje a potom ádá, aby mu bylo umoněno okamité spojení svedením cestovní kanceláře ve Wiesbadenu. Proti tomu nemá vyetřovatel námitek. Doporučuje vak vedoucímu výpravy, aby poádal své představené o náhradní vozidlo, které přepraví turisty zpět do NSR. Pro dvě desítky turistů, kteří se vypravili poznat půvaby Prahy, tady jejich putování končí.

A potom u začínají výslechy obou zadrených.Kadý z nich sedí v oddělené místnosti před jedním z vyetřovatelů. Zpočátku stále opakují to, co řekli celnímu kontrolorovi. Leč pracovníci Bezpečnosti jsou mnohem zvídavějí, ne byli celníci. Chtějí slyet podrobně o tom, kdo zorganizoval výpravu, jak to vypadalo před odjezdem i během cesty k hraničnímu přejezdu, jaký program měl zájezd na území ČSSR. A hned potom je zase zajímá, jak dlouho dělají oba pánové svou profesi, kam vude přitom jezdí a jetě mnoho jiných a dalích údajů. Nedá se říci, e oba zadrení odpovídají neochotně. Naopak, některé z jejich výpovědí jsou obsáhlejí, ne je nutné. Poněkud jiné je to ovem potom, kdy vyslýchající přicházejí s otázkami, na ně chtějí slyet jasnou a přesnou odpověď.

V místnosti, kde sedí vyetřovatel s Wernerem Schneiderem, se odvíjí následující dialog:

Jak dlouho u jezdíte, pane Schneidere, s autobusem, s ním jste dnes přijel na nae území?

Druhý rok.”

Prováděl jste na něm za tu dobu nějaké větí opravy?”

Ne, nebylo třeba.”

Jeho údrbu si provádíte sám?”

Ano, sám.”

Kdy jste ji dělal naposledy?”

Dělám ji po kadé jízdě a pokud jedu na delí cestu, kontroluji vůz i bezprostředně před výjezdem.”

Lze tedy říci, e jste pečlivý řidič?”

Je to moje profese a snaím se jí dělat dobře.”

Potom ovem nechápu, e jste za tak poměrně dlouhý čas, co s autobusem jezdíte a sám si ho oetřujete, mohl přehlédnout prostor, který nyní slouí jako skrý pro přepravu zakázaných tiskovin.”

Netvrdím, e jsem o tom prostoru nevěděl.”

Ale ano, ve vaí původní výpovědi jste uvedl, e jste o tomto prostoru nic nevěděl.”

Asi jsem se patné vyjádřil. Věděl jsem o tom prostoru, ale nevěděl jsem, e je v něm ukryta nějaká literatura.”

A jak si vysvětlujete, e se tam ty tiskoviny dostaly?”

Nevím.”

Kde jste měl své vozidlo před odjezdem na tuto cestu?”

Jako obvykle, v podnikové garái. Tam je ovem kromě mého vozidla jetě jeden autobus a také osobní sluební vůz podniku.”

Má tam tedy přístup větí počet lidí?”

Samozřejmě.”

Kolik?”

Nejméně čtyři pět lidí.”

Domníváte se, e tam mohl tiskoviny uloit někdo z nich?”

Nevím, vyloučené to není.”

Patří mezi ty lidi, kteří mají přístup do garáe i vedoucí tohoto zájezdu pan Konig?”

Ne, ten ne.”

Zamykáte si v garái vozidlo?”

Jistě.”

Kdo má, kromě vás, jetě od tohoto autobusu klíče?”

Klíče od vozu mám jen já…”

Take bez vaeho vědomí nemůe nikdo, nepovolaný otevřít zadní část autobusu?”.

Bez mého vědomí ne, jedině pokud by pouil násilí.”

Zjistil jste v poslední době něco takového?”

Ne, nezjistil. …

Tím ovem nepřímo, pane Schneidere, přiznáváte, e jste musel vědět o tom, e jsou tiskoviny do zadního prostoru vaeho autobusu ukládány.”

Říkám jen, e nevím jak se tam dostaly.”

Budete si muset, pane Schneidere, vzpomenout. Čas vám k tomu poskytneme…”

Jak to, vy mě tady chcete zadret? Na to přece nemáte právo! Jako občana Spolkové republiky..

Jako občana Spolkové republiky máme právo nejen vás zadret, ale také postavit před soud. Právě tak, jako to mohou

učinit vae úřady s kýmkoliv, kdo se na území NSR dopoutí trestné činnosti.”

,,Já jsem se na vaem území ádné trestné činnosti nedopustil..

To nechte, pane Schneidere, k posouzení naim úřadům. Já vás mohu informovat jen o tom, e u nás, stejně jako v jiných státech, existují trestní zákony a paragrafy, podle nich jsou stíháni lidé, kteří dopravují na nae území zakázané protistátní tiskoviny, je mají pobuřující charakter…

Jedná se přece o náboenskou literaturu a ta nemá pobuřující charakter…

Jak víte, pane Schneidere, e se jedná o náboenskou literaturu, kdy tvrdíte, e jste neměl o obsahu skrýe ani ponětí?”

Werner Schneider se po této otázce očividně zaráí. Přesto vak jetě dále vzdoruje.

Domnívám se, e jde o náboenskou literaturu …

Ty knihy a tiskoviny byly uloeny v krabicích. Vy jste tady na hraničním přejezdu neměl příleitost vidět obsah ádné z nich. Vysvětlete mi, jak víte, e jsou ty tiskoviny náboenského charakteru?”

Říkám vám, e se to jen domnívám …

Komu jste měl ty krabice s tiskovinami na naem území předat?”

Neznám toho člověka…

Přiznáváte vak, e jste o existenci krabic ve skrýi věděl?”

U jsem vám řekl, e ne.”

Werner Schneider i nadále popírá, e se podílel na přepravě zakázané literatury, některé jeho odpovědi vak bezpečně prozrazují, e nemluví pravdu. Podobně je to i ve druhé místnosti, kde vypovídá Kurt Kónig. Tvrdoíjnost tohoto mue vak odpovídá vyí inteligenci, ne je inteligence Schneiderova. Kdy poznává, e se z této situace jen těko dostane bez úhony a kdy mu vyetřovatel několikrát připomíná, e přiznání je povaováno za polehčující okolnost, začíná postupně vypovídat, co o celé záleitosti ví.

Nepopírám, e jsem byl informován o tom, e jsou v zadní části autobusu ukryty krabice s tiskovinami, ale kdo a kdy je tam dal, opravdu nevím.”

Kdo vás o tom informoval?”

Jeden můj známý.”

Jak se jmenuje?”

Walter Bruner.”

Co vám pan Bruner řekl?”

Poádal mě, abych umonil řidiči Schneiderovi po příjezdu do Plzně odjet s autobusem asi tak na dvě hodiny mimo hotel, v něm jsme měli být ubytováni. Kdy jsem se ho ptal na důvod, řekl mi, e Schneider musí v Plzni odevzdat jistou zásilku, která je určena do Československa.”

Řekl vám Walter Bruner o jakou zásilku se jedná?”

Ano, řekl mi, e se jedná o náboenskou literaturu.”

Pan Bruner je jehovista?”

Ano.”

A vy jste také členem sekty?”

Ano, jsem.”

Po bezmála dvouhodinovém výslechu přichází vyetřovatel, který hovořil s Kurtem Kónigem do místnosti, kde sedí řidič Werner Schneider. Chvíli poslouchá jeho výpověď a potom náhle sám vstupuje do rozhovoru.

Jak se jmenuje, pane Schneidere, ten člověk, jemu jste měl předat v Plzni zásilku s tiskovinami?”

Vyslýchaný udiveně krčí rameny.

Kdy a kde jste se s ním měl dnes večer setkat?” ptá se dál vyetřovatel. Werner Schneider vak ani na tuto otázku neodpovídá.

Musím vás, pane Schneidere, upozornit, e vá kolega pan Kónig vyuil ustanovení zákona, podle něho je přiznání povaováno za polehčující okolnost. Vypověděl, co o celé záleitosti ví. Myslím, e byste měl této monosti vyuít i vy a přiznat se k trestné činnosti, na ní jste se podílel.”

Nepovauji tuto činnost za trestnou.”

Podle naich zákonů se o trestnou činnost jedná a vy budete postaven před soud …

Jen nějaký čas Werner Schneider zapírá, kdy vak poznává, e Kurt Kónig řekl vyetřovatelům vechno, co sám věděl, začíná vypovídat i on. A tak se jetě v době, kdy je to aktuální, dovídají vyetřovatelé nejen o Ondřeji Kraslovi, ale také o místu, na něm bude dnes večer očekávat zásilku tiskovin.

Pracovníci Bezpečnosti se rozhodují, e pod jejich dohledem autobus na domluvené místo pojede.

Je něco málo po dvaadvacátého hodině, kdy do garáe Autodrustva vjídí Werner Schneider s autobusem. Zastavuje

v těsném sousedství tmavé simky. A kdy vystupuje, je očekáván Ondřejem Kraslem.

Zanedlouho potom se objevují pod střechou garáe i přísluníci operativní skupiny. Odváejí si nejen Ondřeje Krasla a Wernera Schneidera, nýbr i simku, její zadní část je zaplněna historickými zbraněmi.

XVI

Náčelník obvodního oddělení Veřejné bezpečnosti ve Stříbrných Horách kapitán Zeman se právě chystá svolat spolupracovníky k pravidelné pondělní poradě, kdy na jeho stole spoutí svou zvonkohru telefonní aparát.

Zatracený vynález,” ulevuje si Zeman polohlasně a nijak se zvednutím sluchátka nespěchá. V posledních týdnech mu toti a příli často volají rozliční vtipálkově, jim poskytla shoda jeho jména a příjmení s příjmením a jménem hrdiny televizního seriálu ,30 případů majora Zemana’ lákavou nabídku k ertování. Kapitán Jan Zeman je u od uvedení prvního dílu častován přátelskými i jedovatými poznámkami, z nich měl zpočátku rovně legraci, časem ho to vak začalo zlobit, protoe čeho je moc, toho je příli.

Kdysi začal tohle prýmařské taení na kapitánovu adresu tajemník MNV Houka, který se v Černé růi Zemana nevinně zeptal, jak se cítí v roli televizní hvězdy. U ten večer se toho chytlo pár spolustolovníků a hned měli důvod, bavit se na kapitánův účet. Vzduchem tehdy poletovaly jízlivůstky v podobě dotazů, zda Zeman, kdy je teď s televizními tvůrci jedna ruka, nepřestane chodit do Růe. A potom obvykle po televizním vysílání .Příběhů’, u začali někteří vtipálkové pouívat k pobavení i telefonu. Včera byl na obrazovce opět major Zeman. Proto je i nyní kapitán Jan Zeman v poněkud popudlivém střehu, odhodlán odrazit jízlivost okamitým poloením sluchátka.

Cígler,” ozývá se ve sluchátku hlas místního ochranáře.

Copak má, Frantiku?”

Mrtvolu, náčelníku! Mladý Vondřich.”

Co to povídá? Mladý Vondřich, e je mrtvý?”

Dočista. Nael jsem ho na břehu potoka nedaleko Finkovy skalky… Má v hlavě díru, kterou si nemohl způsobit sám

Co jsi s ním udělal?”

Nic, co bych sním udělal? Leí tam, jak jsem ho nael. A já jsem běel, abych ti to oznámil.”

Odkud volá?”

Od Čejky z hájovny

Tak se tam, prosím tě, Frantiku, rychle vra a dohlédni, aby se kolem toho místa nikdo nemotal. My tam okamitě jedeme. Říká, e je to u Finkovy skalky?”

Jo, leí tam u potoka. Tak si, náčelníku, pospěte..

Zeman pokládá sluchátko a opět si ulevuje polohlasnou samomluvou: Tak tohle nám jetě chybělo ..Vzápětí potom se zvedá od stolu a míří ke dveřím místnosti, kde jsou shromáděni přísluníci oddělení. Informuje je poněkud lapidárně o události, o ní se sám před chvílí dověděl a hned potom začíná vydávat příkazy. Určuje, kdo má informovat kriminálísty na okrese a kdo s ním pojede ke skalce.

Den, který nesliboval příli vzruení, je náhle plný shonu.

Jetě, ne se tragická novinka rozkřikne po městečku, přijídí k Finkově skalce výjezdová skupina kriminalistů z okresního města. Její náčelník nadporučík Brychta si se svými spolupracovníky ze veho nejdřív důkladně prohlíí místo činu. A potom nechávají pracovat psovoda s Ajaxem. Vzhledem k době, která uplynula od vrady, si od toho Brychta příli neslibuje, ale co kdyby…

Pes se chvíli motá kolem mrtvoly a potom najednou vyráí směrem k lesu, za ním leí Stříbrně Hory. K psovodovi, který má Ajaxe na vodítku, se na nadporučíkův pokyn připojuje jeden z uniformovaných přísluníků stříbnohorského oddělení.

Technik pořizuje fotografické snímky. V optice přístroje jsou záběry na mladíkovu mrtvolu přece jen přijatelnějí ne při bezprostředním pohledu. Ten je nepříjemný i pro mue, kteří u za léta své sluby viděli dost.

Dolní část těla mrtvého je z valné části ponořena v mělké vodě, zatímco horní část trupu a hlava, s obličejem zabořeným do bahnité půdy, spočívají na břehu. Nejotřesněji působí pohled na Vondřichovu hlavu, v ní zeje hluboká, otevřená rána. Přestoe je zčásti zakrytá vlasy a zaschlou krví, je na první pohled patrné, e byla způsobena jakýmsi ostrým předmětem.

Hotovo?” ptá se po chvíli nadporučík technika, kdy vidí, e u přetahuje řemínek od fotopřístroje přes hlavu.

Tady ano, ale jak to vypadá, budeme se muset poohlédnout jetě někde v okolí, protoe k vradě dolo zřejmě někde jinde. Sem byla mrtvola dotaena.”

Prosím tě, neobjevuj mi tady Ameriku, a jděte to obhlídnout tamhle nahoru ke skalce. Tam byla přímo vrada spáchána…”

Dvojice kriminalistů odchází na určené místo a nadporučík se sklání nad mrtvým. Chvíli si ho prohlíí a potom, spí pro sebe, ne k Zemanovi, říká: Ten úder vypadá na ostrý předmět. A drel ho zřejmě v ruce chlap, který má slunou páru..

Dva z uniformovaných přísluníků za několik minut vytahují na Brychtův pokyn mrtvolu z vody a ukládají ji na břeh. A nadporučík se k ní znova sklání, zevrubně si prohlíí oděv mrtvého, obsah kapes i obuv.

Jak to vypadá, leí tady někdy od pátku nebo od soboty. Přesně nám to bude muset stanovit pitva. Zařídíte, soudruhu kapitáne, aby dopravili mrtvého na soudní? Pokud mono, co nejdřív.”

U je to zařízeno. Přijedou během dopoledne.”

Výborně, a teď byste mi mohl povědět, co o tom mladíkovi vlastně víme … Anebo ne, jetě předtím si promluvím s tím ochranářem..

Nadporučík odchází od břehu k trojici muů, kteří stojí opodál a oslovuje Cíglera.

Vy jste, soudruhu, ten nález ohlásil, e …?

Jo, já jsem Cígler…

Podávají si ruce a Brychta se rovně představuje. A potom si nechává od ochranáře líčit, jak mrtvého objevil. Frantiek Cígler poněkud zdlouhavě vypravuje, jak el ráno před sedmou hodinou na obhlídku prostoru, který je v posledním čase znečiován pilinami, jak chvíli postál na můstku a tam odtud najednou uviděl, e při levém břehu potoka leí cosi neobvyklého. Rozběhl se tam, a zjistil, e je to mrtvý člověk. A kdy potom doel jetě blí, poznal v mrtvole Joku Vondřicha. Cígler jetě ujiuje nadporučíka, e se mrtvého ani nedotkl a hned utíkal do hájovny ohlásit nález na oddělení.

Jetě předtím ne stačí Brychta poloit ochranáři několik doplňujících otázek, přichází od palouku do blízkosti potoka technik skupiny.

Tak je to jasné. K vradě dolo na palouku před skálou. Kousek od toho kříku, který tam stojí. Vude jsou tam stopy krve a směřují a k potoku. Vrah sem mrtvého dotáhl a shodil k vodě.

Dvojice kriminalistů, doprovázená kapitánem Zemanem, odchází o několik desítek metrů dál na palouk pod příkrou skálou. Z ní zřejmě kdysi spadl nebo skočil člověk, na jeho památku byl pod skálou postaven kříek.

Podívej,” ukazuje technik Brychtovi, tady jsou dost zřetelné otisky bot zavraděného. el kolem skalky… A tady je dalí stopa. Bezpochyby vraha.”

Postarej se o ty trasologické stopy. Za skálou jsi neobjevil nic?”

Nic čeho bychom se mohli chytit…”

Při důkladné prohlídce místa zločinu a jeho okolí vak nacházejí kriminalisté víc indicií ne očekávali. Zatímco technik skupiny jetě pořizuje náčrtek místa, na něm se skončil ivot Josefa Vondřicha, informuje kapitán Zeman nadporučíka o vem, co o mrtvém ví. Seznamuje ho s osobou mladíka, mluví o jeho rodičích i o tom, kde byl v poslední době zaměstnaný, vzpomíná jetě na dalí údaje.

Nedá se říci,” končí kapitán Zeman svou informaci, e by Joka Vondřich oplýval přílinou inteligencí, ale nebyl to zlý mládenec. Lidi v kraji ho měli docela rádi, myslím, e neměl nějaké nepřátele. Alespoň já o nikom nevím ..

A co nějaké milostné vztahy? Děvčata …? Pletky s nějakou vdanou enou? Neexistuje někdo, kdo měl důvod vyřídit si s ním účet tohoto druhu?”

Těko. Co já vím, v tomto směru byl Joka dost pozadu za ostatními. Vlastně úplné poslední. Moc bych za to nedal, e do těch svých devatenácti let vlastně jetě ádnou enskou neměl. On byl spí na posezení u sklenice piva, občas hrával s partou v hospodě mariá, nebo prozpěvovali při harmonice, ale děvčata ne, to nebyla jeho váeň …”

A ti jeho kamarádi, co je to za partu?”

V pravém slova smyslu to vlastně parta není. Kdy se potkají v hospodě, sedávají spolu, ale e by něco organizovali, nebo podnikali, se říct nedá. Problémy jsme s nimi neměli.

Výtrnosti, rvačky, nic takového?”

Tak, e se někdy napijí víc, ne snesou, to se stává, ale vdycky se to obejde bez problémů. Asi před půldruhým

rokem jsme měli co dělat s jedním z těch mládenců, s nimi obvykle Vondřich v hospodě sedával… Nějaký avrda, rád si přihne a potom měl vdycky tendenci sednout na motorku a jezdit. Ale vyřídili jsme to s ním dost rychle, půl roku si nezajezdil a teď u seká latinu.”

,,A co peníze? Nemohl by to být motiv vrady? Mrtvý má sice u sebe peněenku s pětatřiceti korunami, ale co kdy měl jetě nějakou stokorunu jinde …?

To bych se divil. Joka, pokud vím, nebyl zrovna movitý. ádné horentní částky nevydělával, odhaduji to tak na patnáct estnáct stovek. Určitě dával něco matce a zbytek stačil vypít s kamarády…”

Kapitán Zeman jetě dál odpovídá na kriminalistovy dotazy. Z jeho odpovědí je patrné, e zná obyvatele svého obvodu lip, ne by se dalo na rozlehlost rajónu čekat. Jetě ne ti dva končí rozhovor, objevuje se na palouku pod skalkou psovod s Ajaxem i přísluník oddělení, který je provázel.

,,Tak co, Lojzo? Jak jste dopadli?”

Ajax dotáhl stopu a do Stříbrných Hor, do těch prvních ulic, jenome tam mi potom začal zmatkovat. Nejdřív se rozběhl směrem ke kasárnům, ale najednou se zase obrátil a el docela opačným směrem. Zkouel jsem to s ním několikrát, ale u se nechytil…”

Říká ke kasárnům?”

Jo, ale jenom kousek, deset patnáct metrů do té ulice, co vede ke kasárenské bráně.”

koda… Nedá se, Lojziku, nic dělat, musíme to vzít od Adama. Tady, soudruhu kapitáne,” obrací se nadporučík na Zemana, a zůstane někdo z vaich lidí do té doby, ne přijedou ze soudního a my se zatím přesuneme k vám na oddělení. Pokusíme se dát z toho, co zatím víme, dohromady pár verzí…”

V přítích hodinách rozmlouvá hrstka kriminalistů a také přísluníci stříbrnohorského oddělení s rodiči zavraděného, s vedoucím rekreační chaty, v ní byl Josef Vondřich zaměstnán i s dalími lidmi. Hledají náhodné svědky, kteří se mohli v předpokládané době vrady pohybovat někde v okolí místa činu.

To u se zpráva o vradě u Finkovy skalky rozletěla po městečku. Mluví se o ní na ulicích i v obchodech, v Černé růi

i na potě, dostala se i za kasárenskou bránu. A vude způsobila rozruch.

V pozdním odpoledni se potom vydává nadporučík Brychta s jedním přísluníkem místního oddělení do kasáren. Jdou za velitelem útvaru a posléze za majorem Vopátkem. Brychta má k této návtěvě své důvody. Pořád mu nejde z hlavy psovodovo tvrzení, e Ajax zamířil do ulice, která vede ke kasárnům a potom se zase vrátil zpátky. Ale ani jinak by nemohl kasárna při svém pátrání opomenout.

K vradě, jak nasvědčují vechny dosud získané poznatky, dolo s největí pravděpodobností v pátek v ranních hodinách. Zatím, dokud nepřijde pitevní nález, vak nelze vyloučit ani to, e byl mladý Vondřich zavraděn později. Jeho rodiče nemohou s určitostí říct, kdy jejich syn odeel v pátek z domova. Má v podkroví chalupy svůj pokojík a nezřídka do něho odchází, ani se zastavuje v kuchyni u rodičů. Obvykle, kdy přichází v noci z hospody v povznesené náladě, snaí se, aby byl rodičům co nejméně na očích. Ve čtvrtek večer také přiel a pozdě a stará paní Vondřichová připoutí, e si mohl Joka přispat třeba a do poledne. Anebo i déle, jak to někdy dělával.

Vedoucí rekreační chaty mohl vyetřujícím říct pouze to, e v pátek Joka do zaměstnání nepřiel. Uvedl také, e se to u mladého Vondřicha čas od času stávalo, ale jinak se kriminalisté od tohoto mue nic podstatnějího nedověděli.

Nadporučík Brychta proto nevylučuje, e mohl vradu spáchat i některý z vojáků třeba v pátek v podvečer, kdy u část přísluníků byla mimo kasárna. Není to příli věrohodná hypotéza, vzhledem k předpokládanému vraednému nástroji i k tomu, e měl zavraděný u sebe peněenku, vyloučit ji vak zatím docela nelze. Proto teď sedí Brychta s Vopátkem a seznamuje ho s touto monou variantou.

Zjistit, kdo byl v pátek mimo kasárna,” říká Vopátek nadporučíkovi, nebude problém. To se dozví během půlhodiny, horí u bude prověřovat, kde se kdo potuloval. Pár lidí, kteří měli opuák a odjíděli autobusem z posádky, odcházelo z kasáren u krátce po obědě. Musíme zjistit, zda vichni opravdu autobusem odjeli. Zkusíme to vechno ověřit jetě dneska..

Velitelé a političtí pracovníci ten podvečer zjiují, co dělali v městečku, případně v jeho okolí vojáci, kteří měli v pátek vycházku. Dovídají se přitom nejrůznějí zajímavosti, které by

se jinak nedověděli, avak stopa, která by vedla k odhalení vraha, se při tom neobjevuje.

U před devatenáctou hodinou večer má Vopátek na stole seznam vojáků, kteří byli kritický den mimo kasárna, a společně se jmény i krátké záznamy o jejich pohybu ve městě. Major sedí zamyleně nad zápisy, zkoumá a hodnotí. Nejdříve sám a v pozdnějích večerních hodinách s nadporučíkem Brychtou.

Kriminalisté, přísluníci stříbrnohorského oddělení i velitelé v kasárnách odvedli během prvního dne pátrání sluný kus práce, přesto vak se zatím nic rozhodujícího k odhalení vraha neobjevilo.

XVII

To odpoledne a večer se nemluví v kasárnách skoro o ničem jiném, ne o spáchané vradě. Na nádvoří, v Armě, v klubovnách, na světnicích a také na stránici. Návtěva kriminalisty a zjiováni, kde kdo trávil páteční vycházku, snadno přivedlo vojáky k domněnce, e by vrah mohl chodit ve vojenském.

Desátník Hovorka, který je od podvečerních hodin se svým drustvem a jetě s dalími přísluníky čety ve strání slubě, patří k těm, pro ně je tato událost vodou na mlýn jejich výřečnosti. Okamitě, jakmile zavedl desátník stráné na stanovitě a vrátil se na stránici, hned rozvíjí debatu o spáchané vradě.

Mne by jenom zajímalo,” medituje k právě odpočívajícím stráným, jestli mají ti vyetřováci nějaký konkrétní důkaz, e to udělal někdo z kasáren, anebo jestli je to jenom taková jejich domněnka, e to mohl spáchat někdo, kdo byl na vycházce…

Tutově mají nějakou stopu,” ozývá se vojín Keřík, přece by jenom pro nic za nic nezpovídali tolik lidí, co dělali v pátek večír, kdyby k tomu neměli pádný důvod.”

Bejčák vyprávěl, e měl ráno dozorčího u brány,” připojuje se k debatě vojín Davík, a viděl, jak nahoře v ulici brousili esenbáci se psem. A prej je táhnul zrovna někam sem ke kasárnům…

Tak jestli je sem dotáhl pes, tak to je jiné,” ujímá se opět slova desátník, protoe takovej cvičenej pes se jen málokdy

zmýlí. To určitě chytil stopu a teď stačí, aby nás, co jsme byli v pátek venku, nechali nastoupit a pes určitě vyhmátne toho, kdo byl u tý vrady.”

,,To se mi nezdá,” odporuje desátníkovi vojín Kratochvíl, kdy takový cvičený pes jednou zachytí pachovou stopu, drí ji a dojde k tomu chlápkovi, co ho sledujou. Kdyby byl ten vrah odtud z kasáren, určitě by je byl pes přivedl a sem.”

Jak vidí, nepřivedl a přece jsou tady. Třeba měl vrah namířeno do kasáren, ale potom si to nahoře u poty rozrnyslel a vrátil se zpátky k náměstí…

To je fakt, co kdy dostal chu na sklenici piva, aby spláchl tu raubírnu co provedl…”

Prima, Kratochvíl, to se ti tedy povedlo,” směje se Keřík, jetě e jsi neřekl, e dostal chu, jít se krápet pobavit a tak si zael do biografu. V kině dávali v pátek večer tu veselohru o penátě .,.

Odpočívající směna se tímto způsobem dohaduje jetě dál. Jediný kdo se debaty nezúčastňuje je Juraj Fialka. Sedí mlčky na pryčně, poslouchá vechny dohady, které křiují stránicí jako blesky při nedávné jarní bouřce, sám vak neříká, co si o celé probírané záleitosti myslí. A desátník Hovorka, který má při tom vem hlavní slovo, ho tentokrát nevímavě přehlíí. Od té doby, co s ním měl výstup na politicko-výchovné světnici, jedná s Fialkou pouze sluebně a očividně odměřeně. Jetě před necelými čtyřmi měsíci u by ho docela určitě popichoval a vyptával se i na jeho názor, teď vak u pro něho není Fialka hoteliérem, nýbr jen a jen vojínem Fialkou. A jeden na druhého si dává pozor. I kdy kadý z jiného důvodu.

Teď na stránici je Juraj Fialka nepochybně rád, e ho nechává desátník stranou debaty. Potřebuje být se svými mylenkami sám, víc ne kdykoliv jindy. Přesto vak nemůe neposlouchat, co se na stránici říká.

Před třiadvacátou hodinou dává desátník části směny pokyn, aby se připravila k odchodu na stanovitě. Juraj Fialka je tentokrát první, kdo stojí před stránicí.

A potom je desátník Hovorka zavádí na jednotlivá stanovitě. Stráného Fialku do horního cípu kasáren za autopark, kde je vůbec nejodlehlejí stanovitě z celých kasáren.

O hodinu později se pak v těchto místech ocitá desátník znova. Kontroluje stanovitě a čeká, odkud se ozve Fialka s obvyklým Stůj!”

Hovorka prochází místem, kde nejčastěji zastavují strání kontrolujícího, avak vude je zarputilé ticho. Desátník postupuje dál, prochází celým prostorem, který má stráný tohoto stanovitě na starosti, Fialku vak nikde neobjevuje.

Nejdříve tlumeně a potom u plným hlasem volá Fialkovo jméno.

Nic…

Kuel Hovorkovy svítilny se míhá prostorem, a se náhle zastavuje u jednoho z betonových sloupků, na nich je upevněn drátěný plot. Desátník jde a do samé blízkosti plotu a zjiuje, e je pletivo odtrené-V tom okamiku se začíná valit z jeho úst vodopád nadávek, které obvykle při svých projevech nepouívá. Vechny jsou adresovány vojínu Fialkoví, který v tomto okamiku přestal být pro desátníka u i tím vojínem a Fialkou.

Hovorka se nevrací na stránici, nýbr míří rovnou k dozorčímu útvaru, jemu hlásí, e stráný Fialka opustil bez dovolení strání stanovitě a je zřejmé na útěku …

Major Vopátek se po příchodu z kasáren domů jetě ani nestačil převléknout do domácího a jít se vysprchovat, jak zamýlel, kdy se v předsíni jeho bytu rozdrnčel telefon. Také on, kdy slyí hláení dozorčího útvaru, pouívá slov, která se jen zřídkakdy vyskytují v krásné literatuře. A to jetě dobrou polovinu zadruje.

Velitele jste volal?

Ano, velitele i politického pracovníka…

Dobrá, přijdu hned …”

Vopátek se rychle vrací tam, odkud teprve před necelou hodinou odeel.

XVIII

Úterní ráno zastihuje majora Vopátka očividně nevyspalého a také notně překouřeného. Není divu, celou noc nezamhouřil oko. Nejdříve seděl na kratičké poradě s velitelem útvaru a s jeho zástupcem pro věci politické majorem Nováčkem, pak zase prohlíeli stanovitě, které Fialka opustil. Hned poté musel Vopátek učinit nezbytná opatření k zadrení zběha a upozornit přísluníky Pohraniční stráe na vzniklou situaci. Nemohl toti vyloučit, e se Fialka pokusí překročit státní

hranici a vzhledem k tomu, e utekl ze stanovitě se zbrani a ostrými náboji, měly majorovy informace i svůj varovný dovětek o zběhově ozbrojení. Potom si zaskočil na stránici a rozmlouval se stránými, kteří nebyli právě na stanoviti. S desátníkem Hovorkou hovořil hned na samém počátku vyetřování, dohodl se vak s ním, e si důkladné popovídají a později.

A tak teď sedí Vopátek naproti desátníkovi Hovorkovi a chce slyet podrobnosti, co vechno se dělo po nástupu stráe do sluby, jak se choval Fialka, o čem na stránici hovořili, jak probíhalo střídání stráí na stanoviti a jetě dalí údaje. A Hovorka ani před kontrarozvědčíkem nezůstává svému jménu nic dluen. Přesněji řečeno, nemůe, má řečnění v krvi.

Na stránici se hlavně debatovalo o tý vradě,” vykládá desátník Vopátkovi. Tu jsme přetřásali ze vech stran.”

O čem vem jste mluvili?”

Tak ze veho nejdřív jsme se dohadovali, jestli má kriminálka nějaký faktický důkaz, e je vrah v kasárnách ..

K jakému závěru jste dospěli?”

e určité něco má, protoe jinak by do kasáren nechodila. A potom začal Kratochvíl o tom psu. Vykládal, e kdy je pes pořádně vycvičený, dokáe vyhmátnout takovýho vraha třeba i po třech nebo čtyřech dnech. Já jsem se k tomu přidal s tím, e nás mohli vechny, co jsme byli v pátek na vycházce nechat nastoupit na nádvoří a ten pes by si vybral toho pravýho. Co myslíte, soudruhu majore, nedalo by se to tak udělat?”

Vopátek nechává Hovorkovu otázku bez povimnutí a sám se dál vyptává.

Jak se při té debatě tvářil Fialka?”

Fialka? Abych pravdu řekl, tak nijak. Ani nepípl. Seděl zaraený jako skoba ve zdi… Vy myslíte…? No jo! Vidíte, to mi ani nedolo, e by …”

Co vám, Hovorko, nedolo a mělo dojít?”

e mohl klidně tu vradu spáchat Fialka… A kdy nás potom na stránici o tom slyel vyprávět, vzalo ho to, dostal vítr a fouknul.”

Říkáte to Hovorko, docela svérázně, ale pokud vám dolo zrovna tohle, tak na to zase rychle zapomeňte. A hlavně si svůj nápad nechte pro sebe.”

Jasně, soudruhu majore! Asi je to fakt jenom moje domněnka, e jo… Víte, já si vlastně ani nedovedu představit,

e by ten po..tedy potentočkovaný pánbíčkář Fialka dokázal na někoho vztáhnout ruku. Ten tak nanejvý jetě dokáe kázat ty svý bludy, ale vradit… Kdepak, to by asi nesvedl.”

Teď v poslední době u s tím přece Fialka přestal, nebo snad ne?”

Myslíte s těmi svými oblbovačkami? Tak to jo, ono mu taky nic jinýho nezbývalo. Od tý doby, co jsem s ním měl ten výstup a nadporučík oltys nám oběma promluvil do due, tak u si dával Fialka náramnej pozor. A já taky. Před vojáky u je zticha, jenome pokud jde o něho samotného, já jsem, soudruhu majore, přesvědčený, e je tím pořád nacpaný jako narkoman drogama …”

Mládeníci u roty se tím nezabývali?”

Ale jo, o Fialkoví se mluví na výboru skoro na kadý schůzi, ale kdy s ním je to fakt těký. Pár kluků u s ním mělo dalekosáhlé debaty, snaili se mu vymluvit ty jeho scestné názory, jenome to je jako kdy házíte hrách na stěnu. koda, e je poručík Mastný v tom kursu, ten by na něj určitě platil. Já ho zail vloni, kdy si vzal na muku Bečváříka a rovnal ho z té ikmé plochy zase na pevné nohy..

Nedá se nic dělat…

Snad chtěl Vopátek jetě cosi dodat, ale k tomu u se nedostal. Do místnosti, v ní s desátníkem Hovorkou sedí, vstupuje pomocník dozorčího u vchodu. Oznamuje majorovi, e má na bráně návtěvu.

Kdo je to?” ptá se Vopátek vojáka.

,,Nějaký major Němeček a jetě jeden soudruh poručík …

Sakra, ti si nějak pospíili,” mumlá si major pro sebe. Nahlas pak přikazuje pomocníku dozorčího: Zaveďte soudruhy do velitelské budovy, hned tam jdu!”

Vopátek jetě narychlo dokončuje svůj rozhovor s desátníkem Hovorkou a potom odchází ke své kanceláři. Zanedlouho potom opakuje nahlas i před majorem Němečkem a poručíkem Krejčíkem to, co si před vojáky jen mumlal.

Vy jste si, náčelníci, nějak pospíili,” říká přátelským tónem k oběma svým známým. A hned pokračuje. Ne, e bych vás tady neviděl rád, ale za situace, která momentálně existuje, bych si s vámi raději o tom vem telefonoval.”

A proč, prosím tě?” ptá se stejně unaveným hlasem major Němeček.

Jetě se ptej. Vdy já vlastně ani nevím, jestli jste přijeli kvůli vradě, nebo kvůli tomu zběhovi..

Jo takhle to je, take ty tady má větí povyraení, ne na jaké jsi v tom svém poklidném umavském gazdovství zvyklý…”

Jo, mám tady obrovský povyraení. Dneska v noci jsem nezamhouřil oko. Do noci jsem dělal s klukama z kriminálky na té vradě, a sotva jsme dokončili ověřovačky, kde kdo byl v kritickou dobu, a chystal se do postele, vytáhli mě sem znova, protoe nám zběhl voják ze stráe…”

A nesouvisejí ty dva případy - vrada a zběhnutí - jeden s druhým?” ptá se poručík Krejčík, který po přivítání zatím jen poslouchal vzájemné kádlení svých starích kolegů.

To zatím nevím. Dost moná, vypadá to tak, i kdy pro tuhle souvislost nemám zatím jediný důkaz. Dáte si kafe?”

Jo, vopátkovského smráka, slibuji ho Krejčíkovi u od té chvíle, co jsme vyjeli z Plzně…”

Vy jste byli v Plzni?”

Právě, a pokud tě to alespoň trochu potěí, tak jsme na tom byli dneska v noci úplně stejně jako ty. Taky jsme ani jeden ani druhý nezamhouřili oko, i kdy jsme zrovna nehonili vraha ani zběha.”

Zdeněk Vopátek staví konvici s vodou na vařič a připravuje do hrnků kávu. Přitom dál rozmlouvá se svými hosty.

Neříkej, e jste ponocovali kvůli tomu Holzsteinovi, co tady u nás vypil půl piva, ani se neohřál a u zase vypálil pryč?”

Uhádls, právě kvůli němu.”

Ale vdy jsi mi do telefonu tvrdil, e si to tady od nás namířil rovnou na eleznorudský hraniční přechod?”

Namířil, jenome v republice rozhodně nebyl jenom proto, aby se podíval na stříbrnohorský kostel a pozdravil se s vedoucím v Černé růi. Udělal si tady své a potom teprve odjel.”

To znamená co?”

Vechno nasvědčuje tomu,” ozývá se opět po delí odmlce poručík Krejčík, e objíděl po umavě své jehovistické ovečky a rozdával jim instrukce.”

Něco jste zachytili?”

Dokonce víc, ne jsme doufali…

Nenapínej, Milane, nebo dostane toho turka bez cukru a to tě, jak té znám, vyřadí na dopoledne z provozu …”

Zdeněk Vopátek staví na konferenční stolek, k němu své hosty posadil, hrnky s kávou a vzápětí přináí krabici s cukrem.

Cukřenku jsem si za ta léta, co tady slouím, jetě nestačil pořídit, take se musíte spokojit jen tím, e si sáhnete do krabice..

To u jsme dneska v noci dělali mockrát,” směje se poručík. Jenome ty krabice byly podstatně větí a taky v nich nebyl cukr, ale jehovistické tiskoviny…

A sakra, to jsou sice spí hořkosti ne sladkosti, ale třeba se dá i s tímto obsahem někomu osladit. To se jedná o ten tajný kanál, který jste hledali?”

Zřejmě jeden z tajných kanálů. Nebude určitě jediný…

A Holzstein v tom jede?”

To zatím určitě nevíme, ale s největí pravděpodobností to tak je. Bezpečně víme, e ty tiskoviny měl převzít nějaký Ondřej Krasl v Plzni. To je pán, který se v prosinci setkal s Gerhardem Holzsteinem v Praze. Jinak ovem působí v kraji pod Radyní a v jehovistickém sdruení má funkci cestujícího dozorce. A cestuje hlavně po umavě. Dost často i do Stříbrných Hor….

Proto vy jste tady tak zatepla…

Nejen proto, Zdeňku … Kdy včera čekal Krasl na převzetí materiálu v garái jednoho plzeňského Autodrustva, byl zadren. A představ si, e u něho ve voze objevili mládenci celý arzenál starých historických zbraní…

Prosím tě, vdy jehovisté přece tvrdí, e nechtějí mít se zbraněmi nic společného. A na ty nukleární a neutronové, protoe ty se jim pro ten jejich proklamovaný konec světa náramné hodí.”

Tyhle zbraně se jim zřejmě do krámu taky hodí. Jsou to vzácné kousky a mají značnou cenu. Jetě tě nic nenapadá?”

A ví, e ne …

Co takhle Vogelsang? Nevzpomíná si, e jsi mi někdy před dvěma roky nabízel, namísto té keltské mohyly na Reckerbergu, do ní jsem měl chu nahlédnout, docela jiný poklad?”

Vogelsang… To je fakt, něco takového jsem ti kdysi opravdu nabízel. Počkej… Má pravdu, ten tip jsem měl od starého Tramby. Vykládal o ukryté sbírce na Vogelsangu někde v hospodě..

Přesné, Zdeňku … Jako bys mi to vyprávěl před deseti minutami; chromý hitlerovský oficír, který na konci války správcoval na Vogelsangu a byl vánivým sběratelem starých historických zbrani. Navezl si tam pár desítek kousků a střeil je jako oko v hlavě. Jenome potom musel dát na počátku května pětačtyřicátého roku umavě narychlo adié a……

Jasně, starý Tramba tvrdil, e tam ve statku, nebo někde v jeho okolí, tu sbírku ukryl..

Tak vidí, jakého má pamatováka..

Nedělej si prouchlata. To ví, já nenosím v hlavě mylenky na nějaké keltské perky nebo historické zbraně, to si můe dovolit jenom náčelnictvo ..

Jakýpak prouchlata. Chtěl jsem tě jen přivést k tomu, e ty zbraně, co jsme objevili u Krasla, pocházejí s největí pravděpodobností z Vogelsangu. Krasl to sice tvrdoíjně popírá, ale kdy se nad tím jenom trochu zamyslí, má to jako na dlani; wiesbadenský Holzstein se z ničeho nic zajímá o Stříbrné Hory, navtíví vae půvabné městečko na podzim a potuluje se po kraji. Před vánocemi se potom setká v Praze s Ondřejem Kraslem, který má svůj rajón cestujícího dozorce právě na umavě ..

Stačí, Milane, tak natvrdlý přece jenom nejsem. Chce, abych vás doprovodil na Vogelsang a tam jsme se poohlédli po té vybrané skrýi..

To taky, ale spí nám jde, Zdeňku, o jinou věc; zajímají nás ti zdejí jehovisté. My jsme toti doli k závěru, e na vyzvednutí těch zbraní nemohl Krasl sám stačit.”

Nemusel u toho být sám, byl s ním přece Holzstein ..

Byl, ale ten se zřejmě na vyzvedávání ukrytých zbraní nepodílel. Plzeňáci prováděli daktyloskopickou expertizu a ví co jim prozradila? Kromě Kraslových otisků jsou tam otisky jetě dalí osoby.”

Take ty sis vydedukoval, e Kraslovi pomáhala při vybírání úkrytu zdejí jehovistická ovečka?”

O tom jsem přesvědčen …

Sakra, tak to se budeme muset podívat trochu důkladněji na ty zdejí sektáře …”

Zná je?”

Tak tolik jich tady zase nemáme, abych je neznal. Bejda a Hirsch, to jsou ovem dva dědci nad hrobem, Veitová… Ale počkej, takový Hoker, to je jetě chlap plný síly, dřevař…

Sakra, ten kluk u Finkovy skalky byl zavraděný blízko pily… Nenapadá tě nic?

Mne zrovna ne, ale hlavně, e se teď rojí nápady v tvé hlavě…”

Jo, to tedy rojí; Hoker - Fialka - vrada a teď to zběhnutí. Chcete jet se mnou?”

Major Vopátek nečeká, a jeho hosté dopijí kávu. Otevírá trezor a vytahuje z přihrádky sluební pistoli.

Co s tím chystá?” ptá se překvapené major Němeček.

Máte s sebou zbraně?”

Proč?”

Vlastně nic, jen mě konečně dolo, co mě mělo dojít u včera večer, kdy jsem četl tu Fialkovu výpověď o průběhu jeho vycházky. Točil se v okolí Hokerovy chalupy a potom před devátou u byl zase v kasárnách …

Mohl bys nám, prosím tě, vysvětlit, co to tady vlastně vykládá?”

Jo, vysvětlím cestou! Chcete se mnou jet? Jenom vás upozorňuji, e ten zběh, mimochodem taky jehovista, je ozbrojený. A mně konečně dolo, kde bych ho mohl momentálně najít…

Oba Vopátkovi hosté se rychle zvedají z křesel. To u major stojí za stolem a drí v ruce telefonní sluchátko. Vytáčí číslo velitele útvarové hotovosti.

XIX

Hokerova samota vypadá to úterní dopoledne jetě osiřelejí ne jiné dny. A není to jen proto, e se z ranní mlhy nevyklubal sluneční jas, jak ho jetě včera předpovídal větrný kohout na věi stříbrnohorského kostela, nýbr pomourný bubácký den. Chlad čií i odkudsi z Hokerova stavení. Cítí ho zřejmě i pohublé psisko, které od samého rána nevystrčilo packu z boudy. Lhostejně se dívá na Marii Hokerovou, která nabírá v kůlně do velkého proutěného koe dřevo. Její mu je jako obvykle v této době na pile. Přesto vak není chalupa prázdná.

Na půdě usedlosti leí na zbytku sena, které u Hokerů zůstalo jetě od loňské sklizně, Juraj Fialka. Také on má za sebou probdělou noc, ani on vak nespí. Nemůe přes

vechnu únavu usnout. HIedí iroce rozevřenýma očima kamsi vzhůru na pavučinami ovinutý trám a v mysli si u po několikáté vybavuje vechny události několika posledních dnů.

Začalo to v pátek ráno. Jetě před odchodem na snídaní za ním přiel do rajónu roty Michal Gajdo. Na první pohled na něm bylo vidět, e je nezvykle rozruený. Ruce se mu třásly a s hlasem na tom nebyl o nic lip.

Nechoď na snídaní a přijď za mnou do dílny. Musím s tebou mluvit, řekl stroze Fialkoví a odeel stejně rychle jako se objevil.

Nael ho potom v dílně zdrceného, s hlavou poloenou na ponku.

Co se stalo?” zeptal se Juraj Fialka Gajdoe, kdy doel nezpozorován a k němu.

Podíval se na něho nepřítomným pohledem a teprve po chvíli ze sebe vypravil: Stralivá věc, Juro… Zabili jsme ho…!

Koho jste zabili?”

Vondřicha … Joku Vondřicha! My jsme … Vlastně, já ne, byl jsem u toho, ale já to neudělal! Poslal nás za ním ten z Plzně. Ten, co nás má křtít. U tam, Juro, nikdy nechoď… Hoker je vrah! Zabil ho. Já to viděl na vlastní oči, jak ho zabil! A potom jsem utekl… U jsem se tam k Vogelsangu nevrátil. Utekl jsem …”

Michale, uklidni se. Já ti nerozumím. Proč bratr Hoker zabil toho člověka?”

Ten z Plzně o něm řekl, e je Satan … Satan! Jenom proto, e nás překvapil tam u té jámy … A potom nás za ním poslal, abychom ho zabili. Ale já to neudělal, já ne…!

A co jste vlastně dělali na Vogelsangu?”

Vykopávali jsme zbraně, byly tam schované, ale to ti teď nemůu vykládat… Chci jenom, abys to věděl a nechodil u k Hokerovi, je to vrah! Zabil ve jménu Jehovy člověka!”

Pokud to byl Satan …

ádný Satan! Člověk to byl! A Hoker ho zabil. Bylo to strané…”

Jsi patný sluebník Jehovův, kdy obviňuje své bratry…”

Nejsem vůbec ádný Jehovův sluebník. Nechci být! Ani

patný ani dobrý. A se sektou u taky nechci mít nic společného..

Michale, nerouhej se, nechce-li být zatracen.

U se stalo … Zatratil jsem sám sebe. U tehdy, kdy jsem začal věřit těm Hokerovým báchorkám o věčném Kristově království. Teď mě čeká kriminál, protoe Hokera určitě odhalí jako vraha, a on jim bude muset povědět vechno. O té vradě i o sektě. O tom, jak jsme se scházeli u něho v chalupě a taky u mne a u Veitové a on nám vtloukal do hlavy vechny ty nesmysly o zániku lidstva …”

Michale, to přece nejsou ádné nesmysly, vzpamatuj se!”

Povídám ti, e jsou to pitomosti. A my jsme je poslouchali jako malé děti, kdy se jim vyprávějí pohádky. Jenome při tomhle lo o něco jiného ne o nějakou zakletou princeznu. Jen si vzpomeň, co vykládá Hoker třeba o lidech v týhle republice. Kdekdo je Satan, kterého máme nenávidět jenom proto, e neuznává učení sekty a dívá se na jehovisty jako na blázny. A my blázni opravdu jsme! ílenci, které ovem nezavřou do blázince, ale do kriminálu. Nic jiného si taky nezaslouíme, protoe tím svým bludařstvím opravdu republice kodíme…”

Ty jsi se váné zbláznil..

Moná, ale tohle vechno mi dolo, kdy jsem utíkal od toho neastného místa sem. Chtěl jsem tě, Juro, varovat, jdi od toho dokud je čas, protoe oni najdou Jokova vraha…”

Já přece nemám s tou vradou nic společného.”

S vradou ne, ale se sektou ano. A oni se o její existenci určitě dozví, přijdou na to, e slouí k rozvracení republiky a vechny postaví před soud.”

Od koho se to dozví? Od tebe!”

Ode mne nebo od Hokera, to je jedno, ale určitě se to dozví.”

Od bratra Hokera ne, to je oddaný sluebník naí věci, ale ty ji chce zradlt.Tebe pokoui Satan a ty se mu poddává …

Nech si to kázání a vypadni! Já jsem to s tebou myslel dobře, ale jak vidím tobě u není pomoci. Vypadni…!”

Odeel beze slova rozloučeni z dílny. Byl stejně rozruený jako Gajdo a nezbavil se toho drásajícího neklidu ani v následujících hodinách a dnech.

Pohyboval se jako v mátohách a v hlavě se mu honily mylenky. Nespočetněkrát si opakoval vechno, co slyel od

Gajdoe, v duchu si vybavoval vechna svá setkání s Hokerem i kázání, která od něho vyslechl. Vedl dlouhé imaginární rozmluvy s Martou, ale v dopisech, které jí v těch dvou dnech napsal, se ani slůvkem nezmínil o tom, co se v jeho okolí událo. Najednou si připadal děsivě osamocený.

V pátek večer měl vycházku a rozhodl se, e navtíví Hokera. Neměli na ten den smluvenou schůzku, ale on potřeboval slyet něco jiného ne to, co mu řekl Gajdo. Pořád tomu nechtěl věřit. Dostal se a do blízkosti Hokerovy samoty, ale tam náhle ztratil odvahu vejít pod její střechu. Najednou si nedovedI představit, e by začal s Hokerem mluvit o tom co se stalo kdesi v lesích pod Vogelsangem.

Vrátil se do kasáren. Ve stejném duevním rozpoloení v jakém byl, kdy z nich vycházel. Navíc vak kdesi v jeho nitru začaly kvasit obavy. Gajdoova slova o nenávistném působení sekty proti lidem i proti republice, o soudu a kriminálu, byla najednou silnějí ne vechno to, co slyel od Marty a od Hokera a jeho obavy se změnily v strach. Začala ho z ničeho nic pronásledovat představa, e by se mohl dostat mezi zločince, před nimi měl vdycky panickou hrůzu. Představoval si, jak s nimi bude muset ít celé měsíce a moná roky. Jeho fantazie vytvářela mnohem hrůzostranějí obrazy, ne jaké přináí skutečnost. Strach začal ovlivňovat vekeré jeho mylení.

A potom přilo pondělí ráno a po něm dopolední zaměstnání. Po obědě se začal připravovat do stráe. To u zpráva o Vondřichově zavradění kolovala i za kasárenskou bránou. Po jejím vyslechnutí se Fíalkův strach jetě umocnil. Teď u se cítil i on vinný za to, co se stalo u Finkovy skalky. U proto, e zná vraha a mohl by ho pomoci odhalit.

Na stránici se pak nehovořilo o ničem jiném ne o Vondřichově vradě, o monostech, jak vraha vypátrat i o jeho potrestání. To u Fialka docela zapomněl na boha i na Martu. V tu chvíli uvaoval jen o své záchraně. Chtělo se mu utíkat ze stránice a z kasáren pryč, někam daleko, kde by se vechno to, co v posledních měsících proíval dalo smazat jako křída z tabule.

Kdy se pak ocitl znova na stanoviti a osaměl, začal překotně uvaovat o své záchraně. Pět deset minut chodil po stanoviti jako v horečných snách a potom, těko říci, co ho k tomu přivedlo, rozběhl se k drátěnému plotu, odtrhl ho

a běel bainatou loukou pryč od kasáren. Vechno to bylo jako neskutečné. Prodíral se jakýmsi křovím, a se dostal na samý vrchol ibeničního vrchu. Tam zůstal udýchaný a bezmocný leet.

Probral se k ivotu krátce před rozbřeskem. A opět byl bezradný a neschopný logického mylení. Asi proto se vydal od ibeničního vrchu směrem k Hokerově samotě. Byl k ní přitahován, protoe najednou nevěděl kam jit.

Zastihl Václava Hokera zrovna ve chvíli, kdy vstával. Řekl mu, e zběhl ze stráe, protoe u tam nemohl vydret. Čekal, e mu bude spílat za to, co provedl, ale Hoker se k němu zachoval velkoryseji. Jen mu vytkl, e nebylo zrovna rozumné, e utekl, ale hned potom řekl, e je vlastně lepí, kdy se uchýlil do ochrany svého bratra, ne kdyby zůstal mezi Satanovými sluebníky.

Zatím zůstane u nás. Ukryji tě nahoře na seníku a co bude dál, o tom se poradíme večer, a přijede bratr Ondřej.”

Potom zavedl Fialku na půdu chalupy a slíbil, e mu Hokerová bude nosit jídlo.

Odeel…

Juraj Fialka si to jediné slůvko neustále mechanicky opakuje. Najednou není schopen myslet na nic jiného. Ani na boha ani na vradu, která byla v jeho jménu spáchána. Vůbec nenael odvahu se o tom Hokerovi zmínit. Teď civí do zapavučinovaného trámu a je apatický k tomu, co bylo i co bude. U jeho nohou leí samopal, který s sebou od včerejího večera tahá, ani vlastně ví proč.

Hodiny se vlečou jako mračné chuchvalce, které se povalují nad vzdálenými kopci. A Juraj Fialka pořád nečinně leí a má pocit, e nemyslí vůbec na nic. Najednou mu to připadá hrozně divné, e je schopen vůbec na nic nemyslet. Kdysi byl přesvědčen, e to není moné. Pokud je člověk v bdělém stavu, vdycky na něco myslí, tvrdil kdysi starému Aihokovi, kdy se spolu zrovna na toto téma bavili. Juraj tehdy svému vedoucímu vysvětloval, e i kdy leí člověk jen tak v trávě a dívá se do nebe, na něm plují mráčky, vdycky na něco myslí. Třeba jen na ty mráčky. Myslí protoe je člověk …

Je to nesmyslné a horečné rozvaování. Jako je nesmyslné vechno, co v posledních hodinách dělá. Proč? Proč jsem to vlastně vechno udělal?

Juraje Fialku vytrhuje z tohoto stavu jakýsi hluk.

Motor, napadá ho. Někdo sem jede. Pokouí se přesunout k nevelkému půdnímu okénku, ale najednou se cítí jako ochrnutý. Je malátný a není schopen cokoliv podniknout. Chytá se za hlavu, v ní mu vechno třetí, jakoby se chtěla roztrhnout a rozletět na tisíce kousků.

Gaz projel rychle vzdálenost mezi úvozem a Hokerovou samotou. Před vrátky zastavuje. Major Vopátek, který sedí vedle řidiče, uděluje poslední pokyny přísluníkům hotovosti a sám vyskakuje z vozidla první. Vzápětí jsou venku i Němeček s Krejčíkem.

Zkoumavě pohlíejí na okna chalupy a potom se rozbíhají k vrátkům. Několik vojáků za nimi. Od psí boudy se ozývá zuřivý těkot.

Vbíhají do chalupy. V kuchyni u stolu sedí Marie Hokerová. Netečně se dívá po příchozích.

Kde je?” ptá se energicky Vopátek.

Kdo?”

Vá mu. A ten voják.”

Neodpovídá. Jen její očí se bezděčně zvedají kamsi vzhůru. Vopátek to povauje za pokyn, e ti, které hledají jsou kdesi na půdě. Vybíhají s Němečkem ze světnice a berou dřevěné schody vedoucí pod střechou po třech.

A potom ho vidí. Schouleného pod půdním okénkem s hlavou v dlaních. Pistole v rukách obou důstojníků jsou zbytečné.

Odvádějí ho. Jde pokorně a mlčky. Teď skutečné na nic nemyslí. Utrpěl nervový ok a je na dně se svými psychickými silami. Potrvá zřejmě několik hodin, ne se vzpamatuje, aby mohl vypovídat.

Major Vopátek nařizuje, aby zavezli Fialku nejdříve na oetřovnu.A také, aby se od tohoto okamiku od něho stráný ani nehnul.

O necelou půlhodinu později zatýká kapitán Zeman i Václava Hokera. Odváejí ho na oddělení VB, kde u mezitím vyslýchá nadporučík Brychta Hokerovu enu.

Zločin nebezpečných Svědků se začíná pozvolna rozuzlovat. I kdy Václav Hoker zarputile mlčí a odmítá odpovídat na otázky vyetřovatele. Dlouho zapírá i jeho ena. Ne se na oddělení Veřejné Bezpečnosti objevuje Michal Gajdo.

Ne, nebyl zadren, přichází sám.

V době, kdy se k údivu vech muů, kteří jsou na stříbrnohorském oddělení VB, objevuje Michal Gajdo, mají tady co dělat i major Vopátek a jeho pratí kolegové. Souvislosti s vradou, jehovistickým působením a odhalenou sbírkou historických zbraní jsou ji nyní zřejmé. O to překvapeněji hledí major Vopátek na Michala Gajdoe.

Co vy tady, Michale?” ptá se ho s údivem.

Dověděl jsem se, e jste zatkli Fialku a Hokera, tak jsem si řekl…”

Co jste si řekl?”

e stejně za pár hodin přijdete i pro mě a já nechci, aby děti viděly, jak mě odvádíte.”

Počkejte, vy chcete říct, e jste do tohohle případu taky zapletený?”

Jo, byl jsem u toho, kdy Hoker mladého Vondřicha..

A chcete o své činnosti dobrovolně vypovídat?” vstupuje do rozhovoru nadporučík Brychta.

Ano, chci.”

Nadporučík a Michal Gajdo se usazují u stolu, zatímco major Vopátek a jeho kolegové z Prahy nechávají zatím idle volné. Stříbrnohorský kontrarozvědčík má v tom okamiku v obličeji o poznání víc vrásek ne obvykle. Cigaretu, která mu u před chvílí dohořela a k filtru, drí pořád v ruce, jakoby se ostýchal udělat těch několik kroků ke stolu, na něm stojí popelník.

To jsem zvědav, jakého překvapení se tady jetě doijeme, mumlá Vopátek k Němečkovi, ale říká to jen proto, e najednou neví, co jiného by řekl.

Já mám, Zdeňku, takový pocit, e to nebude vůbec nic příjemného. Co je to za chlapíka, ten Michal?”

Poslouchej, právě se začíná představovat.”

Michal Gajdo diktuje do záhlaví výpovědi své nacionále. Otázky k nim mu zatím klade praporčík, který usedl k psacímu stroji. A kdy jsou úvodní formality u konce a má jasno nejen zapisující praporčík, nýbr i major Němeček, začíná klást své otázky nadporučík Brychta.

Vy jste se tedy, pane Gajdoi, rozhodl dobrovolně vypovídat. K jaké záleitosti se cítíte vinen?”

Jsem členem sekty … Vlastně měl jsem se stát v nejblií

době členem sekty Svědků Jehovových. Hoker mě připravoval ke křtu a já jsem se musel podrobit zkouce… Dostal jsem za úkol pomoci mu a jetě tomu dalímu jehovistovi při vybíráni úkrytu zbraní… Nějakých starých historických zbraní..

Jak se jmenoval ten člověk, který kromě vás a Hokera byl při vybírání úkrytu, nevíte?”

Ne, nevím. Byl odněkud z Plzně, ale jeho jméno neznám. Hoker mu říkal bratr Ondřej.”

V pořádku. Pokračujete, jak to bylo s tím vybíráním úkrytu?”

Vykopali jsme tu díru a zbraně tam byly. Jenome těsně před jejich vyzvednutím nás překvapil mladý Vondřich …

Myslíte zavraděného Josefa Vondřicha?”

Ano, Joku Vondřicha.”

Kde to bylo?”

Tam u Vogelsangu, nad kapličkou. Mladý Vondřich tam přiel zřejmě náhodou. el do práce, viděl nás, e tam něco děláme a tak se přiel pod ívat. My jsme ho posílali pryč, ale on nechtěl odejít. Přesvědčoval ho Hoker i ten člověk z Plzně. Kdy si nedal říct, nabídl mu ten člověk pět set korun. Za to, kdy odejde a bude o tom, co tam viděl mlčet. Vondřich na to přistoupil, těch pět set si vzal a odeel. A mě s Hokerem potom poslal ten člověk za ním …”

Proč?”

Měli jsme ho … Měli jsme ho zabít.”

To vám přímo ten člověk nařídil, abyste ho zabili?”

Ukázal nám rukou, abysme ho vzali po hlavě.”

A vy jste poslechli?”

Poslechli. Ale já ho nezabil. To Hoker. Vzal si s sebou krumpáč a tím to potom udělal. Tam dole u Finkovy skalky. Proběhli jsme houtím a byli jsme u skalky dřív ne Joka.

A tam jsme ho zaskočili…

Popite nám, jak byl Josef Vondřich zabit.”

Hoker chtěl, abych ho uhodil já. Strkal mi ten krumpáč do ruky a říkal něco o tom, e tím nejlíp prokáu, e jsem oddaný sluebník sekty, ale já jsem to v tu chvíli nemohl udělat. A tak vyskočil od skalky proti Jokovi sám a tím krumpáčem …

Zasadil mu ránu do hlavy…?

Ano, Joka se skácel jako podatý. Hoker na mne potom křičel, abych mu ho el pomoci odtáhnout k potoku, ale já jsem nemohl. Utekl jsem tam odtud …

Take nevíte, co dělal Václav Hoker dál?

Nevím, od té chvíle jsem ho neviděl.”

A co jste dělal potom vy?

Doběhl jsem do kasáren ..

Michal Gajdo dál potom vypovídá o tom, jak přiběhl do své údrbářské dílny, i e zael za Jurajem Fialkou, aby ho varoval před Hokerem i činností sekty. Popisuje i dny, které následovaly, kdy vechno dělal jako bezduchý.

Proč jste nám nepřiel ohlásit tu vradu u v pátek?” Chtěl jsem, ale potom jsem ztratil odvahu …

Dobrá, vrame se jetě k tomu, co vradě předcházelo …” V dalím průběhu předběného výslechu klade nadporučík Brychta Michalu Gajdoovi jetě otázky, týkající se Ondřeje Krasla, vybírání skrýe se zbraněmi, dalích členů sekty. Cílevědomě si tak dokresluje skicu, kterou si zatím o průběhu celého případu načrtl. Později jetě ádá Michala Gajdoe, aby mu od počátku vyprávěl, jak se vlastně dostal do styku se sektou Svědků Jehovových.

Gajdó vypovídá o náhlé smrti své eny, o depresivním duevním stavu, v něm se ocitl a o své bezradnosti, a také o pomoci, kterou mu začala v domácnosti poskytovat Marie Hokerová. Postupně se dostává k tomu, jak do jeho domku přicházel i Václav Hoker a získával ho pro jehovistickou víru.

Já jsem zpočátku těm jeho řečičkám vůbec nevěřil,” vypovídá kromě jiného Gajdo, jenome kdy potom do mě mluvil denně a někdy přicházel s argumenty, jim se nedalo odporovat, časem jsem podlehl. Zrovna jako můj otec … Slyels?” eptá Němeček Vopátkovi, zase jeden názorný příklad, e tam, kde necháváme volné pozice, okamitě proniká protivník.”

Nechtěl bys mi říct něco, co jetě neznám?”

Docela určitě to zná, jenome z denního ivota se nám tahle moudrost vytrácí.”

O tom si jetě můeme spolu popovídat…

Budeme muset. A nejen spolu …

Oba pracovníci kontrarozvědky jetě dál poslouchají Gajdoovu výpověď, Brychtovy otázky i klapot psacího stroje. Kdy potom podepisuje Michal Gajdo poslední list své předběné výpovědi, přichází na jeho místo Václav Hoker. Tehdy u se zúčastňují svými otázkami výslechu i Vopátek s Němečkem.

Hoker zpočátku stále jetě zapírá. Kdy vak mu Brychta předkládá fakta z Gajdoovy výpovědi a on k nim nemá uspokojivé vysvětlení, přichází i jeho neochotné přiznání. Není v něm vak ani stopa po lítosti nad smrtí mladého člověka, kterou spáchal, nýbr nenávist k těm, kteří jeho zločin odhalili. I teď setrvává Hoker ve svém nenávistném fanatismu vůči světu a lidem, z jeho úst zní otřesné cynické věty.

U jsem vám řekl, e jsem mladého Vondřicha zabil já sám. Nepopírám to..

Proč jste to udělal?”

Ten neznaboh si nezaslouil nic jiného, dostalo se mu spravedlivého trestu!”

Podle vás je spravedlivé trestat někoho, kdo se náhodou stane svědkem trestné činnosti?”

Tam k Vogelsangu přivedl toho neznaboha sám Satan. Vondřich byl jeho sluebníkem.”

A proto jste ho zavradil?”

Sluebníci Satanovi si nezaslouí nic jiného.”

To znamená, e podle vaí jehovistické doktríny by měli být vyvradováni vichni vai odpůrci?”

Kadý neznaboh bude potrestán.”

Vy, Hokere, pokud vím, povaujete za Satanovy sluebníky vechny lidi, co nejsou členy vaí sekty. Je to tak?”

Bylo to přání boha a on také ocení vechno, co děláme pro jeho slávu.”

Brychta má opět sto chutí povědět Hokerovi svůj názor k tomu, co právě řekl, uvědomuje si vak, e vyslýchaný čeká právě na takové příleitosti, aby mohl dál hlásat své zcestné a falené názory a odvádět tak pozornost od faktů, týkající se vlastního případu. Proto přehlíí Hokerova slova o boí slávě, k ní mu má někdy dopomáhat i vrada, a klade mu dalí otázky o samotném průběhu jeho zločinu.

Václav Hoker bez jakékoliv lítosti popisuje, jak Joku Vondřicha zabil. Jeho výpověd je shodná s tím, co ji řekl vyetřujícím Michal Gajdo. Nadporučík si pak upřesňuje jen některé podrobnosti. A také dalí Hokerovo počínání z doby, kdy Gajdo z místa činu uprchl.

Co jste dělal potom, kdy vás Gajdo opustil?”

Co bych měl dělat? Odtáhl jsem mrtvého Vondřicha k potoku, aby nebyl tak na ráně a vrátil jsem se na Vogelsang.”

Z výpovědi Michala Gajdoe je zřejmé, e měl zavraděný

Vondřich u sebe pět set korun, které mu dal Krasl za to, e bude mlčet o tom, co u Vogelsangu viděl.

Ty peníze jsem vzal a vrátil je bratru Ondřejovi. Byly přece jeho a ne mladého Vondřicha.”

A co bylo dál?

Nic. Ty ukryté zbraně jsme naloili do auta, bratr Ondřej odejel a já jsem el do práce.”

Hokerův cynismus působí na vechny otřesně. Mluví o vradě nezúčastněně a dál hlásá své bludy. Vechno zdůvodňuje svou oddaností k Jehovovi a sektě.

Podle vás lze tuto oddanost prokázat tím, e zabíjíte lidi?”

Přeje-li si to Jehova…

Jenome Vondřichovu smrt si nepřál, Hokere, Jehova, nýbr vy a Krasl!”

Jsem oddaný sluebník a udělal jsem co si Jehova přál.”

Pořád jedno a toté..

I fanatika můe přesvědčit, kdy si s ním dá práci, vzpomíná při Hokerových odpovědích major Vopátek na svou radu, kterou kdysi utědřil oltysovi. Teď v duchu bere svá slova zpátky a napadá ho cosi docela jiného; některé fanatiky, co nenávidějí lidi, lze převychovávat jen za mříemi.

Nadporučík Brychta postupně přivádí Hokera k tomu, e začíná vypovídat věcněji o průběhu vrady Josefa Vondřicha.

Jetě předtím, ne Václava Hokera, jeho enu i Michala Gajdoe odváejí do zajiovací vazby, ptá se nadporučík Brychta vyslýchaného na Fialkův příchod do jeho chalupy.

Přiel ráno,” vypovídá Václav Hoker, zrovna kdy jsem se chystal do práce. Poznal jsem na něm, e je na konci sil a přijal jsem ho jako bratra.”

Co jste hodlal s Fialkou dál udělat?”

Nevím, o tom jsem nepřemýlel, bůh by se o něho jistě postaral, byl jeho oddaným sluebníkem.”

Hergot, nechte u toho pánbíčkaření,” vybuchuje nečekaně Brychta, máte na svědomí lidský ivot a přesto pořád papoukujete o bohu, v jeho jménu zabíjíte lidi a jste ochoten nechat zničit pod jeho boskou zátitou celý svět…!

Brychta chtěl zřejmě pokračovat, ale najednou jako by se za svůj výbuný projev zastyděl, mává jen rukou a mnohem mírněji u dodává: O tomhle je teď koda slov…

Zanedlouho odjídějí od stříbrnohorského oddělení dvě vozidla, která odváejí zadrené do Plzně.

Přiblině ve stejnou dobu, kdy končí ve Stříbrných Horách jedno z dějství jehovistické tragédie, zastavuje před wiesbadenskou vilou Alfréda Holzsteina bílý mercedes jeho syna Gerharda. Vysoký světlovlasý mu vystupuje z vozu a nezvykle loudavým krokem prochází zahradou k budově vily. Mladímu z Holzsteinů se tentokrát ani dost málo nechce jít za otcem, aby mu oznámil, co se sám před necelou hodinou dověděl od doktora Kurta Fiedlera: Akce se nevydařila …!

Také tentokrát sedí Alfréd Holzstein ve své pracovně za pseudobarokním stolem, na jeho desce jsou poloeny nejrůznějí odborné publikace, věnované historickým zbraním.

Kdy se Gerhard Holzstein objevuje mezi dveřmi, jeho otec vzrueně vstává z křesla. Ani nečeká na synův obvyklý pozdrav a sám se dychtivě ptá: Tak co, Gerharde, u je má sbírka ve Wiesbadenu?”

Bohuel, není a …

Co …? Přece nechce říct, e se ty zbraně nepodařilo dopravit přes hranice?”

Gerhard Holzstein polyká naprázdno a nevýrazně kroutí hlavou. Teprve kdy vidí zděený otcův pohled, začíná hovořit.

Promiň, papá, ale ta operace se zbraněmi se nepodařila. Asi před hodinou mi oznámil doktor Fiedler, e lidé, kteří měli sbírku dopravit na území Spolkové republiky, byli v Československu zatčeni..

I se zbraněmi?”

Je mi líto, ale bude se s tím muset smířit. Plzeňská přepáka naí sekty byla odhalena a člověk, který v ní působil byl zatčen ..

To není pravda …!

Alfréd Holzstein se přidruje svou jedinou rukou opěradla křesla a spánky na jeho skráních očividně nabíhají. Stařec se dívá nepřítomným pohledem do tváře svého syna. Ten stojí rozpačitě pár kroků od dveří, nejraději by se otočil, otevřel je a utekl odtud. Namísto toho vak přerývaně chlácholí otce, který je v té chvíli duchem nepřítomný.

Byla to skutečně neastná shoda okolností… Nikdy předtím … Nic takového se sektě v minulosti nepřihodilo …”

Jetě v pátek večer,” říká sklesle stařec, jsi mě ujioval, e byly zbraně z úkrytu vyzvednuty a e jsou v bezpečí.”

Byl jsem informován, e vyzvednutí zbraní proběhlo bez komplikací. Ty zřejmě nastaly a v době, kdy měly být zbraně naloeny a dopraveny sem do Wiesbadenu. Pochop, papá, e to není jen tvoje ztráta, také nae sekta..

Zmínka o sektě náhle přivádí Alfréda Holzsteina k zuřivému výbuchu.

Vae sekta! Kalu ti na celou vai sektu, já přiel o svůj majetek a vůbec mě nezajímá, zda zavřeli v Československu nějaké tvoje bludaře. Nenávidím je, celou tu vai zatracenou sektu nenávidím, a tebe taky, slyí, Gerharde, i tebe nenávidím, protoe to vechno byl tvůj nápad! Přesvědčoval jsi mě o tom, jaké spolehlivé kanály má ta vae prokletá sekta…Jdi, jdi prosím tě pryč a u sem nikdy nechoď! A ti tvoji sektáři, co se tady dole ve vile scházejí, a u se tady také neobjevují, nebo je zničím, jako zničili oni mě! Tak jdi! Co jetě kouká? Chce vidět mé utrpení…?

Jediná ruka Alfréda Holzsteina ukazuje ke dveřím. A syn nemá sílu neuposlechnout tohoto příkazu. Odchází beze slova od svého rozhořčeného otce.

Také ve wiesbadenské vile se tedy končí jedno z dějství jehovistické hry. Oba jeho aktéři jsou svým způsobem neastní. Jeden pro ztrátu majetku, který vlastně nikdy nebyl jeho, nebo zbraně ukryté u Vogelsangu naloupil při svém válečném taení Evropou, druhý proto, e jeho snaha přivést otce do řad sekty Svědků Jehovových naprosto zkrachovala. Gerhard Holzstein nezískal nového vyznavače víry, ale naopak ztratil otce.

XXII

Ve sluebním embéčku, které stoupá hadovitými serpentinami k Vogelsangu, sedí trojice muů. V přední části vozu oba Praáci - Němeček a Krejčík, na zadním sedadle Zdeněk Vopátek, Zatímco poručík za volantem bedlivě sleduje kamenitou cestu, oba majoři si toho mají hodně co povídat. Začalo to vlastně u ve chvíli, kdy vyjeli ze Stříbrných Hor.

Řikal jsi, Milane, e si budeme muset spolu o něčem, co souvisí s tímto případem, promluvit…”

Říkal, a myslel jsem to váně. Uvaoval jsem o tom, kdy jsem poslouchal výpovědi toho vaeho údrbáře Gajdoe.

Jo, a hned jsi musel po mné vypálit jízlivost o volných pozicích, které okamitě obsazuje nepřítel. Ty si myslí, e jsem si to při té Gajdoově zpovědi neuvědomoval? A moc dobře!

Nepříjemné pravdy se vdycky těko poslouchají.”

Tak počkej, Milane. Můe mi říct, co jsem měl podle tebe dělat? Samozřejmě, e jsem věděl o tom Gajdoově rodinném netěstí a také o té jeho situaci, která potom nastala, měl jsem se snad sebrat a jít mu pomáhat do chalupy opatrovat děti?”

Nerozčiluj se. Já přece netvrdím, e ty jsi to musel dělat, říkám jen, e jste v tom Gajdoe nechali. Stal se bezbranným a nikdo z vás mu nepodal ani prst. Moná, e by bylo stačilo s ním párkrát promluvit a on nemusel podlehnout těm Hokerovým povídačkám.”

Tak poslouchej, Milane, pokud já vím, tak s ním mluvil major Nováček nejméně třikrát. Dokonce se ho ptal, zda nepotřebuje v něčem pomoci. Gajdo ovem v té době cokoliv odmítal. Byl prostě ve srabu a my jsme si mysleli, e to vechno spraví čas …

Říká, e s ním Nováček mluvil nejméně třikrát? A kolikrát myslí, e s ním mluvil Hoker? Třicetkrát a moná jetě víckrát a navíc mu tam posílal svou enu, aby mu pomáhala. Takové sluby obvykle vydají za desítky dalích rozhovorů.”

Ty mě chce, Milane, váně rozzlobit. Ví, kolik má Nováček na starosti lidí?”

Samozřejmě, e vím.”

Tak vidí a ten zatracený Hoker si vzal na muku vlastně jediného člověka Gajdoe.”

Souhlasím s tím, e má Nováček na starosti stovky lidí, ale Gajdoe měl, Milane, u útvaru jenom jednoho. Kolika lidem z těch stovek vojáků, o ně se Nováček stará, náhle umřela ena a on zůstal se dvěma malými dětmi a s nemocným tátou docela sám …? Tak vidí! Ono je třeba o teorii hlavního článku umět nejen vykládat, ale také ho pouívat v kadodenním ivotě. A podle mého názoru byl Gajdo v té kritické době hlavním článkem. Pro Nováčka, nebo alespoň pro některého z jeho spolupracovníků …

Kdy ona je, Milane, teorie jedna věc a praxe druhá ..

Ale? Copak mi to tady najednou povídá? A zrovna ty. Nedostal jsi se snad mezi lidi, co kdy upadnou v praxi do úzkých, začnou obviňovat a zatracovat teorii?”

Já přece nechci omlouvat, e jsme udělali v případě Gajdoe chybu ..

To jsem rád, e si to uvědomuje, jenome ty si vezmi jenom to, co je tvoje. Ostatní a si zase přisvojí, co náleí jim. Tvoje chyba byla, Zdeňku, hlavně v tom, e jsi hodil celou tu nebezpečnou činnost zdejích Svědků za hlavu. Kdy jsem tady byl v lednu, upozorňoval jsem tě na ně. Kdybys mě byl poslechl, byl by ses asi dostal i ke Gajdoovi. Takhle jsi neměl o jeho jehovistickém poblouznění ani potuchy. A s tím Fialkou to bylo něco podobného. Od začátku jsi věděl, e byl kontaktován jehovisty, a přece jsi ho pustil ze zřetele. Udělal jsi vůbec po jeho příchodu k útvaru nějaká opatření…?

O tom jsem ti přece říkal. Zpočátku ano. Potom se u o něho starali jiní; velitel roty, mládeníci a vlastně vichni vojáci. e jim to nevylo, to snad ani není jejich chyba. Politruk roty byl, bohuel, právě v té době v kursu. Jako z udělání, kdy by ho byl oltys nejvíc potřeboval. Jinak ovem ..

Jinak to taky mělo, Zdeňku, dopadnout docela jinak, ne to dopadlo, tohle si přece nemůeme zastírat!”

Sakra, já abych si teď připadal odpovědný za vechno, co se tady odehrálo.

Viníky, Zdeňku, známe! Ti jsou v tomto případě docela jasní! Jehovisté, a celá ta jejich destruktivní víra, která demoralizuje lidi a odvádí je od reálného ivota. Jenome my máme, hochu, za povinnost těmto nebezpečným Svědkům zabraňovat, aby zatahovali do svého podsvětí dalí oběti. A to se nám právě v tomhle případě příli nevyvedlo. To snad uznává, nebo ne?

Teď zrovna ne, ale asi má pravdu ..

Kam teď?” ptá se Krejčík, který se a dosud plně věnoval řízení a do rozhovoru svých starích kolegů se neodvaoval zasáhnout. I kdy měl k ledasčemu z toho, co bylo vyřčeno svůj názor. Někdy totoný s Němečkem, jindy se zase spí přikláněl k Vopátkovi.

Tady tou horní cestou,” říká umavský znalec Němeček. A potom jetě dodává: Obě cesty vedou k Vogelsangu, ale ta dolní je příli zarostlá.”

Zanedlouho potom u stojí vůz skoro na stejném místě, na něm parkoval před několika dny Ondřej Krasl se svou simkou. Trojíce vylézá z auta a míří k polorozbořenému statku.

Kde říkal Gajdo, e byla ta skrý? ” ptá se poručík Krejčík.

Tamhle nahoře pod katany …

lapou porostem suché trávy, z ní u se prodraly jasně

zelené lahouny a výhonky nové vegetace. A potom se dostávají k čerstvě vykopané jámě. Chvíli na ní vichni mlčky hledí a teprve po chvíli Zdeněk Vopátek konstatuje. Tady to vlastně vechno začalo u tenkrát, kdy sem ten hitlerovský oficír ukryl zbraně . .”

Moná. Anebo u mnohem dřív, kdy je loupil kdesi po Evropě,” připojuje se k Vopátkově poznámce poručík Krejčík.

Ty zbraně, a to co se tady kolem nich teď odehrálo,” podotýká Němeček,, jsou ovem jenom jednou z epizod, které jehovisté v současné době v různých koutech světa inscenují. A vechny jsou nebezpečné. Pro lidi a pro lidstvo.”

Protoe je inscenuji Nebezpeční Svědci,” říká u poněkud humornějím tónem poručík Krejčík.

Tak nebezpeční, e bych je vechny i s těmi jejich bludy do téhle jámy zaházel,” ulevuje si Vopátek.

Tak si seeň lopatu a já si zatím vyběhnu kousek nahoru, porozhlédnout se po kraji. Tamhle z louky je toti báječný výhled na Reckerberg a na Bílý potok a vůbec na tenhle pohádkový kout umavy. Počkejte na mne u vozu …”

Milan Němeček vykračuje vzhůru do stráně nad Vogelsangem, aby se alespoň chvíli potěil pohledem na krajinu, kterou si tolik oblíbil, a po ní se mu v Praze často zasteskne. Mraky, které se jetě odpoledne potulovaly po vrcholcích kopců, se teď na samý podvečer protrhaly, chvílemi se dokonce objevují sluneční paprsky a ozařují svým jasem umavské moře lesů.

Major se dostává na své oblíbené místo pod Kozími hřbety. Tady se zastavuje a laská očima blízký vrchol Reckerbergu, stráně pod Červenou i vzdálené Stříbrné Hory. Asi by rád, právě v tuto chvíli, zapomněl na vechno, co se v nedávné době událo právě tady, kde je mu tak dobře. Nedaří se mu vak od toho odpoutat, nebo vechny ty záitky jsou příli silné. Uvědomuje si, e se mu na tento případ vlastně nepodaří zapomenout u nikdy v ivotě. Snad jen čas smae nejoklivějí detaily celé této tragédie. Zůstanou vak vzpomínky a poučení.

Na poučení myslí i Zdeněk Vopátek. Je opřen o vůz, kouří jednu ze svých četných cigaret a nepřítomným pohledem sleduje poručíka Krejčíka. Ten se sklání nad trsy blatouchů, trhá velké luté květy a skládá je do svazečku. Pro Němečkovu enu,” vysvětlil Vopátkovi, ne odeel od auta.

Zdeňkovi Vopátkovi teď klopýtají hlavou jiné mylenky, ne na kytičku lutavých blatouchů. V duchu se znova vrací k rozmluvě, kterou měli s Milanem Němečkem. Také on se k ní

bude nepochybně jetě mnohokrát vracet. U nyní vak dává svému kolegovi v mnohém za pravdu.

Po světě chodí pořád jetě dost lidí, uvauje Vopátek, co stojí proti naemu světu. A nejsou to jenom ti, jejich modlou je kapitál a vlastní bohatství. Při taení, které vede starý svět proti novému, s nimi lapou v jednom iku i maloměáci a také ti, kteří jsou schopni pro své scestné názory dokonce i zabíjet a ničit. Člověka, lidi, lidstvo. Vím co mají k dispozici; atomovými bombami, kanóny, samopaly a někdy i krumpáčem …

Kolikrát u si, Vopátku, tohle slyel nebo četl, napadá majora, a přece pokadé, kdy se s něčím takovým setká, udivuje tě to, jako kdy jsi se poprvé v ivotě ocitl na břehu moře. Člověk, který se rozhodl dělat práci, které jsi se upsal, na to nesmí zřejmě zapomínat ani na chvíli. Nemá právo na oddychové časy. Těm, co stojí na opačné straně barikády stačí, abychom na chvíli zapomněli na ostraitost a vyráejí k útoku. Přesně, jak to říkal Němeček; bez váhání se vrhají na pozice, které necháváme neobsazené. Zrovna jako to udělali Svědci Jehovovi. Tady jsme je teď z jejich pozic vyhnali, jenome to stálo lidský ivot.

Majora vyruuje z jeho úvah Němeček. Vímá si Vopátkova rozpoloení, bere ho za rameno. Nesmutni, Zdeňku, tak u to v ivotě chodí, nejsou jen samá vítězství, někdy člověk v tom běhu i zakopne. Jde o to, aby těch kopanců bylo co nejméně. Moná, e i proto jsem ti musel říct to, co jsem ti řekl, kdy jsme jeli sem. Chyby a nedostatky si dokáe, Zdeňku, připustit jen člověk, který je silný. A my přece silní jsme!

Zdeněk Vopátek pokyvuje zamyleně hlavou.

Zanedlouho potom nasedají vichni do auta a odjídějí. Za nimi zůstává polorozbořený Vogelsang.

Konec