Nevystřelený náboj - Ján tiavnický

ero v místnosti houstlo. Zahalovalo předměty tmavým sametem, zaoblovalo ostré hrany a stíralo barevné odstíny. Stůl, idle, skříň, malý stolek, na něm stálo rádio, stejně jako kovový věák u dveří nabývaly neurčitě edavé barvy, do ní se kadým okamikem přilévala noční čerň.

Tono leel na válendě, objímal Kleopatru a znovu se zmocňoval jejího těla. Současně se jí rty přisál k hrdlu, a se zachvěla bolestí. Působilo mu to potěení. Jen a ji jeho milování trýzní, a cítí, e ji ovládá chlap.

Kleopatra se mu snaila vymanit z náruče. Tono jakoby na to čekal. Surově jí stiskl pěkně formovaný prs.

Zasténala bolestí.

,,Proč mě trápí, Tono?” zaeptala.

Abys věděla, e jsem měl opuák. A hlavně abys nezapomněla komu patří.”

Musí být pokadé tak hrubý?”

enskou a kobylu naučí poslunosti jen bičem,” zasmál se a odkopl zmačkanou přikrývku. Posadil se. Opřel se zády o zeď a natáhl se pro cigaretu a zapalovač. Vloil si do úst marsku, připálil, lačně vtáhl dým a zvolna ho vyfukoval nosem.

Vdycky touil po tom, aby ho někdo poslouchal, aby se mu podřizoval a aby se ho bál. U jako kolák si pod různými záminkami osoboval právo rozkazovat mladím spoluákům; ukládal jim různé úkoly, někdy naprosto nesmyslné, za jejich nesplnění uděloval tresty. Nutil je třeba stát na jedné noze, vypít najednou litr vody nebo mu museli odevzdat drobné úspory, za ně, přímo před jejich očima, nakoupil pamlsky a s poitkem si na nich pochutnával. Proti jeho útisku se vzbouřil jen jeden. Útlý Mao Cvoreň. Tono pro něj proto vymyslel přísnějí trest, ale Mao ho odmítl splnit. Počkal si tedy na něj a zmlátil ho. Cvoreň výprask vydrel. Tonovi vak oznámil, e ho u víckrát neposlechne, i kdyby mu přikázal zvednout ze země třeba jen stéblo. Rozzuřený Tono k němu skočil, rozhodnut výprask zopakovat. Mao klidně řekl, e vechno poví svým třem starím bratrům, a ti u si najdou způsob, jak svého mladího bráku pomstít. Tono se zarazil. Proti třem neměl naději na úspěch. Prohra by se roznesla mezi spoluáky a jeho presti vůdce by tím velmi utrpěla. Zkuenost s Matěm Cvoreněm Tona poučila. Od té doby bral do party jen takové, kteří se mu ochotně podřizovali a o nich věděl, e se mu nepostaví na odpor…

V nachové záři cigarety se mu zjasňovala a opět ztrácela ve

tmě postava leící Kleopatry. Dlouhé černé vlasy, které jí při chůzi padaly do pasu, vytvářely na válendě jakousi poduku, na ní spočívala její hlava s vysokým čelem a výraznými křivkami obočí. Dobře znal i ty krásné černé oči. Ramena měla Kleopatra útlá, téměř dětská, ale ňadra se jí vyzývavě tyčila vzhůru a přitahovala muské pohledy. Tono o tom dobře věděl. Také mu bylo jasné, e od Kleopatry nemůe čekat skutečnou lásku. A e se s ním miluje jen ze strachu. Právě to jej vzruovalo. Kdyby ho měla opravdu ráda, asi by se jí dávno nasytil a opustil ji. Jene vědomí, e se ho Kleopatra bojí, ho k ní přitahovalo a od chvíle, kdy ji poznal, ji tvrdě omezoval a podřizoval si ji.

Pozvedla se a opřela o loket. Tono ji okamitě volnou rukou chytil za dlouhé vlasy a začal si je otáčet kolem zápěstí.

Má toho dost, co? zeptal se svým typickým ironickým způsobem.

,,Utýral bys mě, odpověděla a kdy ji nepřestal tahat za vlasy, tieji dodala: To bolí…”

Jsem přece chlap. Která baba se pode mne dostane, musí mít pocit, e ji přejel tank.”

Pus mě, vzdychla.

Jetě si musíme popovídat!”

Popovídat si můeme. Dokdy má opuák? Do zítřka?”

O to se nestarej!” odsekl a sáhl pro dalí cigaretu. Vojna je moje věc ..

Zeptat se snad můu, ne?”

Ne!”

A proč?”

Kdo hodně ví, hodně taky poví. Já takový lidi nemám rád.”

S kým bych o tom asi mluvila,” ohradila se. U jsem někdy řekla něco, co jsi nechtěl?”

To bych ti ani neradil! Ví, e mám pádnou ruku. A znám i jiný triky.”

Co ode mne vlastně chce?”

Co?!” zazubil se. ,,Abys neilhala po cizích nohavicích.”

To u jsi mi říkal!”

Jenom ti to připomínám,” dodal Tono drsně. Zatím ti to jenom připomínám.”

Dobrá, a dál?”

Já, a nikdo jinej. Rozumí . ..!” kubl ji plnou silou za vlasy. Zabiju tě, jestli se dozvím, es někoho jinýho pustila ke svejm nárazníkům. Zabiju …”

Vstal. Podíval se na hodinky a hlasitě zaklel:

Krucifix! Skoro půlnoc. Nejvyí čas, abych el. Mohli by nás třeba zvednout a měl bych průvih!”

Při světle noční lampičky se začal oblékat. V koili a kalhotách od stejnokroje odeel do koupelny a pod ledovou vodou se opláchl. Kdy se vrátil, zeptala se Kleopatra:

Mám ti připravit něco na cestu?”

Nemusí. Jídla máme dost.”

Kávu nechce?”

Ty jse sama nejlepí ivotobudič,” zazubil se směrem k válendě, obeel stůl a dlaní pleskl dívku po nahém těle. Tohle je lepí ne tuplovaný kafe.”

Přetáhla přes sebe přikrývku a polkla slzy, které se jí draly do očí.

Kdy zase přijede?” zeptala se nesměle.

Čekej a uvidí. Nejsem tak blbej jako Cyrda z naí čety. Ne jede na opuák, pole telegram tý svý frajlince. Jakoby jí dával avízo! Trouba zamilovaněji. A to mu u kamarád psal, co mu doma Olinka vyvádí. Jene on jí věří jako titěnýmu slovu.”

Rozsvítil lustr a otevřel skříň. V zrcadle zkontroloval stejnokroj a stáhl volně pásek. Čapku si frajersky zastrčil pod nárameník. O krok ustoupil, aby se viděl v zrcadle celý. Krátce sestřiené vlasy, celkem hezký obličej, silnějí rty a kolem úst prohlubující se vráska. Na té si hodně zakládal. Bylo dokonce období, kdy se ji snail zvýraznit tukou, kterou si eny přibarvují obvykle obočí. Myslel si, e podobnou vrásku kolem úst mají jen tvrdí a energičtí chlapi. Ti, kteří nejdřív vystřeli a teprve potom se zeptají, zda protějek je nepřítel nebo měl v úmyslu jen kamarádsky pozdravit. Tak nějak vypadal hrdina, kterého viděl v jednom americkém filmu.

Tono si přejel ukazovákem po vrásce, otočil se a vyndal ze skříně Kleopatřinu kabelku. Bez rozpaků ji otevřel a začal se v ní přehrabovat.

Co tam hledá?” ozvalo se polekaně z válendy.

Kde má peněenku?”

Zase chce peníze?”

Mazák hodně potřebuje,” procedil a hodil kabelku zpět do skříně. Tak kde má prachy?”

Tono, prosím tě! Potřebuji si koupit střevíce. Posledně jsem ti dala tři stovky.”

Myslí, e to stačí? Dluím u dvě kila. Naval pětistovku a budeme si kvit.”

Tolik nemůu ..

Dělej, nebo ti seberu vechno, co najdu! A já hledat umím! To ví moc dobře.”

,,Tak tři, jako posledně,” začala opatrně vyjednávat.

Řek jsem pět. Vydělává dost, ne?”

,,Ale já ty boty fakt potřebuju.”

,,Hoď sebou, nebo ..Tono vytáhl ze skříně několikerý aty a hodil je na podlahu. Bez ohledu na to, e po nich lape, přistoupil k válendě: ,,Čekám pět minut, pak se dám do hledání sám.”

,,Prosím tě, počkej,” vzdechla, vyskočila a nahá se rozběhla do koupelny.

Vrátila se s pětistovkou a poloila ji na kraj stolu.

No vida,” zachechtal se jako při povedeném vtipu. Kdy se chce, vechno jde.”

Couvla před ním k oknu a rukama si zakryla prsa. Viděla, jak bankovku na čtyřikrát přeloil a vsunul do kapsy. Potom se rozkročil a levou rukou zasalutoval.

Čau, Kleopatro!” uklíbl se a výhruně dodal: Nezapomeň, patří jen mně!”

Mlčela. Věděla, e se tak vyhne dalím urákám a poníení. Přála si, aby u odeel.

Nepospíchal. V předsíni otevřel ledničku, vytáhl láhev piva, otevřel ji o dvířka a začal dlouhými douky pít.

Prima,” usmál se a pozvedl láhev. Nedá si se mnou?”

Nemám chu. Je u pozdě.”

Pochutnala sis jinak, co?”

Nech si ty řeči.”

Slečince se moje řeči nelíběj?” Pomalu se vracel do pokoje.

U zapomněla, z čeho jsem ji vytáh?”

Ale nezapomněla, Tono,” vydechla. Nemusí mi to pořád připomínat.”

Ale jo, musím. Některý lidi mají toti krátkou pamě.”

Já k nim nepatřím.”

Tvoje těstí. Jinak …”

Dopil pivo, prázdnou láhev hodil na válendu, otočil se a vyel z bytu. Vchodové dveře nechal pootevřené.

Kleopatra slyela, jak přivolal výtah, nastoupil a sjíděl do přízemí. Po chvíli, kdy měla jistotu, e se nevrátí, si oblékla lehký upan, zavřela dveře a otočila klíčem. Snaila se nevnímat nepořádek, který po sobě zanechal. Zhasla světlo a opatrně přistoupila k oknu. Ulice byla prázdná a tichá. Tono jakoby se propadl do země.

Hodiny začaly odbíjet jednu po půlnoci.

Dlouho a usedavě plakala pod pokrývkou, kterou si přetáhla přes hlavu. Cítila, jak se jí slzy kutálejí po tvářích a na poltáři vytvářejí mokrou skvrnu. Rostla do íře, prosakovala, ale na to Kleopatra nemyslela, Bolest jí lomcovala jako prudký podzimní vítr korunami stromů. Stále a stále se vracela k jedné, jediné otázce, která ji v poslední době vytrvale trápila. Co způsobilo, e se dostala do područí tohohle chlapa? Je to jen její vina? Kam se poděli lidé, kteří o sobě tvrdili, e ji mají rádi? Copak neviděli, do jakého bahna padá a e se v něm můe upinit na celý ivot?

Babičku z otcovy strany musí vynechat. Ta za nic nemůe. Stojí nad vemi ostatními. Je jako sluníčko, které dává světlo a teplo. Kdyby ila, určitě by i teď poradila, co dělat, aby unikla ze entouru, do něho ji zapřáhl Tono vik. Kdykoli se s babičkou setkala, měla pocit, e se vední den změnil ve svátek. Stačilo, e byla v její blízkosti, e ji mohla poslouchat a sama klást otázky. A ty prázdniny u babičky na vesnici! Pořád spolu něco kutily, babička měla na kadou zvídavou otázku odpověď, dovedla tak hezky vyprávět o vem, co viděly kolem sebe. Nejkrásnějí byly jejich procházky do luk a okolních lesů. Dodnes si Kleopatra pamatuje, na co je dobrý ten či onen květ, bylinka nebo plod. Z čeho se má uvařit čaj, z čeho odvar na otoky.

Babička chodila kadou sobotu na hřbitov, kde ve stínu husté borovice odpočíval děda. Říkala o něm, e práci chytal vdycky za tenčí konec. Občas se zapomněl s kamarády v hospodě, zvlá kdy ho přemluvili, aby jim zahrál na prastaré heligónce. Písničku za písničkou uměl vyhrávat tak pěkně, e ani nezpozorovali, kdy se večer a noc přehouply do ranního svítání. Po takové prozpívané noci se věru těko pracovalo. Babka se na dědu doopravdy nehněvala, třebae ho ráno nevítala s úsměvem a naoko mu pro pořádek parádně vynadala. Tak takové to mezi námi bylo, říkávala, kdy na dědu vzpomínala a zalévala květy na hrobě. On kolem sebe rozdával radost a smích a já musela myslet na vánějí věci. Ale srdce měl zlaté. Zatímco v době nezaměstnanosti jiní naříkali, on se jakoby vysmíval. I chlapy pobuřoval. Povídám, brečet nebudeme. Radi pánům četníkům zazpíváme takovou, e je polehtá jako nů mezi ebry.

Snad i proto, e středem vnitřího Kleopatřina světa byla velmi dlouho babička, nestačila postřehnout, co se kolem ní děje.

Kdy nenadále na sklonku zimy zemřela, dorůstající Kleopatra potřebovala náhradu. Začala citlivěji vnímat i vztahy mezi otcem a matkou.

Táta, montér, odcházel z domova na celé dlouhé týdny. Vracel se vdycky s ooupaným kufříkem, do něho si před odchodem sám skládal koile, spodky, holicí potřeby a domácí slaninu. Často tvrdil, e by bez ní nedokázal dobře pracovat. Při návratu vytahoval z kufříku různé dobroty, bonbóny, čokoládu, pomeranče, banány, a s provinilým úsměvem je vkládal Kleopatře do náručí. K narozeninám a jmeninám přidával k pamlskům stokorunu se slovy, aby si koupila něco na sebe. Moná e by sám koupil halenku, svetřík nebo módní čapku, ale stávalo se, e do jeho návratu z montáe vyrostla natolik, e se na ni udiveně zadíval a jen kroutil hlavou.

Voněl elezem a ohněm, kterým spojoval kovové pláty a traverzy na mostech, a jetě něčím, co jako dítě a později vnitřními zmatky procházející pubertální dívka nedokázala identifikovat. A později pochopila, e to byl pach přechodných bydli, maringotek, baráků… vůně putování a stěhování ze stavby na stavbu, vůně, v ní jistotu tvořila jen práce a vzdálený domov, který se mu v určité době začal rozpadat.

Nedal na sobě znát, e ví, jak se mu jistota domova obrací vniveč a e se opravdový domov stává přechodným bydlitěm, zatímco provizoria na velkých stavbách získávají charakter trvalého bydlení. Určitě tím trpěl a trápiI se. Pravděpodobně se snail problém řeit, ale kde jsou dva a jeden nemá zájem zpevnit trhající se pouto, tak musí dojít k rozchodu. I potom jí posílal peníze. Často značné sumy. Ale Kleopatra z nich měla málo uitku. Matka říkala, e jí peníze ukládá na spořitelní kníku, aby měla jednou počinek do manelství, a si najde ivotního partnera. Jene stejně jako v mnoha jiných záleitostech, lhala s podmanivým úsměvem na rtech i v tomto případě.

Ji, předevím vlastní matku by měla obviňovat z toho, e dodnes, po letech, kdy se poprvé setkala s Tonem vikem, si v jeho blízkosti připadá jako jeho sluka s povinnostmi soulonice. Matka na ni nikdy neměla čas. Buď odcházela za svými kamarádkami a přáteli, nebo doma připravovala pohotění na mejdany, které často trvaly celou noc. Aby Klea neruila, zavírala ji do dětského pokoje. Později se matka u ani nesnaila něco zakrývat. Kdy ji Klea uviděla v posteli s cizím chlapem, bez rozpaků milenci řekla, e je to její dcera, kterou má s tím hňupem, co se motá někde na stavbách. Potom obvykle nařídila, aby jim Klea přinesla víno, pivo, hlt borovičky nebo aby uvařila kávu. Chlapi se usmívali, občas některý upadl do rozpaků a naznačil, aby ji poslala pryč. Matka se tomu smála a dobírala si partnera, e se před děckem stydí. Neuvědomovala si, e dcera u není malá. Právě matka tímto svým ,ivotním stylem způsobila, e Klea rychleji dospívala. A na cestě k dospělosti ji provázely stinné stránky ivota.

Kdy ji jeden večer podnapilý chlap začal ohmatávat a snail se jí svléci pyamo, zatímco se matka sprchovala v koupelně, zakousla se mu do ruky a vyběhla z bytu na ulici. Dlouhé hodiny se skrývala za silnými kmeny stromů v nedalekém parku, ne se odváila vrátit domů. Matku naprosto nezajímalo, kde byla, co dělala a proč je jen v pyamu.

Potom začala opoutět byt stále častěji. Sotva se vrátila ze závodu, kde se učila ít konfekci, převlékla se a odcházela. Kam? Nedaleké denní bistro Astra se stalo místem, kde se dobře cítila. Vdycky zde narazila na nějakou kamarádku a od rána do večera tu z music-boxu hřměla hudba.

Tady se také seznámila s Tonem. Říkali mu erif. Líbil se jí. Mezi kluky byl autoritou. Holky se draly o jeho přízeň. Jak byla astná, e si vybral právě ji! Překřtil ji z Milky Takáčové na Kleopatru, co se rychle ujalo i mezi ostatními.

S odstupem času má pocit, e se tehdy podobala noční můře, kterou láká plamen svíčky a neuvědomuje si jeho nebezpečí. I ona byla ochotna kdykoli a jakkoli splnit kadé Tonovo přání. Ochotně dělala stěnu, kdy Tono - erif s partou vykrádal auta na parkoviti. Tono vytipoval rakouského řidiče v motorestu Vlatovka, ona se na něj nalepila a snaila se ho co nejdéle zabavit. Venku mezitím parta udělala jeho vůz. Kdy skončili, jeden z kluků veel dovnitř a dal jí znamení, e se můe s Vídeňákem rozloučit. Udělala to jednodue. Omluvila se, zala na toaletu a zmizela. Venku přisedla k Tonovi do auta s kořistí. Ostatní nasedli na motorky a ztratili se.

Jak Tono po těchto výpadech naloil s ukradenými věcmi,

O tom neměla nejmení tuení. Ale někde musel udělat chybu. Moná, e se někomu z překupníků zdálo, e Tono hodně a lehce vydělává. Nebo se nedohodli na cenách… prostě celou partu prásknul. Jak jinak by bylo moné, e je Bezpečnost zadrela právě ve chvíli, kdy překládali kartóny s francouzskými voňavkami z přívěsu do staré oktávie, kterou pouívali k rozvozu. Tono nemohl v té chvíli nic dělat; ani utéct, ani celou záleitost hodit na někoho jiného. Nakonec si zahrál na skutečného erifa a vzal celou akci na sebe. Ostatní, které pochytali společně s ním, označil za pouhé pomocníky.

Tehdy se děsně vylekala. Bála se, e Tono nebo některý z kluků prozradí i ji. Ale nic se nestalo. A později se dozvěděla, e ji při vyetřování neprozradili na Tonův příkaz. Kleopatra musí zůstat čistá! Na Kleopatru nesmí padnout ani stín podezření! Kleopatru neznáme a nikdy nepatřila mezi nás!

Teprve po Tonově návratu z výkonu trestu pochopila, co tím skutečně sledoval. Musela se mu teď plně podřídit. Přitom ji hlídal, aby s někým jiným nenavázala známost. V továrně i mimo pracovitě. Sám pěstoval styky i s jinými děvčaty. Dokonce si od ní půjčoval i byt. Zůstal jí po matce, kdy se po rozvodu za jednoho ze svých milenců provdala a odstěhovala kamsi na druhý konec republiky. Poslal ji třeba do kina prosedět pár hodin v kavárně, dokud se Tono neukázal a neřekl, e se smí vrátit domů.

Mnohokrát u byla rozhodnutá, e se vím skoncuje, sama půjde na Bezpečnost a oznámí, jak se podílela na vykrádání aut s Tonovou partou. Nakonec ji ale vdycky cosi zarazilo. Jednou strach z následků, jindy obava, co by řekly spolupracovnice, větinou starí eny, které se dojedné cítily být tak troku její matkou. Měly radost, e Milka zapadla do kolektivu, podává dobré výkony a často zaskočí i za ty, které musely s různých důvodů zůstat doma. Z hodné a ikovné Milky by se v jejich očích ze dne na den stala zlodějka a poběhlice. Kdyby jen tuily, co proívá! Jak trpí, kdy jí napůl ertem a napůl váně navrhují seznámení s některým z mladých chlapců z dílny. Mnohý se jí líbil, ráda by si la zatancovat do závodního klubu. Ale jako stálá hrozba tu vdycky stál Tono.

Ani teď, před odchodem, nezapomněl vyhroovat. Nejhorí ze veho je, e k Tonovi u nic necítí. Pubertální obdiv vystřídal strach a obava, kdy konečně tenhle vztah skončí a kolik starostí, slzí a bolestí jí jetě přinese.

Poodkryla přikrývku, setřela slzy z očí a bolestně vzdychla.

Zaplavila ji nová vlna beznaděje. Přitáhla si nohy k bradě, objala je rukama, čelo přitiskla ke kolenům a znovu se hořce rozplakala.

Za oknem stále panovala noc. Ta temná a současně nejklidnějí. Čerň před svítáním. I lampy pouličního osvětlení jakoby únavou zúily zářící kruhy kolem sebe.

Znovu si vzpomněla na babičku. Na její průpovídku, e chvíle, ne začne nepozorovaně zápasit následující den s nocí, jsou pro osamělého člověka nejtěí. Jakoby v té době zeslábla i jeho vůle k ivotu. Právě proto tehdy nejčastěji umírají lidé z vlastního rozhodnutí…

Zachvěla se, rychle si svlaila okoralé rty a zaeptala:

Ne … to ne! . .

*

Tono pomalu kráčel po úzké cestičce v parku, lemované z obou stran starými, mohutnými katany. Jejich koruny se vzájemně proplétaly, take vytvářely nad cestou zelenou klenbu. Teď v noci ířily kolem sebe natrpklou vůni listí a občas se z houtiny ozvalo ospalé ptačí tíknutí.

Třebae cestička nebyla osvětlená, kráčel Tono jistě. Důvěrně ji znal, často se tudy procházel nebo na někoho čekal. V dobách, kdy byl malým chlapcem, nejednou přespal v hustých větvích třetího katanu od konce. To tehdy, kdy opilý otec vechny vyhnal na ulici s tvrzením, e cizí parchanty nebude vychovávat. Během doby si své provizorní bydlení vylepil. Z volejbalové sítě, kterou ukradl na nedalekém kolním hřiti, si vyrobil jakési visuté lůko a v dutině katanu měl vdycky připravené suenky nebo cukrátka.

V mylenkách se vracel ke Kleopatře a k vojenské základní slubě. Na podzim začal kroutit druhý rok. Zpočátku se mu na vojně vechno protivilo. Vstávání, cvičení, učení, pořádek v osobních věcech … dokonce i doba volna, protoe si nemohl v Armě dát pivo s velkým rumem. Postupně si k vojenské slubě vytvořil zvlátní vztah podle zásady, e vechno zlé je k něčemu dobré. Naučí se přece zacházet se zbraní a seznámí se i s trhavinami a výbuninami. Do budoucnosti to budou zkuenosti k nezaplacení. K vykrádání aut se u nevrátí. Za to se nevyplatí chodit do basy. Velcí formáti plánují a uskutečňují velké akce. A on se cítí velkým formátem.

Jene co velkého se dá u nás udělat? Banka těko, protoe tam se pracuje víc s papíry a eky, ne s hotovými penězi. Ale taková pota… To by byla tutovka. Vpálit tam, kde jsou uplíky plné peněz, namířit na slečinku samopal a zařvat: Vechno sem, nebo ti udělám do břicha tolik děr, kolik má roků … Paráda! A pak by měl dost peněz, aby si mohl koupit po čem touí. Jene k tomu potřebuje komplice, nejlíp Kleopatru. Dostane se vude a není nápadná …

Tono u viděl celou akci. Kadý detail musí zapadat podle plánu. Vybere si mení potu. Vejdou dovnitř a bude prázdno. Pod plátěm, přehozeným přes ruku, bude dret připravenou zbraň. Vzápětí dá Kleopatra od přísluné přepáky smluvené znamení. Rázně vykročí, namíří hlaveň na úřednici za okénkem a křikne: ,.Vechno, co má, dej do týhle taky!” Vhodí jí otevřeným okénkem kabelu. Hned, jak vyjde ze dveří, začne Kleopatra hystericky křičet. Tím na sebe upoutá pozornost, zatímco on klidně vyjde na ulici, sedne na motorku, která je stejně ukradená. Projede několika ulicemi a motorku nechá stát. Nakonec se sejdou v Kleopatřině bytu.

Prima,” zasmál se sám pro sebe.

Jednou něco takového určitě udělám. Moná i větího. A pak budu hledat prostor k uplatnění jinde. Kde, to si zatím neuměl představit.

Zarazil se, kdy si uvědomil, e proel celou alej a ocitl se na volném prostranství před parkem. To by mi tak chybělo, vletět do náruče lítačce. Kolem elezniční stanice vdycky nejvíc slídí.

Couvl nazpět, trochu se skryl za silný kmen starého stromu, vtáhl vůni katanového dřeva a listí, sepulil rty a hvízdl. Park mu odpověděl krátkou ozvěnou. Tono se ledabyle opřel o strom a čekal. Zanedlouho se ze tmy vynořila mení postava a zamířila přímo k němu.

Čekám tě, erife,” ozval se Gejza, kterému vichni říkali Piha. Vytáhl z kapsy krabičku cigaret. ,,Dá si marsku? Nic lepího nemám. V poslední době jsem na tom dost bledě.”

Kde teď maká?”

Dělám závozníka. Nic moc. Na…” Piha zatřásl krabičkou, aby jednu vyklepal.

Nechci,” odsekl Tono a uplivl daleko před sebe.

Jdeme?” zastrčil Piha cigarety do kapsy.

Jo. Svoje jsem udělal. Musím se jetě kapku prospat, ne nás začnou honit na rozcvičku.”

,,Jednu u má za sebou, ne? S Kleopatrou, zasmál se Piha.

Dr hubu! zahučel Tono. U jednou jsem ti nakázal, aby ses o Kleopatru neopováil ani slovem votřít.

Dy jsem nic neřek. Hele, co jsem si obstaral, Gejza vytáhl z kapsy kovový boxer. Americká výroba.

Kde jsi ho sehnal?

Vyhandloval jsem ho.

S kým?

Toho nezná. Dělá u nás. Někdo mu ho přivez z venku. Dal jsem mu za něj houkačku na motorku.

U jsi ho vyzkouel?

Troku. Jen tak z legrace. Počkal jsem si v noci na jednoho frajera, co mi leze krkem. Dostal lupku, e nevěděl, čí je. A to jsem se mírnil.

Někdy mi ho půjčí, abych viděl, co takovej boxer dovede.

Můe si ho půjčit hned, řekl Gejza.

Do kasáren ne. Někdo by si ho mohl vimnout a měl bych oplétačky. Nechci nasluhovat ani jedinej den.

Jetě něco jsem od něj vydyndal. Mrkni! Piha vytáhl ze zvlátní kapsy kalhot masívní kovovou rukoje. Ukazovákem stiskl skrytou pruinu. V okamiku se z rukojeti vymrtil nů

O dvou břitech, jejich ostří se matně lesklo.

Párátko! řekl pohrdavě Tono. Pořádnej chlap s sebou nosí bouchačku.

A ty něco takovýho má?

Tobě to budu věet na nos, Piho! Ty jsi ten právej. Kdy si kopne tři rumy, vyvaní i co neví.

Já? To není pravda, ohradil se Gejza. Kdy jsem něco vykecal?

Tak posly! Tono objal Gejzu kolem ramen. S kým teď chrápe Kikiho stará, kdy on jezdí na celej týden do Ostravy? Pořád s dlouhým Ondřejem?

U dávno ne.

,,S kým teda?

Nala si novýho. Jezdí za ní v zahraničním fáru. Má i chatu.

Jak se jmenuje?

Horvát. Brnká v nějaký kapele. Křestní neznám, ale jestli tě to zajímá, erife, zjistím ti, i kde se narodil.

Nemusí.

Doli k vyvýenému pavilónu. V létě v něm kadou neděli

odpoledne vyhrávaly dechové hudby. Nejčastěji poáci a elezničáři. Jednou nebo dvakrát tu také koncertovali hudebnici z divadla. Jene jim připadalo, e hrát polky, valčíky, pochody a veselé árie z operet pod irým nebem je pro ně nedůstojné. Snad i proto, e hráli pro náhodné posluchače a ne divákům, kteří si za poslech předem zaplatili.

Gejza vlezl pod pavilón a vytáhl ukrytou motorku. Ze zvyku prohlédl pneumatiky a zatřásl strojem, aby zjistil, jestli má v nádri dost benzínu.

To je tvoje?” zeptal se Tono a v matném světle obhlíel téměř novou mainu.

A čí by měla být?”

Mohl sis ji půjčit, ne?”

Brácha mi ji prodal.”

Aladár?”

Ne, aňo. Potřebuje prachy.” Gejza tlačil motorku k cestě, táhnoucí se podél parku. Oenil se a manelka ho přinutila, aby se pustil do stavby baráku. U maji základy.”

Kde na to sehnal peníze?”

Má slunej flek a navíc chodí kadou sobotu a neděli hrát s kapelou. Jene Iloně je to pořád málo. Hučela do aňa, aby něco vydyndal od naeho táty.”

A dal mu?”

Jo, leda přes hubu,” zachechtal se Gejza. Prej dostal dost, kdy ho táta vychoval a navíc poslal do učňáku. Ilona se na celou nai rodinu natvala. Ne to postavějí, sehnala podnájem a odstěhovali se.”

To tak dopadá,” prohodil Tono, kdy enský hned první den nepřitáhne uzdu. Rajtuje pak po tobě jako čarodějnice na kotěti. Jene to má bejt naopak. Chlap musi enskou osedlat.”

Jako ty Kleopatru?”

Přesně,” uklíbl se Tono. Zobe mi z ruky a musí mi být po vůli, kdy si vzpomenu. Kdybys měl někdy problémy se svou dámou, poli ji ke mně do učení. Zkrotím ji tak, e ji nepozná. Kopni do tý mainy!”

Gejza nastartoval motorku, nasadil si přílbu a počkal, a si Tono nasedne.

Projeli podél nádraí, kde bylo stále ivo. Dlouhou ulicí se dostali téměř na okraj města. Tady se zvedaly do výe nové obytné bloky sídlitě. Gejza zamířil na výpadovku. Postupně zvyoval rychlost. Tono cítil nárazy chladného vzduchu.

V duchu kalkuloval, e by mohl být za necelou hodinu v kasárnách. Moc toho nenaspí, ale chlapa jako je on jedna probdělá noc nemůe rozházet.

Vozovka se zvedala do vrchů. Bylo odtud vidět panoráma spícího města. Ulice lemovaly girlandy výbojek a barevné neóny zářily v centru.

Zařval Gejzovi do ucha:

Přidej, Piho, nebo to zmekám!

Motorka vzápětí poskočila kupředu a světlo reflektoru se rychle přehouplo za kopec …

****

S Ačim se Tono setkal jetě před vojnou v Brně. Kamarád z mládí byl o několik roků starí a ze vech stran připomínal neforemný soudek. Vyučil se zámečníkem, ale jako opravář v bytovém drustvu dlouho nevydrel. Tvrdil, e pracuje jen ten, kdo nemá dost rozumu a ikovnosti. Přes léto prodával na koupaliti pivo, za den, jak se chlubil, vydělal i pět stovek, protoe nebyl jediný kelímek, který by správně načepoval, a v zimě se větinou upíchl jako prodavač piva v nádraním kiosku. Tono věděl, e Ači má ikovné prsty a občas si přivydělává něco bokem. Nikdy ale nevzal nikoho k sobě do party.

Co tady dělá?” zeptal se Ačiho, kdy se usadili na terasu před restaurací a kamarád objednal nejdřív aperitiv, potom bohatý oběd a navrch dobře vychlazené pivo.

Chtěl jsem koupit nějaký zahraniční fáro, jene nic extra na výstavě nemají.” Ači vytáhl z kapsy hrst pomačkaných bankovek.

Zaplatil útratu a nechal číníkovi vysoké spropitné.

Ty si ije,” řekl Tono závistivě, zatímco Ači strčil zbytek peněz nedbale do kapsy.

Mizerně se vede jen tomu, kdo neumí ít,” odpověděl Ači. Někdo si myslí, e se dostane do balíku, kdy bude poctivě dřít. Kecy, Tono, jenom kecy! Jene za velkejma prachama je vdycky velkej neřád.”

Jak to myslí?”

Jak to říkám,” sáhl po půllitru a důkladně si lokl. Kdo je ve velkým balíku, určitě k němu přiel nějakou levotou. A já, aby na světě byla rovnováha a spravedlnost, mu z toho balíku trochu uberu.”

Krade?”

Nevaň! Takový výrazy nemám rád,” svratil Ači čelo. Řekl jsem, e uberu, tak uberu.”

Obdivoval se Ačimu stále víc. Jak chodil po výstaviti, jak se tvářil, jakoby měl opravdový zájem o koupi zahraničního vozu, jak se uměl podívat za pěknou kočkou právě ve chvíli, kdy se ona otočila za ním. Večer mu Ači předvedl jak si bere od těch, kteří mají hodně. Nenápadně přikročil k zaparkovanému vozu dovozové značky a hbitými prsty, které jakoby ani nepatřily k jeho nemotorné postavě, otevřel dvířka. Obvykle měl těstí. Z kapes obleků nebo kabelek, zanechaných v autě, lovil bankovky.

Rádia, aktovky, tranzistory … to krade jen trouba,” poučoval Tona. Pamatuj si, e musí brát jen prachy, který jsou v kadý ruce stejný. Nebo malý, ale drahý věci, třeba perky.”

Ači, kamaráde, nauč mě to. Jak se otvírají takový zahraniční fára,” ukázal na novou renaultku, kterou právě Ači,udělal.

Můu. Ale a v zimě.”

Fakt?”

Dá mi pět modrejch a nic ti nebudu tajit. Pořád zůstane dost místa pro dalí ikovný ruce.”

Kde naberu pět tisíc?”

Tvoje věc. Mě se taky starej Leo neptal, kdy mi předával zkuenosti. Jene já mu musel vysolit deset tisíc.”

Váně?”

A navrch jsem mu musel celej rok dávat z kadýho tipu, kterej mi dal, polovinu. Teprve potom jsem se osamostatnil.”

Ty prachy si seenu,” ujistil Ačiho.

Začátkem listopadu můe přijít. Ale se kolným. Jinak se ani neobtěuj.”

Přijdu,” slíbil a věděl, e slovo dodrí.

Navečeřeli se v nádraní restauraci. Ači znovu vechno zaplatil a radostně se usmíval. Zřejmě byl spokojen se svým celodenním úlovkem. Kdy se zvedli od stolu, nečekaně Tonovi navrhl:

Co bys tomu řekl, kdybysme se teď přesunuli do Tater? Jako na víkend.”

Mrknu se, kdy jede vlak.”

Troubo!”

Proč?”

Pro mě je vlak zajímávej jen za určitejch okolností. Kdy i tam chci něco trhnout. Co bys řekl motorce?”

Auto by bylo lepí.”

Vůbec ne. U se určitě rozkřiklo, e se do tý renaultky někdo podíval a budou moná zesílený hlídky a dopraváci můou dělat namátkový kontroly. S autem, nebo z auta se těko utíká. Motorka je lepí. Kdy tě honěj, seskočí, pratí s ní k pankejtu a zmizí ve tmě. Umí vůbec řídit motorku?

Samozřejmě.”

I cizí?”

Nemělo by mi to dělat problémy.”

Tak tady počkej,” přikázal Ači a zamířil k parkoviti interhotelu, kde stálo mezi automobily několik motocyklů japonské výroby, ale s domácími es-pé-zetkami.

Přesvědčil se, jestli není zevnitř vidět na parkovitě, potom opatrně proel mezi auty k jamaze, bleskově ji nastartoval a pomalu, téměř majetnicky, dojel k Tonovi.

Nasedej. Vystřídá mě za ilinou.”

Benzín jim doel ve chvíli, kdy projíděli směrem na Liptovský Mikulá kolem jedné z váských vodních kaskád. Ači zatlačil motorku na břeh a odtud ji bez váhání popostrčil do hluboké vody.

koda,” povzdechl Tono. Taková nádherná maina.”

Byla snad tvoje?”

Ne.”

Tak o co ti jde?” odbyl ho Ači a přidal poučení. Tam ji nikdo nenajde. Je to lepí, ne ji nechat někde na břehu. Ráno by Bezpečnost věděla, kterým směrem jsme jeli. Vdycky je dobře smazat stopy.”

Do Tater se dopravili starím embéčkem, které Ači snadno odcizil v nejblií vesnici, kde stálo u vrat skladitě JZD. Potloukali se po hotelových restauracích a pak se rozloučili.

Setkali se a na podzim. Ači vyinkasoval pět tisíc a začalo kolení. Tono záhy dokázal otevřít a ,nakrátko nastartovat auto kadé značky. Dostal navíc mnoho uitečných rad. Ači tak v mnohém změnil jeho ivot.

Tono se levou rukou pustil Gejzových zad a podíval se na svítící ciferník hodinek. Zdálo se mu, e Gejza jede pomalu. Zastav!” nařídil mu.

Gejza sjel ke krajnici, vypnul motor a volnoběhem projel jetě několik metrů.

Co je, erife?”

Přesedni si!

A proč?”

Moc se loudá. Takhle bych přijel do kasáren dávno po rozcvičce.”

Ale maina je v záběhu,” namítl Gejza a neochotně se zvedl ze sedačky. Přes sedmdesátku ji nesmím hnát.”

Já ti ji zaběhnu jako nikdo!”

Neblbni, zadře mi válce!”

Neboj se, nejedu poprvé.” Posadil se k řídítkům. Jestli tu nechce zůstat, tak sedej.”

Vezmi si moji přílbu …”

Kalu na ni.”

Gejza teď litoval, proč Tonovi tak ochotně slíbil, e ho odveze do kasáren. Mohl teď doma klidně spát a motorka by odpočívala pod přístřekem na dvoře.

Prudce vyrazili. Gejza měl co dělat, aby nespadl. Náraz studeného vzduchu byl tak silný, e podvědomě přivřel oči. Kdy je otevřel, spatřil jen pruh osvětlené vozovky, která se řítila pod přední kolo.

Drel se křečovitě Tonova pasu.

Neblázni, erife!” vykřikl.

Teď dávej bacha!”

Tono sklopil motorku na jednu stranu, vzápětí na druhou. Stroj se esovitě řítit dopředu od krajnice ke krajnici. Gejza u myslel, e vyletí ze silnice, kdy se vpředu objevily dva svítící body. Reflektory protijedoucího auta se stále zvětovaly. Tono vyrovnal stroj a proletěl těsně podél osobního auta. Vzápětí jetě zrychlil.

*

Nadporučík Ivan Krátký se večer ponořil do četby. Od studií na gymnáziu měl rád memoárovou literaturu a stále sledoval a četl vechno, co v tomto ánru vylo. Momentálně to byla kniha Ikarové bez křídel. Autor ivě a velmi čtivě popsal mnoho vojenských a lidských příběhů z období bojů ve slovenských horách. Ivan si občas udělal tukou poznámku na okraj stránky, aby si to, o čem četl, upřesnil a doplnil i z jiné literatury.

Kdy se podíval na hodinky, zhrozil se. Tak pozdě!

Tie, aby nevzbudil manelku v sousední lonici přeel do

koupelny. Umyl se a v duchu uvaoval, co má zítra podniknout. V bytě ho po návratu ze sluby čeká tapetování. Půjde se poradit k podplukovníku Horskému. Nedávno stěhoval dceru a zetě do nového sídlitě, kde i Krátký konečně dostal po několikaletých provizoriích pěkný byt. A taky tapetovali. Zajde rovnou za ním. dolanka chce mít dětský pokoj jako ze katulky. Vak u jsou spolu pět let a na děátko marně čekají. Třikrát dolo k samovolnému potratu. Tentokrát se dolanka bedlivě hlídá a pravidelně dochází za primářem Kucejem, který má na starosti riziková těhotenství.

Zhasl světlo v předsíni a veel do lonice. Přistoupil k oknu, mírně odhrnul záclonu a pootevřel jedno křídlo, aby dovnitř proudilo víc čerstvého vzduchu.

Ne ulehl, natáhl malý budík a posunul ručičky o pět minut dopředu. Přesně o tolik, o kolik se během týdne zpozdí.

dolanka spala na vedlejí posteli. Od bílého poltáře se jasné odráely její černé, nakrátko ostříhané vlasy. Zatouil přitulit se k ní a alespoň jí pohladit po rameni, rýsujícím se v průsvitné noční koilce. V poslední chvíli se zarazil. Mohla by se vylekat a třeba ublíit tomu maličkému, rodícímu se ivotu.

Lehl si naznak, přikrývku přetáhl nad pas, ruce si zaloil pod hlavu a zavřel oči. V mylenkách probíral přečtené pasáe, dednotlivé příběhy se překrývaly, splétaly, spojovaly, jak prohlubující se dřímota zastírala vědomí.

Vtom se Ivanovi zdálo, e zaslechl zasténání. Chvilku mu trvalo, ne se probral z prvního mátoného spánku. Otevřel oči a stočil hlavu k dolančině posteli. Hlasitě vzdychla.

Ivo, mám znovu bolesti.

dako posledně?*’ vylekal se.

Snad to přejde.”

Musí do nemocnice.” Rozhodl a rychle vstal.

Óch..

Moc to bolí?”

Ivane, já …” nedopověděla a zavzlykala.

Dolanko, uklidni se. Můe vstát?”

Snad to půjde.”

Telefony v bytovkách nebyly dosud zapojeny a budka je a někde na okraji sídlitě.

Vzbudím souseda. Má auto. Určitě nám pomůe.” Pokouel se rychle obléci, ale z roztřesených rukou mu vechno padalo.

dolanka se opatrně posadila a rozsvítila lampičku i na svém nočním stolku.

Kdybych alespoň . přemohla ji nová vlna pláče.

Co?

Kdybych alespoň nekrvácela. Bojím se, aby nebylo pozdě. 

Prosím tě, vydr a neboj se!

Od prvních chvil společného ivota se těili na děátko. Jolanka vyrostla v dětském domově. Byla sirotek, rodiče zahynuli při autohavárii, kdy jí byly tři roky. Dobře se učila, vystudovala pedagogickou kolu a začala učit. Jejím snem bylo mít vlastní děti a dát jim to, čeho se jí v dětství nedostalo. Mateřskou lásku a péči. Ivan naproti tomu vyrostl se čtyřmi sestrami a dvěma bratry. Rád vyprávěl, e jich bylo doma tolik, e se matce pletla jejich jména. Proto raději říkala: Vichni okamitě spát! Vichni jezte! Nařeu vám popořadě! Neuměl si představit, e by s Jolankou ili v prázdném a tichém bytě. Souzvuk a harmonii vlastního dětství chtěl přenést do nové rodiny. I teď, jako dospělý, potřeboval kolem sebe mít zvonivý smích, občas i nějakou neshodu a hádku, která vak odezní dřív, ne skončí den.

První potrat si vysvětloval Jolančiným vypětím před posledními zkoukami na vysoké kole. Druhý chřipkou, kterou prodělala. Třetí těhotenství sledoval od počátku primář Kucej. Vichni věřili, e astně skončí, třebae mělo přívlastek -rizikové. A teď by to mělo zase patně dopadnout? Jsou mladí, to je pravda, ale láska bez dětí je jako kytka bez vláhy. Zpočátku kvete, vystavuje na obdiv svoji krásu, ale současně slábne, vadne, a zůstane jen suchý stvol.

Ivan vyel na chodbu a dvakrát zazvonil u sousedních dveří.

Kdo je? ozval se po chvíli rozespalý hlas.

Já… Krátký… Manelka se potřebuje rychle dostat do nemocnice . ,. Kdybyste ji mohl odvézt… Prosím vás ..

Soused odemkl dveře a zamoural do ostrého světla na chodbě. Rukou si přejel po tmavém porostu na obličeji a zeptal se:

U je oblečená?

To asi nebude moné. Odnesu ji do vozu jen v upanu.

Hned jsem dole. Víte, které auto je moje?

Modré embéčko.

Obrátil se, sáhl do kapsy kabátu, který visel na stěně a podal Ivanovi klíče od auta.

Otevřte si a ulote enu, abyste nemuseli čekat vedle, ne na sebe něco natáhnu. Nemám probudit manelku, aby té vaí v něčem pomohla?

Děkuji. Nějak si poradíme sami.”

Jolanka stále seděla v posteli, bolestí zkroucená do klubka a z očí se jí kutálely slzy. Ivan ji pohladil po tváři. Jedeme.”

Musím se obléct, řekla a snaila se vstát. Nový útok bolesti jí v tom zabránil.

Seď, poprosil. Přes záda jí přehodil dlouhý upan. Odnesu tě.

Má se mnou jen trápení.

Takhle nemluv.”

Vzal ji do náruče jako děcko, vyel na chodbu a rychle sestupoval ze schodů. V přízemí obeel velký fíkus, který tam hned po nastěhování umístila stará Benková a potom kadého nájemníka zvlá ádala o souhlas s tvrzením, e kde nejsou kytky, tam vypadá celý dům jako mrtvý.

Na ulici se rozhlédl po modrém embéčku.

U jsem tady, ozval se za ním soused. Kde máte klíčky? Otevřu auto.

Tady, v ruce,” pootevřel dlaň a dával pozor, aby se mu Jolanka nevysmekla z náručí.

Uloil ji na zadní sedadlo a zatímco soused utíral zarosené okénko, přisedl vedle ní.

Jak ti je,” zeptal se eptem.

U mě nic nebolí. Jsem celá nějak prázdná. Boe můj, co mám dělat?! Co…?”

Soused nastartoval a opatrně vyjel mezi obytnými bloky k irí ulici, po ní mohl nejrychleji dojet k nemocničnímu komplexu nad městem. Jeho výku zvýrazňovala červená signální světla, umístěná na střee kvůli bezpečnosti leteckého provozu.

Na asfaltce zvýili rychlost.

Za deset minut jsme tam,” ujistil je řidič, jako by se bál ticha, které se ve voze rozhostilo.

Stačí k centrálnímu příjmu, odpověděl Ivan.

Dál mě stejně nepustí. Nová nemocnice je přísnějí ne kasárna.” Uvědomil si, e Ivan je důstojník. Pořádek ale musí být. Vude. U nás ve fabrice stejně jako v nemocnici nebo v armádě.”

Kdy zjistil, e iroká ulice před ním je prázdná, přilápl na plynový pedál. Světlé elipsy pouličního osvětlení mu z obou stran letěly v ústrety. Zvuk motoru poskočil do vyí tóniny. Blíili se ke křiovatce. luté světlo pravidelně blikalo. Svědomím, e jede po hlavní silnici a má přednost nezpomalil. Náhle

spatřil světlo přijídějící motorky. Vypadalo to, e sráka je nevyhnutelná. Aby jí zabránil, strhl v posledním okamiku vozidlo do strany a selápl brzdu a spojku. Kola kvílivě zaskřípala a auto vytočilo hodiny. Motorka proletěla těsně podél a uháněla dál po vedlejí ulici.

Jolanka vykřikla, kdy ji hodila odstředivá síla dopředu.

Ivan se pokouel manelku zvednou a posadit ji na sedadlo. Duchapřítomnému řidiči se podařilo smyk vyrovnat.

Nestalo se vám nic?” zeptal se a otočil hlavu dozadu.

Vypadá to, e ne.”

Jel jako blázen! Zdálo se mi, e měl vojenskou uniformu. Neviml jste si?”

Ne.”

Mohl se vracet z dovolenky a pospíchal. Moná právě do kasáren. Měl byste se po tom pirátovi podívat. Vichni jsme mohli dopadnout patně. On se svým spolujezdcem taky. Kdybychom se v té rychlosti srazili, tak nevím…”

Soused pokračoval v cestě do nemocnice. Ivan si viml, e si otírá do potahu zpocené ruce. Jolanka vedle něj se chvěla a tichounce vzlykala.

Po několika minutách zastavili v nemocnici u centrálního příjmu.

Ví, co se mohlo stát?”

Nic se nestalo,” odpověděl Tono, třebae mu před očima neustále vyvstávala světla automobilových reflektorů.

Vdy ses valil přes křiovatku víc jak stovkou. A jeli jsme po vedlejí.”

No a co?”

Víckrát ti motorku nepůjčím!”

Tono k němu přiskočil a zvedl ruku. Chce jednu přes hubu? Zapomněl jsi, e erifa musí poslouchat? Kdy jsi potřeboval prachy, kdo tě vytáh* z bryndy? Já, Piho. A nikdo jinej! Tak teď je řada na tobě. A ti zavolám, bez keců přijede a odveze mě, kam budu potřebovat.

Měl jsi jet pomalejc. Vjíděli jsme na hlavní.”

f,Pro mně je vdycky hlavní ta, po který jedu.”

Má vůbec řidičák?”

Na takový věci se mě ptej, a bude u dopraváků.”

U se můu vrátit?”

,,Jetě ne! Ale motorku nech tady. Potřebuju tě u kasáren.

K čemu?

Abys tam hodil dělobuch a udělal zmatek. Zasmál se. Já mezitím přelezu zeď.

To nemyslí váně?

Smrtelně.

Copak ti nestačilo, e jsi nás oba na křiovatce málem zabil?”

Ani jsme se nekrábli, tak co pořád cancá o ničem?

Ty nějakej dělobuch má?

Já mám vechno, utrousil Tono vychloubačně. A teď bud zticha, a nás někdo neslyí. Neboj se, dělobuch házet nebude, posero.

Přicházeli k boční zdi kasáren. Tono zpomalil a opatrně se kolem sebe rozhlíel.

Udělá mi schůdek, poeptal Gejzovi.

Kde?

Kousek dál. Tam je míň světla.

Pokračovali tie v chůzi. Nad zdí se jeil ostnatý drát. Z toho měl Tono největí obavy. Kdyby si o něj roztrhal uniformu, těko by to utajil. Stejně jako podrápané ruce, s nimi by musel jít na oetřovnu. Hleděl se dostat dovnitř co nej nenápadněji a neupozornit na to, jak a kdy se z nedovoleného oputění posádky vrací. Má na rotě pár kluků, kteří o tom vědí a slíbili mu v případě potřeby pomoc.

Tady, Piho,” ukázal na nevelkou vyvýeninu vedle zdi. Opatrně! Ted u nemám moc času.”

Co mám udělat?”

Copak jsi nikdy nikomu nepomáhal při přelézání? Opři se o zeď a prsty obou rukou zkři, abych si na ně moh stoupnout.”

Tono se oběma rukama pevně chytil Gejzových ramen, pravou nohou stoupl do jeho dlaní, silně se odrazil a vyvihl nahoru na zed. Přikrčený se rozhlíel po kasárenském nádvoří, zda je vude čistý vzduch.

Po Tonově odrazu ztratil Gejza rovnováhu, zapotácel se a koleny padl na chodník. Tie zaklel. Měl vztek na sebe i na erifa, protoe si umazal sváteční kalhoty.

Zmiz!” zaslechl shora Tonův hlas. Dělá tu kravál jako na disku.”

Dá vědět?”

Dám, a ztra se!”

Tono popolezl po zdi do hlubího stínu. Potom opatrně překročil ostnatý drát, odrazil se a měkce dopadl do trávy za kasárenskou zdí. Narovnal se a rychle přeběhl za zaparkovaná nákladní vozidla. Zpoza posledního měl dobrý výhled k bráně, kde přecházel dozorčí u vchodu. Tono počkal, a zajde a shrben přeběhl ke vchodu do rajónu roty. Dostal se na lonici, bleskurychle vysvlékl vycházkový stejnokroj, schoval jej pod lůko a vklouzl pod deku. Kamarád ji před večerkou upravil tak, aby se od dveří zdálo, e na kavalci někdo leí. Uklidnil se a poplácal souseda po zádech.

,,Co je? protáhl rozespale.

,.Nikdo mě nesháněl?” zeptal se Tono eptem.

,,Ne … A spi.”

Má to u mě, Rudo. Piv, kolik na vycházce zvládne.”

Buďte zticha!” ozvalo se nerudně z hořejího kavalce.

Několik dalích postav na vojenských lůkách změnilo polohu a zachrápalo v jiných tóninách. Zvuky postupně ustávaly a lonicí mustva po chvíli opět znělo pravidelné oddechování spáčů.

Tono, třebae předcházející noc téměř vůbec nespal a i z téhle do ranního budíčku zbývalo málo, nemohl usnout. Neopoutěla ho představa vykradené poty a taky s bohatou kořistí. A dalí vidina - sedí pohodlně v taxíku. V kapse saka má letenku.

Kam dnes letíte, pane viku?” ptá se taxíkář, kdy Tono vystoupil a dal mu velké spropitné. Do Paříe?”

Tentokrát do Hongkongu,” odpoví ledabyle. Je to jedno z mála měst, které jsem jetě neviděl na vlastní oči.”

Přeji vám příjemnou cestu.”

Danke,” utrousí a zamíří ke vchodu do letitní haly ve Frankfurtu.

Poplááách…”

Teď vám ukáu, blesklo Tonovi hlavou a vyskočil rovnýma nohama z lůka. Myslel přitom na nejblií vycházku, během ní si jen tak letmo prohlédne, jak to na potě chodí. Kdy je u přepáek největí příjem a jak s penězi zacházejí.

Házel na sebe součástky výstroje, zatímco ostatní se pomalu zvedali z postelí a protírali si ospalé oči.

Byla unavená a celá rozlámaná. Chvílemi, kdy se déle

dívala na kmitající vřeteno, se jí zmocňovala závra. Rychle doiroka rozevřela oči a upřela je na pevný předmět, aby si nezpůsobila úraz nebo neobratným zásahem nepokodila drahý pletací stroj. Na Tona téměř nemyslela. Kdy nebyla v jeho přítomnosti, namlouvala si, e je zcela svobodná a můe o sobě rozhodovat podle vlastní vůle a uváení. Jak by to bylo pěkné! Jít některý večer do závodního klubu, objednat si kolu, pomalu upíjet chladnou tmavou tekutinu a sledovat, který z kluků ji přijde vyzvat k tanci.

Nad skleněnou zástěnou, za ní seděla mistrová, se rozsvítilo červené světlo. Pletací stroje začaly zpomalovat rychlost a postupně se zastavily. eny a dívky sundávaly z vlasů ochranné čapky, upravovaly si účesy, hlasitě na sebe pokřikovaly a ve skupinkách odcházely do bufetu nebo do jídelny.

Má orazítkovaný lístek na oběd? zeptala se Ela Kleopatry.

Ela byla tíhlounká, budila dojem téměř nedospělého děvčátka, ale spolupracovnice dobře věděly, e v tomto útlém těle je přebytek energie, která pomáhá Ele nejen dobře plnit pracovní normy, ale ve volném čase zvládne nácviky v tanečním krouku, turistické výlety a navíc ji spolupracovnice často viděly jak spěchá do tělocvičny, kde se scházely vyznavačky gymnastiky a volejbalu.

Na pondělí si nikdy oběd nerazítkuju, přiznala Kleopatra a prsty si pročesávala vlasy. Přes sobotu a neděli se člověk větinou přecpe … Kdybych si nedávala pozor, letěla by váha nahoru jako teploměr na slunci.

Říká se hmotnost, zachichotala se Ela.

To má jedno, nejdůleitějí stejně je, e se potom nevejdu do sukně. O kalhotách ani nemluvím.

Ale kávu si dá.

Ráda. U na ni mám chu dobře hodinu.

Ty jsi la pozdě spát?

Jak se to vezme/4 vyhnula se Kleopatra přímé odpovědi. Večer uletí, ani neví jak.

Proly dlouhou spojovací chodbou na dvůr, na chvilku pozvedly hlavy, aby zachytily alespoň pár teplých slunečních paprsků a po iroké vybetonované ploe mezi jednotlivými dílnami zamířily k bufetu.

Ela přinesla ke stolku mezi okny, kterými se dívaly na nádvoří továrny, dva álky černé kávy. Kleopatra neodolala a koupila pro kadou i dva zákusky.

Ne vychutnaly sladkou lehačkovou rakvičku a upily černého moku, téměř nemluvily. Ale při druhé mlsotě začala Ela rozhovor.

Mám pro tebe návrh,” řekla a ličkou pomalu míchala kávu. V krouku nám chybějí tanečnice. Nepřila bys? Potřebujeme do souboru alespoň tři. Hlavně do velkých choreografií. Zpočátku bys dělala spí kulisu, ale během doby by se pro tebe určitě nalo i sólo.

Nikdy jsem do ádného souboru nechodila, řekla Kleopatra a sklonila hlavu nad talířek. Ličkou odloupla vrstvičku sladkého krému. Nechtěla, aby Ela viděla, jak ji potěila. Současně ji ale zaplavila vlna lítosti. Tono by s tím nesouhlasil. Spí by jí pořádně vynadal.

Já jsem minulý rok taky teprve začínala. Nejdřív v druhé řadě. Teď u mám i tři sóla. Nejraději mám sólo v tanci ,Na louky přily hrabačky. Kdy mě Tomá nadhodí, mám někdy pocit, e přeletím celou místnost.

Ela se srdečně zasmála a rukama naznačila, jak si ten let nad hlavami diváků představuje.

Ne, nikam nepůjdu.

Nech si to projít hlavou.”

Nemůu.”

Proč? On by ti to nedovolil?”

Kdo?

Minule tu na tebe u brány jeden čekal … S motorkou. Odpálili jste dřív, ne jsem stačila odpíchnout.”

To byl kamarád jednoho mého známého. Odvezl mě, protoe mi přiel něco opravit do bytu. Pořád je něco v nepořádku. Posledně neel dotáhnout kohoutek umyvadla. A jsem se bála, e vytopím sousedy,” vykládala stále zajíkavěji a nejistěji,

Ela se natěstí věnovala dortíku. Dojedla, odsunula talířek na stranu a upřela oči na Kleopatru.

Take nechce mezi nás?”

Ne,” uhnula očima. Nemůu.”

Ale k tomu druhému tě snad přemluvím,” nedala jí Ela vydechnout.

K čemu?”

Přemýlím o tom u druhý měsíc. Taky nemám vánějí známost a roky ubíhají…”

Snad si nechce dát do novin inzerát jako Beata. Ví, kdo jí odpověděl jako první?”

Říkala mi. Třiaedesátiletý bývalý zmrzlinář. Prý umí doma připravit deset druhů zmrzliny. Ta by se namlsala! rozesmála se Ela tak nakalivě, a se k jejich stolku vichni kolem podívali. Teď jde o to, kdo by je potom zahříval. Bea by byla studená od zmrzliny, on z let… to by lo dohromady.

Já na známosti z inzerátu nevěřím.”

Já taky ne.”

Ela se opřela lokty o stolek a naklonila ke Kleopatře.

Od září začne v továrně první ročník textilní průmyslovky pro dálkaře. Maturita přece není k zahození, co tomu říká? Po kole z tebe můe být mistrová, kvalitářka nebo i návrhářka. Učily bychom se spolu.”

Měla sto chutí říci, e se ke studiu přihlásí. Opravdu by ráda dělala mistrovou. Ne proto, e je ve směně nadřízena téměř třiceti pletařkám, to fakt ne, ale proto, e dobrá mistrová je poloviční máma. V čem vem u jí jejich mistrová teta Monika poradila! Nikdy nekřičela. Kdy si Kleopatra vzala blůzku, její rukávy mohla při svazování přetrené nitě zachytit vřetena, zavolala si ji stranou a eptla: Chce přijít o prsty? Nebo o celou ruku? Sundej tu parádu a dělej radi jen v tričku. Je to bezpečnějí oblečení.” Lindě pomohla sehnat byt, kdy se jí narodila dvojčata a Laco se vytratil do neznáma. I ona by takhle pomáhala svým podřízeným. Dávat radost je vdycky pěkné. A člověk se sám cítí dobře.

Proč nic neříká?” naléhala Ela. Mám vzít přihláku i pro tebe?”

Raději ne,” vzdychla.

Neříkej mi, e se ti nechce.”

Radi budu chodit do nějakého praktického kursu. Třeba na ití nebo tak něco …”

kola je lepí, věř mi,” začala ji přesvědčovat Ela. Vzdělání je teď potřeba vude. A taková výhoda, aby nový ročník začínal v továrně, nebude kadý rok.”

Jetě si to rozmyslím,” odpověděla a chystala se vstát od stolku.

Počkej,” chytila ji Ela za zápěstí a pevněji přidrela. Můu mluvit otevřeně?”

Proč ne?”

Nehněvej se, ale řeknu ti to přímo.”

No …?”

U delí dobu se mi nelíbí. Jako bys byla nemocná. Třeba tě něco trápí. Řekni… I teta Monika se o tom mezi řečí zmínila.”

Nic mi není.”

Nechci se vnucovat, ale . .

Neple se mi do ivota! přeruila Elu. Kadá ijeme po svém.”

Myslela jsem, e jsme přítelkyně,” pronesla Ela zaraeně.

I přátelství má své meze!” odsekla Kleopatra, uvolnila zápěstí z Eliných prstů a pomalu vykročila z bufetu.

A zase je vinen on. Polkla hořkou slinu a aby procházející spolupracovníci neviděli, e se jí zalévají oči, vklouzla do umývárny, zamkla za sebou dveře a usedavě se rozplakala.

Kdy se ho konečně zbavím? A jak? Tono je jako pijavice, která se na mne přisála a pije a pije mi krev. Já vůbec neiju, jenom ivořím. Jak dlouho to vydrím? Neměla bych jít za tetou Monikou a vechno jí říct? Ona by mě snad pochopila a třeba i poradila. Ale co ostatní? Jak by se na mne dívaly, kdyby věděly … Taková Julka by si na mně pořádně zgustla. Ta nikomu neodpustí ani chlup.

Slyela zvukový signál, který oznamoval, e za pět minut končí přestávka. Osuila si oči a umyla obličej. Čas si odhadla tak, aby vela do dílny ve chvíli, kdy se rozběhnou stroje. Vylo jí to, ale Ele se stejně nevyhnula. Zahlédla ji u kabinky mistrové, kde podepisovala výkazy o převzatém materiálu. Ela na vteřinku znehybněla s tukou v ruce a pozorně se na ni zadívala. Kleopatra pohled nevydrela. Uhnula před ním a cítila se jetě hůř, ne před chvílí v bufetu.

Do konce směny nenala ztracenou rovnováhu. Dlouho svazovala přetrené nitky, vřetena měnila jako začátečnice a kdy dolo ke zkratu, nepřítomně koukala na stroj, z něho jakoby vyprchal ivot. Teprve po chvíli la ohlásit poruchu. Mladý opravář Kolesár přiel za necelých pět minut.

Nic jinýho nepotřebuje opravit?” zeptal se ertem. Já ti rád sáhnu i na jiný pojistky.”

Plav, ne tě přetáhnu,” okřikla ho. Aby nemusela dál poslouchat jeho vtípky, přela na druhý konec stroje a pustila se do otírání soukacích ploch, na nich se usadily mikroskopické částečky umělých vláken. Elektrická odsávačka kadou chvíli poklesla v Kleopatřiných rukách a dívka se zamyleně zadívala do neurčitá. Nic potěitelného ve vlastní budoucnosti neviděla. Tono ji zastiňoval jako vysoká a pevná překáka. A v továrně je přitom tolik různých příleitostí. Snad nejvíc litovala nevyuité monosti studovat. A znovu, jako mnohokrát předtím, v ní nakrátko vzklíčilo rozhodnutí změnit vlastní

ivot, odpoutat se od Tona a vykročit vlastní cestou. Její odvaha ale končila u zdi strachu, e se okolí dozví, jak kdysi pomáhala Tonovi a jak ji svými výpověďmi zachránil.

Elu nenechalo Kleopatřino chování a sklíčenost na pokoji. Cítila, e se za nimi skrývá něco závadného, s čím se jí přítelkyně dosud nesvěřila. Kdy si brala nová vřetena, vdycky zabloudila pohledem ke stroji, kde pracovala Kleopatra. V duchu se rozhodla, e si své úvahy nenechá jen pro sebe. I s Bokou to začalo podobně. Stranila se kolektivu, kadý viděl, e ji něco trápí, ale nikdo se jí přímo nezeptal. A kdy jednou ráno nepřila do práce a nali ji mrtvou na ubytovně, pochopili, e je pozdě. Boka měla aludeční potíe, namluvila si, e je to rakovina. Jakýsi bylinkář jí podezření potvrdil a neastná Boena se rozhodla skončit se ivotem. Kleopatře se nic podobného nesmí stát.

Ela zaběhla za mistrovou:

Teto Moniko, nepřila bys zítra troku dřív? Musím si s tebou popovídat.

Dnes po směně by to nelo?

Mám taneční krouek. Musím si doběhnout pro věci …

Dobře. Půlhodinka nám bude stačit?

Určitě.

Usmály se na sebe a kadá se vrátila k práci.

****

Kasárna oila zvlátním ruchem, který se kadoročně opakuje. Připomíná do jisté míry počátek kolního roku, kdy branou projdou prvňáčkové, aby zasedli do kolních lavic a potom dlouhé měsíce a roky sbírali vědomosti, které jim umoní lépe poznat svět a v dospělosti pomohou k úspěchům.

Do kasáren rok co rok přicházejí nováčkové. Jednotlivě i ve skupinách procházejí branou, kde se jich ujímá určená sluba. Snaí se vyhlíet muně, nebojácně, tváří se i leérně. Jene podplukovník Horský, který takových vítání nováčků zail mnoho, ví, e je to dobře či hůře nasazená maska. Uvnitř mnozí z nich nejsou ani nebojácní, ani leérní. V duchu se vracejí k rozloučení s rodiči či dívkou. Neměl jim to za zlé. Znal mnoho příkladů, kdy z ustraeného vojáčka vyrostl nejen dobrý poddůstojník, ale i důstojník. Proto svým podřízeným vdycky před příchodem nových vojáků zdůrazňoval: Nemáme vliv na to, jací chlapci k nám přicházejí. Ale jací budou po dvou letech

odcházet, to u bude nae vysvědčení. Věřte, mnohdy právě my tady v kasárnách můeme kladně ovlivnit celý jejich dalí ivot. Obrazně řečeno, formujeme mládí do muné podoby.

Osobně proil nováčkovský nástup do armády za naprosto jiných, dramatických událostí. Před příchodem Rudé armády přicházely do vesnice stále častěji přepadové oddíly faistů, kteří brali chlapce bez rozdílu věku na zákopové práce. Horský se s kamarádem tefanem Klučiarem rozhodli, e utečou k partyzánům. Narychlo si sbalili pár potřeb do batohů a za tmy se vydali do hor. Věřili, e se brzy setkají s partyzány. Po vesnici stále kolovaly zvěsti, e jich jsou plné lesy. Studenou noc přečkali v seníku a ráno, kdy se rozhlédli po mýtině, málem padli do mdlob. Vzhůru svahem postupovala jednotka německých horských myslivců, která prohlíela seníky. V poslední chvíli se jim podařilo uniknout. Dva dny bloudili, ne narazili na partyzánský průzkum. První dny pomáhali kuchařům a starali se o dřevo na topení. Teprve po výcviku, který mezi bojovými akcemi vedli zkuení partyzáni, byli zařazeni se zbraní v ruce. Kdy partyzánský oddíl překročil frontovou linii, přihlásili se do armády. Byli ubytováni ve venkovské kole, kde se formovala rota samopalníků. S ní pak odeel na frontu a ve Svobodově armádním sboru bojoval do konce války. Kdy se měl rozhodnout mezi odchodem do civilu a dalí slubou v armádě, slíbil věrnost vojenskému stejnokroji na celý ivot…

Podplukovník Horský zamířil ke skladům, kde právě nováčci fasovali osobní věci a stejnokroj. Chtěl zkontrolovat, jestli je vechno v pořádku. Potkával mládence, velijak ověené výstrojními součástkami. Usmíval se. Dnes mají jetě vechno vzhůru nohama. Ale za pár týdnů, a se ohlédnou na svůj nástup na vojnu, budou se smát sami sobě.

,,Soudruhu podplukovníku, máte na bráně návtěvu! hlásil mu udýchaný pomocník dozorčího.

Kdo mě hledá?

Nějaká ena.

Jak se jmenuje?

Nechtěla říci jméno, jen moc prosila, abyste alespoň na chvilku přiel.

Zase nějaká ustraená maminka?

Snad. Ale vypadá dost mladě.

Pomocník dozorčího se usmál a rázně se otočil k odchodu. Podplukovník Horský vykročil za ním.

Vzpomněl si, jak před několika lety za ním přila matka vojína Mlynčeka. Chlapec jako hora, ale matka si usmyslila, e potřebuje přilepit. Tak mu alespoň jednou týdně vozila jídlo do kasáren. Kluk se za matčinu péči styděl. Aby se docela nezakomplexoval následkem přehnané mateřské péče, rozhodl se podplukovník pro zvlátní řeení. Kdy se matka Mlynčeková zase objevila před kasárenskou bránou, osobně pro ni doel, pozval ji do své pracovny, promluvil s ní a v době oběda ji zavedl mezi vojáky. Nevěřila vlastním očím, jaké jídlo a kolik vojáci dostávají. Omlouvala se za své předcházející jednání a protoe byla vdova, dive nepoádala Horského, aby se stal poručníkem jejího jedináčka.

Vojín Teodor Mlynček byl veliteli vděčný, e matku uklidnil. Asi tři roky po skončení základní sluby pozval podplukovníka na svatbu. Odmítnout Horský nemohl, protoe ho osobně přila pozvat i matka. Na sváteční hostině mu pak důvěrně prozradila: U vím, e čekají maličké. Nevěsta se mi svěřila. Kdy to bude vnuk, moc bych si přála, aby jednou vojančil pod vaím komandem.

To u budu dávno v penzi, zklamal ji podplukovník.

Joko …! uslyel zvolání, kdy vstoupil do místnosti pro návtěvy.

Marto! Co tu dělá?

Můj syn ..protáhla zdrujíc slzy.

Co se stalo?

Je tam, mávla rukou směrem do kasáren.

Bude slouit u nás?

Ano, vyhrkla, u vás … Proto jsem okamitě přijela.

Syn o tom ví, e jsi tady?

Ne. Kdyby mě tu uviděl, asi by se na mne moc zlobil. Chtěla jsem ti po něm poslat dopis, ale řekl mi, e ti ho neodevzdá. Prý ho cestou radi roztrhá.

To je dobře, usmál se Horský a pohlédl do Martiny stále pěkné tváře. Jakoby se jí narůstající roky vyhýbaly.

Co je dobře?

e chce jít na vlastní pěst a odmítá protekci.

Jene dnes jaksi vude vládne.

Protoe to připoutíme.

Take mu nepomůe.

Pomohu, ale tolik a stejnou formou, jako kadému jinému vojákovi. Jestli, pochopitelně, bude pomoc potřebovat. Nae chyba je, e se mladým usilovně snaíme umetat cestičku

pomalu od mateřské kolky. Chlap přece musí taky něco vydret a dokázat, co je v něm. Aby si ho mohli váit i ostatní.

,,Alej á jsem jeho matka…vzdychla.,,Bojím se, aby se mu něco nestalo, aby se nedostal do patné společnosti, nebo aby si nenael nějaké děvče, které by mu dělalo těkou hlavu.”

,,Jako matku tě docela chápu, ale vodit dospělého kluka za ruku, to se nehodí. Vichni ti mladí, které tady vidí, zanedlouho nastoupí na nae místa. A kdo je potom povede? Sami si budou muset poradit, v práci i v osobním ivotě. My jsme to, Marto, měli sloitějí a také jsme se neztratili,” pozvedl ruku a jemně ji vzal za loket.”

Byla jiná doba.”

Ty si myslí, e do té dnení doby počítačů, robotů a manipulátorů se dostaneme cizí zásluhou? Na těch mladých záleí. Umí si představit, jak by to dopadlo, kdyby třeba v atomové elektrárně pracovali protekční nedouci?”

Ty jsi agitátor,” usmála se poprvé od chvíle, kdy se setkali.

iju mezi nimi a myslím, e je dost dobře znám. Kdy jim dáme důvěru a prostor, aby se mohli realizovat, kdy je přesvědčíme, e nedělají nic zbytečně a umíme je za dobrou práci ocenit, dokáou divý. Konečně, můeme si podrobněji pohovořit, a přijede na slavnostní přísahu.”

Určitě přijedu,” přikývla, maličko se k němu přimkla a tie řekla: Děkuji…”

Za co?”

Asi jsem právě od tebe potřebovala slyet to, cos mi řekl. Abych neprovedla nějakou hloupost a nezkazila vztah mezi mnou a Pavlem,” odpověděla zamyleně.

Jsem rád, es pochopila, proč u nás nějaká protekce nepřichází v úvahu.” Podal jí ruku na rozloučenou.

Uchopila nabízenou pravici, maličko se povytáhla na pičky a zlehka ho políbila na tvář.

Srdce se mu rychleji rozbuilo. Tohle je ná první a zřejmě poslední polibek, problesklo mu hlavou. Marta byla jeho mládenecká láska, ale čas a jiné ivotní cesty je od sebe odloučily, take jejich vzájemná náklonnost nepřerostla přátelství z mládí.

Ani na kávu jsem ji nepozval, uvědomil si, kdy vykročil ke své kanceláři…

Tono měl za úkol směrovat nováčky, kteří vyfasovali stejnokroj a ostatní vojenské náleitosti, do jednotlivých lonic. Navenek plnil úkol podle rozkazu, ale současně vyuil kadé příleitosti, aby jim předvedl svou nadřazenost a zkuenost. Přitom mu sekundoval bratislavský roák Braňo.

Hele, kdo to k nám jde! ukázal na nováčka, který vystoupil po schodech a na začátku dlouhé chodby rozvaoval, kterým směrem se má pustit. V náručí drel hromádku výstroje, nad ní trčela ostříhaná hlava.

Já ho znám!” zvolal Tono,

Odkud?”

Z Tater. Ví co tam dělal? Soukal z mlhy horolezecký lano. Je to tak? e jsi z Tater?”

Já jsem od Nitry,” ozval se nováček.

Tady jsi na vojně. Ví co je vojna? Vojna je řemen! Rozumí?”

Ano …”

Celou větou!”

Vojna je řemen.”

Koenej!”

Koenej!” opakoval nováček.

Celou větou!”

Vtom se na chodbě objevil desátník Blech. Tono se okamitě vytratil z budovy na dvůr, protoe s ním neměl dobré zkuenosti. Vude a vdycky se zasazoval o pořádek a spravedlnost. Kdy se Tono vytahoval, uměl ho Blech před vemi poslat do patřičných mezí.

Na dvoře si zapálil cigaretu, nedočkavě vtáhl několik luků a rozhlíel se kolem. Zpozoroval, jak napříč prázdným nádvořím přímo k němu míří tíhlý mládenec. Ruce se mu prohýbaly pod nákladem výstroje.

Tak tebe si podám, těil se Tono, abys hned první den poznal, co je vojna. U teď vypadá jako mátoha a sotva se plouí.

Vyel několik kroků naproti nováčkovi a rychle se rozhlédl, zda není poblí nějaký důstojník. Vzduch byl čistý. Svratil obočí, naladil zlostný výraz a zvolal:

Pozdravit neumí …?! Myslí, e jsi na procházce s kočkou? Jak dlouho mám čekat? Nebo ti mám poslat telegram, abys ráčil otevřít hubu!?”

Nováček se zastavil, zrudl v obličeji a zamrkal jako kotě, necitelně vytaené na prudké světlo.

Dobrý den, zakoktal vylekaně.

Já ti dám dobrý den, a se ti zatmí před očima! usekával Tono slova, jak to viděl v jednom filmu ze zajateckého tábora. Tady nejsi na posvícení u strejdy Perpendikla! Tady jsi, jestli to zatím neví, v kasárnách!

Ale to vím, přikývl mládenec a snail se postavit do pozoru, přičem mu některé výstrojní součástky upadly na zem. Pokusil se sehnout, ale Tono ho okřikl:

Jméno!

Petr… umaj.

Coe? strčil do něj Tono, aby mu vyrazil dalí věci z náruče. Má říct, vojín Petr umaj! Rozumí?

Ano.

Tak to zopakuj! A v pozoru!

umaj se snail Tonovi vyhovět. Narovnal se v zádech, zadrel dech a ani se nepohnul. Tváře mu zrudly a na nose vyrazily drobné kapičky potu.

Vojín Petr umaj, řekl nováček přeskakujícím hlasem.

Jetě něco jsi zapomněl.

Co, prosím? zeptal se umaj zmateně a nejraději by se propadl pod zem.

e jsi baant! A bude pěkně zobat!

Coe?

Tono se srdečně rozřehtal vlastnímu vtípku. Nejraději by svolal vechny mazáky, aby viděli, jak s tím baantem cvičí. A to je jenom začátek; malá rozcvička.

Co stojí? zeptal se, jakoby se divil, proč nováček u není dávno pryč.

Můu jít?

To se říká jinak!

Zatím nevím jak, přiznal upřímně umaj a pokouel se setřít pot z tváří.

Naučím tě to, neměj strach! řekl Tono. Bude mít vojnu, e na ni do smrti nezapomene! Nebo se dohodneme jinak?

Jak?

Nemá cigaretu, zeptal se Tono nečekané přátelsky. Mám nejradi ameriky. To abys věděl dopředu a nekupoval mi domácí seno.

Nekouřím.

Nepovídej! uklíbl se Tono. Ale já kouřím. Nezapomeň, e na vojně neexistuje nic těkýho a vechno se musí udělat!

Vynasnaím se.

Říká se - provedu!”

Provedu!”

Tak jdi do hajzlu!”

Provedu,” vyletělo popletenému umajovi z úst.

U jsi tam měl bejt,” Tono si vrazil obě ruce do kapes a ledabyle se loudal ke kuchyni.

umaj stál chvíli bezradně na místě. Hlavou mu vířily zmatené mylenky. Ta vojenská základní sluba pěkně začíná. Vydrí to celé dva roky?

Povzdechl, sehnul se, horkotěko posbíral spadlé věci a vykročil k budově, kde byly lonice mustva a kam ho také přímo ze skladu poslali.

*

Celý den hrozilo nebe detěm. Těké edivé mraky visely nízko, převalovaly se a vnáely do kadého kouta pochmurnou náladu. Stromy shazovaly poslední listy, které se smutně třepotaly ve vzduchu a tie padaly na zem. Dvakrát či třikrát spadlo pár kapek, ale opravdový dé nepřiel.

Nadporučík Krátký seděl v kanceláři, před sebou otevřené desky, ale mnoho z jejich obsahu nepřečetl. Mylenky jako ptáci zalétaly k Jolance. Před několika dny ji přivezl z nemocnice. Pohublou a beznadějně smutnou. Vidina děátka se znovu rozplynula. Ani primář Kucej nedokázal rozptýlit její obavy a posílit naději. Podobala se nalomené haluzi, na ní se stále zelená listí, na jaře jetě kvete, ale zkuený zahradník ví, e ovoce z ní sklízet nebude.

Copak je to moné? Celý ivot bez dětí? Nebo přece jen pomohou lázně, o kterých lékař hovořil? Jolanka by nastoupila léčení nejraději okamitě, ale musí se nejdříve tělesně i duevně zotavit. Nic nelze uspěchat nebo přeskočit. Příroda má své zákonitosti, které nepodléhají lidským náladám a citům. Denně doma na toto téma s Jolankou hovoří. Poslouchá ho, přikyvuje, ale není jisté, e jeho slovům věří. A jaká by to byla maminka!

Nadporučík si přitáhl desky blí a protoe měl pocit, e je v místnosti málo světla, rozsvítil stolní lampu. V jasném světle výrazněji vystoupily popsané řádky. Naklonil se nad ně a znovu pročítal nejdůleitějí fakta.

Ozvalo se tiché zaklepání. Krátký zvedl hlavu a zavolal:

,,Vstupte!

Dveře se otevřely a do místnosti veel vojín Petr umaj. Postavil se do pozoru, zčervenal a přikrceným hlasem ohlásil příchod:

,,Soudruhu nadporučíku, vojín Petr umaj. Přiel jsem na vá rozkaz!

Krátký ho chvíli pozoroval. Něco z vojenského ivota se na něj v posledních týdnech přilepilo, jen kdyby se veho tak nebál! Nebo je to jen dobře nasazená maska? Jsou takoví, co za skromný, a ustraený výraz schovávají velijaké nedostatky.

Nadporučík vstal ze idle, obeel stůl a přistoupil k umajovi. Voják pevně stiskl rty, zadrel dech a díval se přímo před sebe. Na obličeji mu vyrazily rudé skvrny.

Povol si opasek, poradil mu nadporučík. Vdy tě přetípne. Člověk nemá ve stejnokroji trpět, i kdy nemá chodit neupravený.

Provedu, soudruhu nadporučíku, odpověděl uvolněně umaj a rozepl opasek. Přezku posunul o dírku dopředu a znovu stáhl uniformu.

Je to lepí?

Je, přikývl vojín a kolem úst mu zahrál náznak úsměvu.

Posaď se, ukázal nadporučík Krátký na idli. Chci si s tebou pohovořit.

umaj váhavým krokem přistoupil k idli a usedl. Očima uhnul před nadporučíkovým pohledem a ruce přitiskl na kolena.

Prosím, soudruhu nadporučíku … protáhl a ohryzek na hubeném krku mu poskočil.

Krátký se vrátil na své místo za stolem, pomalu se posadil a v duchu hledal slova, kterými by začal rozhovor. Ze zkuenosti věděl, e právě začátek je důleitý. Kdy získá důvěru a voják pochopí, e mu chce pomoci, vechno, a nejen během rozhovoru, půjde snadněji. Získaná důvěra se kladně projeví i při výcviku, na učebně, prostě vude, kde se formuje vojákova osobnost. Ledacos četl, vyslechl si nejednu odbornou přednáku, ale ty nejcennějí zkuenosti získával postupně v přímém kontaktu nejen s nováčky, ale i starími a zkuenějími vojáky. Co vechno si přinesou do kasáren. Návyky z domova, z pracovitě, vztahy k rodině, k přátelům, spolupracovníkům, děvčatům … nespočetné mnoství nitek, z nich kadá ovlivňuje i vojákův vztah k ivotu v kasárnách. A jetě něco - tajemství, která by nejraději sprovodili ze světa,

zapomněli na ně, aby jim v kasárnách nepřitěovala. I umaj je takový případ. Moná i proto je takový vystraený, jakoby vnitřně nalomený.

Aby nadporučík Krátký získal čas, přitáhl desky, přejel po nich dlaní a řekl:

Přečetl jsem si tvoje materiály ..

umaj se prudce předklonil, hlasitě vydechl a spustil vodopád slov.

Take vechno víte?! Ale mě do toho navrtal skladník. Říkal, e takhle se to dělá vude. Něco se odepíe, jakoe se to zkazilo a znehodnotilo a ve skutečnosti se zboí po dohodě s některou vedoucí prodejny prodává. Zisk se dělí podle toho, kdo a jak se o takový vedlejí výdělek přičinil.

umaj zalapal po dechu, hřbetem ruky si otřel ústa a dřív, ne mohl nadporučík něco říci, překotně pokračoval:

Kdy jsem nechtěl, tak mi rovnou řekl, e najde způsob, jak mě znemonit. U soudu ale otočil a snail se celou vinu shodit na mne. Prý on na něco takového, ačkoliv dělal skladníka dlouhé roky, ani nepomyslel. Já e jsem ho do toho průvihu dostal. Stále prý mi chyběly peníze, nechtěl jsem si půjčovat, tak jsem nael cestu, jak je získat… Natěstí mu nevěřili.

Já vím,” přikývl Krátký. Mám tady opisy. Vude se hovoří jen o spoluvině a o tom, e jsi trestnou činnost neoznámil.”

Copak jsem mohl?” umaj zvedl ruce jako k obraně. oféři, co v tom taky jeli, by si na mně počkali a dostal bych nakládačku. Vichni byli sehraný a kdo s nimi netáhl, toho si podali. Ale pěkně!”

umaj přestal mluvit, prudce se nadechl a tie se zeptal:

Co se mnou uděláte? Přitíí mi to? Kriminál nikomu na pověsti nepřidá.”

To ne. Má pravdu.”

umaj si rozpačitě upravoval blůzu.

Nic ti neuděláme,” řekl nadporučík Krátký. Zaslouený trest sis odpykal. Dokonce tě za dobré chování propustili o dva měsíce dřív z výkonu trestu.”

Ano,” zajíkl se umaj.

Kdy bude vzorně plnit povinnosti, nikdo se nedozví, e jsi byl trestaný. Nemáme zájem na tom, aby se v kolektivu vojáků vytahovaly na světlo staré věci a problémy. Kadý můe udělat chybu, a trest není koule, kterou musí odsouzený za sebou tahat celý ivot. Ale zdůrazňuji to, co u jsem řekl… Musí dokázat, e chce být dobrým vojákem, e to opravdu byla jen epizoda a e se k tomu u nikdy nevrátí.”

Budu se snait, řekl umaj upřímně.

Nadporučík Krátký se k němu přes stůl naklonil. Setkali se očima, a jakoby mezi nimi přeskočila jiskra vzájemného pochopení.

Jestli splní vechno, co jsi slíbil, blesklo Krátkému hlavou, je to s tebou dobré. Jednou jsi klopýtl, snad to pro tebe bude poučení do konce ivota.

Usmál se na vojáka a přikývl:

Já ti věřím.

Uvidíte, e vás nezklamu.

Jetě něco, umaji, nadporučík k němu vztáhl ruku, jakoby ho chtěl uchopit za zápěstí. Vechno jsem ti řekl také proto, e mám dojem, jako by ses pořád něčeho bál, jako bys měl strach z prozrazení. Slibuji ti, e to, co bylo, zůstane jen mezi námi.

Děkuji..

Krátký nevydrel sedět na idli. Vstal, přistoupil k oknu, zadíval se ven, kde se začalo po zamračeném dni eřit a otočil se k umajovi. Začal zcela přátelsky:

Jako vude, i mezi vojáky jsou různí kluci. Nechci tě vodit za ruku a radit ti, s kým má kamarádit a s kým ne. Ale kamarády si vybírej opatrně. Dobrý ti pomůe, patný … co bych dlouho kázal, poznals to na vlastní kůi. Vtáhne tě do maléru, ani neví jak a kdy. Pak se za to platí.

,,A hodně draze, souhlasil umaj.

Kdybys měl těkosti, zapomeň na moje nárameníky a přijď za mnou. Pohovoříme si. Platí?

Voják přikývl, přistoupil ke dveřím a poádal o povolení k odchodu.

Kdy Krátký osaměl, měl dobrý pocit, e rozhovor proběhl podle jeho představ. Současně si slíbil, e nenechá umaje stranou zájmu a bude ho nenápadně pozorovat. Je moc tichý, samotářský … takový obvykle potřebuje pomoc. Připomíná mladý stromek, který se ohne tak, jak to potřebuje zahradník. Měl bych na něj nenápadně upozornit desátníka Blecha, uvaoval dál a pomalu se procházel po kanceláři. Je to rozumný a rozváný mládenec. Pracuje ve svazácké organizaci, stará se o sportovní soutěe. Tady by mohl začít na umaje působit. Přes sport ho přitáhnout do svazáckého kolektivu… prostě mu pomoci.

Na stole se rozezněl telefon. Nadporučík zvedl sluchátko a ohlásil se.

Ivane, nezapomeň na léky, připomínala mu Jolanka tichým hlasem.

Rovnou z kasáren zajdu do lékárny. Jak ti je?”

Cítím se pořád unavená,” přiznala. Chvílemi mám dojem, e jsem úplná stařena. Do ničeho nemám chu. Dokonce ani číst se mi nechce.

To přejde, neboj se. Primář přece říkal, e deprese bude jen přechodná. Nemám se podívat, co kde hrají? Jestli budou někde dávat veselohru, koupím lístky.

Nic nekupuj. Je mi nejlíp doma.”

Trochu rozptýlení přece potřebuje,” pokouel se přesvědčit manelku.

Nenamáhej se, odpověděla a zavěsila telefon.

Dlouho se díval na mlčící aparát. Po příjemném pocitu z rozhovoru se umajem ho znovu přepadla tíseň. Pojednou jako kdyby i on zestárl.

Potřebujeme dítě, ujioval se. Straně nám chybí. Celý ná ivot by se změnil.

Přivřel oči a vybavil si obraz, který viděl téměř denně, kdy pospíchal na autobus. K dětským jeslím vedle samoobsluhy přicházely ze vech stran maminky s kočárky. Kočáry řadily pod přístřeek a vyndávaly z nich ivé balíčky svého mateřského těstí. Jak rád by jednou viděl odbočovat stejným směrem Jolanku. Jak rád by jí dal na rozloučenou pusu, a s jakým potěením by odpoledne pro ten ivý uzlíček spolu s ní pospíchal.

****

Nákladní auto stálo těsně u proviantního skladu. Tono společně s Braněm a Vladem Kalčákem skládali krabice s konzervami. Z vozu jim je podával řidič, ve skladu dohlíel na jejich ukládání zavalitý četař s maďarským přízvukem. Pocházel z jiního Slovenska a jediné, co ho během vojenské sluby trápilo, byly tuhé zimy. Miloval teplo a jakmile se mírně ochladilo, utrápeně se díval na své červené prsty v obavě, e jsou nedokrvené a e dostane nevyléčitelné revma.

Tono se při práci nepřetrhl. Snail se odnést co nejméně krabic, loudal se po cestě, venku postával a rozhlíel se kolem sebe. Co neudělá ty, zvládne za tebe jiný, notoval si v duchu a na vyčítavé pohledy kamarádů nedbal.

Kousek od vozu měla třetí četa pořadovou přípravu. Velel jí

četař Milan Hron. Snail se udělat ze svých nováčků co nejdřív opravdové vojáky, kterým vechno, co má umět správný voják, přejde do krve. Podle toho se k nim choval. Opravoval kadý detail, sám předváděl, jak se má v pozoru pochodovat a těm nejneikovnějím radil, jak se zbavit vech zbytečných civilních návyků.

Starosti mu dělal jedině vojín Petr umaj. Pochodoval v poslední trojici, ale ani tam nestačil dret krok. Aby příli nezaostával, snail se několika drobnými kroky doběhnout ostatní. Kdy Hron zahlédl to popoběhnutí poprvé, musel se smát a pak vojáka opravil. Podruhé u rázně umajovi řekl, e pořadový krok není cupitání, proto musí nohu víc natáhnout a dolápnout kousek dál. umaj se snail, natahoval nohy, ale pletl si pravou s levou a mezi pochodujícími vojáky vypadal jako čapí mládě, které se poprvé vydalo na močál.

Tono se od auta přiloudal k pochodující četě a polohlasně utrousil:

Uberte plyn, baanti! Vodřete si paty. Do stříhání metru máte moc daleko, tak se nám úplně nevoddělejte!

Někteří z pochodujících vojáků po něm hodili pohledem, zasmáli se, ale dávali pozor, aby nespletli krok.

Pojď radi dělat, zavolal na Tona Vládo Kalčák. Nebudeme se dřít za tebe.”

Kdy nemůe, tak si lehni. Pořád ere vojnu jako baant, sakra! Vdy u jsi mazák!”

Zato ty se fláká,” vyjel na něj Kalčák. Od rána do večera, kde můe.”

Hele, zavři rádio!” zamračil se Tono a ruka se mu mimovolně sevřela v pěst. Nejsi na schůzi.”

Nejde o schůzi.”

A o co jde?” rozhodil Tono rukama. Poslouchám, veleváenej agitátore.”

Nechte toho!” vmísil se do sporu Braňo. Co jste na sebe jako psi.”

A ví, co si o něm myslím! Kdy je potřeba něco udělat, má ruce dozadu. Ale k plnýmu eusu se hrne první.”

Dělej to taky tak.”

To bych si radi plivnul do obličeje.”

Já tě přijdu utřít, citlivko,” zařehtal se Tono a schválně uchopil krabici tak neikovně, e vrchní, kterou přidal řidič, spadla na zem a z rozbitého obalu se na vechny strany rozkutálely masové konzervy.

Nemůete dávat pozor!” rozkřikl se mezi dveřmi skladník. ,,Jetě se mi začnou kazit!”

Tak je seere,” utrousil Tono polohlasně.

Jetě slovo, viku, a uvidí, jak s tebou zatočím!”

Tono stiskl rty a nosem vztekle vtáhl vzduch. Jednou si vás podám, vyhrooval v duchu. Ani nebudete vědět kdy a jak. Pak poznáte, kdo je vik.

Ve vzteku popadl tři krabice najednou, donesl je do skladu a pratil jimi o zem. Rychle se otočil a vracel se zpátky.

Nováčkové nacvičovali slavnostní pochod po trojicích. U umaje stál četař Hron a dával pozor na kadý krok. Potom ho vzal stranou a zvlá se mu věnoval. tíhlý vojáček se snail, ale čím větí úsilí, tím horí výsledek.

Přestávka!” zavelel četař a vytáhl krabičku cigaret.

umaj ustoupil a otíral si hřbetem ruky čelo. Tono ho nenápadně sledoval, a začal se pro sebe usmívat. Odhadl jsem ho dobře. Dřevo a nemehlo dohromady. Trochu jsem ho zpéroval, teď ho příleitostně pochválím a bude můj. Jednoho nebo dva takový lemply potřebuju, abych v kasárnách nevyel ze cviku. Třeba se mi hodí i později, a budeme v civilu. Člověk nikdy neví, kde a koho můe potřebovat.

Zase stojí!” ozval se za vikem Kalčákův hlas.

No co? Zapálit si snad můu, ne?” pomaloučku, provokativně vytáhl z kapsy cigaretu, dal ji do úst, posunul jazykem do koutku a obrátil se k ostatním: Dejte mi oheň!”

Braňo vyndal zapalovač a Tonovi připálil. Doufal, e za ochotu dostane cigaretu, ale vik na něco podobného ani nepomyslel.

****

Teta Monika z rozhovoru s Elou pochopila to nejpodstatnějí. S Kleopatrou se děje něco, co by nemuselo dobře skončit. Proto si děvčete během směn častěji vímala, a ve čtvrtek svůj odchod ze směny nastrojila tak, e ji Kleopatra musela ve vrátnici dostihnout.

Pospíchá, Milko?” oslovila ji křestním jménem, nikoli běně uívanou přezdívkou.

Ani ne.”

Tak pojď chvilku se mnou,” pobídla ji mistrová. Ty jsi svobodná, já zase slaměná vdova. Můj mu se musel vypravit na cesty po republice, shání nějaké součástky. Co bys řekla babskýmu dýchánku?”

,,Vnoučata nehlídáte?”

Druhá babka je vzala na vesnici. Je tam lepí vzduch. Děti měly angínu, tak a se troku zotaví.”

,,Jezdí rády na vesnici?”’

Jéje, a jak! ivá kravička pro ně znamená víc ne slon v cirkuse. A ta radost, kdy mohou samy pást kozu, to bys nevěřila. Kdy se vrátí, brebentí o zvířátkách celé večery. Marná sláva, dítě potřebuje mít kolem sebe ivou přírodu a ne nějaký náhraky nebo televizní seriály.”

Teta Monika si přehodila nákupní taku z jedné ruky do druhé a za obě rozhodla:

,,Koupíme si kuře. Sníme ho jen tak, bez brambor, aby nám nepřibylo nějaké dečko navíc. A kapku červeného vínka si dáme, co říká?”

To zase obstarám já,” rozhodla Kleopatra. U obchodního domu se nakrátko rozdělily.

Po večeři zůstaly sedět v kuchyni. Teta Monika pozvedla sklenku, ukla si s Kleopatrou, upily, usmály se. Kleopatra povzdechla:

Vy jste astná enská, teto Moniko.”

Podle čeho usuzuje?”

Stačí se na vás podívat, a kadý vidí, e jste spokojená, vyrovnaná … V práci se vám vechno daří, doma máte dobrého manela, vnoučata … co si můe člověk víc přát?”

Neustrnout. .

Co?”

Ví, myslím to tak. Nespokojit se s dosaeným, neříkat si, e u mám vechno, co potřebuju a dívat se kolem sebe se zaloenýma rukama. Nemysli, i já mám dost starostí! Tak třeba ve fabrice. Ví, kolik je tam jetě nepořádku. A jsou lidi, co chodějí kolem a vůbec je nebolí, e přehlíením nedostatků si vlastně krademe ze společného.”

Kleopatra přikývla a jako duchem nepřítomná si pohrávala se sklenkou. Točila mezi prsty tíhlou stopku a dívala se na temněrudou hladinu vína, na ní se odráelo světlo lampy, zářící nad stolem.

A ty?” zeptala se mistrová tie.

Co já?”

Nebude se taky vdávat? Monča u připravuje svatbu. Čekají jen na to, a Ondřej dokončí kurs pro opraváře počítacích strojů. Ty jistě také někoho má.”

Mám,” odpověděla Kleopatra neurčitě a ani nepozvedla hlavu.

Je odtud z města? Co dělá?

Teď je na vojně.”

A rozumíte si?”

Kleopatra mlčela. Mistrové se zdálo, e ani neslyela její otázku. Proto se znovu zeptala:

Má ho ráda?”

Ani nevím,” zaeptala. Nevím, teto Moniko…Vechno je mezi námi takové divné … Někdy je ke mně i hrubý !.. Stále by jen rozkazoval, a já abych ho poslouchala ..

Záleí ti na něm? Jestli ano ..

Odmlčela se, protoe Kleopatra zvedla hlavu a mistrová viděla v jejích očích slzy. Zaplavily oči a začaly se kutálet po tvářích.

Ach, teto!”

Kleopatra se k ní vrhla, hlavu jí opřela o prsa a hlasitě se rozplakala. Rukama pevně objala tetu Moniku, jakoby se bála, e ji odstrčí a ona ztratí jedinou oporu, jediného člověka, který se jejímu pláči neposmívá, ale naopak ten pláč chápe a přitom nechce ádné vysvětlení…

Mistrová hladila Kleopatru po vlasech a ramenou a mlčela. Cítila, e kadé slovo by v této chvíli bylo zbytečné. Kdy bude děvče chtít, začne mluvit samo. Jestli ne, nadarmo by ji pobízela, aby se svěřila se svými problémy. Jen a se vypláče. Kdo dokáe dát najevo bolest, jakoby vztahoval ruku za pomocí. Mistrová pomoc ráda nabídne, ale zatím musí čekat. Kleopatra je dobré děvče i dobrá pracovnice. Někde zřejmě udělala chybu a teď se trápí. Určitě přijdou na společné řeení, aby Milka nala ztracenou jistotu a víru ve vechno hezké, co ivot přináí.

Snad abych la,” vymanila se mistrové z náruče. Je u pozdě a mám to domů dost daleko.”

Kam bys chodila,” usmála se teta Monika. Místa je tu dost i pro dvě. Přespí u nás a ráno spolu půjdeme do práce.”

Kleopatra po kratičkém přemlouvání souhlasila. Kdy se potom v obývacím pokoji svlékala, spatřila mistrová na dívčině rameni modřinu, její barva přecházela do zelenoluté.

Od čeho to má, od čeho jen? Ale nahlas se nezeptala.

****

Chodba před klubovnou, kde se měla konat schůze svazácké organizace, se rychle zaplňovala vojáky i poddůstojníky.

Někteří veli dovnitř, podepsali prezenční listinu a vrátili se ven, aby vykouřili poslední cigaretu. Jiní si v hloučcích povídali. Hodně se hovořilo zejména o posledním hokejovém zápase. Koice získaly v pořadí páté vítězství a rychle doháněly Spartu, která byla zatím v čele hokejového pelotonu. Jihlava měla, jako obvykle v posledních ročnících, rozpačitý začátek. Ale kadý věděl, e je to mustvo, které určitě zasáhne do bojů o mistra republiky. A právě hokejisté Jihlavy měli přijet na nejblií zápas do Koic. Vojáci se rozdělili do dvou táborů. Jedni fandili Jihlavě jako armádnímu celku, druzí dreli palce Koicím.

,.Já vám říkám, e to bude remíza, opakoval poněkolikáté Vládo Kalčák. ,,V takovém utkání se těko vyhrává.

,,l tehdy, kdy jsou Koice doma? zeptal se Ďusi Klein, koický rodák.

I tak!

Pak asi neví, co dovedou. Půjdou do toho jako čerti, rozohnil se Ďusi a doiroka rozhazoval rukama. Vdy mají anci vyhrát na dvou frontách, a to není k zahození. Jihlavu přibrzdí v postupu do čelních pozic a Spartě můou vykrábnout prvenství, protoe ta jde hrát do Brna. Kamaráde, to je kalkulace jasná jako facka!

Začneme! zavolal od dveří Imro Blech. Tak u pojďte dovnitř.

Nenechá nás ani dokouřit?

Jen si etři zdraví, odpověděl ertem desátník, sebral z prstů nejbliímu vojákovi zapálenou marsku a zadusil ji v popelníku. Tady taky musíme začínat přesně, jako na ranním nástupu.

Tak pojďme ..

Chodba se vyprázdnila a v místnosti, kde se konala schůze, zvolna utichal umot a vrzání idlí. Vzápětí se ozval zvučný hlas předsedajícího, který vítal přítomné a seznamoval je s programem jednání.

Ty s nima nejde? zeptal se Tono Petra umaje, právě procházejícího chodbou.

Petr zčervenal, potom jaksi provinile zakroutil hlavou a nakonec pronesl:

Nejsem svazák…

Tak jsme na jedný lodi, rozesmál se Tono a důvěrně objal umaje kolem ramen. Nic si z toho nedělej! Na ty jejich politický průpovídky nemusí bejt zvědavej. Jen a schůzujou… Pojď, zorganizujem si lepí zábavu.

,.Nemám vycházku, namítl umaj.

No a co? Pobavit se můeme i v kasárnách.

,,Jak?

,,Jse zvědavej? Tono se naklonil k umajovu uchu. Bude brzo starej.

Dělá si ze mě legraci?

Jdi do hajzlu. Proč bych si z tebe utahoval. Pamatuj si, e kdy já něco řeknu, tak to sedí. Tono vedl Petra umaje pryč z chodby. Hned kdy jsem tě prvně viděl,tak ses mi líbil. Nejsi jako ostatní. Umějí jen poslouchat a nic jinýho. Tehdy, jak jsem tě troku péroval, to bylo něco jako zkouka. Jinej by vybouch, rozzuřil by se, ale ty ne. Má dobrý nervy a jsi prima chlap. Takový beru. Můe mi věřit!

umaj poslouchal a Tonova řeč se mu začínala líbit. Vichni říkají, e je ostrý jako břitva a nikomu nic neodpustí. Ale patný asi není. Mluví s ním kamarádsky. A tvrdí mu, e je prima chlap. A on takový chce opravdu být. Dosud ho málokdo takhle ocenil. Kadý o něm říká, e je bzinka. Tenký, hubený, jakoby nedodělaný. I oféři ve skladu, kde dřív pracoval, se na něj tak dívali. Dokonce i vedoucí skladu Zahurančík, kdy u soudu ztratil nervy, začal vykřikovat: A vy tomu cucákovi věříte?! Vdy mu teče mlíko po bradě. Předseda soudu ho musel napomenout, aby hovořil jen tehdy, bude-li tázán.

Snaím se, prohodil umaj a po straně se díval na Tona, kráčejícího houpavě po chodbě.

I v tomhle kláteře se dají vidět pěkný věci, ztiil hlas. Takový jsi jetě neviděl.

Jaký věci?

Pojď ke mně na cimru, a nejsme nikomu na očích. are po tom jedou jako divý.

Je to něco zakázanýho?

Jak se to veme, uklíbl se Tono. Tady by ti nejradi zakázali vechno. I dejchat a dívat se kolem sebe. Zajímá je jen to, aby do tebe natloukli výcvik, střelbu a politiku. Kamaráde, to v takový americký armádě je to docela jiný. V pátek řekne, e chce deku a v sobotu ti ji přivezou rovnou do kasáren.

Jakou deku?

Nedělej, e nerozumí? chechtal se Tono a rukama se tloukl do stehen.

Něco na spaní?

Jde vo ivý deky. enský. Abys pořád neleel na tvrdým. U chápe? Chlap přece nemůe bejt bez enský. Jinak mu po čase začne strait na půdě. Tady to nikoho nezajímá. Jene tam na to jdou jinak. Potřebuje se vybít, tak si podle fotky některou vybere a můe s ní dělat, co chce.”

,,A co jestli jí jako chlap něco udělá?” zeptal se umaj. ,,Co potom?”

Nic. Ty enský berou pilulky a jsou taky pod zdravotním dozorem, abys něco nechytil. Ty si uije, ona dostane zaplaceno a následky vekerý ádný. Pilulka to nedovolí.”

Veli do prázdné, tiché lonice. Dvě řady lůek byly upraveny, bez jediného záhybu. Otevřeným oknem proudil dovnitř chladnějí vzduch a občas sem dolehly zvuky vzdálené městské dopravy.

Tono okno přirazil a polohlasně zaklel. Potom gestem naznačil umajovi, aby se posadil. Ze skrýe v podhlavníku vytáhl obálku s několika fotografiemi enských aktů. Jednu hodil na postel.

Petr po ní sáhl. Blondýnka, leící na tmavé koeině, si pravou rukou zakrývala klín. Loktem druhé ruky se opírala o kulatý poltářek s vyitým srdcem. Mohutné poprsí trčelo dopředu jako lákavé zvony.

Co tomu říká?” provokoval Tono.

Paráda,” odpověděl Petr a snail se, aby z hlasu zazněla chlapská drsnost.

Ačkoli se snail o klid, nahé enské tělo ho vzruovalo. Cítil, jak mu buí srdce a tváře zalila červeň. Celý jakoby se napnul. Kdysi dávno se zamiloval do své učitelky. Líbila se mu hlavně proto, e uměla krásně vyprávět o minulosti. Dějepis v jejích hodinách oíval v obrazech dramatických událostí. Kdy její výklad poslouchal, nemohl zůstat stranou. V duchu ve proíval. Jednou byl rytířem, útočícím na středověký hrad, jindy ikovým bojovníkem, iroce rozkročeným na opevněné vozové hradbě a odráejícím křiácké hordy. Tehdy se ani nemusel dějepis učit, výklad mu bohatě stačil a měl stále jedničky. Kdy se později učitelka provdala, povaoval to od ní za zradu.

Později se zamiloval do Gizky. Také byla o několik let starí. Večer co večer slídil za jejím oknem, aby viděl, co dělá, ale ve chvíli, kdy se chystala ke spánku a začala se svlékat, sklopil hlavu a ani za nic by se nepodíval do jejího pokoje. Kdy později odela ze koly, zamilovanost, o ní neměla ani tuení, zmizela jako pára nad hrncem. Nejbolestivěji proíval lásku k Alici. Patřila mezi dívky, za nimi se kadý otočí. A byla si toho vědoma. Kdy se odváil pozvat ji do kina, neodmitla, dokonce poseděli u poháru vína, ale schůzka skončila úplně jinak, ne si ve své fantazii vybájil. Kdy se pokusil Alici neohrabaně políbit, odstrčila ho, chladně se zasmála a řekla něco v tom smyslu, e je nemehlo. Připadal si tehdy tak poníený a nicotný, e dokonce uvaoval o sebevradě. Snail se svůj mindrák utopit v alkoholu, ale kdy vystřízlivěl, bylo mu tak patně, e si připadal jetě uboejí ne dřív,

,,Co řekne na tuhle?” hodil Tono před Petra fotografii, na ní byla nahotinka v jetě odvánějí poloze. Ta má stehna, co? Tý jsem vzal panenskéj věneček.”

Ty ji zná?” zvedl Petr překvapeně oči a zadíval se na vika, který v rukou přehazoval obrázky jako hrací karty.

Znám je vechny,” řekl Tono povýeně. Kadá se projela na mým jaguáru.” Rozkročil se a nestydatým pohybem doprovodil svůj výklad.

Pak jsem jim nařídil pózovat.”

A nechaly se fotit?”

Musely. Pozice jsem sám vymyslel. A se dostanu ven, obstarám si kameru. Japonskou, co sama zaostřuje. S ní dokáu jetě lepí záběry a na barevnej materiál.”

umaj si pomalu prohlíel fotografie. Ani by se podíval na Tona, řekl:

Má na to dost peněz? Taková kamera určitě stojí pěknejch pár tisíc.”

Mám,” snail se Tono o přesvědčivý tón. Babka mi od narození etří. A se vrátím z vojny, dostanu od ní vkladní kníku a budu si s ní moct dělat, co budu chtít. Nechce jednu?” zeptal se umaje a ukázal na fotografie.

Kterou?”

Můe si vybrat!”

Petr sáhl po fotografii, která ho nejvíc vzruila. tíhlá dívka na ní leela s nohama doiroka rozhozenýma.

Tuhle.”

Myslel jsem si to. Květa je jako rtu. A při tom vypadá nevinně jako holčička z mateřské kolky. Kdybys chtěl, můu tě s ní seznámit.”

Tono vzal jetě pár fotografií a přiloil je k první.

Vezmi si je,” řekl kavalírsky.

Vechny?”

erif na kamarádech neetří,” rozpřáhl Tono dlaně, jakoby dával milión. Jsou to sice moje privátní fotky, ale dej bacha, aby se nedostaly nikomu do rukou. To by byl průvih jako Brno. A jeli bysme v něm oba.”

umaj přikývl, srovnal fotografie a zastrčil je pod koili.

Tono shrnul zbývající a uloil je do své tajné skrýe.

Musíme se postarat, abysme jednou dostali společnej opuák. Pak ti ukáu kočky! A nejenom nae. Znám chlápka, kterej má videokazety ze zahraničí. Jedna se jmenuje Noc v Hongkongu. To teprve uvidí věci! Vysoká kola sexu. Hodně můe odkoukat a pak sám vyzkouet.”

Petr poslouchal jako ve vytrení. Ale v duchu viděl stále fotografii té Květy, s ní by ho mohl Tono seznámit. Představoval si, jak ji v náručí nese do velké, prostorné místnosti, vystlané koeinami a poltářky …

Pojď na televizi,” vyruil ho Tono. Nemusí nás tu spolu nikdo vidět.”

Co dávají?”

Nějakou detektivku.”

Bude v klubovně volno?”

Doufám, e ta svazácká me u skončila,” zaklebil se Tono a jetě zkontroloval, zda na lůku něco nezapomněl.

****

Podplukovník Horský se usmíval. Včera dostal od Marty Samíkové dopis. Syn se během krátké návtěvy matce svěřil, e si nael dívku. Ukázal jí i fotografii. Vypadá prý na ní solidně, ale kdoví, jaká doopravdy je. Proto prosí přítele Horského, zdali by se na synovu známost troku nepodíval. Moc by si přála, aby si Pavel vzal děvče na celý ivot, a ne, jak to dělají jiní, e sotva se oení, u myslí na rozvod. Co můe na takový dopis odpovědět? Zejména Martě? Voják se seznámí s dívkou, zamilují se, ale jen málo lásek skončí manelstvím. Nejinak je tomu i jinde, v továrnách, drustvech, výzkumných ústavech … Tady neplatí ádné zákonitosti. A dospělému synovi předepisovat, aby chodil s tou či onou, protoe se líbí matce, případně oběma rodičům? Láska má kráčet vlastní cestou. Důleité je, aby přináela lidem to, co je na ní nejvzácnějí, hluboký vzájemný vztah, porozumění a úctu.

Vytrhl se ze zamylení a pohlédl na majora Malého. Seznamoval právě shromáděné důstojníky se závěry kolení, jeho se zúčastnil. Vojentí psychologové tam rozebírali případy jednotlivců, kteří se těko adaptovali v podmínkách základní vojenské sluby. I u nich u takové případy měli. A co práce jim dalo, ne z nich vychovali dobré vojáky.

Malý skončil a podíval se na Horského.

,,Má někdo dotazy?” zeptal se podplukovník.

Bude moné si ty materiály ze kolení podrobněji prostudovat, zeptal se nadporučík Krátký. Řeknu proč… Manelka je učitelka a i tam mají s některými áky podobné problémy. Podle mého názoru by bylo zajímavé sledovat takové áky a do nástupu vojenské sluby. Zdali se potíe s adaptací zmenují nebo naopak narůstají. Jestli se stav zlepuje, pak ten vývoj podporovat. Ale pokud se zhoruje, měly by se hledat monosti, jak problém řeit. Taky proto, e po skončení vojny odcházejí mladí lidé znovu do dalího kolektivu. A vechno dobré i patné, co do sebe načerpali u útvaru, se nakonec odrazí i v pracovním kolektivu.”

,,Ivane, ozval se přátelsky major Malý, ,,já ti materiály samozřejmě dám, ale to, o čem hovoří, je práce pro celý tým odborníků. Ty se do toho chce pustit sám?

Jenom prostudovat a ozřejmit si uzlové body problému. Nevěřím, e by se toho potom nechytili psychologové.”

U ádný dalí dotaz? Přejdeme k dalímu bodu,” pokračoval podplukovník Horský a pohodlněji se usadil na idli. Krátce nahlédl do poznámek. Minulý týden mě svazáci pozvali na svou schůzi. Kromě jiného hovořili o návrzích na udělení titulu Vzorná četa. Svazáci měli váné připomínky. Podrobněji o nich pohovořím později. Nejdřív si vyslechneme původní návrhy.”

Kapitán Malíňák sáhl po deskách, otevřel je a začal rychle číst:

Návrh zněl, aby titul Vzorná četa byl udělen druhé četě první roty …”

Čti pomaleji,” přeruil ho major Malý. Chrlí to na nás jako kulomet, e tě sotva stačíme sledovat.”

Promiňte.” Kapitán poloil desky na stůl. Návrh zněl na druhou četu první roty, první a třetí četu druhé roty a třetí četu třetí roty.”

To je vechno?” zeptal se podplukovník Horský.

Ano, celkem čtyři návrhy.”

Máte nějaké připomínky?” podíval se Horský na přítomné. Jde o závané rozhodnutí, proto bychom měli zváit vechny klady i nedostatky navrhovaných čet. Nerad opakuji známá fakta, ale kdy vojáci uvidí, e titul Vzorná četa získali skutečně ti nejlepí, budou se podle toho dívat na celou soutě.

Lehce nabyl, lehce pozbyl,” utrousil polohlasně major Malý.

,,Přesně tak,” souhlasil podplukovník. Udělení titulu není ádný dárek, ale poctivě zaslouená morální odměna.”

Nadporučík Krátký svratil čelo a zamyleně se před sebe zahleděl. Sotva podplukovník domluvil, poádal o slovo.

Osobně nesouhlasím, aby titul dostala třetí četa třetí roty.”

Vzápětí zdvihl ruku poručík Miklóik. Kdy dostal slovo, vyrazil na Krátkého: Co má proti mé četě? Vysvětli to!”

Dlouhé vysvětlování snad není třeba.”

Ale je!” zvýil hlas Miklóik. Chce moji četu jen tak pro nic za nic vyachovat?

V četě má i vojína Antona vika!”

Mám,” souhlasil poručík.

Ví, jaký je?”

Jeden voják jetě není celá četa. Připoutím, e s jeho chováním byly problémy. Ale el v poslední době hodně do sebe. A co poslední střelby? Kdo měl nejlepí výsledky? Třetí četa! A střílel výborně. Taky v pořadovosti a v kázni jsme byli hodnoceni mezi nejlepími.”

A na vika,” neodpustil si poznámku nadporučík Krátký.

Proč mlčí,” obrátil se kapitán Maliňák na Miklóika. Odpověz mu!”

Soudruzi, hlaste se o slovo!” zahřímal Horský. Pak sám vyzval velitele třetí motostřelecké čety: Tak se vyjádřete, jak je to s tím vikem!”

V posledních třech měsících se opravdu polepil.”

Opravdu? Doslechl jsem se, e se vrací z opuáku do kasáren velijak. Naposledy přes zeď. A druhoročáci z vaí čety ho kryjí.

Mohu k tomu něco říct?” poádal podplukovníka Horského major Malý. Slyeli jsme, e jeden voják není celá četa. Řekl jsi to? Nebo to bylo jinak?”

Přesně tak,” souhlasil poručík Miklóik v přesvědčení, e Malý, o něm se traduje, e je dobrák, tluče na jeho stranu.

Dobře jsi za svou četu bojoval, to musím přiznat. Ale tady jde o něco jiného, co je opakem tvého tvrzení. Jde o to, e jeden jediný patný, nebo jen horí voják, a chceme nebo nechceme, je obrazem celé čety. A jetě něco … Nemohu se postavit za četu, která víc jak rok není schopná ve svém středu

převychovat jednoho chlapa. Říkal jsi, e v poslední době se vik zlepil ve výcviku i v chování. Dobrá. Ale počkejme, neunáhleme se s chválou. A také o vikovi řeknou své svazáci. Jsou s ním v kadodenním styku. Jak na něj působí? Před chvílí se tu hovořilo o těko adaptovatelných jedincích, kteří k nám přicházejí a jací by měli odcházet. To je zrovna případ vojína vika a proto by nám na něm mělo záleet dvojnásobně. Kdo bude mít v budoucnu tolik moností a času k jeho převýchově, ne máme dnes my? Asi nikdo. U nás ije voják v kolektivu plných čtyřiadvacet hodin. Popřemýlejme o tom. Čas nás nehoní… Na závěr bych chtěl zopakovat své stanovisko. V dané chvíli jsem proti tomu, aby třetí četa získala titul Vzorná.

V místnosti zavládlo ticho. Slova majora Malého ala do ivého. Miklóik u chtěl zvednout ruku, avak podplukovník Horský zavrtěl hlavou.

,,U o tom nebudeme diskutovat. Vichni bychom si měli poloit otázku. A najít si na ni odpověď. Jak to, e svazáci měli námitky proti udělení titulu třetí četě, zatímco velitel roty a čety souhlasili. Řeknu vám otevřeně, e jsem se musel v duchu přiklonit k názoru svazáků. Hlavně proto, e oni sami zvyují laku náročnosti. Z vlastní iniciativy. Měli bychom jejich postoje brát více v úvahu a podporovat je.”

Podplukovník domluvil a podíval se směrem k nadporučíku Krátkému a poručíku Miklóikovi.

,,Doufám, e i vy dva dojdete mezi sebou ke shodnému stanovisku.”

,,Jistě, soudruhu veliteli,” odpověděl nadporučík.

,,Samozřejmě,” přikývl Miklóik.

Podplukovník ukončil poradu, důstojníci vstali ze idlí, ale někteří s rozchodem nespěchali.

,,Má chvíli čas?” zeptal se Miklóik Krátkého.

Budeme pokračovat v debatě o vikovi?” usmál se nadporučík.

Uhodl jsi. Jestlipak ví, s kým se přátelí?”

Povídej!”

Prý je stále častěji vidět se umajem. To je ten prvoročák od tebe. Taky u v civilu seděl.”

Já vím.”

Jak se ti to jeví!”

Kam takové kamarádství můe směřovat,” zamyslel se Krátký, umaj je bojácný, drí se v ústraní. Zato vik je pěkný

číslo, to víme oba. Zvlátní nátura. Vejtaha, sklon k agresivitě, tam kde nenarazí na odpor. V opačným případě rychle hodí zpátečku. Podle mého názoru si takovéhle povahy odreagovávají nějaký komplex méněcennosti. Za siláckými gesty a hrubostí se často skrývá docela obyčejná zbabělost. Nechci vikovi křivdit. Třeba to s tím obratem k lepímu myslí doopravdy. Ale být na tvém místě, zatím bych si počkal. Nezapomeň taky na to, e má zájem, aby vojnu skončil bez maléru a odeel v termínu.

,,Asi má pravdu.

,,Já jsem zase rád, e jsi mi dal vědět o tom kamarádění se umajem. Musím se na to podívat. Kdybys pozoroval, e v jejich vztahu začíná být něco v nepořádku, tak mě upozorni.

Jasně. To je i v mém zájmu, souhlasil poručík.

Kdy se Krátký vracel domů, přemýlel o rozhovoru s Miklóikem. A o umajovi. Musí si jej více vímat. Nevěřil, e by kamarádství se vikem mohlo na něho pozitivně působit. V ádném případě by neměla být platformou tohoto kamarádství pokaňkaná minulost, kterou si přinesli z civilu.

Jakmile zahlédl zářící okna svého bytu, přeskočil v mylenkách k Jolance. V pondělí se vrátila do koly, mezi své áčky a do kolektivu učitelek, které ji mají rády. Změna jí prospěla. U není tak posmutnělá. O večerech si s ním povídá o vem, co se událo ve třídě. Nadporučík má radost, e zármutek, jemu manelka propadla v prvních dnech po návratu z nemocnice, se rozplývá. I primář Kucej je s jejím stavem spokojen a ujistil ji, e nic není definitivně ztraceno. Doporučil Jolance během prázdnin lázeňskou léčbu. Předpokládá, e po ní stoupne reálná naděje na děátko.

Třebae měl v kapse klíče, zazvonil. Slyel, jak Jolanka spěchá ke dveřím a vzápětí je otevírá.

Ahoj!” naklonil se k ní a políbil ji. Mám hlad jako vlk.”

Večeře je připravena!”

Co to bude dobrého?”

Tajemství éfa kuchyně,” usmála se.

Můu hádat?” potáhl nosem a ucítil vůni opékaných brambor.

Jaképak hádání. Jsou cítit po celém domě.”

****

Na nedělní volno se vojáci těili celý týden. Jaro, nenásilně

přecházející v léto, lákalo do přírody. Tam se i dá častěji ukrást polibek děvčeti. Své přitom vykoná kytička, kterou lze natrhat přímo na louce.

Volejbalisté se připravovali na prestiní zápas s mustvem sousední roty. V zimě v tělocvičně zápas těsně prohráli. Věřili, e při odvetě na otevřeném hřiti zvítězí. Trénovali v drustvu i jednotlivě. Četař Hron si dával zvlá záleet na smečích. Ti, kdo ho viděli hrát v posledních dnech, jednomyslně tvrdili, e to nejsou dělovky, ale raketové údery. Probíjel bloky, míč směřoval na ta nejneočekávanějí místa. Kdy odhadl, e smeč nemusí vyjít, tak ho jen naznačil a pouil některou z fint, které znal jetě z dob studií, kdy hrával za kolní mustvo.

Ze soboty na neděli se počasí nečekaně zhorilo. Obloha se zakabonila a od rána prelo. Dé sice chvílemi ustal, ale pak lilo jetě hustěji a kasárenský dvůr vypadal jako jediná veliká kalu. Voda stékala v malých strukách do kanálů.

Vojáci stále vyhlíeli, jestli se mezi mraky přece jen neobjeví jasnějí trhlina. Kdo dostal povolení k vycházce, chystal se bez ohledu na počasí ven. ehlily se kalhoty, blůzy, letily polobotky. Nakonec přily na řadu lahvičky s kolínskou a dokonce i spreje. Pihovatý Brlovič s náznakem řídnoucích vlasů měl zvlátní starost:

,,Kdo umíte uvázat kravatu na ten novej uzel? Světlana se mi posledně smála, e nosím vázanku podle módy z roku raz dva.

Má jí vysvětlit,e i na kravatu platí předpis, pozvedl hlavu Harmanko. Ale kdy jí u tebe nevaději jiný vady na kráse ..

A jaký?

Třeba pihy! zasmál se.

Světlaně náhodou vůbec nevaději.

Harmanko má pravdu, popíchl Tono vik. Pihy jsou u muskýho horí ne u enský. Ta si je můe přetáhnout mejkapem. Ty si leda můe přetáhnout čepici na ksicht.

Nakonec se Brloviče ujal desátník Blech. Vzal ho i s kravatou k zrcadlu a ukázal, jak se nový uzel váe. Po chvíli si Brlovič spokojeně prohlíel malý uzlík, který sám zvládl.

Tono chodil mezi ostatními a také se dával před vycházkou do gala. Nepospíchal. Má dost času. Hlavně proto, e Gejza tentokrát nepřiveze Kleopatru. Vzkázala, e je nemocná, prý má horečku a musí zůstat leet. Jen jestli se nevymlouvá. To by jí nedaroval. Vyrazí do města sám a někde se posadí do hospody. Kdy není enská, musí bejt aspoň pivo s rumem.

říkával v base Francouz, jak přezdívali recidivistovi Francovi.

V kalhotách a koili si sedl a začal si obouvat polobotky.

, Tono, pojď s námi,” zval ho Braňo Seman a kartáčoval si blůzu. Jdeme do kina. Pak si někde sedneme při muzice.

Na kovbojku?”

Dávají polskej film. Sexmise.”

Samý enský!” dodal zasvěceně Ruda a upravoval lůko. Vechno ti tam někde pod zemí říděj … Já u jsem to viděl, ale rád si dám vopáčko. A taky kam jít, kdy venku leje.”

Lístky máme. Jano el do sluby, můe jít místo něj.”

Braňo vyndal vstupenky a ukázal je Tonovi. Ten se opovrlivě uklíbl a utrousil:

S takovým lístkem si můe vytřít zadek.”

Co se ti na něm nelíbí?”

Do desátý řady choděj cucáci a důchodci.”

Lepí u neměli.”

Tak mě nezvi.”

Tono si oblékl blůzu, nohou odstrčil idli, která mu stála v cestě a vyel z místnosti.

Frajer!” prohodil za ním Braňo a zastrčil vstupenku do kapsy. Snad si nemyslel, e ho budu prosit na kolenou? Lístek před kinem rád někdo koupí.”

Je to vejtaha,” neodpustil si poznámku Blech.

Vzal idli, postavil ji na původní místo a zeptal se ostatních: Jdeme?”

Jo,” přikývl Braňo. li si vyzvednout k dozorčímu roty propustkové kníky a zapsat se do knihy odchodů. Dé venku slábl, ale neustával.

Petr umaj měl sice vycházku povolenu, ale rozhodl se, e na ni nepůjde. Zůstane v kasárnách. Kam taky v takovém deti chodit. Promokne, můe se nachladit, vdycky byl náchylný na angíny, a leet na oetřovně není slast. Odjakiva se mu podobné marodění protivilo. Snad i proto, e ho jako dítě často trápily průduky a doktor do něj napíchal celé sady injekcí. Od té doby se snail nemocem i lékařům vyhnout. Jakmile viděl, e má dostat injekci, naskočila mu po celém těle husí kůe.

Od Vasila Kormaňuka si vypůjčil kníku o automobilových závodech formule 1 a listoval v ní. Občas se začetl do textu, zejména v místech, kde se popisovaly dramatické události.

Chvílemi zaletěl mylenkami jinam. Kdyby tak měl své děvče! Bylo by to prima, kdyby na něho čekalo. li by spolu na procházku nebo do kina. Ve tmě by se určitě odváil vzít dívku za ruku. Ona by ji neodtáhla, naopak, maličko by pootočila dlaň, aby teplo z její ruky přecházelo do jeho a prsty by se něně propletly…

Ani nezpozoroval, e se otevřely dveře a do lonice veel Tono.

Ty jse marod?

Petr zvedl oči od knihy a chvíli nechápavě zíral na vika.

Proč bych měl být marod?

Vá dozorčí roty mi pověděl, e má vycházku. Tvoje propustková kníka u něj leí na stole. A ty dřepí na kavalci, divil se Tono. Jse normální? Takovej zázrak v tomhle kláteře nepamatuju.

Nemám chu courat v tomhle nečase po ulicích. To si radi něco přečtu.

Do kníky můe čumět jindy, řekl Tono, knihu Petrovi vzal a zavřel. Zvedej se, kamaráde. Zajdeme někam na zrzavou vodu s bílou čepicí. Zvu tě. Prachy mám. Gejza mi je přivez ..

Kam li ostatní?

Hnali se do bijáku na Sexmisi. A večer si o tom budou vykládat. Chtěli, abych el s nima. Jene já na takový onanování nejsem. Tak zvedni tělo, nebo tady budem kecat do večera.

Tono, já fakt nemám chu někam jít, odpověděl umaj. V pátek jsem měl pořádnou zabíračku a dnes jetě necejtím nohy.

Proč ses hnal jako blázen?

Chtěl jsem splnit limit.”

A splnil jsi, co?

Zatím ne. Chybělo mi dvanáct sekund. Ale nadporučík mě stejně pochválil. Říkal, e dělám pokroky.

Ty se chce protlačit mezi vzorňáky, co?”

Tono sebral blůzu, kterou měl Petr přehozenou přes lůko a hodil mu ji do náruče. Oblíkej se! Ví, kde jsme u mohli bejt?

Petr stále váhal a očima poilhával na kníku s portrétem pilota formule 1 Prosta, který zvedá nad hlavu věnec vítěze.

Hoď sebou!

Petr si oblékl blůzu a upravil vázanku. Malým hřebínkem přejel vlasy a snail se je učesat na pěinku. V základní kole měli učitele, který se tak česal a Petrovi se to líbilo.

,,Tak dělej, člověče!” Tono otevřel dveře. ,,Padáme!

****

Kleopatru několik dní pobolívala hlava, cítila se malátná, občas jí po zádech přeběhlo mrazení. Večer nemohla usnout, třebae si vzala tabletu na spaní, a celou noc se nemohla zahřát. Na proívanou přikrývku přehodila silný svetr, a protoe ani to nestačilo, přibrala vlněný kostkovaný pléd. Choulila se pod přikrývkami jako zvířátko, nic to nepomohlo. Ráno vstala brzy, uvařila si lipový čaj, usmaila topinku s česnekem, ale v práci se čas nekonečně vlekl. Ve středu se jí několikrát zatočila hlava. Během polední přestávky si změřila teplotu a byla sama překvapená, jak vysoko se rtu vyplhala.

Kolik má? zeptala se Ela, která kamarádce přine

Kolik má? zeptala se Ela, která kamarádce přinesla z bufetu koláč a z termosky nalila horký čaj.

Třicet osm čtyři.

Nepovídej! Ela vzala teploměr a otočila se k oknu, aby dobře viděla. Fakt… Tolik. Jdeme za tetou Monikou. Musí k doktorce.

Ty tři hodiny do konce směny přečkám,” snaila se zadret Elu.

Tak to ne. Udělá se ti zle, něco se ti stane a co potom!”

Závodní lékařka zjistila angínu, předepsala Kleopatře antibiotika a důrazně nařídila, e musí zůstat leet.

Horečka se vyplhala téměř ke čtyřicítce. Kleopatra měla pocit, e neleí v posteli, ale vznáí se v mlném oparu. Aby měla pocit jistoty a pevnosti, přitiskla ruku na zeď. Ela jí kadou hodinu vyměňovala obklady a zůstala s ní i v noci.

Teprve v pátek horečka klesla. Kleopatra se zpotila a pak se poprvé po několika dnech přihlásil hlad, co je vdy dobré znamení. Snědla dvě jablka a oloupala si pomeranč. Kdy Ela přila, seděla Kleopatra v křesle a v ruce drela seznam toho, co by potřebovala nakoupit. Rezolutně vak odmítla Elinu nabídku, e u ní jetě přespí.

U si vystačím sama,” snaila se usmát. Kapesníkem pokapaným voňavkou si otřela z čela drobné kapky potu. Jenom nezapomeň vyřídit po Gejzovi ten vzkaz, e nemůu přijet.”

Neboj se.” Ela vzala nákupní taku. Jo, a kdy uvidím něco, co jsi nenapsala, ale o čem si myslím, e ti pomůe, tak to koupím, i kdybych ti úplně rozbourala rozpočet. Jo, u to mám. Mentolky! A Alpu. Moje bábinka vdycky říká, e mentolky čistí krk a Alpa je dobrá k osvěení pleti.

Kdy Kleopatra večer osaměla, pustila si z rádia tlumenou hudbu a přemýlela o tom, jak je dobré mít přítelkyni jako je Ela. Zbytečně se na nic nevyptává. Kleopatra vyslovila přání, e chce být sama a ona je okamitě respektovala. I to, aby za ní v sobotu a v neděli nikdo nechodil. A v pondělí. A přijdou vechny, a hlavně teta Monika. S děvčaty si popovídá a na přetřes moná přijde i to, na co v dílně často nebývá čas.

Čím více se blíila sobota, tím víc vzrůstala obava. Co jestli přijede Tono? Gejza sice říkal, e opuák asi nedostane, jene člověk nikdy neví, čeho je Tono schopný, kdy si vezme něco do hlavy. Nejraději by byla, kdyby za ní u vůbec nepřiel. Ani na opuák ani kdykoli jindy. Jak by si oddechla! Volně by se rozhlédla okolo sebe. Tohle není u dál moné vydret.

Vrátila se k tomu, o čem u nejednou uvaovala: jakým způsobem se od Tona odpoutat. Jene kdyby se k tomu odhodlala, musí počítat s nejhorím. Kam se uchýlit, aby ji nenael?

Neklidně sledovala kadý zvuk, který pronikl z chodby do bytu. Číhala nastraená a napjatá. A pozdě večer, kdy u měla jistotu, e Tono nepřijede, usnula.

V sobotu dopoledne vstala, uvařila si zeleninovou polévku a s chutí snědla plný talíř. Celá malátná ulehla a okamitě ji začala přemáhat dřímota. Nakrátko usnula, proto první zvonění vnímala neurčitě. O chvíli později se zvonek nad dveřmi rozezvučel hlasitěji.

To je Tono! Přece přijel! A určitě se bude doadovat svého. Neotevře mu? Ne, to nemůe udělat. Tono od Gejzy ví, e je nemocná a musí být doma. Je schopen ve vzteku vyrazit dveře.

Zachvátila ji panika. Srdce builo a někde v hrdle a v ústech pocítila horké sucho.

Zvonek se znovu rozezněl. Teď dlouze a naléhavě.

Kleopatra se posadila, vsunula nohy do pantoflíčků s barevnými bambulkami, oblékla si upan a vyla do maličké předsíně. Ani se nezeptala, kdo je za dveřmi, otočila klíčem a troku pootevřela.

,,To jsi ty? vydechla.

Nehněvej se, e jsem přiel bez ohláení. A e jsem tě burcoval tak dlouho. U jsem měl strach, jestli se ti něco nestalo, omlouval se Cyril. Pracoval v dílně jako údrbář. Podával Kleopatře kytičku růí. Aby ses dřív uzdravila.

Co by se mi mohlo stát? usmála se Kleopatra, vzala růe a přivoněla k nim. Ucítila jemnou nasládlou vůni. Na listech se třpytily kapky vody, připomínající rosu.

Třeba omdlít. .odpověděl Cyril a rozpačitě si pohrával s knoflíkem na saku. U je ti líp?

Děkuji, u je to lepí.

Angína je prevít, začal vysvětlovat, jakoby s nemocemi měl větí zkuenosti ne s pletacími stroji. Nejhorí je, kdy ji někdo přechodí. Jak zaberou antibiotika, je vyhráno.Jak ví, e mám angínu?

Ela mi to řekla. Kdy jsi nebyla v práci, ptal jsem se po tobě. U stroje tě zaskakovala teta Monika a jednu směnu Gabriela. Ale musím ti říct, e moc ikovná není. Pořád se jí nitě namotávaly na vřeteno, nebo se trhaly. U se zdálo, e se od Gabči nehnu ani na krok, protoe pořád vyhazovala pojistky.

Poslouchala Cyrila a dívala se na jeho irokou tvář. Nepatřil do kategorie frajerů, co pouchují děvčata, kdy ho zavolají k porue. A taky si neliboval v dvojsmyslných vtipech, které s oblibou vyprávěli děvčatům ostatní údrbáři. Vdycky měl přes rameno přehozenou branu a v ústech mezi zuby moulal zápalku. Po opravě obvykle ustoupil na stranu a počkal, ne se stroj rozběhne a nabere obrátky. Kdy se přesvědčil, e lape jako hodinky, zaznamenal do pomačkaného výkazu opravu a el dál. Kdy teď stáli proti sobě, uvědomila si, e k jejímu stroji přichází poslední dobou častěji, i kdy ho nevolá. Neopomene pokadé pročistit a promazat hnací agregát.

Je to od něj prima, e za ní přiel a donesl jí růe. To není asi jen proto, e s ní dělá v jednom závodě a v jednom provoze. Moná, e má o ni zájem. Jak by se ráda někomu svěřila s tím, co ji trápí a e potřebuje pomoc.

Cyril je sympatický, i kdy není hezoun jako Tono. Nic nepředstírá ani neskrývá. Vimla si, jak je rozpačitý, kdy jí podával růe a jak je rád, e tu s ní stojí a nespěchá poděkovat a zavřít dveře. Tono jí květiny nikdy nepřinesl. Jednou jí dal tři tulipány, kdy se v noci vraceli domů z baru. Ale to byl opilý a utrhl je v parku. Nepřála si mít kradené květy, ale bála se mu něco říci, aby nezačal vyvádět a nezničil celý záhon.

Kdy se zase vrátí do práce? zeptal se po chvíli ostýchavě Cyril, v obavě, aby jeho otázku nebrala jako dotěrnost.

V pondělí jdu k závodní doktorce na kontrolu. Myslím, e ve středu nebo ve čtvrtek mě uschopní.

To je fajn,” vyhrkl.

Měla bych ho pozvat aspoň na čaj, pomyslela si Kleopatra. Za ty růe i za to, e mě navtívil.

Má doma i víno, sama se napít nemůe, ale jemu by mohla nabídnout. Sobě by uvařila lipový čaj, popovídali by si. Jene, vdy ho zas tak blízce nezná. Setkávají se na dílně a občas na schůzích ROH. Ale kde Cyril bydlí, co dělá, kdy se vrátí z práce domů, o tom nemá potuchy.

,,Já u se taky těím,” řekla, aby mlčení netrvalo příli dlouho.

,,Bez tebe je tam ..

Jak?”

Nějak smutněji,” vyhrkl a sklopil hlavu.

Měla bych ho pozvat dál, opakovala si v duchu jako refrén. Ale hned se zarazila. Docela ji zamrazilo při představě, e by Tono přijel a zastihl v bytě Cyrila a vedle v pokoji rozházená postel, v ní od středy leí. Na něj by neplatilo ádné vysvětlení. Cyrila by vyhodil, pokud by se s ním nejdřív nepopral. A co by udělal s ní? Celá se při té představě roztřásla.

U půjdu,” řekl Cyril, kdy viděl, jak si přitáhla upan úeji k tělu. Jetě bys mohla nastydnout a vrátila by se ti horečka.”

Ale ne. U je mi váně lip,” odpověděla a ráda by dodala, e i díky jeho neočekávané návtěvě. Aby Cyrila pozvala dál, k tomu vak nesebrala odvahu.

Nepotřebuje něco? Rád ti to obstarám, kdy nesmí ven.”

Cyrile, vdy jsou obchody zavřené!” zasmála se.

Úplně jsem na to, Milko, zapomněl,” rozesmál se také. Natáhl ruku, jakoby ji chtěl pohladit, ale pohyb nedokončil. Raději půjdu.”

Pospíchá na fotbal?” Věděla, e Cyril je fotbalový fanouek.

Nai dnes hrají venku. Myslím, e nepřivezou ani bodík. A jak by nám pomohl. Od začátku jarní sezóny se motáme v dolní polovině tabulky.”

Oba dva, třebae si to nechtěli přiznat, schválně prodluovali rozhovor. Kdy konečně Cyril podal Kleopatře ruku, náhle se k němu naklonila a dala mu pusu na tvář. Cyril zčervenal a přelápl z nohy na nohu, jakoby strnul a nevěděl, kterým směrem vykročit.

Po jeho odchodu proleela dlouhé hodiny s obrázkovým časopisem v ruce. Dívala se na fotografie horolezců z výstupu na nejvyí horu světa, na základní i pomocné tábory, ale

nevnímala je. Myslela na Cyrila. Představovala si, jak by se asi pohyboval v jejím bytě, snail se vechno opravit a v noci by ji bral do náruče. Snila s otevřenýma očima, touila být svobodnou, k nikomu nevázanou a zvolit si ivot podle vysněných představ. Chvílemi otočila hlavu a dívala se na vázu. První opravdové růe, které dostala …

****

V Astře se taneční odpoledne teprve rozbíhalo, ale Bugi u se hrozně nudil. U výčepu vypil velkou borovičku a ke stolu si poručil pivo s rumem. Oči se neměly čím zabývat. Samé tuctové kočky a ani kapela se nemohla rozhýbat. Bubeník unaveně tloukl na moderní lágverk. Reprobedny nejely ani ze čtvrtiny normální intenzity, kdy to tu hřmělo, a se sklenice na stole třásly. Podle toho vypadal i pohyb na parketu. Dlouhán s holkou v koených kalhotách zkouel nové figury, dalí dva páry se táhly jako smůla. Bugi litoval, e se nenechal přemluvit a neel spolu s partou do horského hotelu Plesnivec. Tam se občas dá nabalit panička, s ní bývá legrácka, kdy se pokouí o něco, co u dávno zapomněla a nestačí jí dech.

Feri!” zavolal na číníka, který kolem procházel. Kafe!”

,,Usíná?

Co jinýho se tu dá dělat?

Neboj se, Bugi, uvidí za hodinku, jak to pofrčí. Kdy se to pomalu rozjídí, bejvá rachot. K tomu kafi si dá rum?

Můe,” přikývl Bugi a rozepnul si nápadně kostkované sako.

Aby jen nezíral do prázdna, vytáhl silný doutník, ostrým noíkem odřízl pičku a začal si připalovat způsobem, který odkoukal z jakéhosi filmu. Vtáhl dým a prudce ho vyfoukl nosem.

Protoe byl ke vchodu otočený zády, nepostřehl, e do místnosti veel Tono a rozhlíí se po volných místech. Za ním nahlíel dovnitř Petr umaj.

Objevil jsem tu kámoe,” rozjasnila se erifova tvář. Mrskni sebou. Obsadíme ho jako Němci Paří. Jak ho znám, bude s ním sranda.”

Petr se plouil za Tonem, ale kdy se Bugi pootočil, nejistě se zastavil a čekal.

Pojdme radi jinam,” přibrzdil Tona. Mně se v téhle putyce nelíbí. Vechno tu smrdí kouřem!”

Má přehnaný poadavky! zachechtal se Tono a frajersky si povolil kravatu. Člověče, Astra je ten nejlepí podnik na světě. Vechno tu dostane a přitom to moc nestojí.

Tono opět vykročil k Bugiho stolu. Petr se neochotně vlekl za ním. Současně přemýlel, nemá-li se raději otočit a odejít. Tolik odvahy ale zas nenael.

vik tie přistoupil za Bugiho záda, mírně se přikrčil a poklepal mu na rameno.

Čau, Bugi! zahalekal.

Bugi sebou trhl, otočil hlavu a zíral, kdo ho takhle důvěrně oslovil. Kdy ve vojákovi poznal Tona, zachechtal se a posměně mu salutoval.

Čau, erife! Nepovýili tě na generála?” Potáhl Tona za blůzu stejnokroje. Sluí ti. Váně!”

Tono odsunul nohou idli. Nekecej!”

Tak se posaď,” vyzval ho Bugi. Něco si dáme, ne?”

Bugi zvedal ruku, aby přivolal číníka. Tono přitáhl blí Petra umaje. Dost neurvale ho postrčil kupředu a začal ho s Bugim seznamovat.

Bugi, ani by se zvedl ze idle, pohlédl na Petra a stáhl obličej do překvapeně grimasy.

Hele dy my se známe,” utrousil mezi zuby. Tebe taky navlíkli do munduru?”

Jak vidí,” vydechl Petr a zrudl.

Jako bys tam povyrost,” obhlíel ho Bugi. Netahá tě nějakej desátník za ui?”

Ani ne.”

Tono se mezitím rozvalil na idli a zpod přimhouřených víček oba sledoval. Něco mu tu nehrálo, ale nedal na sobě nic znát. Zato Bugi, aby se vytáhl, luskl prsty na číníka a zavolal:

Feri, tři velký s pěnou a tři velký bez.”

Zanedlouho stály tři půllitry a tři decilitry na stole. Číník postavil před kadého pivo s pěknou bílou čepicí a rum.

A slouí!” popřál a zaznamenal objednávku na lístek.

Jako první se chopil sklenice Tono. Sepulil rty, odfoukl pěnu, pak odsunul sklenici s pivem na stranu a vzal do ruky decák rumu. Mrkl na Bugiho, poté na Petra, vstal, rozkročil se a zavolal:

A jdou k čertu vichni, který musím poslouchat!”

Jsi ostrej, erife!” přiukl si s ním Bugi. Jako břitva!”

No, tak co čumí? Kopni to do sebe,” třeskl Tono sklenkou o Petrovu.

Svatoukovství ti nesluí, ukl také Bugi do Petrovy odlívky. ,,l kdy jsi svatouka vdycky dobře hrál.

,,Já nic nehraju,” zamumlal Petr a polekaně se podíval na rum, který vyplíchl ze sklenky a pocákal mu ruku.

Bugi s Tonem vypili rum na ex. Vzápětí odkalali, poloili sklenky na stůl a hřbetem ruky si otřeli rty. Pospíchali rum zalít pivem. Oči se jim po chvíli začaly matně lesknout. S hlavami nakloněnými blízko sebe si začali důvěrně eptat. Víc mluvil Bugi, zatímco Tono pozorně naslouchal a občas utrousil nějakou poznámku.

Petr upil ze sklenky asi čtvrtinu, také do piva jen smočil rty. Napětí i strach, hraničící s panikou, která ho zachvátila, kdy poznal Bugiho, ustupovaly velmi pomalu. Aby na sebe neupoutal jejich pozornost, odtáhl si idli kousek od stolu a rozhlíel se po místnosti, která se plnila mladými lidmi. Hudba hrála v ostřejím rytmu, taneční parket se zaplňoval.

Místa u sousedního stolu obsadily čtyři dívky. Objednaly si kolu, vsunuly do plných sklenek barevná brčka a pomalu srkaly chladný nápoj. Občas se vesele rozesmály, chvílemi zase sklonily hlavy a něco si eptaly. Petra zaujala nejtíhlejí z nich, oblečená do růového svetříku s véčkem, a s nakrátko ostříhanými vlasy. V očích jí svítily veselé jiskřičky, které jakoby rozhazovala kolem sebe. Pokadé, kdy se na Petra podívala, odvracel pohled, aby se nečervenal. Ale nedokázal se delí dobu dívat jinam. Dívka ho přitahovala jako magnet. Vůbec nezaregistroval, e ho po straně sleduje Tono. kubl sebou, kdy uslyel:

,,Neer ji očima a vem ji trsat.

,,Moc se mi nechce, váhal Petr.

,,Mám ti ukázat, jak se krotí takový kotě?

,,Nemusí, lekl se představy, e Tono vstane, poádá dívku o tanec a bude ji k sobě tisknout.

,,Tak nám to předveď ty, popichoval ho i Bugi. Alespoň uvidím, jak umí svatouek tancovat.

Petr vstal, urovnal si stejnokroj, několika prkennými kroky přistoupil ke stolu a uklonil se.

Smím prosit?” poádal dívku o tanec.

Přikývla a nechala se vést na druhý konec tanečního parketu. Tady si Petr oddechl a objal tanečnici kolem pasu. Několik taktů jako by hledali společný rytmus. Brzy se mu přizpůsobili.

Kdy se Petr ztratil Tonovi a Bugimu z očí, otočil se erif a zahučel:

Dej, sakra, ten doutník někam jinam! Celýho mě vyudí. Mně chutná, usmál se Bugi a labunicky vtáhl dým. Odkuď zná mýho kámoe? Tono se zhluboka napil. Bugi s odpovědí nepospíchal. Věděl, e to erifa rozčiluje. Schválně dlouho otáčel doutníkem mezi prsty a pokouel se vyfukovat krouky. Pak lhostejně řekl:

Přece z lapáku. Dělal vechno moný, jen aby se dostal ven o pár měsíců dřív. Ale proč se tam dostal, to nevím. Nechtěl o tom nikdy hovořit.

Tono jemně hvízdl mezi zuby.

Tys to nevěděl?

Ale jo. Jene jsem neměl tucha, e jste v sanatoriu seděli spolu. Dej mi retko!

Cigarety nemám.

Tak objednej, kdy jsi nás pozval. Taky ten rum bysme mohli zopáknout!

Nemá strach z lítačky?”

Ani ne,” vytahoval se Tono.

Bugi objednal cigarety a dalí rundu. Pomalu se dostávali do nálady, kdy se vechno zdá lehké a jednoduché, i svět se změní v pestrobarevnou kuličku, kterou můe přehazovat z ruky do ruky. Také plány se při alkoholu lépe spřádají. A Bugi měl pro erifa několik tipů, jak by lo snadno přijít k penězům. Ty jediné se nedají koupit a člověk je pořád potřebuje. S penězi se i slepý osel dostane k senu.

****

Feri na kadé lusknutí prstů nebo pozvednutou ruku od jejich stolu jen ledabyle přikyvoval. U se ani nemusel ptát, co má přinést. Pivo a decák rumu.

Na Petra umaje docela zapomněli. Jeho nedopitá sklenka pořád stála na stole a Petr se k ní nemínil vrátit.

Bubeník třikrát uhodil na činel a kapelník oznámil velkou pauzu. Dvojice opoutěly parket, zamířily ke stolům, některé postávaly a povídaly si. Místnost se naplnila hovorem, smíchem, rachocením idlí. U atny kdosi přeskakujícím hlasem zanotoval ,Hore háj, dolu háj, hoře hájom chodník . .

Petra přestávka na okamik zaskočila. Nebyl na ni připravený a ke stolu, kde seděli Tono s Bugim, se nemínil vrátit. A taky nechtěl opustit milou společnici.

Nepůjdeme chvíli na vzduch?” napadla ho spásná mylenka.

,.Můeme, přikývla a následovala ho.

Jene tady je víc lidí ne v sále, ukázal na tlačenici v místnosti u aten.

Tak pojďme někam jinam.”

Kam? nepochopil Petr.

Ven.

Mám v atně čepici.

Tak si ji vyzvedni.

Protlačil se k atnářce a s čepicí na hlavě se vrátil ke své tanečnici.

Venku mezitím přestalo pret. Mokrý asfalt se leskl jako sklo a podél silnice stékaly jen tenké struky kalné vody. Mraky se trhaly a probleskovala jimi jasná obloha. Od parku, k němu se blíili, přináel vítr svěí vůni růí.

Petr kráčel vedle dívky, věděl, e by měl začít rozhovor, ale nic chytrého nebo vtipného ho nenapadlo.

Přece nebudu mluvit o počasí. Nebo o kasárnách. Stejně kadý ví, jak to tam chodí. S kluky je to přece jen lehčí. Rozpovídají se o sportu, oukají, kdo komu fandí a je si o čem povídat.

Já se jmenuju Petr, vyhrkl po dlouhém rozpačitém mlčení. A jak ty?

Podívala se na něj, stáhla ústa a pokrčila nos.

Ty hned kadému tyká?”

Ne … Promiň … To ví, mezi vojáky v kasárnách jsme zvyklí na tykání.”

Rozesmála se. Já jsem ti vlastně začala hned tykat.”

Váně? Ani jsem si to neuvědomil.”

V občance mám napsáno, e jsem Irena, ale kadý mi říká Inka. Tak ty jsi Petr? A má doma i Pavla?”

Jakého Pavla?”

Bratra.”

Ne, nemám.”

Bude si ho muset opatřit,” ertovala. Protoe k Petrovi patří Pavel a k Pavlovi Petr.”

V očích jí zaplály veselé ohníčky.

Znovu upadl do rozpaků a zaraeně mlčel.

Jsem straný neohrabanec, vyčítal si v duchu. Sám nedokáu říct děvčeti něco příjemného nebo veselého.

Proli celý park, obeli kanu, u ní stál zadumaný fotograf a čekal zřejmě na nějaký světelný efekt, aby ho zachytil na snímku. Odtud se vydá tichou ulicí do centra města. Rene-sanční domy, nedávno restaurované a přioděné svěími omítkami vyvolávaly pocit pohody.

Zastavili se u irokého výkladu, plného lidových výivek. Ince se líbil límeček. Tvrdila, e aty s takovou ozdobou můe vzít dívka i na ples. Souhlasil. Ale stále se nemohl odhodlat k té nejdůleitějí otázce, která ho trápila. Jak poádat dívku o schůzku.

,,Budu muset pomalu domů,” povzdechla. Slíbila jsem, e matce s něčím pomůu. Čekáme večer návtěvu.”

Má asi přísnej reim. My v kasárnách taky.”

To vím,” přikývla a zpomalila chůzi.

Odkud?” zeptal se a uvnitř pocítil osten árlivosti.

Od bratrů. Oba u mají vojnu za sebou.”

Ty jsi nejmladí?”

Vejkrabek,” zasmála se. Tak se to říká, ne? Ovem ma to své výhody. Bratři nedopustili, aby mi někdo sebemíň ublíil.”

A teď u tě nechrání?”

Mají vlastní děti… já u jsem tetička. Vdycky, kdy mi tak říkají, musím se smát. Tetinko, cos nám přivezla? Lízátka nechceme, protoe paní doktorka říkala, e nás po nich budou bolet zoubky,” parodovala dětskou mluvu, pulíc přitom pusu.

Jestli nechce vypadat jako pařez, musí se k něčemu rozhoupat.

Jemně jí stiskl pai a zajíkavě se zeptal: Inko, kde pracuje?”

V Prioru. Prodávám v oddělení parfumerie.”

Přijdu někdy za tebou,” vyhrkl.

Ale něco si bude muset u mě koupit.”

Rád.”

A jak se vlastně jmenuje celým jménem, Petře?”

umaj. Teda … vojín umaj. A ty?”

Balogová.”

Jene budu moct přijít, a dostanu vycházku. A to je ve vední den a pozdějc.”

Zavíráme v est večer. A odcházíme zadním vchodem. Na Kováčskou ulici.”

Doprovodil ji ke stanici tramvaje. Tam se rozloučili. Vracel se do kasáren. Do rytmu kroků si v duchu opakoval: !n-ka… In-ka … In-ka… Jméno pomalu dostávalo melodii a znělo jako hezká píseň.

****

Petr měl slubu pomocníka dozorčího u vchodu. Procházel před závorou u kasárenské brány. Bylo u kolem osmé večer. Letní Čas vak zdaleka nepřináel tmu, pouze soumrak.

Zpozoroval majora Malého, který se vracel dost pozdě domů. Postavil se do pozoru, zasalutoval a chystal se podat hláení. Major mávl nesluebně rukou a přeruil ho:

Vechno v pořádku, umaji?”

Ano, soudruhu majore!

Malý kývl hlavou a vykročil k zaparkovanému vozu před kasárnami.

Říkalo se, e kdyby nebylo jeho eny, nikdy by si tu kodovku nekoupil. Rád chodil pěky, s prutem a sadou háčků se vydával k řece, ale nikdy nic nechytil. Snad ani nechtěl. Stačilo mu, e za svítání sedí u řeky, dívá se, jak se v přírodě vechno probouzí.

Desátník, který slouil s Petrem jako dozorčí u vchodu, vyel z místnosti a obrátil se na svého pomocníka. Sdělil mu, e si skočí do Army pro limonádu. Sotva odeel, vyřítila se od silnice motorka a obloukem zamířila k bráně. Motocyklista přibrzdil těsně před závorou, vypnul motor a sundal přílbu.

Potřebuju nutně mluvit s vojínem vikem,” řekl Petrovi.

,,To je tvůj kamarád? přeměřil si ho Petr.

Brácha, zalhal Gejza. Mám pro něj důleitej vzkaz. Jinak bych se sem v tom vedru nehnal. S tátou je to zlý. Odvezli nám ho do pitálu s druhým infarktem, lhal dále.

Tak počkej! Petr zavolal od brány telefonem dozorčího třetí roty a poádal ho, aby nechal vyhledat vika a poslal ho ke vchodu.

Přijde? zeptal se nedočkavě Gejza.

Musí počkat, a ho najdou. Ale tady s tím fárem nemůe stát.

Gejza otočil motorku a odtlačil ji na parkovitě před kasárna.

Za chvíli se objevil na bráně vik.

Kdo beze mě nemůe existovat?” křičel u z dáli.

Tvůj brácha,” ukázal Petr na motocyklistu, který mezitím přiel k závoře.

Proč jsi přijel? zeptal se netrpělivě Tono.

Petr odkráčel dovnitř brány, aby je nechal o samotě.

Tak co je?”

Pojďme kousek stranou.” Gejza naznačil, e by je nikdo neměl slyet.

,.Jasný, souhlasil Tono. Vchod do kasáren musí bejt pořád volnej. Vidím, Piho, e jsi nezapomněl na vojenský předpisy.

Chystal se vyjít ven. Vtom k němu přistoupil Petr a přehradil mu cestu.

,Počkej, kam jde? Nemá propustkovou kníku. Ven tě nemůu pustit!”

,,Co blbne?! Vak ti nikam neuteču. Zajdu s Gejzou jenom kousek dál. Za deset minut se vrátím. Můe mi to stopnout.”

,,Stůj, nebo zavolám dozorčího! Já se kvůli tobě nenechám zavřít.”

Tono se zarazil a zpod staeného obočí se podíval, zda to Petr myslí váně. V tom okamiku uviděl desátníka, který se vracel z Army do místnosti dozorčího u vchodu.

Dobrá,” procedil Tono mezi zuby.

Tu zprávu o vaem otci si přece můete povědět i tady,” dodal omluvně Petr.

Tohle ti nedaruju, umaji,” zasyčel Tono Petrovi do tváře.

Uznej…”

Nekecej! Jak má funkci,” cvrnkl mu prstem o červenou ňůru pomocníka dozorčího, dělá důleáka.”

Pak se naklonil ke Gejzovi: Přijeď po devátý na to místo, kdes mi posledně pomáhal přes plot.”

Gejza přikývl.

A čekej tam, dokud nepřijdu.”

Okázale se objali, aby to vypadalo, jako e se loučí dva bratři. Gejza odeel nastartovat motorku … Vude byl klid, tma a čistý vzduch. Tono rychle proel kolem ubytovacího bloku a přeběhl ke zdi. Opřel o ni prkno, které si pro vechny případy připravil. Vydrápal se po něm nahoru. Překročil drát a seskočil na druhou stranu.

Kde jsi?” zavolal tlumeně.

Tady,” ozval se Gejza a přiběhl k němu.

Cos mi vlastně chtěl? Kvůli čemu jsi přijel?”

To byl ale hajzl, ten kluk na bráně!”

Já si to s ním vyřídím. Tak mluv! Mám málo času.”

Potřebuju náboje do pistole. Aspoň do jednoho zásobníku.”

Do jaký pistole?”

Gejza hmátl pod koenou kombinézu a vytáhl pistoli.

Uka!”

Tono zbraň pozorně prohlíel. I po tmě zjistil typ.

Dobrej kanón, co?

Kdes k tomu přiel? prohodil na půl úst Tono. To je přece vojenská dvaapadesátka, ráe 7,62!”

Milicionářská.”

Neblbni, s tím nejsou srandy. Komu jsi tu bouchačku lohnul? A na co ji potřebuje?”

Chci si ji vyzkouet. A kozíma bobkama střílet nejde. Myslel jsem, e o pár nábojů nebude mít nouzi.”

Moment!” plácl Tono Gejzu přes ruku, kdy sahal po zbrani, aby si ji vzal zpátky. Kadý slečně má právo v partě protáhnout lauf jako první, kdo? Přece erif. A tahle slečinka se mi moc líbí.”

Neblbni! Zacvakal jsem za ni fůru peněz.”

Tys ji koupil? Já myslel, es ji votočil ve fabrice někomu z milice. Takovýhle zboí je nebezpečný kupovat. Co kdy se na vecko přijde a dotyčnej práskne, e ti to elezo prodal?”

Předevčírem odjel na zájezd do Rakouska, se Sportturistem. U se nevrátí. Před odjezdem ji lohnul fotrovi, kterej je v milici. A mně ji prodal za tisícovku. V Rakousku prej berou ve směnárnách nae koruny.”

Tono se zaklebil a strčil pistoli do kapsy kalhot. Vyzkouím ji, neboj se.”

A seene mi do ní náboje?”

Jasně!” Tono vzal Gejzu za rameno. A co Kleopatra?”

Motá se kolem ní nějakej kluk od nich ze závodu. Viděl jsem je spolu, kdy se vracela z odpolední ichty. Doprovodil ji před barák a … třeba s ní el i dovnitř. To jsem ale neviděl, byla u tma.”

Kurva!” vybuchl Tono.

Mám jí to vyřídit?” uklíbl se Gejza. Můu se u ní zastavit.”

Nemontuj se do toho, Piho! Tohle si s ní vyúčtuju osobně.”

Neblbni,” zakoktal Gejza. Třeba ten kluk s ní el jen k baráku …”

Udělej mi stoličku!” nařídil Tono.

Gejza se opřel, překříil prsty a Tono se přehoupl přes zeď.

Kdy přecházel nádvoří, uslyel zvuk odjídějící motorky. Soustředěně přemýlel, kde ukrýt pistoli. Musí to být někde, kam se můe v případě potřeby rychle dostat. A natolik bezpečné místo, aby ji tam nikdo nenael. Teď to je moje zbraň, Gejzovi ji samozřejmě nevrátím. Jene je bez nábojů. Ty náboje musím sehnat, eptal si jako v horečce.

Inka leela ve vysoké trávě a dívala se na město. Rozprostíralo se v mělké dolině, odkud se nová sídlitě rozbíhala na vechny strany. Nejzajímavějí byl starobylý střed města s vysokým chrámem, o málo mení zvonicí a rozmanitými střechami domů, je se od sebe liily nejen tvarem, ale i barevnými odstíny. Na několika místech mezi nimi čněla moderní budova úřadu či výzkumného ústavu. Z panoramatického obrazu se výrazně vyjímala nemocnice, ovál fotbalového hřitě a stuhy ulic. Ze severní k jiní části města plynula modravá stuha řeky. Slunce, sklánějící se k západu, pozlatilo hladinu. Z dálky vypadala jako pohádková cestička, která dovede pocestného k zámku se zakletou princeznou.

Inka vak věděla, jak vypadá řeka zblízka. Voda není čistá, na dně koryta se povalují různé odpadky a z kanálu, jen do ni ústí, vychází nepříjemný zápach. Před několika lety, kdy chodila do koly a bydleli v domku, který musel ustoupit roziřujícímu se drůbeářskému podniku, si často hrávala s kamarádkami u vody. Poutěly lodičky a snily o tom, e je říční vlnky donesou a k moři. V létě se koupaly, v zimě chodily zkouet krasobruslařské piruety. To byla řeka jejího dětství. Teď u si své pojmenování ani nezaslouí. Spí by se měla nazývat - odtokový kanál. Dno, umělé hráze, vechno je z betonu a eleza.

Nadzvedla se a podepřela si bradu. To, co jí Petr řekl, zatlačilo do pozadí řeku, panoráma města, letadlo, které jako íp směřovalo k mrakům, i stébla nejblií trávy.

Je to moné? Neertuje? Mluví pravdu? Nebo mě zkouí?

Otázky letěly myslí jako hejna ptáků. Nitka Petrova příběhu se odvíjela. Nitka plná bolestivých uzlíků, které Petrovo nitro zjitřovaly stejně jako v době, kdy se běh jeho ivota zadrhával.

Netroufala si pootočit hlavu a podívat se na něj. Nehybně čekala, kdy a jak skončí své vyprávění.

Pojednou se odmlčel. Spí cítila ne viděla, e k ní otočil hlavu, posunul ruku a tieji prohodil:

,,Teď u ví vechno ..

Sevřela hlavu do dlaní a zavřela oči. Srdce jí builo jako zvon. Začala vnímat sloitost veho, co jí řekl, i kam můe to poznání vést. Dosud znala Petra jinak; troku nesmělého, malinko neikovného a bojácného, ale plného jakési dobroty, která čekala jako jiskry v popelu, aby mohla vzplanout jasným plamenem a dát teplo a světlo. Ale není to jen přetvářka? Maska? Není Petr přece jen jiný, ne jak ho dosud viděla?

Neutrpí jejich začínající láska trhlinu, která se rozestoupí jako propast? Někdy stačí lásce docela málo, aby se přeměnila v lhostejnost nebo i nenávist.

Vím,” ozval se Petr, ,,co teď udělá.

,,Řekni. . pronesla tie.

Petr hlasitě vzdech a rádoby silácky řekl:

,,Vstane a odejde.”

Váně?”

S bývalým kriminálníkem přece nebude chodit.”

Mírně se otočila na stranu a posadila se. Podívali se na sebe. Mluvil pravdu, blesklo jí hlavou. A přiznal mi vechno proto, e mě má rád. Miluje mě, záleí mu na mně. Kdyby mě chtěl jen dostat, vyspat se se mnou, tak by to prostě zatajil. Snail by se mě balamutit, dělal by se zajímavým, předstíral by vánivou lásku, jen abych mu co nejdřív podlehla. Cítila, e Petrovi jde o víc. Chce, aby vzala váně jeho ujitění, e klopýtl jen jednou a vzal si ponaučení pro celý ivot. e touí po tom, aby jeho láska k ní pokračovala v nezkalené, upřímné podobě.

Zvedla ruce a vzala Petra za hlavu. Docela strnul, kdy se k němu naklonila a políbila ho na ústa. Polibek neopětoval. ádné děvče ho dosud o své vůli nepolíbilo. Chu Inčiných rtů ani nevnímal. Byly teplé a vlhké, zatímco jeho ústa připomínala suchý, popraskaný kámen.

Odela bych, kdybys mi o sobě neřekl vechno sám a já se pravdu dozvěděla od jiných.”

Take mám naději?”

Petře, ani neví …”

Co?”

Raději se na nic neptej!”

Vzal ji do náruče a přitiskl k sobě. Se zavřenýma očima ji líbal na tváře, čelo, vlasy, opakoval něná slůvka. Inka se také snaila něco říci, ale ne stačila promluvit, políbil ji poprvé na ústa a ona polibek opětovala.

Do města se vraceli po západu slunce. Dreli se za ruce. Nehovořili a přece si rozuměli. Je tolik způsobů, jimi umí láska i mlčky promluvit.

****

Byl čtvrtek a Petr se připravoval do strání sluby. Nic se mu nyní nezdálo těké nebo nepřekonatelné. Povinnosti, sluba, střelby, cvičení, noční poplachy. Tajně, aby ho ostatní vojáci

neviděli, si začal z kníek, vypůjčených z útvarové knihovny, vypisovat výroky o lásce. Učil se je citovat zpaměti a při setkáních s Iňkou je pronáel. Kdo miluje, je velký svou láskou. Jen ten, kdo nikdy nemiloval, je skutečným chudákem. Milujeme-li enu, milujeme vechno krásné. Zpěv je řeč radosti nebo smutku, polibek árie zamilovaných. Láska je vánek iluzí, které pouze lidé mohou změnit v krásnou skutečnost…

Právě si začal obouvat kanady, kdy se otevřely dveře hospodářské místnosti roty a dovnitř nahlédl Tono. Jakmile zjistil, e je Petr sám, přirazil nohou dveře a opřel se o veřeje. umaj zvedl hlavu a podíval se na erifa. V poslední době se mu vyhýbal. Stále slyel pohrůku, kterou Tono vyslovil, kdy ho nepustil z brány ven.

,,Chystá se střeit zlatej poklad pluku?” zeptal se Tono kamarádsky, jakoby na předcházející konflikt zapomněl.

,,Za chvíli jdeme na rozdílení,” odpověděl Petr a něroval tkaničky bot.

Tono ho sledoval a mlčel.

,,A co ty?” zdvihl k němu Petr hlavu.

,,Normálka,” protáhl Tono a přistoupil k Petrovi. Zastavil se těsně u něj. ,,Půjč mi kilo. Do tejdna.”

,,Nemám,”

,,Tak padesátku. Do neděle. Bugi mi přinese prachy. Hned ti ji vrátím.”

,,Fakt, nemám,” vstal Petr a začal si oblékat blůzu maskáčů. ,,Kde bych ji vzal? Mně nikdo nic neposílá.”

,,Dvacku!”

,,Tono, mám do oldu dvanáct kaček. Jdi za někým, kdo je i na vojně v balíku. Elmír dostává z domova pětistovky.”

Jene mně Elmír nepůjčí. Naval, co má. Nějak to přeiju. A mám aspoň na pivo.”

Přece nemůu zůstat docela bez koruny!”

Dobrá!” zamračil se Tono. Nemusí, ale jedno si pamatuj. Půjdu za tou tvou a vechno jí o tobě povím. Bugi mi prozradil, v který base jste spolu seděli!”

Inka u vechno ví,” odpověděl klidně Petr. Sám jsem jí to řekl, aby si nikdo před ní o mne neotíral hubu.”

Tono se cítil zaskočen. Připadal si jako karetní hráč, který má trumfové eso schované v rukávu. Ve chvíli, kdy je chtěl vytáhnout a přebít něčí kartu, není přebíjet co. umaj. Taková nula! Poprvé si namluví holku a u je sebevědomej a na půdu.

Stejně za ní zajdu, pronesl Tono.

Za kým? zpozorněl umaj.

Zatou holkou z Prioru. Prodavačky, to je moje parketa.

Nebude ti stejně nic věřit. Spolehni se.”

To se uvidí. ivot je soutě, milej umaji. Vsaď se, e jí stáhnu kalhotky dřív ne ty! Aspoň pojede do otevřený garáe!”

Tono se zachechtal a vyel z místnosti.

Petra popadl vztek. Kadé slovo, vyřčené Tonem, ho popudilo. Současně s pocitem vlastní neschopnosti. Proč nevyskočil a nepokusil se Tonovi dát přes hubu! I kdy je Tono zkuenějí rváč. Alespoň pokusit se měl.

****

Nadporučík Krátký, ne podepsal umajovi vycházku, si ho dal zavolat. Chtěl se dovědět důvod, který umaje táhne k vikovi. umaj chvílemi rudl, klopil oči, ale neřekl nic. Přitom nebylo pochyb, e ho něco trápí.

Proč se nesvěří? Neměj obavy, e bych tě nějak shodil.”

umaj si přejel jazykem rty, naprázdno polkl a ohryzek mu na hubeném krku poskočil,

Doposud ses choval dobře, umaji. Napsal jsem ti to do hodnocení. Nedávno jsem ti udělil před celou četou pochvalu. Nechápu, co tě za ním pořád táhne. Připadá mi, e se ho bojí. Můe mi to vysvětlit?”

Nadporučík se postavil těsně před umaje. Ten se zhluboka nadechl, jakoby se dusil, sklonil hlavu a mlčel.

No dobrá. Nutit tě nebudu.”

Sledoval umaje v přesvědčení, e přece jen promluví. Jene voják vytrvale mlčel, jen rty stiskl do úzkých čárek.

Soudruhu nadporučíku, dovolte mi odejít,” pronesl nakonec stísněným hlasem.

Kdy spěchal z brány kasáren, vyčítal si v duchu, jsem trouba a troubou zůstanu. Proč jsem Krátkému vechno neřekl?

Inka seděla na lavičce a nespoutěla oči z pěiny, vysypané drobným pískem.

Občas se podívala na hodinky. e by nepřiel? Vdy jí slíbil, e poádá o vycházku.

Konečně spatřila Petra v záhybu cestičky. V první chvíli zatouila vyskočit, rozběhnout se k němu a pevně ho obej—

mout. Nakonec zůstala sedět. Kabelku přehodila na druhé rameno a rukou si prohrábla vlasy.

Zastavil se u lavičky, sehnul se a políbil ji. Nevimla si, e je pobledlý.

,,U jsem si myslela, e ti nepovolili vycházku.

Ale jo, zamumlal.

Posaď se, poposedla si do středu lavičky. Inka ani nezpozorovala, e je dnes docela jiný ne při dřívějích setkáních.

Vechno nejlepí k zítřejím narozeninám, řekla a podávala mu kníku, zabalenou barevným papírem a převázanou stukou. A hodně těstí! Abys brzy dostal nějakou frčku.

Vzal kníku, poděkoval a podíval se na název.

Jak nezabít enu, četl pomaličku titul. Usmál se. To se ti povedlo!

Věděla jsem, e se tomu budeme smát, zachichotala se vesele Inka. Ale prozraď mi, co darovat vojákovi, který nekouří a v kasárnách dostane vechno, co potřebuje. Celé nae oddělení mi radilo. Měl bys slyet, jaké mají holky nápady. Lilka mi navrhovala, abych ti koupila potovního holuba. Můe prý nám nosit vzkazy. Tak romantické doručování zamilovaných dopisů prý zatím nevymysleli ani ve francouzských filmech. Jene, kde bys toho holuba choval? Na světnici? Inka se se smíchem přitulila blí k Petrovi. Veronika zase říkala, e svému Honzovi kupovala sladkosti. A ví proč? Na radu babičky. Protoe po sladkém přibírá a tlustý chlap nechodí za jinými. Nakonec jsem si poradila sama. Nejdřív jsem chtěla koupit kníku Nae dítě. To by tě okovalo, co? Tahle mi ale připadala zajímavějí. Co říká, Petře? Zabije mě nebo zůstanu naivu.

Inka mluvila překotně, vesele, chtěla vypovědět vechno, co se v ní nashromádilo od jejich poslední schůzky. Čekala, e Petr bude naladěný stejně vesele. Zasmějí se, a pak ji Petr obejme, bude ji hladit po vlasech, íji, zádech, zaeptá hezká slovíčka o lásce, která z jeho úst znějí docela jinak, ne kdy jsou čtena v kníce.

Překvapilo ji, kdy Petr řekl:

Byl za tebou Tono?

Ne. Kdo to je? Voják?

Ano. Jeden kluk od nás.

Tys ho snad za mnou poslal?

Já? Ne ..

Najednou nevěděl, co Ince říct.

A proč se mě vyptává na nějakého Tona?”

Má pravdu,” zasmál se a tvář se mu rozjasnila. Jetě jednou ti děkuju za pěkný dárek.”

Usmála se a přivinula se k němu. S ústy u Petrova ucha zaeptala: Ani ses nepodíval na věnování.”

Tys mi ho napsala do kníky?”

Samozřejmě.”

Otevřel kniní předsádku, otočil ji ke světlu, které dopadalo na lavičku z lampy a pozorně lutil Inčino drobné písmo.

Petrovi věnuje Inka,” četl pomalu, protoe ho má stále raději.”

A jetě raději!” zaeptala a políbila ho na tvář. Nejraději ze vech!”

Co je tohle?” zeptal se, kdy z kníky vypadly dva lístky.

Vstupenky.”

Do kina?”

Do divadla … pro nás dva. To byl nápad vedoucí. Říkala mi, e kdy ona začala chodit se svým nynějím manelem, kupovali si lístky do kina, na koncerty, chodili na výstavy a podobné kulturní podniky. Často se prý stalo, e to, co cítili a neuměli vyjádřit, řekli jakoby za ně herci na jeviti. Nechala jsem si poradit a vybrala jsem představení, které se nám určitě bude líbit.”

A co to bude?”

Romeo a Julie. Od ejkspíra.”

Něco jsem o tom slyel ve kole.”

Je to drama o milencích, kteří pro svou lásku museli zemřít”

Bylo to zfilmované, vid?”

Bylo.”

Viděl jsem tu hru v televizi.”

Posly, Petře, byl jsi u ve zdejím divadle?” zeptala se Inka.

Zatím ne,” přiznával neochotně. Nevylo mi to.”

Tak tam teď půjdeme spolu!” radovala se Inka.

Uchopil jí dlaň, přitáhl ji ke rtům a líbal kadý prstík zvlá. Ucítil vůni jejích vlasů a zaeptal větu, kterou nedávno četl:

Tvé kadeře jsou jako mořské vlnky…”

Ale já mám rovné vlasy,” usmála se.

Pro mě jsou stejně nejkrásnějí na světě.”

Kdy se vracel do kasáren, procioval znovu celý večer

s Inkou. Bylo v něm cosi svátečního, ve vztahu k jeho narozeninám. Něco krásného, co proniká do srdce a mění je do krásnějí podoby. Ode dne, kdy se seznámil a sblíil s Inkou, se na mnoho věcí díval jinak ne dříve. Byl i sebevědomějí, jistějí ne dřív. Vědomí, e na něj Inka čeká a e se na schůzky těí stejně jako on, mu dodávalo sílu.

V duchu se zaobíral i Tonem. To, čím vyhrooval, se zatím neodváil. Inka by se mu jedině vysmála, kdyby jí chtěl činit milostné návrhy.

Přiel k bráně, dozorčí u vchodu zkontroloval, zda měl v propustkové kníce povolenou vycházku a mimochodem řekl:

Měl jsi jetě pět minut.”

Nerad se vracím na doraz.

Večerník náhodou nemá?” zeptal se ho pomocník dozorčího.

Úplně jsem zapomněl…”

Ani se ho neptej,” zasmál se dozorčí. Celej ksicht má orazítkovanej. Toho zajímá ivej večerníček.”

V umývárně opravdu zpozoroval kolem úst a na tváři stopy rtěnky. Dlouho si je prohlíel a ani neměl chu je smýt. Myslel na Inku, i kdy u leel a usínal.

****

Tona potkal, kdy vycházeli po snídani z jídelny.

Promiň, Petře. Zbytečně jsem tě posledně uráel,” řekl Tono omluvně. A vlastně i to tvý děvče.”

Inka mi řekla … e jsi za ní nebyl.”

Ty vůbec nerozumí legraci!” zasmál se Tono a zapálil si cigaretu. Trochu jsem tě pohecoval. Nic víc. Přítě dávej pozor, kde končí sranda a začínají váný věci. Jak vidím, jse zamilovanej jako roztokanej tetřev, Petře. Tak a ti to vydrí.”

Kdybys něco potřeboval, řekni,” vyhrkl bezelstně Petr, rád, e konflikt mezi nimi vyřeil omluvou sám Tono vik.

Fakt?” nedůvěřivě se zeptal Tono.

Fakt. Kdybys potřeboval, stačí říct.”

Zazněly povely a vojáci začali nastupovat k dopolednímu zaměstnání. Nad město stoupalo slunce. Velké, přesně takové, jaké obvykle malují děti, kdy jim učitelka řekne, aby nakreslily sluníčko. Zahnalo zbytky letní noci a slibovalo jasný a teplý den.

Petr občas pohlédl na střechu, kterou vycházející slunce proměnilo ve zlatavou plochu. Věřil, e se stejně tak rozjasní a proteplí i celý budoucí ivot. Díky Ince.

,,Vojín umaj! zaslechl své jméno.

,,Zde! zvolal a napřímil se.

****

Dny se začaly krátit, rána i večery byly chladné, ale podzimní mrazíky se jetě neprojevily v plné síle. Teploměr neklesl pod nulu, ale mlha rozprostírala bílou peřinu stále siřeji od potoka a jen v silnějícím slunci se trhala, třepila a rozplývala. Na trávě a listí po ní zůstávaly velké krůpěje, připomínající skleněné perly. Také zeleně ubývalo. Stébla vybledla, ztratila prunost a ohýbala se k zemi. Listy loutly, rudly, zlatily se, občas některý opustil větev, pohupoval se a lehce přistál na zemi. Stříbrné nitky babího léta poletovaly ve vzduchu a na polích se rozbíhaly podzimní práce.

Major Malý měl podzimní proměnu přírody nejraději. Vzduch byl průzračně čistý a snadno pronikal do zakouřených plic. Pod nohama ustila nepokosená otava a vrbina vydávala trpkou vůni. Divoké husy směřovaly na jih a ani vrabci tak rozpustile nevyváděli jako v horkém létě, kdy pro ně byl plný stůl ptačích lahůdek.

V pátek si připravil rybářské náčiní, eně řekl, e se k večeru sejdou v chatě a od časného rána do odpoledne rázoval po březích řeky. Chtěl se dostat k bystřině za horním mlýnem v Olance, odkud byly do Prehnutej doliny, kde měl chatu, slabé tři kilometry. Občas, jen jaksi ze slunosti, nahodil háček do vody, zejména v zátočinách, ale o to víc vnímal krásu přicházejícího podzimu. Nejvíc se mu líbily ípky, červenající se na keřích. Takovou barvu by nenamíchal ádný malíř.

,,Co jsi chytil?” zaslechl od vrbiny známý hlas.

Zvedl hlavu a poznal iroký klobouk učitele Salajníka ze koly v Olance, který se vracel z lesa s několika slibnými samorosty.

nVelrybu, odpověděl. ,,A ty?”

Těko říct, co z toho nakonec bude,” řekl Salajník, skočil na plochý kámen vprostřed bystřiny a z něj k Malému na břeh. ,,Doma si to v klidu prohlédnu! Jinak to ani nejde. Vak uvidí, a přijde na návtěvu. Otáčel v ruce kus kořenu, nepatrně připomínající koňskou hlavu s udidlem.

Nepřijde zítra nahoru do chaty?” zeptal se Malý a opřel prut o kyprou půdu.

Kdy se vrací do města? 

A navečer.

Jestli se nedá do detě, přijdu,” sliboval učitel. Donesu ti ochutnat letoní med.”

Major Malý Salajníkovi řekl, e z jeho medu bude mít největí radost manelka. Pečlivě ho schová na zimu, a po trokách přidává do čaje v přesvědčení, e je to nejlepí prevence před pravidelnou předjarní epidemií chřipky.

Teď u není les co býval,” povzdechl Salajník. To není jako v dobách, kdy byl můj děda hajným. Tehdy si nikdo nedovolil v lese nahlas promluvit. Les, to bylo něco jako kostel. Moná víc! Vstupovalo se do něj s úctou. Kadý mladý stromek se obcházel, jen aby rostl rovně. A dnes? Podívej se kolem sebe. Najde tu odhozené vechno moné svinstvo, kdekdo v lese zakládá ohníčky a o ostatních věcech ani nemluvím!” rozpovídal se učitel, jak byl zvyklý ze koly.

Poslouchá mě vůbec?” zeptal se po chvíli.

To ví e ano,” usmál se Malý.

S lesem je to váné. Minule jsem četl, kolik lesního porostu jsme ztratili od konce druhé světové války. Následkem toho máme v některých oblastech i nedostatek vody.”

li řídkým lesem. Pod nohama se jim poddávalo listí a praskaly tenké větvičky. Salajník zakopl o nízký pařízek a hlasitě zaklel.

Také major Malý se zastavil.

Krátil se mu dech.

Kde jsou ty časy, pomyslel si, kdy z hájovny, kde vyrostl, běel bez oddechu na elezniční zastávku, odkud dojíděl do koly v okresním městě. Ráno tam, odpoledne zpátky, v zimě v létě. Učitel se nemohl vynadivit, e ho ádný spoluák v běhu neporazil.

Veli na okraj mýtiny. Vtom spatřili chlapa. Seděl na pařezu a zdálo se jim, e něco prohlíí. Major Malý si po chvíli uvědomil, e je oblečený do vojenských kalhot a koile s vyhrnutými rukávy. Stranou na kameni leela pohozená blůza a vojenská čepice.

Kdy se na okraji mýtiny nečekaně objevil major Malý a kousek za ním cizí člověk, zmocnila se nejdřív Tona panika. Bleskurychle zastrčil pistoli do kapsy. Oblékl si blůzu a čepici. Jestli si major pistole viml…

Co tady dělá, viku?” zvolal Malý.

Sklopil hlavu a na obličeji vykouzlil rozpačitý výraz. Nohy táhl za sebou a k majoru Malému se přiblioval velice nejistě.

Mám vycházku, soudruhu majore, spustil zkroueně vojín.

A e nejsi v městě? Na pivě?” kroutil hlavou major.

U mě to nebaví chodit do hospod. Mám rád les a tak jsem tady.

Já tě nepoznávám, viku, divil se upřímně Malý.

Za chvíli mi končí vojna, soudruhu majore. Já … Ani nevíte, jak se těím, chci se enit a začít novej ivot. Vojna mně hodně pomohla najít správnou cestu.

Tak si tu lesní vycházku pěkně uij,” řekl s úsměvem Malý. Pokynul vojákovi a s učitelem odcházeli a pokračovali přes mýtinu dál.

Kdy major zmizel z dohledu, sevřel Tono rty a polohlasně zahučel:

Kdybys věděl, co mám v kapse, to by se ti protočily panenky!”

****

Porada pomalu končila. Podplukovník Horský poslouchal kapitána Maliňáka a dělal si poznámky. Krátké, stručné, někdy jen slovo a k němu vykřičník nebo otazník. Po kadé poradě, jakmile měl chvíli času, se k poznámkám vracel, vybavoval si tváře lidí, intonaci jejich hlasu a objevoval i za jednoduchými slovy hlubí smysl. Říkal tomu pronikání do zázemí a jeho poznávání. Nikdy, ani v případě dlouholetých podřízených nezastával názor, e je dobře zná. Naopak, snail se pochopit kadou změnu, která se s člověkem děje a hledat příčiny, je ji způsobují. Proto mohl být k lidem přísný, náročný a současně citlivý. Opláceli mu důvěrou a snahou splnit rozkazy podle nejlepího vědomí a svědomí.

I tentokrát pozorně vyslechl kapitána.

Take nejlepí byla první četa?”

V počtu přesných zásahů překonala vechny ostatní,” odpověděl kapitán a dodal: Třebae i ty měly dobré výsledky.”

Musíme je tedy zvlá pochválit a dát ostatním za vzor. Ty nejlepí vyfotografujte na tabuli cti,” podíval se na svého zástupce pro politické věci. A co nejdřív! Kdy chválit, tak rychle. Má to dobrý morální účinek.”

,,A co s lajdáky?” zeptal se poloertem major Malý.

Chci si pohovořit se vikem, kdy i ty říká, e se obrací k lepímu.”

Kdy zůstal v kanceláři sám, v duchu si promítl vechno, co

o vojínu Antonu vikovi věděl a co se dočetl v jeho materiálech. Nedoučený nástrojař, rodiče rozvedeni, stále jetě hledá své místo v ivotě, klopýtá, dělá chyby a doplácí na ně. V nitru

i navenek se brání tím, e se na vechno dívá jakoby svrchu. Předstírá sílu, ale ve skutečnosti je slabý.

Tento pocit se v podplukovníkovi upevnil poté, co si dal vika zavolat. Dlouho s ním hovořil o jeho budoucnosti, a se vrátí do civilu. vik mu ukázal fotografii svého děvčete. Krasavice, uznal Horský v duchu.

Soudruhu podplukovníku,” řekl vik. Já ji mám rád! Straně rád! Nejraději na světě,” vysvětloval a hlas se mu chvěl. Chci se s ní oenit a vést řádnej ivot.”

Ké by bylo vechno tak, jak říká, pomyslel si Horský.

Vy mi nevěříte?” podíval se vik na podplukovníka. Kriminálníkovi, který seděl, u nikdo nevěří. Já vím. Jsem poznamenanej a nikdo mi to neodpáře. Ten psycholog v base jen vanil, e po odsezení trestu jsme stejní, jako vichni ostatní. Jetě mým dětem to nějakej kádrovák připomene,” vzdychl vik a hranou dlaně si utřel nos.

Počkej! Kdo říká, e ti nevěřím?”

Myslím si to.”

Přiel jsi do vojenské základní sluby se zápisem v rejstříku trestů. Ani tady ses zpočátku nechoval tak, jak se patří. Teď slyím, e jsi se polepil. Doufám, e za zbytek vojny dokáe, e jsi sluný chlap. Pak se rozejdeme jako přátelé a kdykoli se setkáme, budeme se moci navzájem podívat do očí a podat si ruku. Tak co mi odpoví? Nebo si odpustíme velké sliby a budeme raději jednat?”

Podplukovník vstal a přistoupil ke vikovi.

Tono dlouho mlčel. Pak zvedl hlavu a pohlédl na Horského. Jejich oči se střetly, ale Tono před velitelovým pohledem neuhnul. Napřímil se a hlasitě pronesl:

Soudruhu podplukovníku, slibuju vám, e do konce základní vojenské sluby budu zodpovědně plnit vechny své povinnosti. Nezklamu vás.”

Také podplukovník se dlouze díval na Tona. Snail se proniknout k srdci chlapce, o kterém předpokládal, e někde v jeho výchově dolo k chybě, která se s ním vleče a ene ho

z jednoho maléru do druhého. Kdy slib přijme, projeví vikovi důvěru. Důvěra je vdycky lepí ne odsouzení a zavrení.

,.Věřím, e to myslí upřímně, odpověděl podplukovník a naznačil, e povauje rozhovor za skončený.

Tono se ukázkově napřímil.

,,Soudruhu podplukovníku, dovolte mi odejít!

Horský pokývl, vik udělal předpisový obrat a vyel z místnosti. vik mu stále neel z hlavy. Něčím, co nedokázal určit, přitahoval jeho pozornost.

****

Stránice na kraji vojenského objektu C-1 byla přezdívána ztracenou vartou. Dvě okna hleděla do svaujícího se údolí se silnicí třetí třídy a s potokem, kolem něho rostly vrby, několik zakrnělých bříz a smrků. Potok se klikatil, jakoby se mu nechtělo splynout s řekou, tekoucí asi tři kilometry ní. Vojáci, kteří sem chodili do stráe, silnici i potok dobře znali. Vdy se do údolí dívali celé hodiny a za kadého počasí, kdy střeili objekt. Říkali, e se jim o stojce s výhledem do údolí bude zdát jetě dlouho po odchodu do civilu.

Vnitřek stránice tvořila místnost pro nabíjení a vybíjení zbraní. Druhou místnost si z vlastní iniciativy rozdělili závěsem na dvě části. V zadní byla lůka, kde odpočívali mezi jednotlivými stojkami, v přední stál stůl, na něm telefon, kniha o průběhu strání sluby, achy a nějaké časopisy. Na noc vojáci závěs obvykle zatahovali, aby odpočívající kamarády, kteří spali nebo jen leeli, neruilo světlo holé árovky. Přes den naopak závěs roztáhli a ke stěnám, aby měli víc místa.

Tono vik společně s dalími vojáky jeho čety dnes slouí před odchodem do civilu naposledy. Má právě bdící směnu.

Zalistoval v obrázkovém časopise. Nejvíc se mu líbila reportá o lovu v africkém bui. Lovci pronásledovali na dvou terénních vozidlech irafu a snaili se jí přehodit smyčku přes hlavu na dlouhý krk. Vzadu stál připravený střelec, kdyby dolo k nějaké nepředvídané situaci. Velmi dobře si na jeho místě uměl představit sebe. Do veho ivého, co by mu přilo do cesty, by to napálil. To musí být paráda, kdy padne slon nebo lev skončí svůj ivot ve smrtelném skoku.

,,Tono, slyí? ozval se velitel stráe desátník absolvent Blaej Mlynář, který také bude odcházet do civilu.

Tono se postavil do pozoru.

Jdu se závodčím na kontrolu stráí. Pohlídej telefon, řekl desátník, utáhl si opasek s pistolí a vyel z místnosti. Na Tona se ani pořádně nepodíval.

Sotva desátník se závodčím odeli, ozval se z údolí několikrát klakson auta. Terénní gaz dovezl várnice s teplým jídlem a čajem.

Chlapi, vstávat! obrátil se Tono k vojákům, bdící směny, kteří odpočívali na lůkách. ,,Půjdete dolů tankovat. Fofrem, a nám to nevystydne.

,,To jsem zvědavej, co zas přivezli, zvedal se statný Laco Harantík.

,,Hrách, jako k obědu, zasmál se jeho soused Karel.

,,To snad ne, vyděsil se Laco.

,,A proč by ne? Hrách je přece nejlepí vojenský jídlo.

,,Já ho nemůu ani vidět!

Dal by sis haluky, co?

A jak! Harantík labunicky mlaskl. Vrchovatěj talíř. A kyselý mlíko. Haluek se můete nacpat, a máte břicho tvrdý jako kost a nic vám nebude.

Mě by to rozervalo, ozval se Karel.

Protoe nejsi na haluky zvyklej, otočil se k němu Harantík.

Vy Praáci jste na vepřo, knedlo a zelo.

Na pivko jsi zapomněl! křikl Karel. Z údolí se znovu ozvalo netrpělivé troubení.

Nekecat! Padat, popohnal je Tono. Vykročili ke vchodu ze stránice. Tono okamitě zamkl dveře.

Ten Tono je číslo, zachechtal se Harantík, kdy sestoupili na cestičku. Čím blí do civilu, tím víc ere vojnu.

Starej mu musel pořádně vyčistit aludek, přidal se Karel. Skáče do pozoru i kdy nemusí.

Tono za nimi hleděl, ne se mu ztratili z dohledu. Podíval se na hodinky. Potrvá jim to nejméně čtvrt hodiny. Jistě, kdyby pospíchali, stihnou to dřív. Ale proč se honit? Tady ti nic neuteče.

Poodhrnul závěs. Třetí směna na lůkách tvrdě spala. Přistoupil k pancéřované bedně s hotovostním střelivem a začal si prohlíet peče, jí byla zajitěna. Nejdříve se ji jen zlehka dotkl. Po chvíli ji uchopil a pokusil se ji uvolnit. Nelo to. Na chvíli se narovnal, podíval se znovu za závěs, zda vojáci spí a opět se sklonil nad bednu.

Páni, to je stoupání!** zvolal Harantík, kdy se vrátili a Tono jim odemkl.

Hádej, co máme? nadzvedl Karel víko várnice.

Co ho napíná, ozval se Laco Harantík. Řekni mu rovnou, e fazole s uzeným.”

Za chvíli se objevil i velitel stráe se závodčím.

Volal někdo?” zeptal se desátník Tona.

Ne!”

Taková ztracená varta je docela dobrá,” prohodil Harantík, veel dovnitř a spolu s ostatními si chystali eusy.

****

Konečně nastal vytouený den a Tono se mohl obléci do civilních atů. Natáhl si odřené dínsy, pestrou koili a koenkovou bundu. Nové polobotky mu Kleopatra poslala po Gejzovj. Staré se mu nelíbily, ale ani s novými nebyl spokojený. Chtěl moderní, se zvýeným podpatkem, ale ta káča mu poslala docela obyčejné, něrovací… kdyby alespoň mokasíny. Pár dalích věcí hodil do vaku s náivkami známých sportovních klubů. Nepospíchal. Teď u mu nic neuteče. Přece se nepoene domů jako ti enáči, co se nemůou dočkat.

Vyel na chodbu a kráčel k Petrově světnici. Předevčírem s ním načal rozhovor, který musí dokončit.

Ty u taky balí?” zeptal se kudrnatý Hanzalík, kdy se srazili před Petrovou světnicí.

Neboj, i na tebe dojde.”

Ale a za rok.”

Teď u ti to bude utíkat. Jsi přece mazák! Nakonec si řekne: Kruci, to to uběhlo,” usmál se Tono a proti svému zvyku poplácal vojáka po rameni. Tak vydr a hodně těstí!”

Tobě taky,” odpověděl Hanzalík a pospíchal z rajónu.

Petra nael v lonici samotného. Seděl u stolu a chystal se na slubu pomocníka dozorčího roty.

Tak jak?” zeptal se Tono a přisedl.

Co, jak?”

Nechce po vojně k nám do party? Nabízím ti to teď u zas jako erif.”

Petr zakroutil hlavou.

Nemám zájem…”

Neboj se,” přesvědčoval ho Tono. Jenom chci vědět, jestli s tebou můu počítat. Plánuju perspektivně.”

Nejdu do ádný party. Jedno ponaučení mi stačí. Natrvalo!”

,,A co tvůj slib? e se na tebe budu moct obrátit, a budu něco potřebovat. Teď uhýbá. Tak jak to je? No …?

,.Udělám pro tebe, co budu moct, ale ádnou levotu. Petr přejel dlaní po stole a smetl na zem pár drobečků.

,,Bojí se?” Tono svratil obočí.

,,Rozhodl jsem se, e tady po vojně zůstanu, řekl umaj místo odpovědi.,,Najdu si práci ve zdejí továrně. Přijímají lidi. Taky se chci přihlásit na večerní průmyslovku.

Tono hvízdl.

,,Ty . .,!?” zasmál se. Nekecej!”

,,O vem jsem se dohodl s Inkou. Vezmeme se. Hned , jak svlíknu uniformu. Já se chtěl enit hned, ale Inka je pro to, abychom počkali. Moc hezky mi řekla, e čas prověří nai lásku. Co říká? Není rozumná? Moc mi na ní záleí, věř mi. Teprve teď vím, co je to, mít někoho rád ..

Petr hovořil spí sám se sebou, nahlas přemýlel…

Tono ho pozoroval a vycítil, e to, o čem hovoří, není výmluva, ale váné rozhodnutí. U Petra zcela ztratil postavení silného erifa. Potlačil zklamání, vytáhl z kapsy padesátikorunu, poloil ji před umaje a vesele řekl: Kdy jsi slíbil, e pro mě udělá, co budu potřebovat, tak přines aspoň něco z Army, a se rozejdeme jako kamarádi, ty zamilovanéj enichu. Na vechno ostatní zapomeň! Ví přece, e si rád dělám legraci. Vdy mě zná!”

Petr vzal peníze a vykročil ke dveřím. Dřív, ne je otevřel, obrátil se k Tonovi a řekl: Ale na svatbu tě pozvu. Přijede?”

Samo! A jako svatební dar přivezu kočárek. Jen abyste hned napoprvé neměli dvojčata!”

Petr vyel a Tono chvíli naslouchal, jak na chodbě doznívají jeho kroky. Sotva ztichly, vstal ze idle, rozhlédl se po lonici a přikročil k Petrově skříňce. Nahlédl i pod postel, něco tam hledal. Poté opět usedl ke stolu.

Měli jen limonádu,” řekl Petr a v náručí nesl několik lahví. Postavil je a dvě hned otevřel.

Takový patoky nepiju,” stáhl Tono opovrlivé rty, odsunul limonádu a vstal. Mha přede mnou, mha za mnou a pak přijde velký zemětřesení.”

Co to říká?”

Kecám!” zasmál se Tono. Čau, kamaráde! A dobře to doválči.” .

Měj se,” stiskl Petr Tonovu pravici. A hodné těstí!”

Tono pleskl Petra přátelsky přes rameno a vykročil ze dveří.

V nádraní restauraci si objednal velké pivo s rumem a guláovou polévku. Do odjezdu vlaku má jetě dost času. Kolem něj se hemili, hlasitě rozprávěli a objímali se mnozí z těch, kteří společně s ním opustili kasárna.

Vincek Kapustník popadl Tona za rameno a táhl ho k pultu, aby si s ním ukl. Odmítl a odeel z restaurace. Velkou nádraní halou proel k potě a vstoupil dovnitř. Vzal čistý blanket na telegramy a napsal na něj pár slov. Z kapsy vytáhl pomačkanou dvacetikorunu a přistoupil k přepáce.

Ozdobný na blahopřání k sňatku, řekl dívce a posunul peníze i blanket do okénka.

Rychle spočítala slova a mechanicky řekla:

,,Dvanáct edesát. .

Tono přikývl, vzal drobné a opustil potu.

Po jeho odchodu se dívka pozorně zadívala na text telegramu a na tváři se jí zračil údiv.

,.Koukni, jaký telegram jsem převzala, ukázala ho spolupracovnici.

No tohle! podivila se kolegyně.

****

Náčelník tábu se svým pomocníkem prováděli kontrolu střeeného objektu C-1 a vraceli se s velitelem stráe k vstupní bráně. Nezjistili ádné závady.

Kam půjdeme teď? zeptal se pomocník.

Jetě fyzicky prověříme počty pohotovostního střeliva a pak udělám záznam do knihy kontrol.

Pomocník přikývl, vykročil, ale před stránicí pustil kapitána napřed.

Náčelník tábu zamířil k trezorové bedně a zkontroloval peče. Vypadala neporueně. Bednu odemkli a otevřeli. Pomocník začal přepočítávat náboje.

To není moné, soudruhu kapitáne! Chybí estnáct nábojů do pistole! vykřikl.

Coe …? reagoval nevěřícně náčelník tábu. Přepočítej to jetě jednou!

Sklonili se nad bednou. Pomocník bral kus po kuse náboje do samopalu i do pistole, aby se přesvědčil, zda se nemýlil.

estnáct do pistole chybí, vydechl. To je tedy malér!”

Kapitán v duchu zváil nečekanou situaci. Mimořádná událost! Potlačil vzruení a ohlásil do telefonu:

Kapitán Gaňo. Spojte mě okamitě s funkcí jedna.” Slyím! ozval se vzápětí velitel samostatného praporu. Soudruhu podplukovníku, při fyzické kontrole pohotovostního střeliva v trezorové bedně na stránici v objektu cé jedna jsem zjistil, e chybí náboje do pistole!

Kolik?

estnáct.

Slyel podplukovníkův hlasitý dech. Jakoby ani on nemohl nebo nechtěl věřit tomu, co slyí. Po chvíli řekl:

Přijedu tam osobně. Do té doby jednejte podle předpisů! Provedu!

Poloil sluchátko a zaregistroval upřené pohledy pomocníka a velitele stráe.

Jede sem velitel. Zhluboka se nadechl a dodal: Nikdo nesmí opustit stránici. A ty, obrátil se ke svému pomocníkovi, ,,se nehne od bedny, zdůraznil, jakoby se tím něco vyřeilo.

Vůz velitele útvaru zastavil na ploince, která v údolí roziřovala silnici o dobré čtyři metry do ířky a víc jak deset metrů do délky. Z gazíku vystoupili podplukovník Horský a major Malý.

Strání směny se zmocnilo napětí. Dostavuje se vdycky, kdy se stane něco nepředvídaného a ve vzduchu visí ,mimořádka.

Podplukovník veel do stránice. Náčelník tábu ho vedl k otevřené bedně. Tohle se dosud u útvaru nestalo, aby zmizely náboje z pohotovostního střeliva.

Kdo? Kdy? Jak? Na co je chce pouít? Má zbraň? Náboje bez zbraně jsou nekodné, k ničemu. Nebo chce pachatel zbraň teprve ukrást? estnáct nábojů, to jsou dva zásobníky. Otázky mu vířily hlavou.

Bdící a spící směna nastoupit,” vydal podplukovník Horský rozkaz veliteli stráe. Provést u vech osobní prohlídku!” nařídil pomocníkovi náčelníka tábu. Pak vystřídat stráné na stanoviti a provést i u nich osobní prohlídku. Ty se podívej na knihu kontrol!” otočil se podplukovník k náčelníkovi tábu. Kdy se dělala poslední fyzická kontrola.”

Kdo mohl ukrást náboje do pistole, kterou je vyzbrojen pouze velitel stráe? uvaoval podplukovník.

,,Vyprázdněte kapsy! nařídil nadporučík, pomocník náčelníka tábu. Vojáci vytahovali na světlo malá tajemství, která u sebe nosívají. Zapalovače, zápalky, pomačkané cigarety, kapesníky, kapesní noe. Pak obraceli kapsy naruby. Neobjevil se ani jediný náboj do pistole.

,,Soudruhu veliteli, nic,” hlásil po osobní prohlídce pomocník náčelníka tábu. Z jeho hlasu se dalo vyčíst uspokojení, e vojáci nezklamali.

Ale peče nebyla poruena, připomněl kapitán Gaňo.

Mínil jetě něco dodat, kdy zazvonil telefon. Major Malý ho zvedl a ohlásil se. Vzápětí se otočil k podplukovníkovi a řekl:

Pro tebe.”

Kdo?

Kapitán Kliko.”

Podplukovník vzal sluchátko, naklonil se nad aparát a mlčky pokyvoval hlavou. Kdy hovor skončil, narovnal se a sdělil:

My tu víc nemůeme udělat. Vrátíme se do kasáren. Kapitán Gaňo tady zůstane a zajistí střeení místnosti, dokud nepřijdou odborníci z kriminalistiky.”

Podplukovník Horský se otočil k odchodu, zatímco major Malý si vzal od náčelníka tábu knihu kontrol a vsunul ji do aktovky.

****

O několik hodin později seděl ve velitelově kanceláři kapitán Kliko, orgán vojenské kontrarozvědky. Útlý pětatřicátník sviných pohybů. Před sebou měl sklenici se silnou kávou, ale zatím se jí nedotkl. Pomalu hovořil, ani se podíval do poznámek, některou větu zdůrazňoval tichým poklepáváním propisovačky o stolní desku.

,,Z toho, co jsme dosud zjistili, lze učinit závěr, e z přísluníků strání směny, která měla slubu v objektu cé jedna v době zjitění ztráty, neodcizil náboje nikdo.”

Není to ukvapené tvrzení?”

U jsme se vemi hovořili a udělali jsme si, mohu-li to tak vyjádřit, harmonogram celého průběhu sluby. Na jeho základě i z výpovědí se dá vyvodit závěr, e během sluby se ani jednou nestalo, aby někdo, třeba jen na několik minut, zůstal na stránici sám.”

Dva nebo tři se mohli domluvit, ne?”

To mohli,” připustil kapitán Kliko, zamyslel se a po chvíli

doloil: Vechno je moné, jene proti této verzi hovoří skutečnost, e ve slubě byli krátkou dobu. A připravit plán odcizení nábojů dopředu se dá asi těko. U proto, e nevědí, jak budou do strání sluby rozděleni. Ani to, kdo kdy bude na stojce a kdo bude odpočívat.”

Nakonec pro ně mluví i neporuená peče na trezorové bedně,” ozval se podplukovník.

Ta peče ovem hovoří pro vechny od poslední fyzické kontroly,” okamitě reagoval Kliko. Podle zápisů v knize kontrol, dále při střídání stráí na stojkách ani při nefyzických kontrolách se na trezorové bedně nic podezřelého nezjistilo.”

A přece v ní chybí estnáct nábojů,” neodpustil si podplukovník mírně ironickou poznámku.

Přesnou odpověď, zda s pečetí někdo manipuloval, nám dá a kriminalistická technika.”

Do té doby máme čekat? Někdy rozhoduje čas.”

Vdycky rozhoduje čas,” opravil ho kapitán Kliko. Vdycky … Faktor času je v takových případech nezanedbatelný. Proto musíme rozířit okruh podezřelých. Prověřit vechny vojáky, kteří od poslední fyzické kontroly vykonávali strání slubu v objektu. Zvlátě ty, co se v minulosti dostali do rozporu se zákonem. Prověříme také vechny známé frajery, kteří by podobný čin mohli udělat jako gesto pseudohrdinství nebo v rámci sázky. Takové případy jsme u měli. Abychom mohli postupovat rychle a operativně, potřebuji od evidenčního důstojníka nejdřív seznam vech, kdo právě odeli do civilu.”

Samozřejmě,” přikývl podplukovník. Recidivisty jsme se ve výchovné práci zabývali velmi často. Já osobně jsem hovořil se vemi. A nejen já. Ovem druhoročáci včera odeli z kasáren.”

Ztíí nám to práci, ale nedá se nic dělat,” řekl kapitán Kliko. Těch kluků s poahaným trestním rejstříkem nebylo v druhém ročníku tak mnoho. Pokud vím, tak pět.”

Musíme upozornit orgány, které za nimi půjdou, e kdo má náboje, můe mít i zbraň,” podotkl Horský.

Oba si dobře uvědomovali, co by mohl nerozváný člověk s ostře nabitou zbraní provést. Tady přímo ve městě, v okolí… kdekoli, nebo na hranici, kdyby se pokusil ilegálně opustit republiku. Kapitán Kliko si vzpomněl na případ, kdy jistý desátník odcizil náboje a ne na to přili, stačil zastřelit manelku i tchyni, protoe mu soused napsal, e dceři vodí

domů chlapy. Nakonec se prokázalo, e lo o sprostou pomluvu, ale mrtvým ivot nikdo nevrátil … A neastník si odpykával dlouhý trest.

Ty výtečníky, co zůstali druhým rokem, tady mám.” Podplukovník vytáhl z kovové skříně jedny z desek. Začal číst. Elmír apek. Trestaný za ublíení na zdraví. V hádce se s vlastním bratrem navzájem pobodali.

A během prvního roku základní sluby?”

Dvakrát kázeňsky trestaný. Pokadé pozdní návrat z vycházky v podroueném stavu.”

Byl určován do stráe v céčku?

Ne. To by byla neodpovědnost.

A dalí?

Vojtech Blahár. .

Vtom zazvonil telefon. Podplukovník zvedl sluchátko a sotva se ozval volající, předal je kapitánovi.

Pro tebe. Kriminálka.”

Kapitán se představil. Oči upřel na stůl před sebou a ani se nepohnul. Po chvíli řekl: Rozumím. Zajitěné daktylky bude třeba porovnat. Ano, co nejdříve. Zařídím s velitelem útvaru.”

Odloil sluchátko a učinil si několik poznámek. Poté se obrátil k podplukovníkovi.

Něco důleitého?” nezdrel se Horský.

Dost. Kriminalisté zajistili čerstvějí otisky. Mají dostatečný počet kvalifikačních znaků pro srovnání. Teď si budou muset dát sejmout otisky vichni, kdo v poslední době přili do styku s bednou, aby se daly eliminovat otisky pachatele. Podle kriminálky i uvolnění a opětné nasazení pečeti je čistá práce, kterou odhalí jen odborník.”

Co z toho vyplývá?”

Soudruhu veliteli, dovolte, abych nejdřív poloil otázku.”

Prosím, ptej se!”

Opravdu jste stavěli do stráe jen druhoročáky?”

S výjimkou posledního měsíce, kdy dochází ke střídání ročníků. Kadý, kdo je určen na cé-jedničku do strání sluby, musí objekt dobře poznat. Proto před odchodem druhoročáků stavíme do stráí zkuené vojáky spolu s mladími, aby potom mohli spolehlivě převzít střeení celého objektu. Tenhle způsob se nám osvědčil a u několik let ho praktikujeme.”

Take jsme postupovali správně,” poloil kapitán Kliko ruku na velitelův seznam vojáků, kteří měli v minulosti

konflikty se zákonem a nastupují druhý rok základní sluby. ,,Zloděje musíme hledat i mezi nimi. Navrhuji, abychom u těch, kteří jsou v kasárnách, udělali prohlídku okamitě, u ostatních a se vrátí do kasáren ze zaměstnání. Teprve kdy mezi nimi pachatele nenajdeme, zaměříme se na vojáky, kterým vojenská sluba skončila a odeli do civilu.

Podplukovník proel místností a zamyleně povzdechl: Dva roky jsou u nás a přece nedokáeme některé převychovat na pořádné lidi. Kde vůbec je počátek chyby, kdy k nám u přijdou s cejchem?

O tom bychom museli dlouho hovořit! Jen se podívejte zblízka, v jakém rodinném prostředí vyrůstali, kdo na ně výchovně působil, s kým se stýkali, do jaké společnosti chodili. Kdy přiloíte jedno k druhému, nemůete se ani moc divit, e někteří přijdou do kasáren rovnou z basy.”

Chtěls říct, z nápravného zařízení,” utrousil ironicky podplukovník a společně s kapitánem vyli na chodbu.

****

Káva a čaj vychladly ve sklenicích na stole, nikým nedotčeny. Velitel samostatného praporu, postaveného na úroveň útvaru, má pravomoc jako velitel pluku. Ale i tuté odpovědnost. Horský se uklidňoval: vydr a nespla se. To na věci nic nezmění. Kdy u k té mimořádné události dolo, je potřeba ji řeit s chladnou hlavou a bez emocí, které zatemňují rozum a ovlivňují správnost úsudku.

,,S kterým začneme?” zeptal se kapitán Kliko.

To je v podstatě jedno,” pokrčil rameny podplukovník. Koho sluba najde nejdřív, toho a přivede.” .

Petr umaj seděl v učebně chemické přípravy a poslouchal výklad podporučíka Ing. Belhára, který právě nastoupil k praporu jako absolvent VKV a ujal se funkce útvarového chemika. Občas, kdy měl pocit, e pozornost vojáků ochabuje, dal k dobru nějaký příběh z historie vojenské chemie. Byla to vyprávění, která hodiny chemické přípravy oivovala a přispívala k tomu, aby si vojáci z výuky co nejvíce odnesli.

Do místnosti vstoupil dozorčí roty a poádal podporučíka, aby na rozkaz podplukovníka Horského uvolnil vojína umaje ze zaměstnání.

Co se děje?” zeptal se Petr na chodbě.

Má jít do své lonice.”

A proč?

,,Něznam a něpovim, odpověděl Béla Gecký nářečím, do něho často míchal jinojazyčné prvky.,,vihni sebou, protoe are u na tebe čekají.

,,A co ti z cé jedničky?

,,Pořád je točí.

Pořád?

Jo, utrousil Béla.

Kdy Petr veel do lonice, zarazil se. Kromě podplukovníka Horského a nadporučíka Krátkého uviděl stát mezi postelemi mue v civilu, kterého vichni znali. Kapitán Kliko. Kontrá. Postavil se do pozoru a ohlásil příchod.

umají, otevři skříňku s osobními věcmi a vechno z ní vyndej, řekl klidně nadporučík.

Provedu, protáhl Petr udiveným hlasem.

Také nadporučík Krátký pocioval určité rozpaky při pohledu na svého vojáka, jen tu před nimi stál a nic nechápal.

A vy mu zatím prohlédněte lůko! vyzval podplukovník Krátkého. Důkladně!

Petr se postavil ke skříňce a začal z ní vyndávat pečlivě sloené vojenské prádlo a předměty osobní potřeby. Kapitán Kliko bral jednu věc po druhé do rukou, kadou promačkal, vytřepal a pak odloil na sousední lůko. Také Petrův velitel čety, nadporučík Krátký se činil. Nejdříve sundal z lůka matrace, přikrývky i podhlavník.Poté zvedl podhlavník a pečlivě ho promačkával a prohmatával, asi jako lékař, kdy vyetřuje břiní dutinu. Tvář měl soustředěnou a vánou. Podplukovník celou proceduru mlčky sledoval. Občas se na sebe s Krátkým podívali, jako by očima chtěli něco říct, ale ani jeden z nich nepromluvil.

Jejich mlčení působilo na Petra tíivě. Co ode mne chtějí? Proč prohlíejí jen moje věci? Proč ne celou lonici? Vechny? Patřím k četě. Vdycky jsem byl tam, kde ostatní.

Nic? zeptal se podplukovník, kdy byla skříňka prázdná a kontrarozvědčík odloil poslední kontrolovanou součástku výstroje.

Ne.

U mne také ne, ozval se nadporučík.

Jetě tohle, ukázal Kliko na Petrovy vlastní vycházkové polobotky, zasunuté pod nočním stolkem. Koupil si je nedávno, ne el s dívkou svého srdce do divadla.

Petr zvedl jednu botu, obrátil ji, nic z ní nevypadlo. Kdy

obrátil druhou, vylétla z ní koule novinového papíru a hlasitě udeřila na podlahu.

Po lesklé ploe PVC se rozkutálely náboje. Zvuk byl tak zvonivý, e podplukovník na okamik strnul. Po chvíli se obrátil a upřel zrak na lesklé střely v nábojích. Podobaly se ivým broukům, protoe několik se jich jetě nestačilo zastavit. Kontrarozvědčík jeden kus zdvihl. Byl to náboj jako čtyři zbývající. Do pistole. Ráe 7,62 milimetru.

,,Odkud to má? zahřměl podplukovník.

,,Já nechápu . . zakoktal Petr a nemohl uvěřit vlastním očím.

,,Kde má ostatní?” tázal se kontrarozvědčík, sbíraje náboje z podlahy.

,,Jaké ostatní?” zíral Petr stále nechápavěji na vechny kolem.

,,Netvař se, jako bys o ničem nevěděl!”

Ale mně to nepatří,” bránil se chabě Petr. Já jsem je nevzal. Vidím je poprvé …”

Bude rozumnějí, kdy si o tom pohovoříme jinde!” naznačil kapitán podplukovníku Horskému, aby vyetřování pokračovalo mimo lonici mustva.

Pojďte s námi!” vyzval podplukovník Petra.

Pohnul se jako na olověných nohách a cítil, e mu srdce cválá, jako by chtělo vyskočit z hrudi. V ústech měl vyprahlo a do očí se tlačila slaná vláha.

****

Vichni ztratili pojem o čase. Nikoho nenapadlo podívat se na hodinky, ačkoli za zavřenými dveřmi probíhal normální vojenský ivot.

Jen podplukovník Horský, nadporučík Krátký, kapitán Kliko a vojín Petr umaj jakoby zapomněli, e existuje něco jiného, kromě nutnosti, objasnit ztrátu nábojů. Těch pět, nalezených v Petrově botě, leelo před nimi na stole. Ale kde jsou zbývající? Proč umaj jejich úkryt tak umíněně tají? Co ho k tomu vede?

Kapitán Kliko el k umývadlu, natočil do sklenice čerstvou vodu a postavil ji před Petra.

Tak, začneme pěkně od začátku …”

U jsem vechno řekl,” ozval se Petr.

Kdy a jakým způsobem jste odcizil náboje z trezorové bedny na stránici v objektu cé jedna?”

Já je nevzal… Musíte mi věřit..vykřikl Petr zoufale.

Jak mi tedy vysvětlí, e jsi měl v botě pět kusů?

Já je nevzal! opakoval Petr.

Ze záznamů jsme zjistili, vstoupil podplukovník Horský do výslechu, e jsi od poslední fyzické kontroly měl třikrát strá v objektu cé jedna. Mezi tvými osobními věcmi jsme nali náboje. U nikoho jiného, jenom u tebe. Kdybys byl na naem místě, co by sis o tom vem myslel?

e jsem je ukradl.

No vidí, umají! Logika tě usvědčuje. Přiznej tedy kdy, jak a proč jsi je sebral.

Nevzal jsem ani jeden.

Navedl tě někdo? zeptal se nadporučík Krátký. Přinutil tě? Hrozil ti, e kdy se přizná, bude s tebou zle? Ví, jaké kamarády mám na mysli… Uva taky, co můe tolik nábojů v nepovolaných rukách natropit! Tady přestává legrace!

Já jsem ty zatracený náboje neukrad … Věřte mi! hlas přeskočil do vzlyku. Jednou, jedinkrát v ivotě jsem lápl vedle a za to mám donekonečna pykat…?! Co jste mi říkal! U jste zapomněl? Buď vzorný, poctivě dělej a nikdo si ani nevzpomene, e jsi někdy seděl. Snail jsem se, jak nejlíp jsem uměl. A co z toho mám? CO?! No co, soudruhu nadporučíku? Zase budu puncovanej kriminálník! Recidivista! Ale já vám opakuju … Ani jedinej náboj jsem nevzal! Proč bych to dělal?

Petr vzruením a chraptěl. Rukama pevně svíral kraj stolu a hlavu měl skloněnou. Na krku mu buila tepna. Vypadal vyčerpaně.

Podplukovník Horský se na něj dlouze podíval a v duchu uvaoval: Mluví pravdu? A co teď dělat? Čas utíká a moná, e jeho kumpán nebo kumpáni se chystají pomocí ukradených nábojů provést nějakou lumpárnu s dalekosáhlými následky?

Také kapitán Kliko v duchu zvaoval vechno, co umaj řekl. Teď z něj nic nedostanu, proletělo mu hlavou. Je na dně, a v takové situaci se pravda těko zjiuje. Na svou záchranu můe napovídat plno věcí, které se později ukáí jako nepravdivé. Co pak? Zjiování skutkové podstaty jen komplikují.

Podplukovník Horský se rozhodl. Zavolal dozorčího útvaru, aby dal odvést vojína umaje prozatím do útvarové věznice.

umaj se nevzpíral. Vypadalo to, e věznici bere jako úlevu v dané situaci.

Co si o tom myslíte? zeptal se podplukovník, kdy osaměli.

Buď je tak rafinovaný herec, nebo ty náboje skutečně nevzal, prohodil kontrarozvědčík. Ostatně, to se uvidí srovnáním daktylek. Ale kdy to nevzal on, kdo tedy? A je otázka, jak se část nábojů dostala do jeho boty.

Myslím, e jsem umaje poznal dost dobře. Rafinovaný není, o tom jsem ujitěn, řekl nadporučík Krátký.

On je to taky pitomý úkryt, kdy někdo chce ty náboje opravdu utajit, podotkl Horský.

Nestačil je nikam odnést, zareagoval kapitán. Příli brzy se na kráde přilo. Umím si to docela dobře představit. Část nábojů si vezme a má v úmyslu je propaovat na určité místo. Předpokládá, e k fyzické prohlídce tak brzy nedojde. Ale právě to ho zaskočilo. Nebo je dalí monost… těch pět nábojů je zbytek z těch estnácti, které ukradl někdo jiný. Tak či onak má v tom umaj prsty. O tom jsem přesvědčen. Teď jde jen o to, jestli je ve hře hlavním aktérem nebo podřadnou figurkou, která pomáhá někomu druhému.

Budeme čekat, a se přizná? zeptal se podplukovník, kdy kapitán Kliko ztichl.

To si v naí práci nemůeme dovolit. Tenhle uzel necháme chvíli v klidu a pustíme se do rozmotávání dalích. Znovu si prověříme ty zbývající potrestané a recidivisty, co zůstali a stali se z nich mazáci. Od poslední fyzické kontroly neměli v objektu strání slubu.

****

Take se musíme podívat za těmi, co u jsou den v civilu.

Útvarová věznice byla malá místnost s nejnutnějím vybavením. Jeden roh zabíralo několik pryčen, zamříované okno vedlo na protějí budovu skladu.

Sotva se za umajem zavřely dveře, svezl se na pryčnu a zíral do prázdna. Připadal si jako hodinový strojek, který se jednou provdy zastavil a není síla, která by dokázala rozhýbat jeho mechanismus. Teď bude následovat jen dalí etapa pomalý rozpad a rezivění. U se nevrátí ty krásné chvíle, kdy s Inkou spřádali plány do budoucnosti, vechno se zdálo snadné a jednoduché, kdy věřili, e stačí chtít a snait se a kadý plán se promění ve skutečnost. On také chtěl a snail se. Tajně snil i o tom, e do civilu nepůjde jako vojín. Hodnost

svobodníka nebo desátníka by mohl celkem snadno dosáhnout. Nechtěl to kvůli sobě, ale kvůli Ince, aby jí dokázal, e je lepí a e tu skutečnost ocenili i jeho velitelé. Teď vechno padlo, vlastně se to spí rozsypalo … Ale proč? Přece není vinen! Nic neudělal, neukradl jediný náboj … a přece je do krádee namočený a po ui. Někdo mu ty náboje musel úmyslně podhodit. Ale kdo a proč? Co tím sledoval? Mezi vojáky v lonici nemá ádné nepřátele. Nevěří, e by to některý z nich udělal. Kdo tedy?

Nevydrel sedět, vstal a začal přecházet z jednoho rohu do druhého. Mylenky poletovaly jako vyplaení ptáci.

,,Tak takhle ne!” zarazil se Petr a stiskl hlavu v dlaních. ,,Takhle bych se mohl akorát zbláznit.”

Ale jak dál? Vzpomněl si, co mu Inka naposledy vyprávěla. Dělaly inventuru a najednou zjistily schodek. Vypadalo to na manko. Vedoucí dostala málem infarkt, Boka si musela vzít práky na uklidnění. Nejchladnějí hlavu si zachovala Lenka. Navrhla, aby vytvořily dvě skupiny. Jedna udělá znovu fyzickou inventuru a druhá ji bude kontrolovat v papírech. Byla to práce na celou noc, ale ani jedna z prodavaček neodela domů. Chtěly mít mezi sebou jasno. U svítalo, kdy naly chybu. Jeden údaj o neprodaném zboí zapomněly dát do výkazů a ve skladové evidenci muselo potom přirozeně vyskočit manko.

I Petr musí jít na celou věc systematicky. Nemůe jen opakovat, e náboje neukradl. Nikdo mu neuvěří, ani kdyby chtěl. Musí podplukovníka i kapitána uvést na stopu, která povede ke skutečnému pachateli.

Znovu se posadil a donutil se probrat v duchu vechny předcházející dny. Zejména to, kdo byl v jejich lonici, s kým rozmlouval a který z vojáků se snail, aby zůstal pod nějakou záminkou v místnosti sám. Pohrouen do mylenek zapomněl na okolní svět. Se zavřenýma očima probíral hodiny a minuty uplynulých dní. Chvílemi to lo hladce, jindy musel úporně přemýlet a dolovat detaily.

Pojednou vyskočil, zbledl a na čele mu vyrazily krůpěje potu. Ruce se mu roztřásly. Pootevřel ústa a rozhlédl se, protoe měl pocit, e nahlas vyslovil jméno, které můe patřit pachateli. V duchu si je opakoval a nabýval jistoty. Přistoupil ke dveřím a začal do nich buit pěstmi.

Po chvíli se dveře otevřely a vstoupil stráný.

,,Nejanči!” okřikl Petra.

Musím mluvit s velitelem praporu!

Copak ses zbláznil? Teď …?

Petr se chtěl prodrat ven, ale stráný se mu opřel o prsa a odrazil ho nazpátek.

Copak nechápe? Musím s ním mluvit! křičel Petr.

Radi to nejdřív ohlásím dozorčímu útvaru. A se sám zeptá podplukovníka, jestli tě můu předvést.

Tak dělej, člověče!

Stráný konečně zavřel dveře a Petr slyel, jak se vzdaluje.

Znovu si musím vechno promyslet, řekl si a nervózně procházel místností. Kadý detail, aby mi věřili. Pak snad … Nedomyslel, protoe ve dveřích znovu zarachotil klíč.

****

Opravdu chce za velitelem? zeptal se dozorčí útvaru, který přiel se stráným.

Ano, přikývl Petr. Mám pro něj důleitou informaci.

Tak pojď!

Kapitán Kliko se na Petra dlouze zadíval, jakoby si ověřoval, zda mu můe věřit. Pak se zeptal na něco úplně jiného, ne umaj čekal.

Chce se přiznat?

Ne! odsekl a celý zaskočený dodal: Kvůli tomu jsem nepřiel.

Co nám tedy chce říci? zeptal se podplukovník.

,ŤNěco o těch nábojích. Já jsem je neukradl.

umají! Kapitán vstal ze idle a přikročil k Petrovi. To u jsi tvrdil několikrát.

Ty náboje mi do boty dal . .

Kdo?

Předpokládám, kdo to mohl udělat.

Jenom předpokládá, nebo ví jistě?

Musel bych si něco ověřit.

A aby sis to mohl ověřit, chce z kasáren ven? zasmál se ironicky kapitán.

Ano.

A jetě mi řekni, e sám.

To ne, ale . . Petr zaváhal a zmlkl.

Kdy ví, kdo to udělal, tak mi řekni, kde jsou ostatní náboje. Ztratilo se jich na dva zásobníky.

Nevím, kde jsou ostatní schované … Ale ten, kdo mi je dal do boty, ví taky o těch dalích.

Kdo to byl? 

Petr mlčel.

No? zeptal se naléhavě podplukovník. Zase jsi zapomněl mluvit?

Já … Mám strach, zaeptal Petr.

Z čeho?

e se mi pak pomstí. Nebo Ince. Kdy ho popadne vztek, na nikoho a na nic se neohlíí.

Chápu, přikývl podplukovník Horský. Rozumím ti, umají. U mi svitlo, kdo to je. e mě to nenapadlo dřív!

Vrátili Petra zpět na lonici mustva. Pak se chvíli radili. Závěr byl zřejmý. Podplukovník se obrátil na orgána vojenské kontrarozvědky: Teď je to tvoje záleitost.

Kapitán Kliko se zvedl. Čas stále pracuje proti nám. Hrozí nebezpečí z prodlení. Spojím se s krajskou správou a poádám o pomoc.

Myslí, e by se mohl pokusit o ilegální přechod státní hranice?”

Nic nevylučuju. Ale to je teď na nás, abychom tomu předeli.”

****

Restaurace třetí cenové skupiny Zlatý klas sestávala z velké místnosti s výčepním pultem a music-boxem. Mení místnost, takzvaný salónek, byl vytapetován, na stolech vdycky čisté ubrusy. Vedoucí jej dával k dispozici jen na objednávku, nejčastěji členům rybářského spolku, mezi ně sám patřil. Občas se v ní také pořádaly smuteční hostiny nebo mení svatby, na nich nebylo víc ne dvacet hostí.

Do Zlatého klasu zamířil hned z nádraí i Tono vik. Po cestě mu vyprahlo v hrdle. Měl chu posílit se pivem a rumem, aby se dostal, jak často říkal, do rovnováhy. Potom navtíví Kleopatru. Bude asi překvapena. Dokáe jí, e se vrací z vojny jako chlap. U se těil, jak jí to dokáe rovnou z chodu.

Objednal si dalí rum a kdy urazil čtvrtý, zvedla se mu patřičně nálada. Několik dní zůstane u Kleopatry, odpočine si, pak si najde nějaké zaměstnání, protoe na staré místo se nevrátí. A současně začne realizovat svůj velký sen. Několik členů staré party s ním určitě půjde do toho. Vytipuje si mení potu, ale s hromadou zelených za přepákou. Musí zjistit, který den a v kolik hodin tam bývá největí balík. I klíč na dělení

kořisti má u připravený. Jemu polovička, druhá společníkům. Podle toho, jak se kdo přičiní,

Gejza ho zastihl ve chvíli, kdy se Tonovi zdálo, e se strop s oblaky cigaretového kouře začíná pohupovat jako loďka na hladině jezera.

,,Čau, erife! Přisedl si ke stolu. Ani jsem tě v tom civilu nemoh poznat.

Jak vidí, u to mám za sebou.”

Co si dá na přivítanou?

Vecko, co teče.”

Gejza přivolal servírku a poručil:

Přihraj nám dvakrát velkou borovici! erif se vrátil z vojny.”

Spiskou?”

Jakou jinou, miláčku.”

Servírka předala objednávku zavalitému vedoucímu.

Dej pozor, aby měli na útratu,” upozornil ji eptem.

Toho meního znám od vidění. Neuteče mi. Kdyby náhodou neměl prachy, pohrozím mu Bezpečností a přinese …” usmívala se.

Jen aby.”

Přinesla dva decáky spiské borovičky.

Na vae zdraví.”

A půjde kolem, můe přinést repete!” objednal s gestem granda Tonův hostitel.

A má?” zamnula významně prsty.

Sáhl do kapsy a ukázal jí několik pomačkaných stokorun.

Budete taky něco jíst?”

Naral jsem se dost erárního,” odsekl Tono, zvedl sklenici, chvíli k ní čichal a pak obrátil borovičku do sebe.

Gejza se k němu důvěrně naklonil:

Kdy mi vrátí tu bouchačku? Vyzkouel jsi ji?”

Tono pomalu otáčel prázdnou sklenkou v prstech. Pak se plácl dlaní přes kapsu.

Tady je a nabitá na doraz. A bude čas, dostane ji zpátky.”

Tono mlaskl, zdvihl půllitr s pivem a troku upil. U se těím na Kleopatru. Pořád se mi líbí, kočka.”

Nejsi sám,” uklíbl se Gejza.

Takovejch by bylo. Ale to je moje zahrádka!” bouchl Tono pěstí do stolu. ádnej beran se mi v ní pást nebude!”

e ti nepřila ani naproti na nádraí! Nebyl bych si tak jistej. Ten údrbář ji doprovází domů kadej den.

,,Jakej údrbář?

Od nich z fabriky. Vdycky odcházej ze ichty spolu.”

K sobě ho nepustí!” zaskřípal Tono zuby.

Gejza pokrčil rameny a zlomyslně se uklíbl.

Hele, tys viděl, e ho pustila dovnitř?” přimhouřil oči jako elma.

Do rána asi před jejíma dveřma nestál.” Gejza pocioval radost z toho, e erifa opoutí suverenita. Třeba tě pozvou na sobá. Za svědka!”

erif písklavě vtáhl vzduch do plic, vypil zbytek borovičky, práskl sklenkou o zem. Roztřítila se na kousky. Vzápětí vyskočil ze idle.

Ta coura! Zabiju ji ..Snail se marně udret rovnováhu na vratkých nohách. Zastřelím ji jako čubku. I s tím údrbářem,” mumlal, kymáceje se ze strany na stranu.

Host u vedlejího stolu, rovně podnapilý, napíchl klobásu na vidličku, zvedl ji do výe a pobaveně zvolal:

Zkus ji trefit! Kdy to dokáe, má u mě kilo!”

U mě taky,” přisadil si jeho soused a taky zvedl do výe napíchnutou klobásu.

V tvejch letech jsem to dokázal se zavázanejma očima!”

Hele, ty střílí leda do gatí!” hecovali ho.

Tono se opile rozkročil a zahleděl se na klobásu, z které jako krev odkapával červený tuk na podlahu. Zdvihl ruku s napřaeným ukazováčkem.

Nerozbij mi flaky,” zvolal hostinský vesele a postavil se před regál s vyloenými nápoji, téměř přímo proti namířenému prstu.

Neboj se, my to zatáhnem,” smáli se hosté.

Tono přimhouřil oči a zvedl prst vý a výe.

Ten můe trefit jedině doktora na záchytce!”

Zastřelím ji mrchu!” Tono se zakymácel.

Nejanči!” snail se ho Gejza stáhnout zpět na idli.

A potom jeho … údrbáře! Ani sto doktorů ho nedá do kupy!”

Tak u střílej!”

Pif! Paf!” pokřikovali hosté. Nečekaná zábava přila vhod.

Natoč velký pivo, třeba se do něj snáz trefí,” radil chlápek od dveří vedoucímu.

To je nápad!” zvolal hostinský a načepoval pivo s vysokou pěnou. Zvedl půllitr nad hlavu. Takovej terč jsi neměl ani na vojně, co?”

Udělám do ní díru! vykřikl Tono. Díru, jako teď do klobásy!

Jetě více se rozkročil, aby se nekymácel, stiskl rty, zajel rukou do kapsy a vytáhl pistoli.

V lokále se vmiku rozhostilo mrazivé ticho.

Raz ..začal počítat, dva ..

Tono, neblbni! vykřikl Gejza.

V tom okamiku se otevřely dveře a do místnosti vstoupil kapitán Kliko s dvěma přísluníky Bezpečnosti, zkuenými operativci. Ti bleskurychle zhodnotili situaci, vrhli se kTonovi, prudkým úderem mu srazili ruku s pistolí k zemi a vyrvali z ní zbraň. Náboj v hlavni zůstal nevystřelen …

Tono se chtěl pustit do rvačky, ale na zápěstí mu cvakla pouta.

Puste mě! kubal se, kdy jej odváděli ze Zlatého klasu do pohotovostní volhy.

Ty hajzle chuligánskej! řval chlap, který Tonovi udělal z klobásy terč. Lidi jsi moh pozabíjet!

Vichni v lokále včetně vedoucího si teprve teď uvědomili, jak mohla skončit zábava, kdyby Tono vystřelil. Číhala mezi nimi smrt, smrt v rukou opilého a nezodpovědného kluka. A oni se mu jetě před chvílí vysmívali a hecovali ho.

Ty pojď taky, ukázal kapitán Kliko na Gejzu.

Já? Proč? Nic jsem neudělal. Jen jsem seděl u stolu.

To nám poví na Bezpečnosti. Piha se pokorně zvedl ze idle.

Vy budete předvolán jako svědek, obrátil se kapitán na hostinského. A taky budete vypovídat, proč jste naléval opilému.

Počkej! popoběhla za Gejzou servírka. A co účet? Kdo zaplatí?

Kolik to dělá?

Sto dvacet osm. A víc se tady neukazuj.

Gejza vytáhl peníze a zaplatil. Kapitán Kliko odcházel poslední.

Nebude mi věřit, vykřikl chlap, který dělal z klobásy terč.

Kdo?

Moje Veruna … e jsem moh bejt nebotík.

A ona vdovou! uchechtl se jeho soused. Kdoví, komu by bylo lip!

Avak v lokále do smíchu nikomu nebylo …

Je vám známo, kdo a za jakých okolností můe být vlastníkem zbraně?

Vím, ale

Tady ádná ale neplatí, přeruil vika vyetřovatel.

Tono provinile sklopil hlavu a mlčel.

K čemu vám měly slouit náboje, které jste odcizil?

Chtěl jsem vyzkouet, jestli pistole, kterou mi půjčil Gejza, dobře nese a jestli se s ní dá trefit cíl.”

A vyzkouel jste ji?”

Čekal jsem, a se dostanu do civilu.

Věděl o tom vojín umaj?”

Proč bych mu o tom měl říkat?

Odpovězte na otázku!

Nevěděl.

Tak proč jste ho do toho chtěl zatáhnout? Jaký jste měl k tomu důvod? Musel jste předpokládat, e dřív nebo později se budou odcizené náboje hledat. A e část jich najdeme v jeho botě.

Já je tam nedal!

A kdo tedy?

Nevím! Tono vtáhl hlavu mezi ramena.

Kdy jste se s ním přiel rozloučit, poslal jste ho do Army. Mezitím jste měl dost času, abyste do jeho boty ty náboje ukryl. Je to tak?

Tono naprázdno polkl. U neměl sílu k dalím výmluvám.

Proč jste ho do toho chtěl zatáhnout? znovu se zeptal vyetřovatel. Jaký jste měl k tomu důvod?

Aby padlo podezření na něj,” zaeptal Tono a vzdychl. Vím, bylo to ode mě nefér.”

Výslechy vojína v záloze Antona vika a svědků se chýlily ke konci. Celý případ byl postoupen vojenské prokuratuře, protoe k neoprávněnému drení zbraně a k odcizení nábojů dolo v době výkonu vikovy vojenské základní sluby.

Z mimořádné události musíme vyvodit mimořádné poučení pro nás vechny, velitele i vojáky, řekl podplukovník Horský. Navrhl jsem, aby se soudní přelíčení se vikem konalo u nás v kasárnách za účasti zástupců velitelského sboru i mustva.”

Moc dlouho jsem o celé věci přemýlel,” povzdechl major

Malý. ,,Pořád mi to nejde z hlavy. Kolik chlapců k nám přilo s různými rámy a nedostatky. Ve vojenském kolektivu se jich zbavili a do civilu se vraceli jako docela jiní mladí lidé. U vika se někde stala chyba, přesněji řečeno nae chyba. Ono je vdy těí chyby napravovat, ne jim předcházet.

,,Má pravdu,” přikývl podplukovník. Malý se chystal k odchodu. ,Půjdu s dozorčím útvaru na kontrolu.”

,,Kam?”

,,Na objekt cé jedna. Ve strání slubě jsou větinou nováčci.”

Vál silný vítr a z tmavé, zamračené oblohy se občas snesla deová přeháňka. V anténách na kasárenské střee hvízdaly neviditelné píaly. Tenké akordy stoupaly a klesaly se silou větru. V závětří vedle vchodu do kasáren se halila do igelitové plátěnky dívka.

Několikrát byla rozhodnuta přistoupit k dozorčímu, ale vdycky se v poslední chvíli zarazila. Měla obavy, aby nebyla pravda to, co je napsáno v telegramu, který dnes po návratu ze kolení nala v práci. Nejdřív se zasmála, protoe si myslela, e kdosi zapomněl, kdy má narozeniny nebo jmeniny. Ale stačilo, aby blanket vyjmula z obálky a srdce jí sevřela ledová obruč. Den se pak nekonečně vlekl. Den, v něm si vzpomněla na vechna setkání s Petrem a na vechno hezké, co si řekli.

Co se stalo? A kdo jí telegram poslal? Proč se nepodepsal?

Chlad jí začal pronikat a na kůi. Pevněji přitáhla plátěnku a pokročila blí k bráně. Vtom se objevil dozorčí u vchodu, zasalutoval a otevíral závoru vyjídějícímu gazíku. Řidič přibrzdil a jeden z dvojice důstojníků vyhlédl z okénka směrem k dívce.

,,Na schůzku je u troku pozdě, slečno.”

Inku jeho slova povzbudila. Dodala si odvahy.

,Pomozte mi!”

,,Co se vám stalo?” Major Malý vystoupil z vozu.

,,Hledám Petra …”

, Jakého Petra, slečno?”

,,umaje.”

,,Ale teď není doba na vycházky. To vám ten vá mládenec neřekl?”

,,Ano … já vím. Ale dnes jsem se vrátila ze kolení,” pokračovala a dusila v sobě pláč.,,A nala jsem tohle …Cose mu stalo? Řekněte mi to, prosím vás!”

Podala majorovi telegram.

Malý obracel papír v rukách. Ozdobný. Kvůli tomu se přece nebudete znepokojovat.

Ale co je v něm napsané!  Inka se vzápětí rozplakala.

Moc nevidím. Musím si vzít brýle. Major poodstoupil k bráně, kam dopadalo světlo z výbojky, umístěné na sloupu.

Zvedl papír blí k očím a četl: Víckrát ho neuvidí!

Kdo? Koho?

Já . .vzlykla Inka. Petra ..

To bude také vikova práce, zamyslel se major. Je mu to podobné.

Můu si ho nechat? zeptal se major a sloil telegram.

Inka přikývla a roztřeseným hlasem se zeptala:

Co se mu stalo?

Počkej tady chvíli se slečnou, poádal Malý dozorčího útvaru, který seděl uvnitř, a odkráčel na bránu k telefonu.

Zanedlouho přiběhl vojín Petr umaj, zasalutoval a hlásil se:

Soudruhu majore, přiel jsem na vá rozkaz!

Má hodinu vycházky mimo pořadí. Dodatečně ti podepíu propustkovou kníku. Uvědomím dozorčího útvaru i dozorčího u vchodu.

Kam ale mám jít, soudruhu majore? tvářil se nechápavě Petr.

Někdo na tebe tady čeká.

Inka mu přiběhla v ústrety a objali se. Petr uchopil její ruce a něně je sevřel. Pak vykročili k malému parčíku před kasárnami, aby si v klidu vechno řekli, vysvětlili. Kadé slovo pro ně bude náznak hudby budoucích společných dní.

Troku jim závidím, řekl major, kdy se za nimi díval.

Konec