Nikdo nesmí přeít - Gustav Fabi

PROLOG

Záhadný autostopař

Na poslední stránce mnichovského Časopisu Deutsche Soldaten Zeitung byly v květnu 1960 uveřejněny tři fotografie z českého pohraničí: panoráma Karlových Var, radnice v Liberci a Sněka Obrázky spojoval jediný text: ťNěmecká země, které se nelze vzdát.Ť

Vyjeli jsme z Blíevedel u za tmy, Chtěl jsem být do desíti v redakci, a tak řidič lápl na plyn hned zá vesnicí. Ručička tachometru poskočila k sedmdesátce Motor běel na úzké okresce docela tie, jako by nechtěl ruit pohodu májového večera V kuelech dálkových světel se rojily drobné muky a naráely na kapotu a přední sklo Asi po třech kilometrech zahnul vůz doleva, na státní silnici k Litoměřicím Asfaltka se svauje a do labského údolí, můeme to rozjet naplno.

Osmdesát, devadesát . přivírám oči a oddávám se rychlé jízdě ztemnělým krajem Kousek před Lukovem náhle zakvílely brzdy a já měl co dělat, abych se udrel na sedadle. Vtom jsem ho zahlédl.

Stál rozkročen uprostřed vozovky a zběsile mával rozsvícenou baterkou Autostopař.

Předek vozu se zapíchl centimetr před ním.

Do Litomjerice? křikl mu lámanou Četinou s německým přízvukem

Taky A pak dál do Prahy 

Pootevřel jsem zadní dvířka naeho embéčka, autostopař v koené bundě a tyroláčku posetém odznaky se vhrnul dovnitř a uvelebil se za mými zády.

Mockrát dekuji, panofé, brebentil Já turist, fíte Můj volkswagen kaput, pneumatika pifpaf ..

Teprve teď jsem si viml temné siluety malého osobního vozu na okraji silnice

Pomůeme vám vyměnit rezervu, nabízíme se s řidičem.

Rezerva také kaput, u vás moc slý silnice, řekl autostopař a hlučně se rozesmál. Stačí, kdy ho svezeme do Litoměřic, tam se obrátí na autoservis, aby mu dali vůz do pořádku

Kdy se embéčko znovu rozjelo, navrhl jsem naemu pasaérovi, aby mluvil klidně německy, e rozumím.

Ne, ne, panofé, ohradil se důrazně. Já být nyní v Čechy, a proto hofoit po čechacky. Tady můj domofína, víte. Já pijela z München, potývat se na můj starý vlast. (J tady nebyl ot války, ja, ja, pes dfácet jár… Já Němec, sudeak, víte? Hahaha ..

Smál se hlasitě, slyel jsem, jak se plácá do stehen.

Mně ale do smíchu nebylo. Také řidič sevřel mlčky volant a soustředěně sledoval temný pruh vozovky Ponořil jsem se do sebe. Autostopař chvíli halasil tou svou zpo-tvořenou četinou, najednou ztichl, asi vycítil, e ho neposloucháme.

Dostal jsem chu na cigaretu. Vylovil jsem z kapsy filtru a krtl zápalku

Jste u dlouho v Československu? navazuji rozhovor, kdy jsem poprvé lačně vtáhl kouř. Tentokrát zněla otázka německy.

Čtvrtý den, řekl. Také on dal přednost němčině. Bydlí v hotelu Beseda v Litoměřicích, táhlo ho to sem, do severních Čech, projídí je kříem kráem. Pocházím odtud … dodal kupodivu tie.

Odmlčel se, aby si zapálil doutník; plamen zapalovače osvětlil jeho tvář. Ve zpětném zrcátku nevypadala nijak tajemně: hranatý obličej edesátníka, bez knírku, na pravé líci krátká jizva, kolem očí veselé vějířky vrásek . Plamínek zhasl, v zrcátku hnul jen rudý terčík tíhlého doutníku, ale mně ta jeho bodrá tvář začala někoho připomínat. Není moné, dneska jsem ji musel někde vidět. e by to by?

Dloubl jsem nenápadně řidiče a pokynul bradou k zrcátku. Řidič mlčky přikývl.

Tak je to on Robustní západoněmecký turista, který se nám před polednem pověsil se svým edivým volkswagnem v Kravařích na paty a drel se nás a do Blíevedel, kde jsme ho konečně ztratili z očí. Příli mě to nevzruovalo, e jezdí za námi z vesnice do vesnice jako stín a zastavuje na návsích vdy kousek od nás, poutí se do hovoru s náhodnými chodci a vstupuje do obydlí místních starousedlíků, sudetských Němců, kteří nebyli z této pohraniční oblasti odsunuti: snad má zde příbuzné nebo vyřizuje vzkazy od přesídlenců ze Spolkové republiky Zavětřil jsem teprve ve Stranném malé osadě nedaleko Blíevedel, kam jsme přijeli a po něm a dozvěděli se, e se místních občanů vyptával na tuté tragickou událost, která zajímala i mé lo o případ záhadné smrti několika lidí ze sklonku války Chtěl jsem se těm věcem dostat na kloub a tak jsem se dnes ráno vypravil takříkajíc na místo činu: do Blíevedel a okolních vesnic v jiním cípu českolipského okresu. Snad zde najdu svědky nebo aspoň pamětníky oné události a doplním si tak znalosti, získané zatím jen z literárních pramenů. A trochu mě sem hnala i novinářská zvědavost, jak vypadá české pohraničí více ne dvě desítky let po válce.

Po pravdě řečeno vracím se téměř s prázdnou.

Zdejí obce se od vnitrozemských nijak zvlá nelií, snad jen obytné domky a hospodářská stavení jsou tady omelejí. A pokud jde o blíevedelský případ, nepochodil jsem o nic lépe.

Četí i němečtí starousedlíci na Blíevedelsku jich ije sotva pár desítek, se začali větinou oívat, kdo prý by takové dávné věci nosil v hlavě, tenkrát byl vude zmatek, kdekdo zalezl do sklepa a vyel, a kdy bylo po vem Kupodivu mnohem sdílnějí byli občané, kteří se sem přistěhovali po válce, aby osídlili vesnice vylidněné odsunem. Brzy jsem vak pochopil, e na jejich informacích se asi nedá příli stavět Co informátor, to jiný údaj, ústním podáním zkomolená fakta, legendy To se opakovalo v Kravařích, Stvolínkách, Liticích, a konečně v Blíevedleoh mě poslali za paní Annou Hauptvogelovou, starousedlicí, která zde zůstala i po odsunu ..

Ano, moc dobře si pamatuju na ten případ, rozhovořila se stará edovlasá paní, to bylo devátého května, dva dny předtím, ne přili do Blíevedel sověttí vojáci Schylovalo se k večeru, kdy přiběhl k starostovi Mullerovi povozník Michel a řekl mu hroznou věc. Vyjel si ten den na pole, a jak se vracel s koňmi kolem Cikánské jeskyně, co je na kraji lesa kousek od Stranného, zahlédl v té skalní sluji leet mrtvoly nějakých lidí. Mělo jich být est, samé eny a děti. Franz, jako starosta Muller, nevěděl, co počít, protoe jinde u bylo po válce, ale tady se jetě Rusová ne ukázali a staré úřady u nefungovaly Nakonec poslal své ho kluka na četnickou stanici do Kravař, aby to přili vy etřit .. 

V Kravařích byli přece němečtí četníci, přeruuji svou informátorku, to u musili vzít dávno nohy na ramena . 

Jeden četník tam prý určitě zůstal, dovídám se, protoe ráno přiel za Mullerem a li se pak podívat k jeskyní

Mrtvoly tam skutečně nali, četník dokonce něco vyetřoval, ale co zjistil, paní Hauptvogelová nedovedla říci. Přili rutí vojáci a četník i starosta se kamsi ztratili.

Byli odsunuti?

Müller určitě. il ve Spolkové republice, ale slyela jsem, e u je pár let po smrti. Kam se vak poděl ten četník, opravdu nevím. Tenkrát tu bylo hodně zmatků.

Kdy nás stará paní vyprovázela, zmínila se jetě o fámě, která tu koluje vlastně dodnes, e ti mrtví z Cikánské jeskyně byli sebevrazi.

Moné to je, uvaoval nahlas ofér, kdy jsme se rozjeli do Stranného. Po válce sbírali v okolních lesích mrtvoly Jako houby. Samí nacisti, henleinovci. Dostali strach z odplaty za odtrení pohraničí a tak se raději odbouchli. Jako třeba ten kreisleiter z Ústí…

Ano, jene v té jeskyni byly pouze mrtvoly en a dětí, říkám pochybovačně, ty se přece neměly čeho bát.

Řidič neodpověděl, zatáčel do Stranného, vesničky rozloené na táhlém svahu pod lesem. Snad se dovíme víc tady.

koda e jste nepřijeli ve dvaaedesátém, rozpovídala se mladá ena s ruměnnou tváří a átkem na babku, dojička na zdejím státním statku. To byl jetě naivu hajný Málek, který jediný ze Stranného il za války tady. Vichni ostatní sem přili jako noví osídlenci. No a právě Málek často vyprávěl o těch mrtvých, viděl prý je na vlastní oči, dokonce Je pak pomáhal pohřbít na paloučku pod lesem hned naproti jeskyni. Ona to není vlastně ádná jeskyně, jenom taková díra ve skále, kolikrát jsem se tam schovala, kdy nás zastihl dé na poli..

A jinak ten hajný neříkal nic?

Ale ano. Povídal, e to byla loupená vrada. Udělal to prý nějaký Němec. Postřílel celou rodinu tuím henleinovského předáka nebo koho; rodina byla na útěku před Rusy, vzal jim vechno zlato a utekl.

Opravdu koda, e ten hajný u neije, komentoval jsem v duchu tuto informaci. Ale dřív ne jsem za ni poděkoval, uzemnila mě ena v átku podruhé. Na případ mrtvých z jeskyně se jí před půlhodinou vyptával jeden německý turista Prý pochází někde odtud. Měl tyroláček samý odznak a mrňavé auto . .

Volkswagen? zeptal se ofér.

Myslím, přikývla ena. Potom odjel polní cestou k tý jeskyni, ukázala přes pole k lesu, který se temněl východně od vesničky. Autem jste tam za deset minut.

Skalní sluj jsme nali snadno, ale záhadný turista u byl pryč. Ovem stopy po pneumatikách jeho volkswagnu nebylo těké objevit. U za era jsme pořídili pár snímků jeskyně a okolí a konečně se rozjeli domů.

A teď tedy sedí onen mu za mými zády a vesele bafá z doutníku.

Vrtá mi hlavou, proč ho ten případ zajímá? Ze by příbuzný těch obětí? Pak jsem si dodal odvahy a zeptal se ho přímo.

Řečný pasaér zmlkl a nadlouho bylo slyet jen hlasité vyfukování kouře. Pánové jsou od policie? zeptal se konečně.

Ne, od novin.

Komunistických?

Záleí na tom?

Ani ne. Chcete o tom tragickém případu psát?

Moná. Marně vak pátrám po svědku, který by vnesl do záhady aspoň trochu světla.

Znovu se rozhostilo ticho. Embéčko minulo Trnovany a v dálce před námi zazářila ve tmě rozsvícená okna litoměřických domů.

Já o jednom svědku vím, řekl pomalu turista a zamáčkl zbytek doutníku v popelníčku. Můj dávný kamarád. Nějakou dobu jsme byli spolu na frontě, před koncem války se zranil, poslali ho do zázemí, na četnickou stanici do Kravař

Prudce jsem se otočil dozadu. Snad nechcete říct, e vyetřoval smrt těch lidí v Cikánské jeskyni?

Ano. Dokonce …

Nedal jsem mu domluvit. Okamitě jsem se rozhodl. Řidič pojede do Prahy sám a já zůstanu na noc v Litoměřicích. V aktovce mám magnetofon a dvě rezervní pásky, snad to bude na vyprávění o kravařském četníkovi stačit.

Autostopař souhlasil, jenom si vymínil, e nebudu jeho skutečné jméno nikde uvádět. Má prý s novinami patné zkuenosti…

Co člověk v takovém okamiku neslíbí?

Kapitola první.

Tajemství cikanské jeskyně

ťNaím úkolem není přece stále zúčtovávat s minulostí. Stačí u to, e musíme snáet, aby nám televize kadý večer předváděla filmy o minulosti a aby se někteří lidé neustále snaili kálet do vlastního hnízda.Ť

Briti Thielen, do roku 1967 předseda NPD  neonacistické strany v NSR

Strámistr Kurt Rose stál na chodníku před úřadovnou gendannstelle  obvodní četnickou stanicí v Kravařích a opatrně se rozhlíel liduprázdnou zeřelou ulicí. Byl v civilu, v ruce drel idli a v druhé roubovák. Právě si chtěl přistavit idli ke zdi vedle vchodu do stanice, kde visela bílá emajlovaná tabulka, kdy se přihnal na kole nějaký chlapec, prudce zastavil a běel k němu. Ale to je přece kluk Franze Mullera, bůrgermeistra z Blíevedel, pomyslil si Kurt Rose. Chlapec vypadal hrozně vyděeně. Proboha, snad u nejsou v Blíevedlech Rusové? Ne, nebyli, jenom v jeskyňce u Stranného objevil starý Michel mrtvoly esti lidí…

Řekni tátovi, e nejdu nikam, odbyl chlapce strámistr. A si klidně ohledá mrtvoly sám, já mám teď jiný starosti Vylezl na idli a začal odroubovávat vývěsní tabuli s názvem stanice, orlicí a hákovým kříem  výsostním znakem Hitlerovy tisícileté říe.

Bylo k večeru 9. května roku 1945 a tahle tabulka by mohla Rusy zatraceně drádit. Před sedmi lety patřily Kravaře a okolní vesnice k Československu a budou asi patřit znovu, kdy jě válka ztracena. Branná moc prý kapitulovala a Rusové tu mohou být kadou chvíli. S Němci se bavit nebudou. A co teprve s německými četníky. Zatím isou Kravaře, stejně jako Blíevedly, zemí nikoho, ale Kurt Rose usoudil, e je nejvyí čas, aby se na příchod cizích vojáků připravil.

Sundal tedy tabulku, veel do kanceláře a zamkl za sebou dveře Potom stáhl zatemňovací rolety a rozdělal v kamnech oheň. Ne aby se ohřál, i kdy se chvěl chladem: házel do plamenů úřední spisy, korespondenci z pořadačů, razítka a součásti výstroje. Nakonec spálil i stejnokroje svých kolegů, kteří utekli ze stanice v civilu u předevčírem a zamířili i se svými rodinami na západ.

Strámistr Kurt Rose byl podobné starosti uetřen  rodinu neměl, zůstal starým mládencem. Na sebe prozatím nemyslel, nejdřív musí splnit poslední rozkaz velitele stanice: zahladit vechny stopy, zničit, co se dá. Pak se uvidí.

Pozdě po půlnoci, kdy oheň strávil poslední dokument a oehl poslední knoflík uniformy, vykopal strámistr na zahrádce za budovou stanice Jámu, naházel do ní puky, pistole, náboje a přílby, úkryt zahrabal a pečlivě udusal. Hustá tma začala zvolna řídnout. Vrátil se do kanceláře a oblečený dopadl na idli, opřel hlavu o desku stolu a v zápětí usnul.

Probudilo ho vytrvalé bouchání na okno.

Na hodinkách bylo pár minut po osmé. V první chvíli ho napadlo, e Jsou to Rusové. Vstal a poodhrnul cip rolety.

U zdi pod oknem se krčil Franz Müller, starosta z Blíevedel.

Co je? zeptal se Kurt Rose nevrle, kdy ho poutěl dovnitř.

Musíme udělat něco s těmi mrtvými, podepsat protokol a tak. Je to přece vá obvod!

Jak vidíte, u nejsem ve slubě. A si to vyetří Rusové.

Jetě tu nejsou, nedal se odbýt starosta. Pravda, včera kdosi přiběhl se zprávou, e se ruské tanky blíí ke Strannému, ale pak uhnuly kdovíkam. Jiní říkali, e u je vlastně mír, někdo zase, e tam a tam se střílí, čemu má člověk věřit? Starosta Müller věřil v nedotknutelnost své funkce a byl pořád jetě ve slubě. Nemůeme ty neastníky nechat jen tak napospas. Jsou to určitě nai, Němci… Bude je třeba pochovat.

I kdy to budou sebevrazi?!

To se nedá tvrdit, kdoví jak skončili. Michel říkal, e tam leí jen eny a děti.

To rozhodlo.

Strámistr zamkl stanici, nasedl na kolo a rozjel se do Blíevedel. Starostu Müllera vezl na rámu.

Nejdříve zali za starým Michelem a pak se vypravili na místo hrůzného nálezu. Minuli Stranně a pustili se polní cestou kolem borového lesa, který se mírně zvedal a táhl k severu, kde leí obec Stvolínky Zkraje svahu prosvítala mezi kmeny pískovcová skaliska V jednom takovém balvanu sotva dvacet kroků nad cestou vyhloubily mrazy, vítr a dé a zčásti lidská ruka jakousi sluj, nevelkou jeskyňku, která v době nepohody slouila za úkryt pastýřům a houbařům A vůbec kadému, kdo el v lijáku kolem. Místo bylo opředeno pověstmi Dříve se tu skrývali cikáni a pálili velké ohně A jetě před nimi prý byla jeskyně útočitěm vraha Dernecka, a toho ne dostali, poslal sedm četníků na onen svět Zvlátě za tmy nebylo radno chodit kolem.

Teď byl bílý den, strámistr se starostou lí pěky a mlčeli Nic pěkného je nečekalo.

Nali mrtvé tak, jak jim to povozník Michel vylíčil.

Leej tam v tratoliti, eptal četníkovi bezzubými ústy a v očích mu seděla hrůza. Dvě enský s rozstřílenou hlavou, jedna kolem čtyřicíti, v prstech drela vobrázek nebo co, druhá u byla bělovlasá .. vyčuhovaly jí nohy přes skálu a kolem krku měla omotanou álu Hned vedle ní dva malí caparti, starímu můe bejt nejvej dvanáct, mladímu asi čtyři. A docela v koutě leí děvčátko v růovejch atečkách .. a vichni samá krev Jenom ta třetí paní, co je celá v Černým, klobouk, kabelku, vecko má černý, ta jediná není zkrvavená. Leí takhle kříem přes tu enu, co drí ten vobrázek ..

Tedy dohromady est? zeptal se věcně strámistr Tři eny a tři děti?

Starý Michel přikývl a vyvrátil očí v sloup Pane na nebi, takovejch lidí! Poslals na nás hrozný zkouky.

Kdy teď starosta tu pou uviděl, roztřásla se pod ním kolena Četník ho poslal raději pod stráň, tady by mu nebyl moc platný Sám se pak pustil do práce I kdy neměl na sobě uniformu, cítil se opět ve slubě. To znamená udělat vechno pořádně, podle forsriftu, pokud to půjde.

Nejdřív opatrně vykubl ze ztuhlých, odkrvených prstů mladí eny v tmavém kostýmu fotografií a pozorně si jí prohlédl.

Měla formát pohlednice a zobrazovala ostře řezaný obrýlený obličej mue středních let, nad hluboko posazenými očima brigadýrka, jakou nosívají důstojníci zbraní SS, na výlokách u krku lomené blesky . Čím déle si ji Kurt Rose prohlíel, tím víc nabýval jistoty, e mue na obrázku zná. Ano, ten pánovitý pohled, tvrdá přímka úst, určitě se nemýlí, je to on …

Na rubu fotografie četl německy psané věnování:

SVÉ DRAHÉ GRETL  PO NÁVRATU Z FRONTY

5. II. 42  HERBERT

No ovem, vydechl strámistr s uspokojením, e ho pamě neklame.

U víte snad, čí to je fotka? hleděl na něho tázavě starosta Müller, který se mezitím vzpamatoval a vrátil se na skalní ploinku před ústím jeskyně.

Podívejte se, třeba ho budete znát taky.

Müller nejistě přelápl.

Nevím, mýlí mě ta brigadýrka. Ale jinak … paneboe, vdy je to David. Doktor Herbert David z Litoměřic, soudní president..

Ano, přikývl strámistr. President vrchního zemského soudu Sudetské upy a poslanec říského sněmu.

Ale to by pak ukazovalo, e tyhle mrtvé eny a děti ..

Starosta polkl naprázdno a ztichl, jako by se bál vyslovit nahlas mylenku, která ho napadla.

Uvidíme, řekl strámistr a začal prohledávat kufry a taky, naskládané vzadu u skalní stěny.

Teprve v posledním zavazadle objevil potravinové lístky a atenky. Tři pro dospělé a tři dětské. Větí zněla na jména: Gisela Davidová rozená Ehrenfeldová, Margaretta Davidová rozená Schaureková a Rosemarie Davidová, které podle data narození mělo být estnáct let. Dětské atenky byly označeny jmény: Herbert David, Dietbert David a Heidemarie Davidová. U vech byla uvedena stejná adresa: Litoměřice, Dahnova ulice č. 8.

Tuil jste dobře, pane starosto  celá rodina doktora Davida. Strámistr chtěl zastrčit atenky a potravinové lístky do kapsy, kdy si náhle uvědomil, e tady něco nesouhlasí. Podle atenek by tu měla leet mrtvá dívka  Rosemarie Davidová. e by byla někde vespod? Počkat… hleděl na nehybná těla jako zkoprnělý.

To není moné! vykřikl. Pojďte se podívat, volal na Müllera.

Oba přepočítávali mrtvé.

Michel mluvil o esti, a je jich tu jenom pěti

Opravdu, Jektal Müller. Cítil, jak mu na Cele vyráejí studené krůpěje. Starý Michel se mohl mýlit, řekl pak. A nebylo by divu. Asi se polekal, kdy je takhle uviděl. Pochybuju. Michel mluvil o dvou starých enách. Ta první s álou je tady. Ta druhá celá v černém zmizela. Proč by si Ji vymýlel? On by toho ani nebyl schopen, aby sl přimyslel takový detail, jako je černý klobouk a Černá kabelka.

Přece byla mrtvá ,roztřásl se starosta Tohle vám nevysvětlím. Pro mě je taky záhada, kam se poděla. Nemám ani její atenku, zato mi přebývají doklady na tu mladou dívku. S tím by si měla lámat hlavu kriminálka. Nebo gestapo. Jene kde je těm asi konec…

OTAZNÍKO PŘIBÝVÁ

Kurt Rose s hlavou téměř u země prohledával kousek po kousku kamenité dno jeskyňky. V ústí sluje nael pět nábojnic a v loui zaschlé krve vedle těla mladího chlapce kulku. Vechno z vojenské pistole Walther PPK ráe 7,65. Pečlivě je zabalil do kapesníku a schoval do kapsy kalhot.

Pak začal pátrat v okolí jeskyně. Hledal zbraň, ze které vyly smrtící rány.

e by přece jen sebevrada? ozval se tie Müller. Slézal k úpatí skály, do ní sluj ústila. Děsil ho pohled na sinalé obličeje a zkrvavená těla.

Četník pokrčil rameny. Dokud nenajde pistoli, musí s úsudkem počkat. Vechny rány byly smrtelné, take ten walther by tu někde měl být. Ledae by zbraň někdo sebral. Ale kdo? Starý Michel se určitě ničeho nedotkl. Nějaký náhodný chodec, který tu byl teprve nedávno? koda, e Jsem neel u včera, povzdechl strámistr… A co ta stará paní celá v černém? Co kdy odnesla pistoli ona? Taky ji mohla sebrat ta dívka, kterou Kurt Rose rovně postrádá. Jene proč by to dělala? A byla tady vůbec?

Kurt Rose v zamylení utrhl stéblo travičky a začal Je nepřítomně výkat… Ne, ena tohle rozhodně spáchat nemohla. Jak si viml, vech pět ran vypálila něčí pevná ruka: kadá kulka vnikla do pravého spánku z poměrně blízké vzdálenosti. Nejvý třicet centimetrů… Tedy ne sebevrada, ale vrada. A pachatel odnesl i vraednou zbraň.

Strámistr u prohledával křoví na úpatí srázu. Narovnal se, čekal, a k němu přijde Müller.

Vypadá to, e Je postřílel někdo docela jiný ..

Čei? zeptal se Müller zachmuřeně.

Myslíte, e u se vrátili? Nebo o nějakém víte, e tady od osmatřicátého zůstal? uklíbl se strámistr.

Přece hajný ze Stranného. Jeho ena je sice Němka . . 

Kdepak! Kdybych kadého podezíral, tak jeho ne. Tomu je líto střelit zajíce. Ba ne, Čei to nebyli..

Rusové?

Kurt Rose opět pokrčil rameny. Pokud ví, rutí partyzáni se zdejím lesům vyhnuli a vojáci se dosud neukázali, nepočítá-li motorizovanou hlídku, která včera dopóledné projela s ruskými samopaly Kravařemi, Lukovem, Dtěkem a zastavila se a v Liběicích. Hlídku prý tvořili vojáci a nařídili vem starostům, aby vyzvali obyvatelstvo ke klidu a na vech domech aby visely bílé prapory. K večeru se vrátila hlídka zpátky, někam na Českou Lípu. A jiné Rusy aspoň včera, kdy k tomuhle mordu dolo, strámistr neviděl. Pravda, povídalo se, e nějaké tanky dojely a ke Stvolínkám, ale takových řečí u slyel!

Víte, pane starosto, mě trápí úplně jiná věc. Jak se ti neastníci dostali z Litoměřic a sem? Pěky? Samé eny a děti? Z toho jedna holčička, které je sotva rok? Tohle mi vysvětlete! Z Litoměřic je to dobrých pětadvacet kilometrů … Já vím, jetě předevčírem táhly přes Ďtěk a Kravaře tisíce rodin. Prchali na vozech i pěky, ale vichni směřovali někam k Ústí a dál na západ, kde jsou prý Američani. Jene Blíevedly leí docela stranou, na jihovýchod, proč by sem kdo odbočoval? Vstříc Rusům? Uznejte, e jde o rodinu poslance reichstagu! … Bůhví jak se tu octli. Ale e neli pěky, na to dám krk.

Mohli jet taky autem, uvaoval Müller. Opíral se o kmínek borovice a kouřil cigaretu vyrobenou z domoviny, nebo také zde, v Sudetech, které Hitler přivtělil mnichovským diktátem k říi, zely trafiky prázdnotou. Dal si posledního luka, zalápl kratičký oharek do hlíny a rozhlédl se kolem. Ale četník nikde.

Najednou v houtí pod srázem, sotva padesát kroků od jeskyně, kdosi tlumeně vykřikl.

To byl přece strámistrův hlas, pomyslel si Müller a zamířil k habrovému mlází. Rozhrnul větve a pak to uviděl.

V křoví se něco matně lesklo.

NOVÁ ZÁHADA

Auto leelo na boku, napůl zakryto hustým větvovím. Mělo splasklé pneumatiky a z pokozené nádre vytekl u vechen benzín. Černá čtyřsedadlová limuzína koda Rapid, podle poznávací značky z okresu Litoměřice.

Starosta na ni hleděl s ústy dokořán.

Kurt Rose trhl prudce dvířky vozu Povolila. Na předním sedadle uviděl pohozené části uniformy s výlokami SS. Vedle koené pouzdro k pistoli. Strámistr zaklel: zbraň chyběla.

Pátral tedy dál. Pod zadním sedadlem objevil dalí atenky i pro dospělé. Patřila Margarettě Schaurekové, rozené Kutscherové z Litoměřic. Bydlila vak na Jiné adrese ne ostatní přísluníci Davidovy rodiny.

Tak co, nael jste něco? ozvalo se tie za četníkovými zády,

Nael Jetě Jednu atenku. Vypadá to, e Michel měl pravdu. Tahle Margaretta Schaureková by mohla být docela dobře nae zmizelá paní v černém.

Take se ztratily vlastně dvě enské, kroutil hlavou Müller.

Ano, to děvče, Jestli tady ovem bylo, a paní v černém. A navíc mu v uniformě SS, který tohle auto řídil, řekl strámistr a začal acovat esesáckou blůzu. Kdy vytáhl z náprsní kapsy průkazku z tvrdého kartonu a přečetl si Jméno v Jejím záhlaví, div si nesedl.

Na průkazce bylo kromě razítka SS-Nachrichtenschulle in Leitmeritz a nečitelného podpisu velitele docela čitelné jméno: SS-fahnenjunker Heinz Fritz Maier, narozen 6. 7. 1924 ve Freiburgu, upa Bries.

Strámistr zavrtěl jetě párkrát hlavou a pak zastrčil průkazku do kapsy k ostatním dokladům. Sklonil se k zemi, aby prohlédl terén.

U víte, kdo řídil vůz? zeptal se zvědavě starosta.

Jestli můe řídit mrtvý, pak vím.

Co? Mrtvý? Müller vytřetil oči.

Ano. Ten taky, řekl váně strámistr a vysvětloval uaslému Müllerovi, e objevil průkazku frekventanta Zpravodajské koly SS v Litoměřicích na jméno mue, který měl dávno padnout na frontě. A do léta čtyřicet tři Jsem byl na východě, vykládal Kurt Rose, potom mě odeslali do zázemí a dali k četníkům. Jo, a v jedné četě s námi byl taky Heinz Fritz Maier, Jetě cucák, ale Jinak ostrý hoch. Na Ukrajině ho zasáhla mina do hlavy, leel tam nadobro kaput. Pravda, víc Jsem o něm neslyel, protoe Jsem byl raněné] a s frontou byl konec, ale těko, e by to Maier přeil. A s tím tady budu hotový, Jetě vám o něm řeknu. Chtěl bych si teď prohlédnout stopy. Jen pozor, a mi nic nerozlapetel

Z udusané travičky a písčité hlíny ve spleti křovin toho moc nevyčetl. Vlastně ani nemohl. Speciální stopařský výcvik neměl a u Četníků slouil necelé dva roky, kdy ho po zranění poslali z fronty do zázemí. Tenhle případ byl nad Jeho síly. A snad by s ním měl co dělat i zkuený kriminalista. On Je Jenom obyčejný venkovský policajt. Jene na druhé straně byl Kurt Rose houevnatý a vytrvalý a při vem, co dělal, se řídil zásadou, osvojenou Jetě v mládí, kdy poráel Jako pomocník dobytek na Jatkách, e kadou práci Je třeba dovést do konce a nenechat dobytče zbytečně trápit. Tak i teď.

Ani odtrhl zrak od země, vracel se pomalu k Jeskyni. Pojednou zvedl hlavu. Tudy utíkali, pane starosto.

V mokré půdě běely vedle sebe do stráně dvoje lápoty a ztrácely se v lesním porostu. Jedny větí, muské, druhé vyryly enské střevíce.

Kdo to asi byl?

Nejspí ten, co nechal blůzu v autě. Převlékl se do civilu a zdrhl. A s ním Jetě Jedna enská.

Ta stařena, co o ní mluvil Michel?

Buď ona, nebo ta druhá. Mně vak vrtá hlavou ten muský …

Kurt Rose se zamyslil.

Podle veho přijelo v autě osm lidí. Pět zahynulo, z toho tři děti. Zbylí tři dospělí zmizeli. Svědkové jsou tedy za horami. Pravděpodobně Jeden z nich ten hrozný čin spáchal. Obě eny strámistr vyloučil, take Jako Jediný moný pachatel zůstal ten esesman, co se vydával za Heinze Fritze Maiera. e by to mohl být doopravdy on, nechtěl si Kurt Rose připustit. U proto ne, e Maiera dobře znal. Maierovi bylo sotva osmnáct, kdy ho přidělili k jejich četě. Věřil nezlomně ve vítězství a Jeho vírou neotřásla ani poráka u Stalingradu. Právě on si počínal z celého trestního oddílu nejhorlivěji. Snad proto, e byl tak mladý a odkojený Hitlerjugendem. Samozřejmě Maier by se nerozpakoval odprásknout Rusa, Čecha, ida, komunistu. Ale e by střílel do přísluníků rodiny vysokého funkcionáře NSDAP, presidenta oberlandsgerichtu? Byl veho schopen, to Je pravda.

Jednoho vak ne: poruit subordinaci. Vůči hodnostně vyím se choval přímo s posvátnou úctou. Ne, Maier by tohle sotva mohl udělat. Jak se ale octla jeho průkazka v autě? Kurt Rose nakonec usoudil, e se za Maiera musel někdo vydávat… Pojednou se zarazil: co kdy to byl sám soudní president Herbert David? Kurt Rose slyel, e větina funkcionářů NSDAP utíká pod cizím jménem. Proč ne taky David? Ve dvaačtyřicátém se přece zúčastnil dobrovolně východního taení, ostatně svědčí o tom věnování vepsané na rubu fotografie, kterou vytáhl z rukou mrtvé eny nahoře v jeskyni Herbert David slouil u divize Vaffen SS, její součástí byl Maierův trestní oddíl. Třeba si teď na to jméno vzpomněl a dal si na gestapu v Litoměřicích vystavit falený průkaz.

A posud by vechno hrálo. Jene to má jeden háček. Datum narození. Davidovi bude hodně přes čtyřicet, a na průkazce je jasně napsáno, e se Maier narodil v roce 1924, to znamená před jedenadvaceti léty. Z toho jsem blázen, bručel si do vousů strámistr. Civěl nepřítomně do stráně pod jeskyní.

Starosta u byl jako na trní a naléhal na svého společníka, aby se vrátili.

Máte pravdu, tady u nic nezjistíme.

Vraceli se mlčky kolem lesa, před statkem na konci Stranného zahnuli na silnici k Blíevedlům. Míjeli neobdělaná pole, jen tu a tam se zelenaly ostrůvky ozimů a vzrostlého plevele.

Pane strámistře, vy jste přece Rusy znal, přeruil nakonec mlčení Franz Müller. Co myslíte, nechají mi krejčovskou ivnost, kdy dojde k převratu?

To jo, znal. Tam je vechno státní, i řemesla. Moc velkou naději vám nedávám.

Co si pak počnu?

Jetě tady nejsou. A přijdou, uvidíme. Ale na jedno můete vzít jed: ani já, ani vy u nebudeme ve slubě. Rusové dosadí nové starosty a četníky. A nás třeba zavřou.

Já nikomu nic neudělal, proč by mě zavírali?

Oni se vás ptát nebudou, hlavně, e jste slouil Hitlerovi, nutil se do smíchu strámistr. Ale znělo to příli faleně.

Někdo to přece musel dělat, ne?

Nechme toho, pane Müller, stejně to nevyřeíme… Mně pořád nejdou z hlavy ti mrtví. Víte, prohlédl jsem podrobně vechna zavazadla i vůz, ale kromě pár svrků a nějakého jídla jsem nenael ádné cennosti, peníze, zlato, perky. Přece rodina takového prominenta jistě neutíkala bez peněz. Davidovi bydleli, pokud vím, v ohromné vile, kterou pan president litoměřického soudu získal po nějakém idovském fabrikantovi. Tam muselo být zlata ..

Vy myslíte …?

Jo. Někdo dostal na ty prachy zálusk, eny a děti postřílel a s kořistí utekl.

Tedy loupená vrada? vydechl překvapeně Müller. A řekněte, nemáte aspoň tuení, kdo by je mohl…

Kdo? Ten, kdo o penězích věděl, ne?

Někdo z těch, co utekli?

Moná… Ale není vyloučeno, e o tom věděli i Jiní. Auto přece jelo přes Blíevedly a Stranné, třeba s nimi někdo mluvil, co Já vím. Kurt Rose rozhodil bezmocně ruce.

Pak to byl přece jen ten esesman, jak jste nael jeho legitimaci, hádal starosta. Strámistrovi připadaly jeho otázky jako ozvěna vlastních mylenek.

Ano, jene ten padl. Viděl jsem na vlastní oči Jeho mrtvolu. Kurt Rose si zapálil cigaretu a zpomalil krok. Víte co, máme Jetě kousek cesty před sebou, tak vám povím, jak to s tím Maierem bylo. Ale musíme se vrátit o pár let zpátky ..

KAPITOLA DRUHA

Geneze frontového hrdiny

ťZvítězíme a vybojujeme si mír jenom vnitřní cenou a duevní silou.Ť

Z deníku SS-junkera Heinze Maiera

Někdy začátkem října v jedenačtyřicátém, začal zvolna strámistr Kurt Rose, ozvalo se klepání na dveře pracovny velitele záloní jednotky Waffen SS v Mnichově a na vyzvání sturmfuhrera Gralla vstoupil vytáhlý výrostek v brýlích.

 Pane sturinfíihrere, chci přednést stínost, říká chlapec rozhořčeně. Stál v pozoru a hlas mu přeskakoval vzruením.

Grall zavětřil a sáhl po bloku a tuce.

 Jak se jmenujete, zeptal se návtěvníka vlídně.

 Heinz Fritz Maier, bydlitě Mnichov, Steindorístrasse patnáct…

 Na koho sí stěujete?

 Na odvodního lékaře doktora Maurecka. Hlásil jsem se dobrovolně na čtyři roky k jednotkám SS, určeným pro zvlátní úkoly. A on mě přede vemi zesměnil. Řekl mi  nepotřebujeme děti!

Grall potlačil úsměv.  Kolik je vám let?

 Jde mi u na sedmnáctý, pane sturmftthrere.

- A co kola?

 Tam je děsná nuda.

 Hm.

 Nechci sedět ve kole. Místo kadého správného Němce, kadého německého mue je na frontě, kde se rozhoduje

o vítězství nové Evropy …

 Hm, přeruí ho Grall mrzutě a mírně nakrabatí Čelo.  jakou máte funkci v Hitlerjugend?

 Vedoucí skupiny, pane sturmfíihrere.

 Tak dobrá, uzavře Grall.  Nechám vechno proetřit, ale teď se vrate do koly, mladý mui

 Heil Hitler, pane sturmfuhrere!

Kdy za Maierem zapadly dveře, velitel sáhl po telefonu, aby zavolal doktoru Maureckovi z odvodní komise při Waffen SS. Ale vzápětí si to rozmyslel, mávl rukou a zahloubal se do spisů.

Tenkrát děti na frontu skutečně nepotřebovali; německá armáda vítězně postupovala.

A zatím měsíce utíkaly, Heinz Maier se nudil ve kole dál, nebavily ho u ani výklady profesora dějepisu o středověkých bitvách a vítězných výpravách německých rytířů. V jeho zjitřené mysli bylo místo Jen pro hrdinské činy, Jimi právě německý voják posouvá hranice tisícileté říe k Uralu a na Kavkaz. Chtěl být tam, kde se píí dějiny národa, na ruské frontě, jak o tom Maier později vykládal.

Vechno má svůj konec, mělo ho i Maierovo čekání.

Po roce ho prověřili a pozvali do kasáren Waffen SS. Vlastně ani o ádné prověření nelo, protoe Jeho otec byl starý přísluník strany, ale velká letní ofenzíva se nečekaně protáhla, postup se zastavil u Stalingradu, a vichni mladí byli najednou dobří. Zvlátě ti, co se hlásili dobrovolně.

Konečně se tedy dočkal.

Zanedlouho poznal, e i výcvik Je nuda. Taky ve vlaku, který ho odváel na Východ, byla nuda. Transoprt se vlekl nekonečně, a tak si sedmnáctiletý adept elezného kříe začal psát z dlouhé chvíle deník. Nadepsal ho slovy CESTA PRAVÉHO A SILNÉHO NĚMCE. Vak nám později z něho kolikrát citoval…

Jene Maiera pronásledovala nuda i na frontě. Pár měsíců se potloukal s týlovou Jednotkou, která měla na starosti zásobování ustupujících divizí, neproil vak nic hrdinského, čím by se mohl v deníku blýsknout. Ale nakonec přece jen nael řeení.

Poádal o přeřazení do trestního oddílu.

Tak se zbavil nudy. A dočkal se i hrdinského činu …

RÁNA Z MILOSTI

Stalo se to v pravé poledne, v červenci roku 1943.

Ná trestní oddíl měl provést exekuci na sedmi vesničanech, protoe se u nich naly ve sklepě brambory a vzniklo podezření, e je chtěli dopravit partyzánům. Kolem té praivé ukrajinské vesnice hlásaly toti výstrané tabulky: Achtung! Bandittengefahr!

Ten den rozhavilo slunce oblohu do bělá. Sedm delikventů stálo u čerstvě natřené zdi klidně, Jako by Je vůbec nezajímalo, co se děje před nimi na dvoře, kde se dávala dohromady popravčí četa.

 Pane scharführere, hlásím se dobrovolněl

Maier vypjal prsa a srazil podpatky.

SS-scharfuhrer Willi Weinecke nerad mnoho hovořil. Přimhouřenýma očima si změřil sotva osmnáctiletého mladíka s dosud neochmýřenou tváří.  Odstoupit! vytěkl a potom ukázal prstem na Weidemullera, Hennieho a Jetě jednoho mue, ale jeho jméno si u nepamatuju. Přiblíili se na deset kroků před odsouzené a sundali si z ramenou samopaly

Maier se zahanbeně odplíil, opřel se o ebřinu vesnického vozu a vztekle se kousal do rtů. Nespoutěl jsem z něho oči. Najednou se rozběhl znovu za velitelem čety.

 Pane scharfiihrere, vidíte ten pětifenik?

 Jo. A co má bejt?

 Vyhoďte ho do vzduchu.

Weinicke nechápavě kroutil hlavou, ale udělal, co si Maier přál.

Mince se zaleskla v prudkém slunci a ne začala padat k zemi, trefila ji kulka z Maierova walthera.

 Tak dobrá, vystřídáte Weidemíllera!

Maierovu tvář zaplavila červeň, kdy zajíkavě děkoval scharfůhrerovi. Konečně se splní jeho dávný sen. Postavil se vedle Hennieho a rozčilením výkal stéblo trávy.

Weinecke dal pak nedbalý povel a tři mui pokropili svými automaty bílou stěnu.

Měli mít svou práci jasně rozdělenou, ale něco tu nevylo

Hennie střílel dobře, protoe ti dva uprostřed se svalili na zem jako podatí.

Také druhý mu střílel přesně a jeho lidské terče zůstaly rovně nehybně leet.

Jenom ti dva krajní zprava, které měl na muce Maier, klesli na kolena a ne a ne padnout na zem Teprve po chvíli se jeden natáhl a začal hrabat rukama a nohama, jako by plaval. Druhý stále klečel a drel si ruce na břie. Přes prsty mu tekla krev. Ale ani jeden z nich nezasténal, ani ieden nezaprosil, třebae se jim obličeje zkřivily bolestí.

To jediné zřejmě kalilo Maieroví radost. Přesto vak vítězoslavně pohlédl na velitele.  Takhle je třeba střílet na bandity! říkal ten jeho pohled, a se pořádně potrápí…

Setkal se s nepochopením.

 Podruhý u se ti ruka třást nebude, uklíbl se zamračený scharfuhrer a odvrátil se od Maiera.

 Dobytek, pomyslel jsem si. Jak víte, pane starosto, býval jsem řezníkem a nesnáel jsem, kdy se dobytče dlouho trápilo. Vytáhl jsem pistoli a el k těm dvěma, namířil a rychle dvakrát po sobě stiskl.

Vichni souhlasně přikývli, dokonce i Scharführer.

Jenom Maier Jako by nechtěl věřit vlastním očím. Nemohl pochopit, e někdo můe mít soucit s nepřítelem. Viděl Jsem, jak zatíná pěsti a probodává mě očima. Kdy odcházel kolem mě do stavení, zaslechl jsem zřetelně:  Na tebe si posvítím, jen co se naskytne příleitost…

Naskytla se jetě tého dne večer.

Leeli jsme na dně zákopu a čekali na ruský útok. Věděli jsme, e Rusové si nedají jen tak líbit, e jsme zlikvidovali těch sedm vesničanů a pokusí se dobýt osadu zpátky. Leeli jsme v zákopu tři: Franz Hennie, Johan Weidemüller a já.

 Bejt tebou, Kurte, dám si na Maiera bacha, opakoval nevím u pokolikáté Franz a začal si vyklepávat sliny z foukací harmoniky. Neudělal bez ní ani krok.

 Maier mi můe, ví co, povídám se smíchem. Zvedl jsem se a přeel k předprsni zákopu. Uviděl jsem Maiera, jak se krčí za rohem stáje.  A to Ivan roztočí, bude mit kluk plný kalhoty.

 Já bych to nebral na lehkou váhu, Kurte, řekl s obavou v hlase Franz.  Ví sám, e Maier střílí zatraceně dobře, na dvacet kroků trefí fenik. To jen dneska mířil úmyslně patně, aby ty odsouzence co nejvíc potrápil a mohl vychutnávat, kdy se budou na zemi svíjet. A tys mu svým gnadeúsem vechno pokazil… Já vím, se trochu měkkota. Jene Maier v tom vidí velezradu! Jen si vzpomeň, co prohlaoval tuhle o Johanovi. Prej je voralý prase a demoralizuje jednotku …

 Maier má holt jetě Ideály a já mám zase tohle, zaermoval Weidemüller polní lahví. Leel na zádech a co chvíli si přihýbal. U několik měsíců vytrvale pil. Čerta ideály, odplivl si Franz, prostě míň proil ne my, a v tom je nebezpečnej.

My tři jsme byli od začátku východního taení spolu, pořád v jedné četě. Vyli jsme se zdravou kůí i ze stalingradského kotle, kde tenkrát zařvala celá Paulusova armáda. Pak jsme se začali stahovat zpátky, říkalo se tomu elastický ústup, a kdy se na východní Ukrajině dostali Franz a Johan do trestního oddílu, který měl operovat na území ovládaném partyzány, nechtěl jsem trhat partu a dělal vechno moné, aby mě přeřadili taky. Nebyl to ádný med, taky tady číhala smrt na kadém kroku, ale chlapi v přední linii to měli daleko horí. Nepříjemnosti začaly, kdy k nám přiel Heinz Fritz Maier. Netajil se svým fanatismem a vedl silácké řeči. Zprvu jsme si z něho dělali oufky, ale kdy zničehonic odvedli polní četníci kuchaře Groba, začal se Maiera kadý stranit. Rozkřiklo se, e kuchaře udal on, prý zapochyboval o vítězství říe. Moná e Franz má přece jen pravdu, kdy mě před ním varuje.

Ve vesnici se zatím nic nedálo, jen Maierovy brýle se co chvíli zablýskly, jak se díval do zapadajícího slunce, Odlepil jsem se od předprsně a znovu se natáhl na dno zákopu.

Franz leel vedle mě a vyluzoval na své harmonice známou melodii Der Gott, der Eisen wachen liess ..

 Přestaň, jde mi to na nervy, zabručel Johan.

 Nono, vdy ty taky dělá poslední dobou voloviny, řekl dotčeně Franz.  Chlastá jak houba, ruce se ti klepou, nakonec tě Ivan odbouchne dřív, ne vůbec stačí namířit.

 Kdybys nekecal, jetě se uvidí, kdo koho odbouchne.

Johan oklivě loupl očima po Franzovi, pořádně si lokl z čutory a odoural se na předek zákopu.

Hennie přestal hrát a docela blízko ve vsi zavrčela motorka.

 Pojď si lehnout, Hansi, zval Jsem Weidemtlllera dobromyslně zpátky.  Nezačnou dřív ne v sedm. Podíval jsem se na své omegy. Do sedmi scházely čtyři minuty.

 Koukej radi zdrhnout, křikl pojednou Johan, jinak přijde o kejhák!

 Copak, něco se děje? vyskočil Franz a přitiskl se k předprsni. Opatrně vysunul hlavu, chráněnou helmou.  Johan má pravdu, řekl po chvíli.  Maier se baví u stáje s polním četníkem; přijel zrovna na motorce.

 No a co?

 Třeba si přijel pro tebe, Kurte, řekl Johan znepokojeně. Vypadal, jako by o něčem úporně přemýlel.

 Co má co pro mě chodit, zavrčel jsem a řekl něco sprostého. Pak jsem se zvedl z vyhřáté hlíny a vykoukl přes okraj zákopu. Hubený obrýlený Maier stál vedle četníkovy motorky a ukazoval směrem k nám. SS-scharfuhrer Krammer, největí četnická svině, jakou jsem kdy znal, sledoval směr Maierova ukazováčku. Taková ve! zhnuseně jsem si odplivl. S polní policií se nikdo nebaví, dokud ho nevyslýchá. To byl nepsaný zákon nejen u wehrmachtu, ale i u zbraní SS.

 Já bych byl pro, ve z koichu vypráit! řekl Franz.

 Zrovna se o to pokouím, zasykl Johan.

Překvapeně jsme na něho pohlédli.

Johan Weidemuller si poloil levé předloktí na dosud teplou, drolícl se hlínu mělkého okopu. V pravici drel pistoli. Nijak zvlá nemířil, protoe vzdálenost nebyla větí ne třicet metrů.

 Stačí do nohy, řekl líně.

 Neblbněte, kluci, nemá to cenu, povídám a snaím se ho strhnout zpátky.  Vimne si toho Krammer a ]e s námi ámen.

Johan neslyel. Měl poněkud dlouhé vedení, mylenky v jeho mozku dozrávaly pomaleji; zato houevnatěji je pak uskutečňoval. Díval se přes Maiera a Krammera na pahýly stromů, které jetě před pár dny koatily nad vesnickým rybníkem. Orvaly je v pravé poledne vybuchující rapnely.

Franz náhle vyskočil a strhl mě k sobě; zabořili Jsme hlavy do hlíny.

Pak se otevřela země a začala řvát bolestí. Tmavomodrá obloha byla najednou plna čpavého kouře.

Johan se nepohnul, i kdy věděl, e takhle stát je Čiré ílenství Nadzvedl jsem se na loktech a plazil se k němu.

V rachotivém virblu výbuchů nebylo třesknutí pistole ani slyet. Jetě se spokojeně podíval, jak se ten mladý trébr chytil za stehno pravé nohy, jak otevřel hubu, jako by křičel, ale v tomhle blázinci by stejně kadý křik zanikl.

Johan u měl leet v zákopu, ale nedalo mu to. Jetě víc se napřímil, aby lépe viděl, jak cosi těkého, snad mina či co, dopadlo přesně tam, kde stál předtím polní četník, ale ten tam u teď nestál, něco vyletělo do vzduchu, hlava, kulatá hlava s přílbou, která se od ní v letu odpojila, protoe neměla na Čem dret… a teprve pak, kdy si nad tím obrazem spokojeně povzdechl, dostal Johan kulku přesně do kořene nosu,

 Tak co je s tebou? zatahal ho Franz za nohu.

Johan se na nás pomalu poloil.

Dělostřelecká palba náhle přestala a v mrtvém tichu jsme oba zřetelně slyeli, jak vpředu někdo řve.

 To je ná hrdina, řekl jsem a přitiskl se k předprsni. Rutí pěáci se pořád neukazovali.  Půjdu se tam podívat …

 Jen ho nech řvát, snail se mě zadret Franz.

Dělal jsem, e neslyím, přelezl okop a začal se plazit k raněnému. Je to přece Němec a vlastně jetě chlapec, který teď volá mámu. Ale kdy Jsem k němu doel, u se uklidnil. Leel nataený jako struna. Nemohl jsem ihned najít jeho zranění. Prohrábl jsem mu vlasy a teprve pak jsem ucítil na prstech krev.

 Sly, řekl jsem Franzovi, kdy jsem se vrátil. Opíral se o předprseň a upřeně pozoroval, kdy se za nejbliím stavením objeví první ruský samopalník.

 Tak to bychom měli, Maier u nikoho udávat nebude, uklíbl se po chvíli. Přejel jazykem po foukací harmonice. Wir fahren gegen Engeland znělo tie zákopem a v tom tichu před ruskou ztečí připomínala melodie bojového mare úděsné rekviem.

Najednou jsem spatřil mezi staveními záblesk výstřelu, kulka mi hvízdla kolem uí, Franz Hennie přestal hrát a jeho harmonika padla do hlíny vedle mě. Byla plná krve.

Od rybníka přes ves se valili Rusové se samopaly a pukami, bylo jich celé mračno, přepadl mě ílený strach, přehoupl jsem se přes okraj zákopu a hnal se přískoky k oputěné motorce.

Dodnes nevím, jak se mi podařilo nastartovat a dorazit a na stanovitě trestního oddílu. Teprve tam zjistili, e jsem dojel s průstřelem pravé plíce ..

Nakonec jsem se z toho vylízal, poslali mě z fronty do Kravař, na četnickou stanici, a teď mám na krku tenhle případ..

KAPITOLA TŘETÍ

Rose hledá svědky

ťVětina sudetských Němců hledala půldruhého desetiletí dorozuměni s českým národem, a proto československé rozhořčení nad mnichovskou dohodou má příchu pokrytectví.Ť

Wenzel Jaksah na Sudetoněmeckých dnech ve Stuttgartu 6. Června 1965

Vy jedíný Jste se zachránil, řekl starosta Müller s obdivem, kdy strámistr skončil. Musilo to být hrozné…

Míjeli první blíevedelské domky. Nikde ani iváčka, třebae do setmění bylo Jetě daleko. Vesnice nevymřela, bylo to Jen zdání. Za záclonami a kvírami v okenicích Je pozorovaly zvědavé, Číhavé oči.

Najednou se Müller zastavil a hleděl tázavě na strámistra.

Kdy tedy Maier zahynul na frontě, jak se mohla objevit v autě Jeho legitimace?

Vidíte, právě tohle mi vrtá hlavou. Buď se ten grázl z toho nějak dostal a je naivu, nebo si Jeho Jméno prostě někdo vypůjčil. Zatím můeme jenom hádat, kdo. Dokud tu nejsou Rusové, zkusím se poptat lidí, Jestli to auto neviděli tudy projídět. Moná e to nakonec ani taková hádanka nebude ..

Kurt Rose připomínal svým vzezřením trochu buldoka. A nejen navenek. Jakmile se do něčeho zakousl, Jen těko poutěl kořist. Tak i teď. Po dlouhém dotazování objevil prvního svědka: předevčírem, osmého května, zastavila prý nějaká černá kodovka před domkem učitele Albrechta.

Projíděli tudy, blábolil vylekaný učitel. Abych Je prý nechal nějaký čas u sebe. Musel Jsem Je poslat pryč, tady Je to na ráně ..

Kam Jste Je poslal?

Do Stranného. Za paní Kutzerovou, co má hostinec Waldfrieden.

Neviml Jste si, kolik Jich bylo?

Byl Jich plný vůz. eny, taky děti Jsem zahlédl. Ale přesný počet nevím. Vystoupila Jenom ena v tmavém kostýmu, mohlo Jí být čtyřicet. e prý se zná dobře s mojí manelkou. Není to pravda, vůbec nevím, e by se kdy znaly. Řekněte sám, Jak by se mohla znát s rodinou tak vysokého funkcionáře? No řekněte?! Já neměl s takovými nic společného, já byl jenom člen strany, bez funkcí, a pomáhal jsem těm, co byli proti Hitlerovi, kadý mi to dosvědčí, řezník, pekař, kadý.

To si nechte na potom, zarazil ho četník. Raději mi řekněte, kdo řídil vůz?

Přece ten esesman.

Nebyl to soudní president Herbert David?

Ne, toho dobře znám vlastně ne, neznám ho vůbec … promiňte, úplně jste mě popletl. Kdy si ale vzpomenu, jak ten mladík na mě řval, zastřelím tě, ty svině, křičel a vyhrooval mi pistolí…

Mladík?

Učitel přikývl.

Měl brýle?

Nevím, myslím e jo, ale v tom rozruení..

Tak vám tedy děkuji, řekl sue strámistr. Nasedl na kolo, které měl dosud u starosty, a rozjel se do Stranněho k hostinci Waldfrieden.

Stál uprostřed osady, podlouhlá budova celá ze dřeva, títová stěna do ulice obloena palubovými prkny .Dole byl výčep, kuchyně a byt hostinské, na patře pod indelovou střechou pokojíky pro hosty Dveře byly na zámek.

Na neodbytné bouchání se konečně ozvalo z chodby:

Co chcete? Nevidíte, e máme zavřeno?

Je teprve est, řekl ostře strámistr a představil se. Ale je taky převrat, ne?

Kdy Kurt Rose vysvětlil, proč přiel, odsekl mu za dveřmi enský hlas, e nic neví, nikoho neviděla Hlas patřil majitelce hostince .To u strámistra dopálilo.

Jestli okamitě neotevřete a neřeknete, nač se vás ptám, tak dveře vyrazím A pak si mě nepřejte!

Tak u nehartuste, pane strámistr, jako by hořelo. Hned otevřu ..

Strámistr se pak dověděl jedině, e ten den, 8. května odpoledne, zastavilo na kraji Stranného velké černé osobní auto. Vystoupila paní v kostýmu a la k hostinci. Za ruku vedla chlapce, druhou si přidrovala v náručí holčičku. Dalí, starí chlapec el vedle ní. Paní vela dovnitř a prosila o nocleh a nějaké jídlo. Prý je sem poslal učitel z Blíevedel. Hostinská tu paní neznala a taky je nemohla ubytovat, protoe jí u odebrali knihu hostí a hostinec byl prakticky uzavřen Dala jim vak chleba a mléko. Děti jedly velmi hltavě. Po obědě ly na dvůr a objevily tam houpačku Posadily na ni tu maličkou a houpaly ji. Ta paní pak za vechno poděkovala a rozloučila se…

Víc hostinská nevěděla. Nakonec poslala strámistra vedle na statek, třeba bude vědět víc správce Seyfert.

Ten odemkl vrata mnohem ochotněji, jako by u strámistra čekal. Byl taky sdílnějí.

Nocovali u mě z osmého na devátého. Ustlal jsem jim v prázdném bytě po deputátníkovi, před týdnem někam zmizel .. Kolik jich bylo? Celkem osm, to vím přesně. Dvě staré dámy, jedna celá v černém, pak ena ve středních letech, nesla v náručí holčičku. Za ní li dva malí chlapci a nakonec ten mladý párek … Jo, dreli se pořád spolu, oba měli brýle, dívce bylo asi sedmnáct, jemu o pět víc. On ji oslovoval Rosemarie a ona mu říkala ty můj hrdino . Jak se jmenoval, to nevím, ale uniformu měl, edozelenou, s výlokami SS, podobné jsem viděl v Litoměřicích u posluchačů zpravodajského kursu . . Ta paní říkala, e její mu, oberlandsgerichtsprasident doktor David, padl v boji; a e se chtějí dostat k Labi a pak někam, kde jsou Američani… Odjeli brzy ráno po silnici k Liticím Ale před polednem se vrátili, nejspí narazili na ruské tanky, viděl jsem z okna, jak jejich auto otáčí před statkem a ujídí přes pole k lesu, co jsou tam ty skály a jeskyně. Coe? Mrtví? Mein Gott, takoví správní Němci! To není moné . máte pravdu, válka, ale e by si zoufali? Nevěřím, zoufají si jenom zbabělci, Němci ne Správce měl přes levé oko pásku a v tom pravém mu podivně zablýsklo Kolik měli zavazadel? Těko říct, nechali si je na noc v autě, eny si vzaly jenom kabelky, počkejte, ti dva mladí, ten voják a ta dívka, táhli s sebou kufříky i na noc Musely být pořádně těké Jak můu vědět, co v nich bylo? Třeba zlato . . Proč jsem dosud neodeel? Někdo tady zůstat musí, ne? A pak, do lesa je to jenom skok Tam jsou taky nai, říkají si wehrwolfové, jestli to nevíte. Ale vy, pane strámistr, jste se asi zbláznil, e se tu jetě dneska motáte! Neslyel jste, co se stalo v Liběicích . ?

Moná e jsem se doopravdy zbláznil, pomyslel si Kurt Rose, kdy se vracel večer do Blíevedel Do Kravař u nemůe, obsadila je dopoledne sovětská jednotka, stejně jako ostatní obce na trase do Litoměřic Jejich autokoloně nekladl nikdo odpor, jedině v Liběicích. Rusové a spolu s niml prý také Poláci zde nali zatarasenou silnici a na domech ani Jeden bílý prapor. Vojáci překáku snadno od stranili, protoe ádný z Němců nevylezl z úkrytu. Rusové přesto zajistili liběického starostu Leflera a majitele zámku Krambichlera, oba známé funkcionáře NSDAP. Také do Litoměřic měly u dorazit ruské tanky, ovem přes most, od Kruných hor …

V Blíevedlech byl zatím stále klid, strámistr opřel kolo o zeď starostova domku a zaklepal na okenici. Trvalo chvíli, ne Müller otevřel. Ruce měl celé od sazí. e by pálil obecní lejstra?

Je něco nového? visel očima na strámistrovi. Odvedl ho dozadu, do krejčovské dílny.

Představte si, pane starosto, e se ztratily dva kufry Správce ze statku Je určitě viděl. A v autě ani v Jeskyni Jsme nic takového nenali. Strámistr pak nasadil úřední tón: Zítra dáte ty mrtvoly odvézt do márnice. Čeledín Bonifaz a zapřáhne do ebřiňáku …

A co pohřeb? Kněz utekl mezi prvními.

Zůstal přece hrobník. Pochová Je u zdi, kam se pohřbívají sebevrahové. Na křesanskou povinnost nemůeme teď myslet, víte sám, Jak to vypadá.

Mezi sebevrahy? Nikdo Je tedy nezamordoval?

Takhle to bude lepí. Copak můu něco kloudného vyetřit? V tomhle chaosu a bezvládí? Ani kdo byl ten esesman … Snad a se ivot vrátí do normálních kolejí…  povzdechl si četník.

Kadou chvíli nás můou obsadit..

A vy si myslíte, e pak bude hned pořádek? Jetě se budou dít věci! Rozhodně budu koukat, abych se nedostal Rusům do rukou A vám bych radil toté, pane Müller Kam bych měl Jít? rozhlíel se starosta bezradně po své dílně. Tady Jsem se narodil, il tolik let, těko bych to vechno opoutěl. Utkvěl pohledem na starém, odřeném icím stroji Víte, kdy tak na to myslím, napadá mě, jestli nebyla chyba, e jsme tak slepě věřili Henleinovi..  Strámistr překvapeně vzhlédl. Neřekl vak nic, Jen mlčky stiskl Müllerovi ruku, vyel na ulici a nasedl na kolo.

Dojel a ke křiovatce polních cest před Stranným, opřel kolo o nejblií strom a zamířil pěky k lesu Za chvíli ho pohltil soumrak.

PŘÍPAD BEZ KONCE?

Řečeno obrazně, soumrak hrozil pohltit i dosud plynulý tok vyprávění o hrůzném konci Davidovy rodiny, protoe mnichovský autostopař dodal Jetě, e Kurtu Rosoví se po dařilo proniknout a do americké zóny, nějaký čas se tloukl po Bavorsku a nakonec zakotvil natrvalo v Mnicho vě. Potom se Němec nadlouho odmlčel, Jako by úporně pátral v paměti, přiloil k ústům napěněný půllitr a za mylené upíjel. Seděli Jsme v klubovně hotelu Beseda na rohu litoměřického náměstí Jenom my dva, večerní hluk pod okny u dávno utichl, protoe se schylovalo k půlnoci

Víte, ze veho nejvíc Jsem se těil na správně vychla zenou plzeň, řekl autostopař, kdy postavil prázdnou sklenici na stůl Zdvihl hlavu s proedivělými, na Jeka ostří hanými vlasy a nepřítomně se zahleděl na holou stěnu za mými zády. To Jediné mi tam schází. Mám vechno, slu nou penzi, auto, domek… Vrátit bych se nechtěl. Zvykl jsem si, smířil se s odsunem, jako ostatně větina přesí dlenců, s nimi se stýkám, Jenom na to mnichovské pivo ne a ne si zvyknout. Těch čtyřicet let, co Jsem tady proil, nemůe člověk Jen tak odpárat… A tam? Já vím, najdou se mezi námi velijací, vykřikují, e se musíme vrátit, revanisti, jak vy Jim říkáte, ale ty u ani nai váně neberou 

Myslíte? řekl jsem poněkud přísně. Ne kadému se stýská jenom po pivě. Hitlera taky nebrali zprvu váně..

Zabubnoval nervózně prsty do stolu. Jako na zavolanou veel číník s novým půllitrem. Autostopař mu ho vzal z ruky, sfoukl pěnu a upil dobře polovinu. Tak kde Jsme vlastně přestali, zahlaholil, jako by se nechumelilo.

Magnetofonová páska zaznamenávala jetě hodinu jeho hluboký, poněkud rachotivý hlas, ale u to nebylo co dřív Kadou chvíli se odmlčoval, sahal po sklenici, přeskakoval jednotlivé děje, odbíhal od tématu, nicméně větina historek, které dal té noci k dobru, souvisela s případem, a kdy nic jiného, poslouí aspoň k dokreslení atmosféry.

Podle jeho verze zapřáhl ráno 11. května 1945 čeledín Bonifaz, o něm se Kurt Rose zmiňoval starostovi, do ebřiňáku a rozjel se na místo hrůzného nálezu. Snesl mrtvoly dolů a naloil je do vozu Kdy vylezl na kozlík, spatřil, jak se Kolem lesa blíí od Stranného auta plná vojáků

Rusové!” vydechl, otočil vůz a práskl do koní. Místo k márnici na hřbitově v Blíevedlech ujíděli koně opačným směrem  ke Stvolínkám.

V tom okamiku mě napadlo, jestli přece jen není pravdivá verze, o ní psal ná tisk a o které jsem a dosud pochyboval, e přísluníci Davidovy rodiny jsou pochováni na stvolínském hřbitově  u zdi, kam se pohřbívají pozůstatky sebevrahů.

Co kdy to nakonec byla sebevrada?” zauvaoval jsem nahlas. Kdy si vzpomenu na analogické případy ..

Jaké analogické případy? zeptal se turista.

Nemám na mysli Hitlera, Goebbelse, Goringa, Himmlera, Henleina a dalí známé sebevrady nacistických pohlavárů, které tak či tak čekala oprátka. Napadl mě třeba případ kreisleitera Rudolfa Schittenhelma z Ústí, abych nechodil daleko. Snad jste o něm slyel?”

Autostopař zavrtěl hlavou.

Tak tenhle výtečník udělal za Hitlera závratnou kariéru, podobně jako doktor Herbert David Jetě před násilným odtrením českého pohraničí byl Schittenhelm obyčejným polírem. Za pár let to dotáhl a na krajského vedoucího NSDAP. Do poslední chvíle věřil ve vítězství. Snad týden před koncem války měl v Kojeticích projev, v něm apeloval na německé eny, aby raději podřízly své děti, ne by se měly dočkat příchodu Rudé armády Kdy pak viděl, e poráka je neodvratná, najednou zmizel z Ostí i s rodinou. To byla 8 května. Teprve po dvou týdnech nali přísluníci nové československé bezpečnosti na oputěném místě na Chlumeckém vrku, kde měl Schittenhelm vilu, pozůstatky čtyř lidí. Kreisleiter zastřelil manelku, dvě malé děti a nakonec sebe … A o podobné nesmyslné tragédie nebylo v té době na takzvaném sudetském území nouze. Pokadé na to doplatily i docela malé děti, které přece za nic nemohly. Zahynuly zbytečně Nebof je známo, e jak sovětské, tak nae orgány nezkřivily ádnému Němci, pokud se nestavěl na odpor, ani vlas na hlavě A ti, co se provinili proti republice, li vdy před lidové soudy 

Nojo, řekl autostopař se svěenou hlavou, jene v naem případě byl doktor David v době, kdy zahynula jeho rodina, někde v Rakousku u své jednotky, co Kurt Rose tenkrát pochopitelně nevěděl.

Nevěděl toho zřejmě víc, říkám Zrovna jsem si vzpomněl na jistý rozhovor, otitěný před léty tuím v praskám večerníku. Jeden starousedlík ze Stvolínek v něm prohlaoval, e Davidova rodina projíděla taky Stvolínkami. ťPamatuji se,Ť uvedl doslova, ťe měli s sebou velký majetek. A pak je nali nedaleko jejich auta bez cenných věcílŤ To by ovem nasvědčovalo, poznamenávám, e o těch dvou zmizelých kufrech vědělo kromě toho esesmana a správce statku Seyferta jetě víc lidí.

Jistě Chápu, Kurt Rose musil u myslet víc na sebe ne na mrtvé, ale kdy se to vezme, nepočínal sl jako venkovský policajt zrovna nejhůř, nemyslíte?

Přikývl jsem. Rád bych ovem slyel, pokud o tom třeba víte, proč Davidova ena  dosud figurovala jako pani v tmavém kostýmu  řekla ten večer před svou smrtí správci Seyfertovi, e její manel padl na frontě. Podle vás měl být v Rakousku. 

To skutečně byl. Narukoval u na podzim roku čtyřiačtyřicet, ne ovem dobrovolně jako dva roky předtím. Prostě musel. Nějaký měsíc seděl na tábu divize ťReichs-fuhrer SSŤ a dojíděl za svou rodinou poměrně často. Naposledy v dubnu devatenáct set čtyřicet pět Ale to u jeho 16. pluk pancéřových granátníků bránil ústupové pozice někde na madarsko-rakouských hranicích. Koncem měsíce se přesunuli do týrska …

Autostopař se znovu odmlčel, několikrát dlouze zívl a podíval se na hodinky Víte, tohle je dlouhá historie. Co abychom ji odloili na zítřek. Dejme tomu v sedm večer, tady v klubovně. Platí?

Co jsem měl dělat? Vyprávění o Herbertu Davidovi, jedné z klíčových postav případu, jsem si nechtěl dát ujít. Zůstanu v Litoměřicích i nazítří, rozhodl jsem se Zahálet nebudu. Podívám se aspoň do zdejího archívu, jeho návtěvu jsem u tolikrát plánoval a vdycky z toho nějak selo Platí, řekl jsem a vypnul magnetofon.

SVĚDECTVÍ SEDMI KRABIC

Byly jedna jak druhá, z tuhé vybledlé lepenky, označeny títkem s jediným jménem: jUDr. HERRERT DAVID Spisy uvnitř byly pečlivě, akt za aktem chronologicky srovnány, muselo to dát pěknou práci.

Člověk to dělá rád, říká skromně pracovník litoměřického archívu. Je nás tu pár, a tak se musely často na stavovat i neděle a noci. Materiálu je hodně.

Co by za to někteří odsunutí sudettí Němci dali, kdyby tak archív vyhořel?!

Pokud ijí v západním Německu, asi nic Henleinovci, kteří se nejvíc provinili, jsou tam opět na výsluní. Nehledě k tomu, e právě oni stačili včas zničit větinu kompromitujících dokumentů z okupace a zanechali jen nezávazné doklady, hlavně z období před válkou. Zrovna jako tenhle, ukázal na krabice s Davidovým jménem Vesměs spisy z jeho advokátní praxe za první republiky Z pozdějích let, kdy byl presidentem Vrchního zemského soudu pro takzvanou Sudetskou upu, se zachovalo alostně málo. Vak uvidíte sám.

Vy jste il tady u před válkou?

Studoval jsem na zdejí reálce.

To jste si uil své, co?

Jako vichni Čei v pohraničí. Po neastných parlamentních volbách v pětatřicátém, kdy se henleinovcům podařilo získat velkou větinu sudetských hlasů, se situace den ode dne zhorovala. V osmatřicátém u to bylo k ne vydrení. Provokace, rvačky, vytloukání výkladů na českých obchodech, přepadávání naich úřadů, pot, dokonce napadli i četnické stanice. Kdy se jim v září nepovedl pokus o puč, rozpoutali různí ti ordnéři a teroristé z oddílů freikorpsu hotové peklo. Kousek odtud, v Kundraticích, se jejich řádění zúčastnil také Herbert David. Hitler ho zato vyznamenal pamětní medailí. Prý za zásluhy o odtrení Sudet … A po Mnichovu? koda mluvit. Němci zabrali i ryze české vesnice, kdo včas neutekl, skončil později v koncentráku nebo na popraviti… máte pravdu, uili jsme sí své!

Vak ani vy jste se jen tak nedali, podpichuji.

Za války se moc dělat nedalo, v Litoměřicích bylo plno německých úřadů, landsgericht, oberlandsgericht, úřadovna gestapa, zpravodajská kola SS, na sklonku války sem evakuovalo i několik říských ministerstev. Pod Radobýlem byl koncentrační tábor pro zajatce a na druhé straně Labe, v Terezíně, ghetto a Malá pevnost s tisíci vězni. Na kadém kroku potkal člověk ozbrojeného esesmana . Za republiky to bylo snazí. To víte, servítky jsme si tenkrát nebrali, i kdy nae úřady úzkostlivě dbaly, aby se henlejnovcům nezavdala ani nejmení příčina ke stínostem, jak se tu zachází s německou meninou ..

Vzpomínám si, jednou jsme těm rozbíječům z SdP vvvedlí kousek jedná radost! Henlen měl mít v Litoměřicích předvolební projev a my, četí studenti, jsme se domluvili, e budeme dělat Němce. Rozestoupili jsme se podél cesty, kudy měl jet Henlein, tak na padesát kroků od sebe, a vtlačili se mezi palíry sudeáků. Někdo z naich hodně vpředu začal najednou křičet Heil!, vichni se přidali, enské brečely dojetím, nějaká Baudischová si docela klekla na chodník … a středem palíru projídí řezník s bryčkou a veze prase. Kdy litoměřickým Němcům dolo, e si z nich kdosi střílí, spustili melu. Vtom zasáhli nai policajti, začali buil pendreky hlava nehlava, nějaká přilítla i mně, a jsem musel křiknout: Vole, proč mě mlátí, vdy jsem Čech. Teprve pak policajt začal řezat do těch pravých … Tenkrát tady Henlein neřečnil. 

Po válce jste si oddychl ..

Zkraje byl neklid i potom. Lesy se hemily německými zákodníky, wehrwolfy, přepadávali vesnice a České usedlosti, pálili, odvlékaii dobytek. Povradili mnoho naich lidí, kteří přicházeli do pohraničí ze vech koutů republiky. Tady na Litoměřicku a Kadaňsku řádila skupina v čele s bývalým německým důstojníkem Danielem, který uprchl z pracovního tábora v Liberci. Za pár měsíců vechno utichlo, s wehrwolfem se vypořádala nae Bezpečnost.

A co vyvradění Davidovy rodiny, mělo tu nějaký ohlas?

Abych řekl pravdu, nadělalo to dosti patné krve Kolovaly pověsti, e v tom mají prsty sověttí vojáci, jiní zas vechno připisovali Čechům, teprve s odsunem německého obyvatelstva podobné řeči utichly. Na blíevedelský případ se časem zapomnělo. Nae úřady řeily jiné věci, rekonstrukci průmyslu, osídlení pohraničních oblastí, a taky se neměly Čeho chytit. Stopy po svědcích a moných pachatelích vedly na západ, do americké zóny, kde se nad nimi slehla země . Leccos vyplavalo na povrch, kdy se po mnoha letech začala případem zabývat západoněmecká justice a hlavně tisk. Podle nich je případ uzavřen, pachatel odsouzen. Ale to hlavní neřekli ani tam: proč k té tragické události dolo a jestli se dostal na lavici obalovaných skutečný viník. Domnívám se, e ne jestli se vám to podaří zodpovědět, uděláte dobrou věc. Ale stejně si myslím, e bez jisté dávky fantazie stěí dovedete tenhle příběh ke správnému konci..

Dveře za archivářem zapadly, sáhl jsem po první krabici a začal obracet zaloutlé listy.

Herbert David zdědil svou právnickou profesi po otci. Narodil se v Jesenicí na Podbořansku 6. května 1900 v rodině soudního rady. Kdy jeho otec Emanuel povýil na vrchního soudního radu, přestěhovala se celá rodina do Litoměřic. Matka se jmenovala Gisela, za svobodna Ehrenfeldová (ano, správně: její atenku objevil Kurt Rose v zavazadle v Cikánské jeskyni). V Litoměřicích navtěvoval mladý Herbert střední kolu, ale do jeho studií zasáhla neblaze první světová válka. Jako vichni mladí Němci z českých zemí hlásil se i on dobrovolně na frontu. Narukoval 15. září 1918 k 202. c. a k. horskému dělostřeleckému regimentu. Samozřejmě hroutící se rakouské mocnářství nemohlo zachránit ani tohle mladické nadení.

Kdy na troskách habsburské říe vzniklo několik nových států včetně Československé republiky, pokusili se sudetoněmečtí nacionalisté v čele s Lodgmanem von Auen a za vydatné pomoci ovinistické strany DNSAP, zaloené jetě před válkou in. Rudolfem Jungem, odtrhnout české pohraniční oblasti a připojit je jako samosprávné celky Deutschbohmen a Sudetenland k Rakousku. Pokus alostně ztroskotal, ale iredentistické snahy o sjednocení vech evropských Němců v jeden stát neumlkly, naopak sílily. Zvlátě kdy se v Německu objevil na politické scéně Adolf Hitler…

Jak se k těmto snahám stavěl mladý David, nedalo se ze spisů vyčíst. Jisté je vak, e v letech 1920/24 studoval práva na německé universitě v Praze a v Lipsku. Dalí dvě léta nosil vojenské sukno s výlokami dělostřeleckého důstojníka československé armády

Potom a do roku 1929 pobýval střídavě v Praze, Berlíně, Mnichově a Lipsku, aby se odborně zdokonalil, jak sám uvedl v jednom dotazníku.

Chtěl jsem odloit spis do krabice jako málo zajímavý, kdy mě něco napadlo. Jake to říkal ten archivář? Bez jisté dávky fantazie stěí dovedete tenhle příběh ke správnému konci… Musil jsem se v duchu usmát.. Někdo musí mít fantazii a někomu přivedla zas náhoda do cesty autostopaře. Třeba nám jeho vyprávění pomůe vrhnout na Davidový studijní cesty do Německa docela jiné světlo.

A vůbec na jeho ivot…

Kapitola čtvrtá

Mu, který chtěl zemřít

ťVčera mi řekla Rosemarie: jsi mému otci v mnohém tak podobný, e té proto musím milovat.Ť

Z deníku SS-fahnenjunkera Heinze Maiera

Odpoledne 2. května 1945 byl Herbert David jetě naivu.

Jeho jednotka  2. oddíl 16. pluku pancéřových granátníků  s kterou u několik týdnů ustupoval před sovětskými tanky, se toho dne zachytila na pahorku poblí zámku Gleichenberg ve týrsku Na vojenských mapách byl pahorek označen jako ,,kóta 800, ale teď u neměl pro vojáky stejně ádnou cenu.

Pro Herberta Davida, aspoň se tak domníval, měl vak cenu zlata.

Tady mohl jetě naposled něco dokázat. Měl na sobě stejnokroj důstojníka zbraní SS s distinkcemi standartenfíihrera, na brigadýrce smrtihlav, který dobře harmonoval s ostře řezaným obličejem a pánovitým pohledem hluboko posazených očí za skly okulárů. Také drení jeho těla se z vojenského hlediska nedalo nic vytknout. Chodil vzpřímeně, s vypjatou hrudí: na první pohled sportovec. Za svých studijních let devětkrát zvítězil na veslařských závodech. Jakmile získal oprávnění klást si před své jméno zkratku JUDr., pověsil pádla na hřebík a začal se věnovat činnosti, vzdálené na hony sportu: boji za připojení českých pohraničních oblastí osídlených sudetskými Němci k německé říi. Tomuto cíli obětoval vechno: sportovní kariéru, práv nické vzdělání, řečnický talent, politické ambice, soukromí a nakonec i osud své rodiny Svůj osud svázal s Henleinem a Hitlerem tak pevným poutem, e je nedokázal oslabit ani přízrak blíící se katastrofy Naopak, snail se ji zoufale odvrátit Tak i dnes ..

Viml si u v poledne, kdy se mustvo 2 oddílu spořádaně a s navyklou strojovou přesností rozestavovalo do předem vyhloubených okopů a zakopávalo protitanková děla do palebných pozic, jak výhodný je zdejí terén pro aktivní obranu Skalnatý pahorek připomínající zdálky mohylu, navrenou čísi neznámou rukou do mělkého údolí jako hradbu

proti nepříteli útočícímu z východní strany, poskytoval obráncům bezpočet přirozených úkrytů ve skalních prohlubních, které terasovitě členily boky a čelný, dosti příkrý svah. V dolíčku na vrcholu kóty dal Standartenführer JUDr. Herbert David vybudovat pozorovatelnu a natáhnout sem polní telefon. Ideální místo, tahle kóta, odtud by i docela malý útvar mohl úspěně čelit přesile ruských tanků, uvaoval David. Zastavit třeba jen na pár dní jejich příval, a můe to mít dalekosáhlé následky pro vývoj bojových operací v Rakousku. A proč vlastně ne? Standartenführer se té mylenky chytil jako tonoucí stébla.

Kdy pozdě odpoledne vystupoval na vrchol kóty k pozorovatelně, měl poprvé po dlouhé době opět dobrou náladu. Věřil, e jetě není vechno ztraceno. Teď zbývá jen to nejdůleitějí: přesvědčit o tom také mustvo. Ostatně pozvedávat bojového ducha a vlévat naději do myslí zdecimovaných vojáků Waffen SS pokládal za svůj prvořadý úkol od chvíle, kdy vytáhl do pole.

Mue na pozorovatelně spatřil u zdálky.

Leeli v mělkém dolíku. Čtyři hráli karty, zatímco ryavý Schinkerle leel naznak se sluchátky polního telefonu na uích a chrápal tak hlasitě, e karbaníci přeslechli kroky příchozího.

Co je to za svinčík? zařval Standartenführer David rudý vzteky.

Mui upustili karty a klidně, beze slova se postavili do pozoru. Za balvanem se zvedla dalí postava a stoupla si vedle nich. Scharführer Koch, velitel pozorovatelny. Levou ruku schovával za zády.

Davidovy oči metaly blesky. Připate tu ruku!

Koch připail. Drel v ruce poloprázdnou láhev.

Telefonista chrápal dál.

Ostrá pice Davidovy nablýskané holínky ho zasáhla do slabiny. Ryavý esesman se nejdřív popadl za bok a teprve pak se posadil. V obličeji zkřiveném bolestí nechápavě mourala drobná očka. Trvalo mu, ne se vzpamatoval a namáhavě postavil na nohy.

Před polní soud, vechny do jednoho, to by bylo jedině správné řeeníl zuřil v duchu David. Neřekl nic, jen bezmocně rozhodil rukama.

Pane Standartenführer, vzpamatoval se konečně ryavý telefonista s klapkami sluchátek na uích, volali ze tábu Berlín padl! Na reichstagu prej u druhej den visí prapor s kladivem a srpem ..

Davida zlost rázem přela, Jeho mohutná postava se začala choulit do sebe, v koutcích úst mu podivně zakubalo. Včera zpráva o vůdcově smrti, teď zas dalí Jobova zvěst!

Kdy volali?

Nevím … vlastně … před malou chvílí, breptal telefonista.

Věděli jste to vichni? zeptal se David vojáků. Stáli lhostejně, v obličejích se jim nepohnul ani sval.

Scharführer za vechny pokrčil rameny.

A to vás nechává jen tak klidné?

Scharfürer opět za vechny pokrčil rameny.

Myslím, e je vám jasné, co je teď naí povinností! řekl smrtelně váným hlasem David a pootevřel pouzdro pistole.

Hleděli na něho vyjeveně.

Přísahali jsme vůdci věrnost na ivot a na smrt. Teď přichází právě chvíle pro smrt. Kdo nesouhlasí?

Teprve teď mu porozuměli a jeden po druhém se uklíbl Ne to se jim nechtělo.

Ryavý Schinkerle se trochu zakolíbal, zase se uklíbl a pak vystoupil z řady. Pevně se díval standartenführerovi do očí a neuhnul pohledem Nejen pevně Docela výsměně.

Po něm vystoupil Eberle, pak Tanzmeister, Scharführer Koch a konečně oba zbylí, nejmladí, kteří sice neváhali, ale styděli se.

Standartenführer JUDr Herbert David zastrčil pistoli zpět do pouzdra a pomalu sestupoval ze své poslední výiny Neel vak cestou, kudy přiel, ale pustil se k úpatí svahu směrem k nepřátelským pozicím.

Pouzdro nezavřel! upozornil Tanzmeister kamaráda.

Támhle za tou zdí, ukázal Eberle na pobořené stavení, k němu měl David namířeno Zřejmě nechce, abychom to viděli 

On vlastně nemá na vybranou, poznamenal scharführer Koch S takovým vysokým hodnostářem SS a justice by se nemazlili ani Američani. A co teprve Rusové. Stejně by na něho čekala oprátka.

My jsme přece taky esesmaní, uklíbl se Eberle

Troubo! Scharführer, poddůstojník zbraní SS, se zasmál krátce a jízlivě Co se o tobě za rok dva bude vědět? Co jsme dělali, dělali jsme v Rusku, a ádnej sí snad nevedl deník, nebo jo? Kdeto tenhle, ten to má zlý!

Nebude ho koda, mínil ryavý telefonista a hladil sí nakopnutou slabinu ..Byl to nadutec, na lidi jak pes!

Helmuta dal Jetě před třemi tejdny postavit před polní soud.

S velitelem gestapa na divizi byl jedna ruka.

Bezohlednej kariérista.

Sudeák, vzpomněl si Eberle. Tahle válka, tahle Scheisskrieg, začala stejně jen kvůli sudeákůml

Hele, zavři tlamu, nebo tě něčím pratím, utrhl se na něho Scharführer Koch. Pocházel z Ae, Henleinova města.

Eberle se uklíbl, v rukou mu zaustily karty.

Má recht, řekl Tanzmeister a natáhl se do prohlubně.

Za chvíli se ozývalo tiché pleskání karet. Chlapi hráli mlčky, bez zájmu, čekali napjatě, e práskne výstřel, ale za pobořenou zdí bylo naprosté ticho. Nad hlavami jim krouili američtí a angličtí letci, také bez zájmu, jako by jim na těch pár lidech na výině vůbec nezáleelo.

Najednou se ozvala rána, vzápětí druhá, silnějí, do vzduchu vylétla světlice a zavěsila se nad pobořenou zdí jako obrovská červená lucerna. Kdy zhasla, zdál se být soumrak temnějí.

Rusové!!! vyskočil scharfuhrer a vrhl se za balvan. Hlaveň jeho automatu mířila kamsi do křoví na svahu kóty 800. Ostatní mui ho vmiku následovali.

Támhle se někdo plíí, pokynul bradou Tanzmeister a upřeně pozoroval temný stín, který se sunul od pobořené zdi k pozorovatelně.

Nestřílejte, to jsem já! ozvalo se zoufale ze svahu.

Tanzmeister překvapeně vydechl. On se vrací. Pak se straně rozesmál: A… zapíná sl kalhoty!

Standartenführer David se skutečně vynořil za balvany, které chránily osádku pozorovatelny před kulkami, a skokem se octl v dolíku mezi chlapy, kteří odmítli zemřít spolu s ním. Upravoval sí stejnokroj. Kolena a lokty měl úplně rozedrané, tři pozlacené knoflíky od plátě vzaly za své, také pistole v pouzdře chyběla.

Křoví za zdí se jimi jen hemí, řekl důleitě. Tvářil se přitom smrtelně váně, jako by přiel s bůhvíjakou novinou Okamitě nařídil telefonistovi, aby informoval táb pluku.

Co mám říct? zeptal se Schínkerle.

V křoví za pobořenou zdí na úpatí kóty 800, východní svah, zpozorována průzkumná četa nepřátelských samopalníků . .

Nedořekl z údolí před nimi vyletěla nová světlice, tentokrát zelená, vzduch se otřásl rachotem tankových motorů a výbuchy dělostřeleckých nábojů.

David se přikrčil, Jako by mu nad hlavou hvízdla střela, a řekl pevným, velitelským hlasem:

Máme u jen Jeden cíl: nepadnout do rukou Rusům! Vydali se směrem na západ.

NEBEZPEČNÁ HRA

K večeru 9. května, kdy v Cikánské Jeskyni u Stranného objevil povozník Michel zkrvavená těla neznámých en a dětí, zastavil se Standartenführer JUDr. Herbert David v Marenburgu nad Drávou, aby se dal i se svou notně prořídlou Jednotkou Jak tak do pořádku. Tam naposled vstoupil do soudní budovy, sice mení ne budova Vrchního zemského soudu v Litoměřicích, ale neodbytně vyvolávající vzpomínky na léta, která v soudní síni, a u jako obhájce, nebo soudce, proil.

Leel na slamníku a civěl do stropu, soustředěně a strnule, Jako by sledoval nějaký napínavý film, promítaný z neviditelného projektoru na obílený čtverec nad hlavou. Před jeho zrakem se odvíjely záběry a scény ze situací, které tak dobře znal…

Mezinárodní rychlík přejel hraniční čáru a razí si hornatou krajinou cestu k Ai. V kupé první třídy dřímají na plyových sedadlech dva cestující. Nad dveřmi se rozsvítí namodralé světlo.

Vá pas, prosím.

Urostlý mu s buráckým střihem světlých vlasů ledabyle natáhne ruku s pasem. Celník se jím dlouho nezabývá, nedrí tenhle pas v rukou poprvé, jeho majitel se u několik let vracívá stejným vlakem z delího studijního pobytu v Mnichově, je unaven, chce spát a dvacetikoruna vsunuta do pasové kníky svědčí o solidnosti cestujícího.

V pořádku, pane doktore. Celník se usměje, přiloí dva prsty ke títku sluební čepice a otočí se k protějímu sedadlu, kde docela hlasitě chrápe človíček s černým mefistovským obočím nad obroučkami brýlí.

Není třeba ho budit, řekne první cestující, advokátní koncipient JUDr. Herbert David, a podává celníkovi druhý pas. Kolega, víte. Zítra má důleitá obchodní jednání v Praze. Tady je jeho pas!

Také v tomto průkazu je dvacetikoruna, a protoe jméno spícího Mefista není v seznamu politicky podezřelých, celník se brzy odporoučí.

Doktor David si ulehčené oddychne

Vzápětí otevře obrýlený muík oči a hlasitě se zasměje.

Má proč se smát. Kdyby si celník prohlédl jeho pas jen trochu pozorněji, mohl si snadno vimnout poněkud rozmázlé pečeti, otitěné do úředního dokumentu nikoli gumovým razítkem, ale vaječnou blankou v padělatelské dílně mnichovské centrály NSDAP  Hitlerovy nacíonálně socialistické strany Ale nestalo se a muíkovu poslání v Československu u nic vánějího nehrozí.

Teď si můe klidně sundat brýle, u je nepotřebuje, prohrábnout si dozadu sčesané vlasy a pokračovat v rozhovoru, který oba cestující přeruili při přejezdu hranic. Netýká se ani obchodních, ani právnických záleitostí, třebae advokátnímu koncipientu Davidovi zasvítí pokadé oči, kdy slyí slovo právo Opakuje se často, ovem ve spojeních  právo na sebeurčení a odtrení, právo sudetských Němců ít v jednom státě s mateřským národem, právo hlásit se otevřeně k národně socialistickému hnutí a uznávat jediného vůdce Adolfa Hitlera a tak podobně, a do Plzně, kde oba obhájce práv přemůe únava.

Ztichlé kupé unáí vlak teplou červencovou nocí a ku Praze.

Za nějaký čas se pak české policejní orgány dověděly e k posluchačům německé university v Praze promluvil začátkem července Hitlerův emisař, nějaký dr Joseph Goebels je malý, černovlasý a nápadně kulhá (ako hlavní řečník hovořil i na tzv parteiragu sudetoněmeekých hakenkrajcleřů v Děsné u jablonce nad Nisou v neděli 3. července 1927, za nadeného souhlasu desetitisícového davu Pod jakým jménem překročil hranice, se vak policie nedověděla.

Ten, kdo o tom věděl, mlčel jako hrob.

O pět let později, tentokrát v květnu.

Místo děje: konspirativní byt v německé Mense Academi a. Krakovská ulice 16 v Praze II. Atmosféra v místnosti e téměř nedýchatelná a stále napjatějí. Zítra má být za iájen proces s vedoucími představiteli vládou zakázané a ťrozputěné organizace Volkssport a dnení porada má vytytýčit plán na jejich záchranu. U od února 1932 sedí na Pankráci Paul Uling, zástupce zemského velitele Volkssportu z Ústí, spolu s dalími předáky spolku: Alexandrem Petermichlem, Friedrichem Paliegem, Antonem Schwabem, Peterem Donnháuserem, Adolfem Metznerem, vesměs studenty praských vysokých kol, a konečně s inenýrem Rudolfem Heiderem, asistentem Vysoké koly technické v Praze. Státní prokuratura zastoupena dr. Čáslavským Je aluje, e se spolčili, aby rozbili republiku; za tím účelem vstoupili ve spojení i s Jinými činiteli, shromaďovali ozbrojené síly, cvičili je, čím se dopustili zločinu proti § 2 zákona z 19 března 1923, č. 20 Sb. z. a n..

Natěstí je to paragraf dva, v nejhorím by lo o výměru trestu do pěti let, ztrátu občanských práv a vyhazov ze studií, říká ochraptěle dr. Josef Stark, praský advokát a hlavní obhájce obalovaných.

Pěkně děkuji, vylítne Hans Krebs, zemský velitel Volkssportu a tajemník DNSAP v Ústí nad Labem. Zpytavě se dívá na ostatních est advokátů, je mají zastupovat jednotilvé obalované. Vichni mlčky souhlasí se Stárkem. Nedá se opravdu nic dělat.

Musí si uvědomit, parteigenosse Krebsl, e tady u nejde o těch pár nevinně a protizákonně zatčených mládenců, ani o zakázaný Verband Volkssport. Poslanec in. Rudolf Jung mluví tie, ale důrazně, musí přece tomu radikálovi Krebsovi dát jasně najevo, e předsedou DNSAP. strany sudetoněmeckých nacionalistů, je stále jetě on, Jung. Pravda, po zákazu Volkssportu je Jungova pozice poněkud oslabena, zvlátě kdy říský vedoucí Hitler projevil nesouhlas s Jeho návrhy na zmírnění nepřátelských, teroristických akcí proti Československu. Samozřejmě lo o taktický manévr. Jene co ví o taktice Hitler, ten nedouk, který si z Jeho, Jungovy, knihy Der nationale Sozialismus vypůjčil nejen program pro svoji stranu, zaloenou o čtyři roky později ne sudetoněmecká DNSAP  Deutsche nazionalsozialistische Arbeitspartei, ale i větinu mylenek pro ten Jeho Mein Kampf! Co ten mu má co poroučet!

Tady je v sázce dalí osud naí strany a celého hnutí sudetských Němců, pokračuje Jung. Praha je teď v přípravách na sokolský slet, nálada obyvatelstva i celého českého tisku Je krajně proti nám, co by mohlo nejen ovlivnit rozsudky, ale nakonec i vyprovokovat zákaz strany. A přitom, jak vichni víte, vydáváme pokyny, aby mláde a sportovci z rozputěných organizací Jugendverbandu a Volkssportu hromadně vstupovali do DNSAP … Opravdu se nebudeme moct nějak zvlá exponovat pro zatčené.

Bylo by zde určité řeení, pánové.

Jedenáct hlav se otočilo k oknu, kde seděl nejmladí z obhájců, litoměřický advokát dr. Herbert David Nedávno oslavil své dvaatřicáté narozeniny, také jako právní zástupce se dosud nijak zvlá neproslavil, proto pokládal za rozumné mlčet. Ale teď přila jeho chvíle.

Protoe můj mandant Adolf Metzner pochází, jak víte, z Litoměřic a obaloba hodně mluví o Ústí, odkud je dalí hlavní obalovaný Uling, musíme dosáhnout toho, aby se proces konal nikoli v Praze, ale před krajským soudem v Litoměřicích, který je k tomu i z právního hlediska kompetentní, nehledě k příznivějímu sloení senátu a samozřejmě obecenstva.

Poslanec Krebs se vděčně podíval na urostlého advokáta s puntíčkovaným motýlkem a sebevědomým pohledem za velikými okuláry na tenoučkých drátcích Znal ho dobře, předevím z partaje, do ní vstoupil sice a v lednu 1928, ale od loňska je předsedou litoměřické místní organizace, a musí po pravdě říci, jedné z nejaktivnějích v celé sudetské upě. Herbert David kupodivu Krebsův pohled neopětoval; jeho oči ztvrdly a hlas nabyl na důrazu a tvrdosti.

Určitě by nic nebránilo, aby se proces konal v Litoměřicích, nebýt toho renoncu, k němu dolo 22. března právě v Ústí,..

Těch pár papírů, co zabavili, mávne pohrdavě rukou Krebs. Snaí se ovládat, ale uvnitř se chvěje vztekem.

Nejde jenom o propagační materiál a písemné pokyny dopravené z říe tajným kurýrem, ale taky o uniformy Volkssportu a obuky pro ordnery, které ústecký policejní komisař doktor Kouba zabavil přímo v sekretariátu partaje v Kleine Wallstrasse 12. A jenom zázrakem se stalo, e u sekretáře Hartwiga Endlera nenali jeho ostře nabitou a odjitěnou pistoli!

Ale nenali! směje se Hans Krebs. Hertha má přece tak skvostné poprsí, e se jí tam pistole docela dobře vela. 

Nemyslím, e je teď čas na erty, odbude ho studeně David a Krebse poprvé napadá otázka: copak má tenhle ctiádostivý advokát vlastně za lubem? Nechce nakonec vyhodit ze sedla jeho, Krebse, nejsilnějího mue sudetoněmecké iredenty? Musím si na něho dát pozor! A dál poslouchá advokátův studený hlas.

U Endlera se natěstí zbraně nenaly. Zato u radního Gittla jich zabavili celý arsenál! Vůbec nechápu, jak se mohl dostat do městské rady. Svou trestuhodnou nedbalostí pokodil zájmy strany ..

Gittl je přece zámečník, opravoval staré zbraně, bránil se chabě Krebs; do smíchu mu u vůbec nebylo.

Jenome a se bude odpovídat před soudem, tohle nám Čei nespolknou, ačkoli se musíme i v jeho případě pokusit zachránit, co se dá. Ale stejně, a budeme jednou  a dřív nebo později k tomu dojde  skládat účty přímo Adolfu Hitlerovi, Davidovi se fanaticky zaleskly oči, upřené na poslance Hanse Krebse, musíme podobné hlupáky obalovat z velezrady. Takhle neikovně se boj nevede!

Poslanec Hans Krebs mlčky sklopil hlavu. Snad si nebyl tak docela jist, koho tím hlupákem David myslel.

Ostatní přijali nápad litoměřického advokáta s nadeným souhlasem.

e to nakonec vylo poněkud jinak, nebylo jeho vinou.

Proces s předáky Volkssportu se nekonal ani v Preze, ani v Litoměřicích. Byl zahájen a koncem srpna v Brně. Trval estadvacet dní a jetě ne byl uzavřen, vyplulo na povrch tolik věcí, e předseda Volkssportu poslanec Leo Schubert z Fulneku narychlo sbalil kufry a odjel rovnou do Německa, pod ochranu hitlerovských úderných oddílů SA (Sturmabteilung NSDAP). Výslechy obalovaných a výpovědi mnoha desítek svědků a v neposlední míře dobrozdání Zemského vojenského velitelství v Praze potvrdily, e Volkssportverband je vlastně obdobou SA v Německu, odkud čerpá nejen rozumy, výstroj a výzbroj, ale dostává i instruktory pro noční bojová cvičení: jejich náplní měla být příprava na ozbrojené povstání s cílem odtrhnout pohraniční oblasti v českých zemích a připojit je v příhodné době k Německu. Příhodná doba? Po uchopení moci Hitlerovou stranou! A protoe Volkssport figuroval jako nepolitická organizace DNSAP, na výsledek procesu nečekal ani předseda této strany in. Rudolf Jung a rovně uprchl do Německa. Odtud se dá republice kodit stejně dobře jako z kteréhokoliv českého města.

Herbert David a ostatní obhájci se zatím činili. Intriky, úskoky, denunciace svědků, kličkování, demagogie. Do ruky jim hrála i očividná snaha československých vládních míst proces příli nenafukovat. Hospodářská krize dosáhla vrcholu, graf s počtem nezaměstnaných neklesal pod devět set tisíc, z čeho téměř dvě třetiny připadly na německý proletariát v pohraničí, kde větina továren a dolů nepracovala. Mnoho sudetských Němců, nezaměstnaných dělníků, ale nejen, jich, podlehlo nacistické propagandě a upíralo stále víc zraky k Mnichovu, odkud se Hitler připravoval k zahájení útoku na říské kancléřství v Berlíně. Na výi trestů, vynesených v rozsudku 24. září 1932, měla vliv i událost, která nad jiné ukázala, e obhájci obalovaných předáků Volkssportu se nezastaví před ničím V předvečer ukončení procesu se jeden z obhájců, mikulovský advokátní koncipient dr. Hans Neuwirth, vloupal do soudního trezoru a odcizil odtud text připraveného rozsudku, take obhajoba mohla jetě před závěrečným aktem přednést zmateční stínost. Kdo dělal při loupei Neu-wirthovi zeď, o tom jeho o dva roky starí kolega Herbert Dávil rovně mlčel.

Soud pak odsoudil in. Rudolfa Haidera, Paula Ulinga a Adolfa Metznera k třem letům aláře a 3000 Kč pokuty; zbývající čtyři obalované k trestu od dvou do jednoho roku aláře.

Za prokázanou velezradu a jiné protistátní činy. Herbert David si spokojeně mnul ruce; jeho sebevědomí a ctiádostivost začaly kynout jako dobře zadělané těsto.

Ode dveří táhlo, SS-standartenfúhrer Herbert David se choulil na slamníku do tenkého plátě, filmový pás vzpomínek se v pomyslné promítačce najednou zrychlil, obrazy se scvrkly do novinových titulků a stručných oznamovacích vět:

Mraky nad DNSAP se stahují. Kadým dnem můe uhodit blesk. Krebs prchá do Berlína…

Jetě předtím, 12. září 1933, se vak Krebs seel v Chomutově s cvičitelem sudetoněmeckých turnerů a vysokým funkcionářem ovinistického Kammeradschaftsbundu z Ae Konrádem Henleinem a nabídl mu uprázdněné místo kormidelníka na lodi, která má dopravit sudetské Němce do přístavu Hitlerovy nacionálně socialistické říe. Henlein přijímá.

Jungova a Krebsova strana, DNSAP, je úředně rozputěna 1. října 1933, ale hned tý den ohlásil Konrád Henlein vznik jejího dědice pod názvem Sudetendeutsche Heimat-front; navenek nepolitická organizace. Avak po dvou letech ji překřtil na Sudetendeutsche Partei, zkráceně SdP, a pod touto firmou získala v parlamentních volbách 44 mandáty a počtem hlasů byla nejsilnějí stranou v Československu.

Herbert David a jeho ena Margaretta, dcera litoměřického lékaře Schaureka, vstupují do Henleinovy SdP a 10. září 1935. Dřív to nelo, teprve tímto dnem pozbyl platnosti zákaz politické činnosti pro funkcionáře rozputěné DNSAP. O to víc se pak činí. David nabídne své sluby a schopnosti Henleinovi a je přijat s otevřenou náručí.

Od ledna přítího roku zřizuje SdP kancelář také v Praze, říká se jí komitét. Vede ho dr. Walter Brand, po Henleinovi druhý nejsilnějí mu ve straně. Součásti komitétu je rovně právní úřad  Rechtsamt SdP  v Hybernské ulicí č. 4. Jeho vedoucím jmenoval Henlein nejlepího z nejlepích, dr. Hanse Neuwirtha, jen se tak osvědčil v procesu s Volks-sportem. Hned od. začátku patří k nejaktivnějim členům rechtsamtu JUDr Herbert David, tehdy u spolumajitel advokátní kanceláře v Litoměřicích.

Henleinova loď nabrala nebezpečný kurs, co nezůstalo bez odezvy. Neminul týden, aby nebyl zahájen nový proces s přísluníky SdP, obviněnými ze pionáe, teroristických akci, paování zbraní ze sousedního Německa a jiných trestá ných činů proti republice. Neuwirthův úřad měl na starosti jejich obhajobu, a tak si advokáti jako Herbert David přili na své. On sám nevěděl, kam dřív skočit.

Pak přiel 13. červenec 1936, den, který si David zatrhl v kalendáři červenou tukou.

Toho dne dokončoval v kanceláři rechtsamtu v Hybernské ulici zprávu pro Neuwirtha o výsledku dvoudenního procesu s jedním členem SdP, odsouzeným pro pioná a dalí delikty, a víc ne do papírů hleděl na své hodinky. Musí s tím být do pěti hotov, vlak mu jede v 17.20, pozdějím by u přijel s kříkem po funusu. Večer chce strávit v rodinném kruhu doma v Litoměřicích, protoe jeho ena Margaretta slaví svátek. Dneska se těí na setkání s ní jako málokdy za těch devět let, co jsou spolu.

Gretl mu u potřetí od rána telefonovala, e mu přijede i s dětmi, osmiletou Rosemarií a čtyřletým Herbertem, naproti na nádraí do Lovosic. Gretl je milá, jetě teď mu zní v uích její touhou rozechvělý hlas ze sluchátka; Gretl je pravá německá ena, dala mu dceru a syna a chce mu dát jetě půl tuctu synů; Gretl je skvělá, její víra v Hitlerova génia a konečné vítězství jejich boje je neotřesitelná; Gretl se jako matce ádná nevyrovná, malé Rosel vtěpuje u teď základní pravdy z Mein Kampfu, a holka je skutečné chápavá, otec z ní můe mít radost. Je po něm Krátkozraká, ale í tvrdá, po matce zas výbuná a fanaticky věřící. U aby seděl ve vlaku a ujíděl za nimi. Proč se ten čas tak vleče?

Kdy se konečně chystal k odchodu, venku někdo zaklepal a dveře se bez vyzvání otevřely.

Vstoupil mu v koené bundě. Vysoký, hubený, s orlím nosem, uprostřed slámově lutých vlasů pěinka.

Představil se jako kurýr z Berlína. Přináí vzkaz od in. Rudolfa Junga, který teď působí na Goebbelsově říském ministerstvu propagandy.

Nemýlíte se? Vzkaz je opravdu určen mně? David netrpělivě přelapuje a úzkostlivě pozoruje velkou hodinovou ručičku. Zdálo se mu, e se ted íleně rozběhla kupředu.

Jste přece doktor Herbert David, ne?

Ano, ale nevím …

Pak jsem na správné adrese, řekl kurýr a zamkl zevnitř dveře. Nemusí nikdo vědět, e Jsme spolu mluvili, dodal s úklebkem. Posadil se bez vyzvání a tlumočil Davidovi informaci, která prý pochází z nejvyích míst, snad přímo od fuhrera.

David ho musel chtěj nechtěj vyslechnout a čím déle poslouchal, tím víc docházel k rozhodnutí, e dnes večer u do Litoměřic nepojede. Chvíli ho příjemně mrazilo v zádech, málem se mu z nabídky Jungova kurýra zatočila hlava, ale brzy se vzpamatoval a začal chladně a věcně uvaovat.

Opakuji, informace je nanejvý důvěrná, končil kurýr. Na odchodu řekl důrazně: Rozmyslete si vechno a odpověď mi sdělte jetě dnes. Budu na vás čekat v restauraci hotelu Meteor do deseti hodin. Pak mám dalí jednání…

David osaměl Okamitě volal meziměstskou a ádal bleskově spojit s bytem Konrada Henleina. V 18.04 se ozvala A:

Henlein. Něco váného, parteigenosse Davide?

Před chvílí ode mne odeel zvlátní kurýr z Berlína. Sdělil mi důvěrně, e v říském kancléřství Jsou znepokojeni neutěenou situací uvnitř naí strany. Spory mezi Kaspemvou opozicí a vedením SdP mohou prý váně ohrozit poslání, které má strana a celé nae hnutí v přítím období plnit …

Ve sluchátku to divně zapraskalo. Pokračujte, řekl dutě Henlein.

V případě, e budete i nadále hájit svého zástupce doktora Rranda, obviněného čestným soudem strany z úplatkářství a homosexuality  říkal doslovně kurýr  nezbude ne přikročit k radikálnímu zásahu ..

Poslouchám. Hlas na druhém konci drátu bylo sotva slyet.

Zkrátka a dobře, kurýr sondoval, Jestli by nebylo za dané situace lepí poohlédnout se po Jiném vůdci sudeto-německého hnutí, který by se radikálně vypořádal s opozicí a skoncoval s bratrovraedným bojem v naich řadách.

To přece … to není moné… A pak klidněji: Víc u neříkal nic?

No … vlastně ne. David chtěl prozradit i nejdůvěrnějí část kurýrovy informace, e také on přichází v úvahu na místo nového kormidelníka SdP, ale pak si to rozmyslel: mluvit Je pouze stříbro!

Děkuji vám, milý Davide, nikdy vám tuhle slubu nezapomenu.

David zavěsil. Spokojeně si hvízdal melodii Horst-Wessel-Lied.

Ten večer se ho Gretl nedočkala. A kurýrovi sdělil, e nabídku nepřijímá. Je to prý pro něho příli velká pocta. Jetě si Ji dostatečně nezaslouil…

Neuplynou ani tři roky a tuto svou skromnost a oddanost Henleinovi bude pokládat za svůj největí ivotní omyl.

OSUDNÝ OMYL

Ze slamníků v protějím koutě nouzové ubikace v soudní síni v Marenburgu nad Drávou se ozvalo hlasité chrápání Davidových společníků, hladových a k smrti unavených niích důstojníků SS. Noc u značně pokročila, ale Standartenführer Herbert David neměl na spánek pomylení. Nevnímal ani vytrvalé kručení v břie. Z přetrhaného pásu vzpomínek a změti mylenek začala stále neodbytněji vystupovat otázka, na kterou se marně snaí najít odpověď.

Kde se stal ten osudný omyl, e musí být svědkem takového konce, téhle potupy?

V tom, e Hitler napadl Anglii a rozptýlil ozbrojené síly na několik front? Nebo v tom, e se obklopil neschopnými generály a zrádci? e nevrhl vechny divize hned v počátku na Moskvu? Nebo e včas neuzavřel separátní mír se západními mocnostmi? Či snad . .?

A kde udělal chybu on, David, e musí teď zmrzat Jako tvanec na slámě a čichat pach naolejované podlahy? e jeho zásluhy o odtrení pohraničí a rozbití Československa nebyly zdaleka tak oceněny, jak si to představoval a přál?

Je pravda, tenkrát v estatřicátém na něho Henlein nezapomněl …

Čtyři dny po Davidově telefonátu odletěl Henlein do Londýna a cestou se zastavil u Hitlera, aby ho ujistil, e krizi ve straně vyřeí sám, k spokojenosti Berlína. Hodil přes palubu svého chráněnce Branda, v sedmatřicátém se vypořádal i s poslancem Kasperem a dalími nespokojenci z řad bývalých funkcionářů DNSAP a Volkssportu. A kdy se pro rozepře s K. H. Frankem, který zaujal Brandovo místo a stal se prakticky nejsilnějím muem sudetoněmecké strany, vzdal vech stranických funkcí poslanec dr. Hans Neuwirth, jmenoval Henlein vedoucím rechtsamtu v Hybernské ulici jeho, Herberta Davida. Byl zvolen i do výkonného výboru strany, obhajoval její členy v desítkách a snad stovkách procesů, protoe české orgány musely stále ostřeji zakročovat proti teroristickým a protistátním akcím sudetských ordnerů, kteří si počínali den ode dne otevřeněji a bezohledněji. Ale ani to nebylo vechno: David se zúčastnil sjezdu nacistických právníků v Mnichově a o rok později, v srpnu 1938, tval proti republice na kongresu meninových národností ve Stockholmu. A nezahálel ani v zářijových dnech .

Nedopřál si odpočinku ani potom, kdy řada jeho spolubojovníků sklízela jen plody vítězství. Hned po obsazení pohraničí byl na Henleinův návrh jmenován presidentem Vrchního zemského soudu v Litoměřicích, tehdy mu bylo osmatřicet let, take byl vlastně nejmladím soudním presidentem v celé říi, k ní byly připojeny i odtrené pohraniční oblasti. Nezůstalo jen u téhle funkce. Stal se poslancem říského sněmu Jako upní vedoucí svazu německých právníků (NSRB) reorganizoval justiční orgány v tzv. sudetské upě podle říského vzoru a v duchu nacistického zákonodárství, instruoval soudce a obhájce, svolával porady, přednáel, řečnil, psal články, jezdil do Berlína, Liberce, Mnichova, nespal, neměl čas na rodinu …

Jene radost z úspěchu kalila jedna hořká kapka blínu za druhou. Musel se handrkovat o důstojnickou hodnost SS, o vůz, o vilu. Krátce po odtrení Sudet ho na slavnostním shromádění v Liberci posadili na nedůstojné místo kdesi uprostřed sálu …

Protestoval u Henleina, ale ten jen bezmocně rozhodil rukama To vechno má na svědomí K. H. Frank, on, Henlein, musí hrát teď druhá housle. A byla to pravda, Henleinova hvězda začala rychle blednout a do sedla se dostával K. H. Frank, který ovem nebyl Davidovi nijak zvlá nakloněn. David usoudil, e si bude muset vyslouit přízeň jinde.

A tak jednoho listopadového večera roku 1938 vsunul do psacího stroje dopisní papír se svou hlavičkou a vyukal adresu upního vedoucího NSDAP Adolfa Wagnera v Mnichově. Ujistil ho svou oddaností a hned přeel k věci. Stěoval si na reichskomisaře Konrada Henleina, e na zabraném území ne dost energicky vystupuje proti idům Navíc ádal, aby říské úřady vyvíjely tlak na Beranovu vládu v Praze a na autonomní slovenskou vládu Msgra Tisa, aby se i na tomto dosud neobsazeném území přikročilo k radikálnímu řeení idovské otázky. Sudettí Němci nemohou trpět, zdůvodňoval David, aby se v jejich sousedství připravovaly idovské plány msty proti nacionálně socialistickému Německu. Bylo by ádoucí, psal v závěru Wag nerovi, kdybyste v tomto smyslu intervenoval u fůhrera bud sám, nebo prostřednictvím svého osobního přítele Julia Streichera.

Dopis zalepil do obálky a hned ráno dal odeslat doporučeně. Spěch se nikdy nevyplácí, pravda, ale tentokrát se vyplatil. Vila po idovském továrníkovi na Dabnově ulici číslo 8 byla ve dvaačtyřicátém přidělena přece jen jemu, Davidovi, ač nebyl jediným, kdo se o ni ucházel.

U říského ministra justice dr. Thieracka si zas hleděl udělat oko ádostí ze září 1939, aby mohl předsedat trestním senátům zvlátních soudů ve velezrádných procesech.

A do třetice: začátkem roku 1942 se přihlásil dobrovolně ke slubě u zbraní SS. Německá branná moc po poráce u Moskvy připravovala novou ofenzívu u Stalingradu a v předhůří Kavkazu, která vechno rozhodne, a on chce proívat pocit z tohoto vítězství přímo na místě. Mrzelo ho, e a do léta musel zůstat u svého řemesla jako člen nejvyího soudu organizace SS v Mnichově. Sem, na jeho přechodnou adresu na Wagnermüllerstrasse 16, mu přiel dopis z Berlína, podepsaný státním tajemníkem ministerstva justice dr. Freislerem, se sdělením, na které u dlouho čekal: Führer vás jmenoval členem zvlátního trestního senátu u říského soudu …

A dostal se i na frontu. Letní ofenzívy, jejím cílem měl být Stalingrad a po jeho dobytí obchvatný manévr na Moskvu, se zúčastnil v uniformě untersturmführera zbraní SS. Pozdějí katastrofu v Moajském kotli pod Stalingradein znal u jen ze zpráv OKW, protoe koncem listopadu 1942 je opět v Litoměřicích. Začíná nová etapa reorganizace justičních orgánů a zde je potřebí jeho zkueností a pevné ruky.

S příchodem roku 1945 se ocitá na válečném bojiti znovu, ne u dobrovolně, ale na rozkaz. Loď, na které plul, se začala potápět On vak přesto krysou nebude …

To si říkal před několika dny. A dnes?

Moná e hlavní, osudný omyl byl v tom, e fuhrereni počínaje a posledním vojákem konče byli vichni málo tvrdí a nemilosrdní vůči nepříteli, vůči idům a bolevikům, Polákům a Čechům, zrádným Italům a odbojným Srbům… e je do jednoho nezplynovali a nepostříleli. Mrtvý přece nemůe k partyzánům! Snad to je ten osudný omyl! el teď u je pozdě cokoli napravovat…

Vechno je pryč-Kaput.

ivot pro Herberta Davida pozbyl cenu.

Ráno 10 května 1945 se rozhodl. Kdy ryavý telegrafista Schinkerle vstoupil do ubikace a přinesl na plechovém podnose snídani, hrnek melty a tenký krajíček chleba s řepnou marmeládou, David se na jídlo ani nepodíval a řekl pevným hlasem: Schinkerle, seeňte mi někde břitvu!

KAPITOLA PÁTÁ

Mu, který vstal z mrtvých

ťBumerang  vrhací zbraň australských divochů ze zahnutého plochého kusu dřeva, vracející se po vymrtění na místo, odkud byla vrena.Ť

Vyklad slova ve Slovníku spisovného jazyka českého

Uběhlo deset let.

Nad událostí v Cikánské Jeskyni Jako by se zavřela voda.

Nejen u nás, na Blíevedelsku a Litoměřicku, ale i na druhé straně umavy a Kruných hor, kde tehdy jetě ili nebo měli ít svědkové tragického konce Davidovy rodiny.

Také Kurtu Rosoví se otřesná vzpomínka na poslední chvíle Jeho četnické kariéry vytratila z hlavy. Jednou v říjnu 1955 zail vak příhodu, která mu vechno znovu ivě připomněla.

Vycházel z kanceláře věznice Stadelheim v Mnichově, spokojeně se usmíval, protoe mu slíbili, e od Nového roku můe nastoupit jako dozorce vězňů. A dotud pracoval v jedné továrně na masové konzervy, ale práce byla těká, průstřel plic, památka z fronty, se ozýval stále víc, chtěl se tedy poohlédnout po něčem lehčím. Dopadl nad očekávání dobře. A právě kdy se rozhlíel po nádvoří budovy, která se za pár týdnů stane jeho pracovitěm, zahlédl před vchodem do vězeňské nemocnice postavu mue v pruhované kazajce, který mu byl velmi povědomý. Mu právě vstupoval v doprovodu stráe do dveří nemocničního traktu a zmizel Kurtovi z očí, nikoli vak z mysli. Kdo to jen mohl být? vrtalo mu v hlavě cestou domů. Zahlédl ho jen na kratičkou chvíli, a to jetě zezadu, ale chtěl by přísahat, e tu tíhlou, vysokou postavu neviděl dnes poprvé.

V pátek 2 prosince 1955 spatřil mue v pruhované kazajce znovu.

Toho dne byla soudní síň Zemského soudu v Mnichově zaplněna dlouho před hlavním přelíčením do posledního místečka. Zvědavé obecenstvo, větinou sousedky obalova ného z Martinsriedu, novináři, fotografové, vichni cítili, e dnes by mohlo dojít k senzaci. Prostě proces podle jejich gusta: ádné politické či válečné zločiny, ádné přehrabování se v minulosti, které mají po krk, ale docela normální kriminální případ.

Říkám vám, paní, je to brutální vrada, eptala jedna z dobře informovaných auditorek své sousedce. koda e u nás zruili trest smrti, povzdechla s opravdovou lítostí.

Kurt Rose, který seděl hned za nimi, napicoval ui. Přiel jen tak ze zvědavosti, jak to v soudní síni vypadá. Pro přítího vězeňského dozorce to nebude zkuenost jistě k zahození.

Kdy přivedli obalovaného, diváci, kteří ho viděli poprvé nebo byli u soudu nováčky, zklamaně zauměli. Vdycky si představovali vraha jako divokého člověka s nízkým Čelem a pokud mono přeraeným nosem. A samozřejmě se zle vysunutou spodní čelistí.

Tenhle jejich představám neodpovídal.

Člověk by řekl, e je to nějaký přiskřípnutý úředníček s levým ramenem svěeným, to asi jak stále něco píe. I obličej má docela sympatický. Černé obroučky brýlí mu dodávaly zdání solidnosti a Jetě víc zdůrazňovaly intelektuální rysy.

Jenom Kurt Rose, sotva ho spatřil, věděl, koho má před sebou.

Heinz! vydechl nahlas, ale obalovaný zřejmě neslyel, hleděl zarytě do země, a kdy vichni vstali, protoe byl soud zahájen, musel ho dozorce rýpnout do eber, aby se trochu vypjal. Na soudcovy otázky odpovídal tie, take Kurt Rose, který seděl v předposlední lavici, musil dávat pozor, aby mu nic neulo.

Ano, nemýlil se, byl to skutečně Heinz Fritz Maier, narozený 6. června 1924 ve Freiburgu, jak tenkrát stálo na průkazce, objevené v esesácké blůze na sedadle převráceného auta. Teď měl ovem docela prozaické zaměstnání: a do svého zatčení dělal nákupčího a obchodního cestujícího u mnichovské Velkonákupny. A tady začaly i jeho svízele, neměl prostě v obchodě těstí, upadal stále víc do dluhů, a nevěděl kudy kam. Zprvu zpronevěřoval jen malé obnosy, později větí a větí…

Co jste s nimi dělal? zeptal se soudce přísně.

Dal jsem je do talíře, hlesl Maier.

Do jakého talíře?

To byl takový talíř, kam se dávaly peníze, aby moje ena mohla hospodařit. Já nemíval ádné kapesné. Já vlastně nic pro sebe nepotřeboval.

Vae paní neuměla hospodařit?

To já nevím. Byla od mládí zvyklá na docela jiné hospodářské poměry Já si jenom přál, aby mohla astně ít.”

Co rozumíte těmi jinými hospodářskými poměry? Z jaké rodiny pocházela vae paní?

Dalí Maierova odpověď Kurta Rosa málem okovala.

Do konce války ila v Litoměřicích Nyní Čechy. Její otec tam byl presidentem Vrchního zemského soudu, kdy byly Sudety jetě německé. Doktor Herbert David… bydleli v takové nádherné vile.

A jak jste chtěl své dluhy zaplatit?

No tak stává se, e člověk udělá časem veliký obchod a pak má z toho slunou provizi. Byl bych ji dal do pokladny velkoobchodu a snad by nikdo nic ani nepoznal. Jene já nemohl udělat ádný veliký obchod. Prostě pech, no.

Pak to ale prasklo a vás odsoudili. Kolik jste dostal?

Čtyři měsíce vězení a sto marek pokuty Podmínečně, protoe to bylo prvně a protoe jsem měl dobrou vůli ty peníze vrátit. A pak, zrovna se nám tenkrát narodil syn. Hubert. Ale Rosemarie mu říkala Witzi..

Ten, co—

Maier mlčky přikyvuje.

Ale potom jste opět upadl do série dluhů? ptá se předseda.

Obalovaný opět přikyvuje. Je to pořád tatá historie. Vyinkasoval, neodevzdal, dal do talíře.

A u to dolo potom tak daleko Maier jetě více sniuje hlas a dívá se do země, e jsme nevěděli, jak dál Zase mi hrozila nová aloba a tentokrát by to bylo naostro ..

Svědci hovoří o Rosemarii. Hysterická ena. Vyvolávala sváry. Neústupná. Nanesli na ni tolik hany, e státní návladní Max Bergmann je musel okřiknout: Hovoříte o mrtvé!

Tak i ona? nevycházel z údivu Kurt Rose. I ona je mrtvá?

Síní se rozhostilo ticho. Heinz Maier se na mue v červeném taláru, zástupce obaloby, ani neodváil podívat. Podvědomě vycítil, e státní návladní je nebezpečný. V tom se Maier nemýlil.

Návladnímu Bergmannovi bylo u předem vechno jasné. Slaboch a bačkora v manelství, který hledá východisko z finanční krize v sebevradě! A vlastně ani to nedotáhl do konce. Postřelil se, pravda, ale udělal to tak ikovně, e on jediný si zachránil ivot. Lékař konstatoval těké zranění mozku a následkem toho levostranné ochrnutí. Je neuvěřitelné, e si mohl dotyčný způsobit tuto ránu sám, napsal doktor Brodsky do posudku. Levá strana těla zůstane se ví pravděpodobností ochrnuta. V tomhle bodě se lékař mýlil, Maier se ze veho dostal a teď stojí tady. Státní návladní si změřil trochu posměně obalovaného. Tahle hromádka netěstí e byla někdy v SS?

Max Bergmann byl také ve válce. Zranila ho střepina. Měl skleněné oko a těko by se hledalo na jeho těle zdravé místečko Kdy mina vybuchla, vyhodilo ho to několik metrů vysoko, pak dopadl a modlil se, aby raději umřel, ne by snáel tyhle bolesti. Neumřel, potom u ani nechtěl umřít, naopak dostal stranou chu k ivotu. Samozřejmě e s touhle minulostí pohrdal vemi slabochy, kteří si brali ivoty.

Nikdo z přísedících soudců ani z diváků, kteří prokurátora Maxe Bergmanna znali, nepochyboval, e roztrhá obhajobu na cucky a tentokrát e dostane obalovaný plný trest.

Heinz Maier se choulil do sebe a trnul strachy, kdy začne soud projednávat hlavní bod obaloby.

NIKDO NESMÍ PŘEÍT

Jako kadý den, začal na pokyn předsedy soudu svou svědeckou výpověď zaměstnanec lesní správy v Krtinu Martin Bartel, jel jsem 9. února 1955 na motorce do Mittenwaldu rozdělovat práci. Jel se mnou i můj syn. Cesta byla zledovatělá, museli jsme jet pomalu, spustil jsem nohy ze stupaček a brzdil, abychom se nedostali do smyku. A k silnici, co vede z Mnichova přes Mittenwald dál do bavorských Alp, se cesta svauje, take jsem mohl vypnout motor. V tom tichu, hýla jetě tma a cesta liduprázdná, jsme najednou uslyeli táhlé houkání. Jako klakson od auta Ale ádný vůz nebylo vidět, houkání vycházelo z lesa u silnice. Rozhlííme se a najednou jsme slyeli hlas: Pomozte mi přece! Pak jsem ho uviděl

Nadlesní z Krtinu se odmlčel, jako by chtěl nabrat dechu k dalímu vyprávění.

Pokračujte, vybídl ho mírně soudce.

Raději bych o tom nemluvil, slavný soude, řekl svědek rozechvěle Nakonec si dodal odvahy.

Uviděli vůz, volkswagen, měl pootevřeny levé dveře a na staeném oKénku spočívala bezvládně muská ruka. Mu seděl u volantu a byl celý od krve. Vedle na sedadle leela nějaká ena, ale měla hlavu tak hluboko u podlahy, e ji nebylo vidět do obličeje. Pod ní byla veliká kalu krve Na zadním sedadle bylo dítě, také v krvi. Chyběla mu levá botička. Vedle něho leel zastřelený pes. Mu u volantu byl zřejmě těce poraněn, chvílemi upadal do bezvědomí…

Nadlesní obrátil motorku a Jel zpátky do Krtinu ohlásit nález na policejní stanici. Poraněného mue odvezla ambulačka do Mnichova. Mrtvoly eny a dítěte putovaly do márnice v Mittenwaldu.

Soudní síň napjatě čekala na dalí průběh přelíčení.

Tuky reportérů se rozběhly.

Předseda soudu kladl suché a věcné otázky. Nebylo třeba záludností, tenhle člověk, který tady stál před tváří spravedlnosti, se vůbec nesnail cokoli zapřít. Svou slabou vůlí a nemohoucností by sice mohl vzbudit lítost soudu nebo někoho z obecenstva, ale tomu se snail předseda zabránit. Znal ze spisů Maierovu válečnou minulost a věděl dobře, jaké nebezpečí se za touto nemohoucností obalovaného skrývá. Za Hitlera si soudce vytrpěl své a díval se na celý případ tak, e tady nestojí jenom jeden člověk, vlastně lidská troska, ale produkt nacistického reimu, který právě takové lidi potřeboval a koneckonců byl i za jejich činy do Jisté míry odpovědný. Věděl ovem i to, e kadý člověk, bez ohledu jakému reimu slouí, si musí za své činy odpovídat sám.

Vy Jste napsal dopis na rozloučenou? zeptal se.

Maier přikývl. Teď si uvědomil, e udělal chybu, kdy tento dopis psal. Svou situaci vlastně zbytečně zkomplikoval.

Předseda se chvíli hrabal v aktech a pak vytáhl dopisy. Četl:

Naeho milého Wetziho vezmeme s sebou, nebo kdyby zase zůstal třeba Jen jeden naivu, nepřineslo by mu to těstí.. 

Předseda se zarazil a přemýlel. Udělal si poznámku, e se musí přeptat, co bylo myleno větou: kdyby zase zůstal třeba jen jeden naivu…

Sáhl po druhém dopise.

Ten první jste psal sám. Druhý psala vae paní. Četl velmi hlasitě: Nedokončený list tragédie z devátého května 1945 se nyní doplňuje. Leí to Jako prokletí na celé naí rodině a nikdy nám to nedopřeje klid. Z toho důvodu jsme se dnes rozhodli - není to pro nás lehké, ale doufáme, e jsme nalezli jedinou monou cestu … Nemáme prostě ádné těstí… 9 května jsme udělali chybu a u ji nechceme opakovat. Tenkrát jsme byli příli mladí a snad i příli nezkuení, abychom věděli, e dva lidé nemají právo rozhodovat o ivotě jiných. A kdy ti dva lidé přeijí, musí ztroskotat. Své dítě máme velice rádi a z toho důvodu je bereme s sebou ..

Předseda soudu zvedl oči a zadíval se na obalovaného. V těch dopisech jsou jisté jinotaje, náznaky, kterým nerozumím. Copak finanční tíseň nebyla jediným důvodem k sebevradě a pokusu o sebevradu? Co to má znamenat  kdyby zůstal naivu, nepřineslo by mu to těstí?

Maier se polekal, ačkoliv byl na tuto otázku připraven. Teď u mu nezáleelo na výi rozsudku, tu si mohl domyslet. Hlavní věc, e byl zruen trest smrti a e bude ít. Vzlykl a dlouho otálel s odpovědí.

Nae dítě  to nemělo zůstat naivu…**

Co se vlastně stalo devátého května 1945, o něm píe vae paní? Co to bylo? Tehdy se přece muselo něco státl Tehdy jste měli udělat nějakou chybu a nechcete ji opakovat. Co to vechno znamená?

Maier sklopil hlavu. Rosemarie tím míní, e my dva jsme měli tenkrát také umřít. Byla to nae chyba  vdycky to tvrdila  e jsme se pokusili ít Celých deset let to říkala. A domnívala se, e kdy nae dítě zůstane naivu e nebude mít nikdy těstí, protoe je právě z takovéhle rodiny.

Z jaké rodiny? zeptal se ostře státní návladní Maier se zakoktal: Tenkrát lo vlastně o útěk. Chtěl jsem zachránit příbuzné Rosemarie. Dostat je vechny z Litoměřic, kde to bylo pro ně smrtelně nebezpečné. Byla to přece rodina vysokého funkcionáře NSDAP a justice, poslance, důstojníka SS, teď by se řeklo prominenta . . Měli strach před Rusy Vichni chtěli spáchat sebevradu ..

Kdo vichni? Doktor David také?

Rosemariina matka, obě její babičky A také ona a její tři malí sourozenci Měli takový strach! . . Doktor David byl tehdy mimo Litoměřice Na frontě . Ale jeho ena tvrdila, sám jsem to slyel, e u neije, e udělal jistě toté a e je srozuměn s tím, aby celá jeho rodina raději sama ukončila ivot, ne by měla padnout do rukou nepřítele . Pokračujte, vyzval ho návládní Bergmann.

Řekl jsem jim, e se pokusím prorazit do Mnichova k mým rodičům. Tam Rusové nebyli. Ale potom přece přiel konec.

Tak u konečně řekněte, co se stalo!

Maier se rozhlíel bezmocně kolem sebe.

Konečně se ozval obhájce Otto Schmied, poměrně mladý, nezkuený advokátní koncipient, který převzal obhajobu na poslední chvíli. Vlastně a teď se s případem pořádně seznamuje. Mluví téměř nehlasně.

Můj klient je vyčerpán, pane státní návladní. Navrhuji přeruit jeho výslech a předvolat svědka doktora Herberta Davida, pane předsedo.

Předseda souhlasil.

MINULOST SE VRACÍ

Nakonec tedy přeili válku oba, povídám mnichovskému autostopaři, s kterým trávím u druhý večer v klubovně hotelu Beseda v Litoměřicích. Heinz Maier i jeho pozdějí tchán Herbert David.

Autostopař se rozesmál. Dovedete si představit, jak se Kurt Rose jetě po letech podivoval, kdy mi o tom vyprávěl …

Zkrátka a dobře, Heinz Maier tenkrát v té vesnici na Ukrajině, kde zůstal po výbuchu miny nehybně leet, nebyl vůbec mrtvý, ba ani smrtelně zraněný. Kdy začali Rusové pálit, jedna kulka ho trefila do nohy (ta z Weidemullerovy pistole a vzápětí ucítil prudký úder do hlavy. Na víc se nepamatoval. Probral se v několika dnech v polním lazaretu.

 Kulka prolétla nohou hladce, taky střepina granátu jenom poněkud krábla lebeční kost a způsobila mu otřes mozku, slyel Maier jakoby přes zeď hlas doktora Hlawattého. Kluk má více těstí ne rozumu. Tohle znamená kariéru někde v závětří, zahrál si doktor na proroka.

A taky se nemýlil.

Heinz Fritz Maier byl po rekonvalescenci zařazen v hodnosti SS-fahnenjunkera do Zpravodajské koly v Litoměřicích. Tady se na jaře roku 1945 seznámil s Rosemarií Davidovou, svou pozdějí enou…

A její otec?

Kdy ráno 10. května poslal ryavého Schinkerla pro břitvu, esesman srazil podpatky, uklíbl se a zmizel, zatímco SS-standartenfúhrer JUDr. Herbert David sledoval své dva spolunocleníky, jak hltavě pojídají hubenou snídani Také Davida přepadl hlad, ale vzal si jenom chléb, černou meltu odmítl Sturmführer s ofačovanou hlavou a obrýlený Untersturmführer se div nepopřáli o jeho hrnek Kdy vak viděl, e káva nebyla otrávena, dostal hroznou ízeň.

Vrátil se Schinkerle a přinesl břitvu a plechovou mísu s vodou.

 Jaké jsou poslední zprávy, Schinkerle?

 e u je druhej den po válce, ne?

 Ano, ano A jinak?

 Z Berlína hlásili, e nějaká ruská vojenská komise bezpečně zjistila, e Hitler, jako fýrer, spáchal spolu s Braunovou sebevradu. Mrtvoly obou pak kdosi polil benzínem a spálil na zahradě říského kancléřství…

David, přepadlý, zarostlý, s temnými kruhy pod očima, mlčky pokyvoval hlavou.

 Ve vůdcově bunkru se prej otrávili i dalí, taky reich-ministr Goebbels se enou a esti dětma

 Mlčte u, proboha  zamumlal David a odborně přejel prstem po ostří břitvy.

Ryavý Schinkerle posbíral chvatně prázdné hrnky a podnos a s hlasitým chechtotem vyel na chodbu.

Standartenführer se pak pohodlně usadil na slamníku a začal ostrou břitvou uřezávat z jednotlivých součástí své uniformy jeden stříbrný knoflík za druhým. Dolo i na prýrmky, důstojnické distinkce, smrtihlavy a nakonec i na medaile a stuky od řádů. Umykl i čestný odznak HJ ve zlatě, který mu udělil říský vedoucí Hitlerjugend Baldur von Schirach, e tak úspěně přesvědčoval mláde v sudetské upě o konečném vítězství říe ve válce proti bolevismu Za své vzala i Pamětní medaile za osvobození Sudet, jmenovitě za jeho účast v úderných tlupách Freikorpsu po nezdářeném puči v září 1938. Jako poslední přiel na řadu zásluný válečný kří. památka na jeho taení na východě.

Osobní dokumenty zničil nebo zahodil u dříve. Doufal, e Gretl učinila toté s jeho soukrokým archívem v Litoměřicích. A co vlastně s nimi teď je? pomyslel si Podařilo se jim včas evakuovat? Ale ano, uspokojil se vzápětí, Gretl i Rosemarie si dovedou poradit v kadé situaci V nejhorím poádaly o pomoc jeho dobrého přítele nadporučíka Marschauera z velitelství litoměřické posádky A co kdy ne? Co kdy přili Rusové dříve?

Otřásl se při té představě Ne. určitě vechno dobře dopadlo. Odloil břitvu a z brany na mapy a spisy vyndal zrcátko, tětku a holicí mýdlo.

Holil se neobyčejně pečlivě, protoe co nevidět zde mohou být Angličan! nebo Američani, o nich věděl, e se kadý den holí.

Setkal se s nimi teprve druhého dne v Korutanech poblí Jezera Ossiacher a el do zajetí. Vystřídal několik internačních táborů a v květnu roku 1947 byl denacifikován. Čistý Jako lilie se odebral na zámek Teising nedaleko St. Veit-Neumarkt, kde americké okupační úřady zřídily ubytovnu pro prominentní bezdomovce, Jak se německým přesídlencům z východních zemí říkalo.

A co u soudu? přeruuji autostopaře. Svědčil proti Maierovi?

Ano i ne, usmál se záhadně turista a pořádně upil z půllitru plzeňské dvanáctky. To bylo tak.

Předseda soudu pokynul, aby přivedli svědka.

Soudní zřízenec vyběhl do chodby a vyvolával Davidovo jméno. Po chvíli se vrátil a pokrčil rameny.

Doktor David se k soudu nedostavil, konstatoval nespokojeně předseda soudu, ačkoliv byl řádně obeslán a Jako bývalý soudce sám ví, Jak Je dnes jeho svědectví třeba. Chápu to, protoe je jistě zdrcen smrtí své dcery Nedovedu ovem pochopit, e poslal pouze toto vysvětlení, zase chvíli hledal v aktech, vytáhl jakýsi lístek a Četl, e doktor David nemůe svědčit, protoe se svým zetěm přeruil vekeré styky, jakmile se dověděl, e zabil Jeho dceru a vnuka …

Předseda soudu krabatil mrzutě čelo Jeden z přísedících se k němu naklonil a cosi mu poeptal Předseda rozhorleně zavrtěl hlavou. Snail se být spravedlivým soudcem a ne podléhat ádným vlivům Proces ovem teprve začíná. Kdoví jestli nebudou vlivy nakonec silnějí?

Opět se vmísil obhájce.

Upozorňuji slavný soud, řekl u hlasitěji, na znění poznámky doktora Davida, e můj klient pouze zabil jeho dceru a vnuka. Kdy se to takhle jeví i tak zkuenému právníku, jakým doktor David nesporně je, notabene otci zabité, pak k tomu musí nutně přihlíet i slavný soud.

Státní návladní i předseda soudu se podívali na obhájce s jistým obdivem. Mysleli si, e Otto Schmied tady bude více méně pro formu, skoro jako ex offo, a teď začíná vystrkovat růky. Jen tak dál, pousmál se na něho předseda soudu povzbudivě.

Prokurátor Marx Bergmann se zamračil. Jestlie se soud přikloní k názoru, e Maierova ena a syn byli zabiti a nikoli zavraděni, jak se to jeví jemu, vyměří obalovanému trest nepoměrně nií, ne by za svůj čin zasluhoval. No. uvidíme, co nám teď Maier řekne.

Obalovaný se napil z karafy, odkalal si a pokračovat v přeruené výpovědi…

Tak ten den, devátého května, jsme se marně snaili projet naím vozem po silnici, protoe vechny ústupové cesty byly u kontrolovány ruskými vojáky nebo zataraseny povozy a kárami německých uprchlíků, a tak jsem nakonec odbočil na polní cestu. To bylo v takové malé vesničce, jméno u si nepamatuji, hned zkraje je statek, kde nám poskytli na noc přístřeí. Cesta vedla kolem lesní stráně, osázené temnými skalisky a vysokými borovicemi.

 Zastavte! řekla náhle paní Margaretta Davidová, Rosemariina matka.

Před námi leela úzká loučka, celá rozrytá tankovými pásy. To znamená, e musí být u někde docela blízko, e jsme se dostali do ruského obklíčení. Odtud u není úniku, vichni v autě pozbyli i poslední petku naděje, taky mě začaly opoutět síly. A pak se to stalo. Paní Davidová to řekla docela tie, ale s kadým to trhlo: já u dál nechcil Natáhla ruku směrem k volantu a vytáhla klíček od zapalování. Vůz zůstal stát.

 Já myslím, e to stačí, řekla sklesle. Nikdo jí neodporoval. Celá rodina byla zvyklá, e poroučí ona, a taky ji vichni respektovali.

Zoufale jsem se rozhlíel kolem. Asi v polovině prudkého srázu přímo nad námi se uprostřed borovic zvedala pískovcová skála a v ní se černalo ústí jeskyně.

 Tady se prozatím můeme schovat. Ukázal jsem na jeskyni. Tanky přejedou a my se pustíme zase dál Půjdu teď schovat vůz tamhle do křoví. Jetě dobře, e máte příruční zavazadla, pokusil jsem se o lehčí tón. V nejhorím budeme lapat pěky.

Věděl jsem, e nic jiného nám zbývat nebude, protoe jet dál autem by byla hotová sebevrada, nehledě k tomu, e nám pomalu začal docházet benzín Vynosil jsem lehčí zavazadla do jeskyně, byla to docela malá jeskyňka. třikrát dva metry, akorát se tam vichni veli, tak jsem zajel s vozem dál do houtí, které ho krylo před pohledem shora, od skály. eny si uvědomovaly, e je to u opravdu konec, protoe bez auta se kupředu nedostanou. Ani se nechtěly dostat kupředu, jak se ukázalo.

 Jenom klid, konejil jsem je. Vecko se dá překonat Musíme tu jen počkat do té doby, ne přejedou tanky .  Maierovi se náhle zlomil hlas, bázlivé se podíval na pro kurátora a sklopil hlavu téměř na prsa Co bylo dál? vyzval ho tie předseda soudu.

Rosemariina matka řekla, e do té doby nebudou čekat U jsme rozhodnuti a vy, obrátila se ke mně, vy můete pokračovat v útěku.

Maier se opět odmlčel a nasucho polkl U nemluvil tak plynule, zdálo se, jako by hledal a váil kadé slovo.

Situace byla opravdu bezvýhledná Obě staré eny prosté nemohly a Rosemariini tři sourozenci byli velmi malí, aby to celé vydreli.

Dál, prosím!

Rosemarie chtěla s nimi zemřít taky, ale já jsem nechtěl, i kdy její matka chtěla, aby i ona . Řekl jsem její matce, aby tedy povolila aspoň Rosemarii, aby se mnou prchala dál. Slíbil jsem jí, e se nám podaří prorazit, e je Rosemarie dost silná. Bylo jí tenkrát estnáct let.

A pak se to stalo?

Ano Musel jsem jetě slíbit paní Davidové, e budu po celý ivot Rosemarii pomáhat. A potom spáchali vichni sebevradu Jak, kdo střílel poslední, to u nevím Svezli jsme se s Rosemarii ze stráně, vzali si z auta to nejnutnějí a pustili se lesem na západ.

POLEHČUJÍCÍ OKOLNOST

Předseda soudu se zamyslel. Případ začíná nabývat Jinou tvářnost. Přestal být útočný, u nemluvil tak sue a věcně Muselo to být tenkrát strané, uvědomil si Jestli se obalovaný dopustil předtím na frontě čehokoli nesprávného, odpykal si to ve chvíli útěku vrchovatou měrou. Maierova zpověď, jistě upřímná, o tom v té chvíli předseda vůbec nepochyboval, zapůsobila nejen na něho, ale i na přísedící a prokurátora. Nevyetřoval ani, jak to bylo se zbraní, kterou Davidova rodina spáchala sebevradu

Jedině obhájci Otto Schmiedovi něco na Maierově vyprá vění nehrálo, uu otvíral ústa, e se zeptá svého klienta na jistý detail, ale pak si to rozmyslel, třeba by mu nakonec jetě ukodil.

A vy oba, vae paní a vy jste si pak prostě mysleli,e dalí ivot vám přinese jenom netěstí, protoe jste ten krát neprávem zůstalí naivu? zeptal se po hodné chvíli Maiera předseda soudu.

Maier přikývl a svěsil hlavu.

Rosemarie to stále a stále opakovala, a Jsem tomu sám uvěřil..

Tím Maierův výslech skončil.

Vypovídalo Jetě několik svědků, mezi nimi také Rosemariina teta ze Salzburgu, která prý získala nějaké písemné zprávy z Československa a rovně potvrdila, e 9. května celá rodina Jejího vagra doktora Davida, dvě eny a tři děti, dobrovolně ukončily svůj ivot.

Kromě lékaře Brodského, který oetřoval Maiera po tragédii u Krtinu, přednesl svůj posudek také soudní znalec v oboru psychiatrie profesor Mikorey z neurokliniky v Mnichově. Uvedl, e Maier se mu jeví jako měkký, dobromyslný mladý mu, který zná ode veho kousek  část Nietszcheho, část Schopenhauera, něco ví o Kantovi, docela dovede citovat i Goetha, nejlépe ovem ovládá Mein Kampf, který v mládí zřejmě hodně četl, prostě mladý mu, s ním se dá hovořit téměř o vem. Byl vak příli slabý, uzavírá svůj výklad odborný znalec, aby se vlastní silou vymanil z osudové smyčky. Motivy jeho činů jsou nám jasné. Jednal pod vlivem cizí vůle. Dnes i tenkrát..

Vichni čekali napjatě na rozhodnutí soudu.

Názory diváků se liily. Jedni byli pro Maiera, druzí ostře proti němu. Kompromisu by se bylo nedosáhlo.

Kdy se soud poradil, vrátil se zpátky do soudní síně a vynesl rozsudek.

Heinz Fritz Maier, pravilo se v něm, odsuzuje se pro spoluvinu zabití svého dítěte a pro přečin zabití své eny na vlastní ádost oběti . ke čtyřem letům vězení. Jako polehčující okolnost  těký proitek v mládí ze dne 9. května 1945 ..

Soudcovská křesla osaměla a soudní síň se zvolna vyprazdňovala.

Heinze Fritze Maiera odvedla strá do věznice Stadelheim.

KAPITOLA ESTÁ

Partie Otto Sohmieda

ťProbojoval jsem se k tomu, abych vám řekl pravdu. Mohu jen doufat, e vynesete rozsudek, který mi otevře cestu k poctivému ivotu.Ť

Bývalý SS-lékař Franz Bernard Lucas před frankfurtským soudem s osvětimskými vrahy

Tak, pane doktore, jsme tady, hlaholil dozorce Kurt Rose, zastavil se přede dveřmi jedné z mnoha cel a zaharail svazkem klíčů. Odemkl a vpustil do samotky vysokého třicátníka, jako vystřieného z módního urnálu pro rok 1959. Dveře se za ním zabouchly, zámek dvakrát cvakl.

Nesete mi dobré zprávy, pane doktore? ozvalo se z kouta cely, kde stál v pozoru vedle pryčny vězeň v pruhované kazajce. Měl nepatrně pochýlené levé rameno a v krátkozrakých očích úzkostné očekávání. Ruce se mu viditelně chvěly.

Doktor Otto Schmied se posadil na jedinou idli u nohou postele a chvíli si rozpačitě hladil úzký knírek. Nemá cenu to protahovat, pomyslel si a nalil svému klientu čistého vína.

ádost o prominutí zbytku trestu soud zamítl, pane Maiere.

Vězeň povzdechl a těce dosedl na pelest pryčny.

Těch pár měsíců uteče jako voda a budete venku. Pokud nám do toho něco nevleze, dodal Maierův obhájce mrzutě.

Vězeň polekaně vzhlédl k advokátovi. Něco váného?

Dostal jsem zprávu, e prokuratura sbírá materiál k novému procesu.

Já to tuil, téměř vzlykl Maier. Proto tu byli včera z kriminálky!

Co po vás chtěli?

Vyptávali se na tu událost z konce války. Jak to bylo se sebevradou Davidovy rodiny, kdo střílel, jakou zbraní, jestli můe mou výpověď někdo dosvědčit a tak.

No, a?

Řekl jsem, e můu jenom opakovat, co jsem u jednou vypovídal před soudem. Víc e nevím.

Hm.

Advokát se zamyslel. Jakmile se o případ zajímá kriminálka, těko bude mono novému procesu zabránit. Ledae by se státnímu návladnímu nepodařilo shromádit dostatek průkazných faktů pro obalobu. Zatím zřejmě tápe i on, proč jinak by tahali rozumy z Maiera? Vědí nejspí jen to, co a dosud zveřejnil tisk. Vak nebýt těch zatracených pisálků, mohl teď u Maier uívat svobody …

Sotva se před čtyřmi léty zavřela za Maierem brána věznice, rozepsaly se noviny o procesu, jistý sudetoněmecký plátek otiskl celou Maierovu výpověď o posledních okamicích Davidovy rodiny, a netěstí bylo hotové. Do redakce začaly postupně docházet různé dopisy i telefonáty, v nich se čtenáři z řad přesídlenců z Litoměřická a Českolipská doadovali zveřejnění dalích podrobností. Buď e o tragédii v Blíevedlech slyeli, dokud jetě byli v Československu, nebo znali doktora Herberta Davida, a to jméno mělo kdysi zvuk! Někteří přidávali nová fakta, vlastně spí dohady, jak se to v jeskyni odehrálo. Vím jsou vinni Čei, případně sověttí vojáci, domnívali se jedni. Druzí, větinou anonymové, zase tvrdili, e lo o loupeenou vradu, které se měl dopustit nějaký esesák, co řídil auto. Vyskytla se také domněnka, e to mohl udělat třeba někdo, kdo viděl projídět auto s prchající rodinou Blíevedly nebo okolními vesnicemi. Redakce dopisy postupně zveřejnila, a tak se nakonec přihlásili první svědkové, kteří znali aspoň jaká taká fakta: bývalý starosta Müller, správce Seyfert a jeho někdejí sousedka z hostince Waldfrieden ve Stranném paní Kutzerová. Vichni teď ijí ve Spolkové republice. Ovem ani jejich svědectví nepřinesla nic nového, pokud jde o poslední úsek tragické události. Tady byli vichni odkázáni i nadále na soudní výpověď Heinze Maiera. Ten si zatím odpykával trest za zabití vlastní eny a syna. Návtěvy novinářů odmítal, o smrti Davidovy rodiny nic víc neví.

Rozruch vyvolaný novinami nenechal netečným ani státního návladního Maxe Bergmanna. Kdy si vechno srovnal v hlavě, dospěl k názoru, e Maier před soudem zřejmě něco zamlčel a jeho, prokurátora, jednodue napálil. Rozhodl se podívat se mu tentokrát pořádně na zoubek.

Případ Davidovy rodiny nedal spát jetě dalím lidem.

Předně matce odsouzeného, paní Evě Maierové, která těce nesla, e jejího syna vláčí po novinách a dokonce mu kladou za vinu smrt dalích pěti lidí Jednoho dne se proto vypravila za Heinzovým obhájcem dr Otto Schmiedem a poádala ho o pomoc. Advokát neodmítl.

Jednak u z profesionálního zájmu, aby přiel celé věci na kloub. Hned u procesu ho napadlo, e Maier se spletl, pokud jde o počet mrtvých v jeskyni, ale tenkrát se neptal na nic. Drel se zásady, e kadý obalovaný má nezadatelné právo vypovídat tak, aby na sebe prozradil co nejméně a snail se přesvědčit porotu a soudce o své nevině. To se jeho klientu vcelku povedlo. Od té doby uplynuly u bezmála čtyři roky a Otto Schmied si mezitím získal pověst obhájce, který se nikdy předem nevzdává a dokáe vysekat klienta i tenkrát, kdy o jeho vině nikdo nepochybuje, dokonce ani on sám. Také teď nemíní házet flintu do ita: v sázce je jeho presti. Musí znát ovem vechna fakta! A tak si vyádal návtěvu u Heinze Maiera. Od koho jiného se je má dovědět, kdy blíevedelskou tragédii kromě něho nikdo nepřeil?

A co děti? Na ty se kriminálka neptala? řekl po delí odmlce.

Maier rozířil údivem oči. Na jaké děti?

Na sourozence vaí pozdějí eny. Někdo je přece musel zastřelit. Byli jetě malí!

Nevím. Nic nevím! Co ode mě chcete? U jsem řekl vechno. Maier se díval na advokáta jako lapené zvíře. Jestli pracujete pro policii, tak radi odejděte!

Doktor Schmied viděl, e nezačal zrovna nejastněji. Jak vás tohle mohlo napadnout, pane Maiere? Kdy mi nevěříte, vrátím plnou moc a vzdám se vaí obhajoby i svého honoráře, řekl rozhořčeně, ani co předstíral. To na Maiera zapůsobilo. Uvědomil si, e bez dobrého obhájce dopadne bledě.

Tak se tedy ptejte, řekl rezignovaně.

Kdo vechno jel tenkrát s vámi v autě?

Paní Gretl Davidová, její matka Schaureková, chodila vdy v černém, pak stará paní Davidová, to byla matka soudního presidenta. Pak u jenom Rosemarie a ty děti-Herbert, Dietbert a Heidemarie.

S vámi celkem osm lidí, e?

Ano. Ale to vechno u víte.

A vichni kromě vás a vaí eny zůstali v té jeskyni? Ano.

Víte to určitě? Nemýlíte se?

Ne, nemýlí se. Vichni byli mrtví.

Dobrá. Teď mi ale vysvětlete, proč před soudem tvrdila jedna svědkyně, e v Cikánské jeskyni nali jen dvě eny a tři děti. Dokonce říkala, kde jsou pohřbeny. Dobře se na to pamatuji. Ta svědkyně přijela do Mnichova ze Salzburgu..  U vím. Rosemariina teta. Rosel u ní po válce nějaký čas bydlela, ne Jsme se vzali… Asi se mýlila, jasně jsem slyel pět výstřelů… vlastně, Maierovi se zadrhl hlas a znovu hleděl tak vylekaně.

Pět nebo est? Jak to bylo doopravdy?

U vím. jenom pět. Jedna z těch en, stará paní Schaureková, řekla, e pouije radi jed. Měla ho v kabelce. Viděl Jsem, jak polyká tabletky …

Tedy budi. A co zbraň? Z čeho stříleli?

Nechal jsem jim v jeskyni svou pistoli. Walther PPK, ráe sedm pětaedesát. Patrně tam zůstala. Maier se zvolna uklidňoval, hlas zněl pevněji a ruce se mu tolik nechvěly.

Pokud by se nenael korunní svědek, přemítal Otto Schmied, nemusí se Maier ničeho obávat. Jenome proč se kriminálka ptala právě po svědcích? Co kdy o někom vědí? Zeptal se na to svého klienta.

Pak, Maier se náhle zlomil a Čelo mu zvlhlo potem.

Advokát zavětřil. Z čeho má Maier najednou takový strach? Musí to z něho za kadou cenu dostat.

Hlavu vzhůru, pane Maiere, řekl s úsměvem, nic není tak zlé, jak se to na první pohled zdá. I kdyby zůstal nakrásně někdo naivu, můe nám jeho svědectví jedině prospět. Aspoň se ukáe, e vechno je jen planý poplach a novinářské kachny. To víte, kdekdo se teď přiivuje na tvanicích proti bývalým přísluníkům SS, a přitom mají sami třeba mnohem horí minulost. Já to znám … Advokátovi se vydral z prsou hluboký povzdech. Mého tátu chytili Rusové, kousek od Berlína, a kdo myslíte e ho odsoudil k smrti? Němci! V sovětské zóně. Já sám jsem se zachránil jenom útěkem. Spolu s mámou ..

To mě ani nenapadlo, e vy taky, usmál se Maier poprvé za celou dobu advokátovy návtěvy Najednou měl pocit bezpečí a jistoty, e s tímhle o pět let mladím právníkem se nemusí obávat ničeho, ani nového soudního procesu.

Pamatujte si jednou provdy, pane Maiere, e soud vás můe trestat teprve, kdy vám něco dokáe. Procesní řízení, to je svým způsobem hra: kdo s koho . . Copak nechápete, e vae případné odsouzení by znamenalo i moji osobní prohru? A já nerad prohrávám, pane Maiere Aby mě vak u soudu prokurátor nezaskočil, musím znát vechno. Úplně vechno. Jinak za úspěch neručím!

Maier sevřel pelest pryčny Mlčel.

Ale dr. Otto Schmied byl dobrý hráč. Hlavní trumf si nechal na konec.

Je vám Jistě známo, řekl Jakoby mimochodem, e Jako obhájce Jsem vázán mlčenlivostí. Stejně jako kněz. A se mi mandant svěří s čímkoli, e třeba zabil vlastní tetičku, soud ani policie se ode mne nic nedozví. Nic, co by mohlo obalovanému kodit. Advokát otevřel stříbrné pouzdro a přisunul je k svému společníkovi.

Maier se plae podíval ke dveřím, Jestli ho nesleduje pehýrkou dozorcovo oko, teprve pak sáhl po cigaretě.

Tak já to tedy řeknu …

ZÁHADA S PISTOLÍ

První se svezla ze stráně Rosemarie a zůstala nehybně leet v březovém mlází pod kopcem. V jeskyni na svahu se rozhostilo ticho; po těch výstřelech působilo přímo děsivě: nevnímala, kolik Jich bylo, v hlavě jí buila obrovská kladiva.

Kdy k ní přiel Heinz Maier, leela s obličejem zabořeným v trávě. Posadil ji. Kolem rtů měla černou hlínu a ústa plná trávy Vytřetěně hleděla před sebe, to bude určitě ok, myslel si, ale ona se dívala na jeho pravou ruku.

Vzpamatoval se. Pistoli, kterou drel a dosud v ruce, chtěl zasunout do pouzdra na opasku. Nemohl Jsem ji tam nechat. Budeme ji jetě potřebovat…

Vzepřela se. Ne! Zahoď ji! vykřikla Rosemarie Davidová. Vstala a začala zvracet. Křečovité dávení jí nakonec opět vysílenou poloilo na zem.

Zahodil zbraň daleko do křoví, přiklekl k Rosemarii, vytáhl kapesník a otíral jí ústa.

Zase tak vytřetila oči, najednou se zvrátila nazad a omdlela.

Nechal ji leet a el k vozu. Shodil ze sebe blůzu a oblékl si edé manestrové sako, které si připravil jetě před útěkem z Litoměřic. Holínky a kalhoty od uniformy frekventanta zpravodajské koly SS mu zůstaly, take navenek vypadal jen napůl esesman. Zpod sedadla vytáhl dva kufříky, tohle nám dvěma určitě vystačí na pěknou dobu, pomyslel si. Namáhavě je vlekl a k místu, kde zůstala leet.

U zase seděla a nechápavě se mu dívala do obličeje. Usmál se na ni koutkem úst a natáhl ruku, aby jí pomohl vstát. Mlčky se zvedla a chopila se meního zavazadla. Chtělí vykročit do stráně, ale vtom se stalo něco, co jim oběma vzalo dech.

Před nimi se rozhrnulo křoví, objevil se černý klobouk, posazený směně na stranu, dlouhé černé aty a pak edivý obličej staré paní Schaurekové  Rosemariiny babičky.

Dívka nepatrně vzkřikla, ale Maier jí stiskl ruku, aby mlčela. Stará paní musela být schována za autem, kdy jsem se převlékal, napadlo ho. Říkala přece tam nahoře v jeskyni, e si jde vzít z auta kabelku, v které má tubu s morfiem. Nechce prý zemřít s dírou v hlavě …

ena v černém la těsně okolo nich, ale zřejmě je neviděla. Neviděla by je ani, kdyby jí zastoupili cestu. Přela mlčky jako stín, docela neskutečná představa, stará paní, jaké obvykle sedávají v parcích nebo doma krmí své kanárky, v Černém starodávném klobouku, jaký vzbudí nanejvý soucitný úsměv, v dlouhých černých atech a s proedivělý mi, tentokrát rozcuchanými vlasy, jak se musela prodírat křovím.

Pojď, řekla Rosemaríe a táhla ho pryč.

Maier se jetě jednou obrátil a spatřil paní Schaurekovou, jak se krábe do stráně a zastavuje v ústí jeskyně. Viděl jak chvatně otevřela kabelku, jak z ní něco vyndává a sype na dlaň. Potom přiloila dlaň k ústům a zmizela ve sluji.

Pojď! opakovala Marie a rvala ho za rukáv.

S těkými kufříky se prodírali houtím a plhali do kopce. Auto musili nechat pod strání, pěky nevzbudí jistě takovou pozornost Bude to trvat déle, ale nakonec se do Mnichova, kam měli namířeno, přece jen dostanou Snad se i na ně usměje těstí…

Les voněl jarem a pryskyřicí, v koruně borovice cukrovaly hrdličky. Zapraskala větev a vyplaená sojka s křikem od letěla do smrkového porostu.

Nic z toho nevnímali Prchali lesem, jako by je tvaly fúrie, jakmile narazili na mýtinu nebo křiovatku lesních cest, stáhli se do houtí, ani vlastně věděli proč Bylo jim lip v temnu, v hustém porostu, kde jeden nemusel vidět druhému do obličeje. Zvlátní pocit se jim zavěsil do íje a ne a ne se ho zbavit.

Nic jiného se nedalo dělat, zamumlal Maier náhle. To ticho mu lo na nervy

Rosemarie byla němá a slepá, nechala se jím vléci, v no hou měla únavu a v zádech strach. Ale strach je slabé slo vo Spí děs Za nic na světě by se nepřinutila ohlédnout zpátky Na malé mýtince sevřené hustým mlázím najednou klesla k zemi Jako podatá. Kdy se k ní Heinz naklonil, zavěsila se mu na krk, strhla ho k sobě a zuřivě ho líbala ..

Omámeni a vyčerpáni se konečně zvedli, Rosemarie se lehce usmívala, nervový ok pominul. Zbystřená krev odplavila i napětí posledních dvou dnů, kdy byli na útěku před blíící se ruskou armádou.

Nic jiného se nedalo dělat, opakoval Maier a chtěl vzít i její kufr, aby se jim snáze lo.

Vím, Heinzi… jinak to nelo. Jsi skvělý, Heinzi.

Ale kufr z ruky nepustila. la lehce, vůbec necítila jeho tíhu.

Brzy se vak měli přesvědčit, e smůla, která je provázela od celého počátku jejich útěku, je u nemínila opustit.

Kdy večer vyli z lesa a spatřili tabulku s názvem vesnice, která se vynořila před nimi, Maier s hrůzou pochopil, e celé odpoledne putovali zbytečně. V kruhu. A nejhorí, e li na východ a ne k jihozápadu, kde leí cíl jejich cesty.

Dostali jídlo a nocleh u nějakého německého sedláka, který se přestal okamitě vyptávat, kdy mu Maier nabídl z kufříku zlatý prsten Jenom oči se mu chtivě zaleskly.

Spali na jedné posteli v malé komůrce. Maier zajistil dveře petlicí a ulehl vedle schouleného dívčího těla. V noci se náhle probudil, zdálo se mu, e slyí za dveřmi plíivé kroky a pak tichý ramot kliky Napínal sluch, ale u se nic neozvalo. Snad se mu to opravdu jen zdálo

Ráno dostali jakousi teplou břečku, jednu misku pro oba.

Hospodář sekal na dvoře dříví a Maier ho poádal, aby mu vyměnil holínky a kalhoty za civilní. Ani pustil sekyru z rukou, křikl mu k oknu kuchyně, aby mu přinesli starí kalhoty a polobotky Ale budete muset jetě něco přidat, řekl tvrdě a ukázal na kufr.

Maier zaal zuby, ruka mu samovolně sjela k boku, ale nechal ji klesnout. Uvědomil si s hrůzou, e pistolí, svého dobrého walthra, zahodil do křoví pod jeskyní. Vylovil z kufru lehčí perk a podával ho sedlákovi.

Jetě, jetě, obíral ho nemilosrdně jejich hostitel, člověk stejné krve a do včerejka moná i stejného smýlení jako oba uprchlíci.

Ty holínky mají přece větí cenu … vzmohl se na chabý protest Maier.

Jo, najdou je u mě Rusové a postaví mě ke zdi . .

Maier musel hrábnout do kufru hlouběji, protoe mu drel pořád sekyru v ruce. Pak se rychle převlékl a vyel ze dvora. Rosemarie klopýtala vedle něho.

Otočili se k západu a putovali směrem k Labi.

Trvalo dva dny, ne se mohli ubírat lesními cestami v Kruných horách; byl zde chládek, dostatek studánek a hlavně úkrytů před neádoucími zraky. Heinz ustřihl Rosemarii vlasy, vypadala teď sotva na čtrnáct; člověk přece nemůe vědět, co jetě přijde?

Přilo to hned ráno, třináctého května.

Seděli na pařezu, pojídali kadý svou půlku sucharu a zapíjeli pramenitou vodou, kdy z křoví proti nim vystoupily dvě muské postavy: jedna v uniformě důstojníka wehrmachtu, druhá v civilu. Ten civil měl přes obličej átek, moná kapesník, to Maiera v té chvíli nezajímalo, protoe hleděl jako hypnotizovaný na zbraň, která mu mířila přímo doprostřed očí. Nevnímal ani, jak se k němu Rosemarie křečovitě tiskne, ani jak druhý mu, ten ve vojenském, otvírá jejich kufry a strká do kapes vechny cennosti z majetku Davidovy rodiny; musil pořád myslet na tu pistoli.

Protoe mu s átkem přes obličej míří na Maiera jeho vlastní pistolí  waltherem PPK ráe 7,65.

Ne, Maier se nemýlí, je to určitě ona, zcela zřetelně na ní poznává ty dva vroubky na hlavni, které vlastnoručně vyryl hned po té exekuci na sedm vesničanů kdesi na Ukrajině  památka na frontové hrdinství. Nosil pistoli ve dne v noci s sebou, neodloučil se od ní ani v polním lazaretu, a teprve u té jeskyně …

Jestli chcete, dáme vám potvrzení podepsané velitelem oddílu wehrwolfu Danielem, říká mu v uniformě a chechtá se na plné kolo, ale Maier poutí jeho slova i smích kolem uí a horečně přemítá.

Jestlie to byla jeho pistole, a Maier o tom vůbec nepochyboval, pak ji ten civil musel najít pohozenou v křoví pod jeskyní. Moná krátce po tom, co se stala ta hrozná věc, moná e se skrýval někde nablízku u tenkrát a vechno viděl a slyel…

Trhl sebou, jako by se probudil z oklivého snu, měl by se ho na to zeptat, uvědomil si konečně.

Ale po muích u nebylo v lese ani památky.

Maier cítil, jak ho polévá studený pot.

Dobrá, pane Maiere, řekl advokát zamyleně, kdy vězeň skončil. Potom u jste se s tím muem nesetkal?

Ne.

A víte aspoň, kdo by to mohl být?

Maier nevěděl.

Co ten důstojník, toho jste taky nepoznal?

Opět pokrčení ramen.

Jak vidím, řekl advokát, odtud nám nebezpečí nehrozí. Kdyby ten mu, co měl mít vai pistoli, il třeba ve Spolkové republice, pochybuji, e půjde svědčit. Nezapomeňte, e vás vlastně okradli.

Vězeň těce vzdychl. Nenechali v kufrech nic, co mělo nějakou cenu. Sebrali vechny perky, valuty, dokonce i marky. Nakonec jsme to s Rosemarií oeleli. Takový oddíl wehrwolfů potřeboval ke své činnosti přece peníze, ne? Aspoň Rosemarie byla toho názoru. Musil jsem se jí obdivovat, jak byla silná. Jetě tý den jsme překročili staré německé hranice a ona přitom zpívala. Já taky, víte… Pak jsme se tloukli týdny po cestách, nejprve v ruské zóně, v Sasku, přes den jsme spali ve , stodolách, chlívech, kde se dalo. Vude se to hemilo ruskými vojáky, uprchlíky, často jsme neměli co do úst…

Běet, běet, běet.

Zákon osamělých vzteklých vlků, kterým se vyhýbá i jejich smečka. Sli u jenom v noci, polními cestami a temnými lesy, co nejdřív pryč z dohledu sovětských vojáků. Věděli, e Rusové by je vyslýchali, e by věc proetřovali, ádný z nich neměl doklady a Maier byl nadto ve věku, kdy musel kadý mu slouit v německé armádě. Rusům by bylo jasné, e zbavuje-li se mladý Němec dokladů, slouil buď u SS, hlídal vězně v koncentračním táboře, nebo pracoval na gestapu či okupační správě, e se zkrátka dopustil něčeho, proč teď skrývá svou tvář.

Americkou zónou jsme u postupovali rychleji, ale i tady se dělaly kontroly. V Altenparksteinu jsme se zdreli deset dní, kradli jsme sedlákům brambory a řepu, já jsem tu a tam opravil nějaký ten stroj… Odtud jsme se dali ostře k jihu. Te u to bylo veselejí, protoe Mnichov se kadým dnem přiblioval…

Kterýsi den v polovině června se Maier a Rosemarie zastavili na břehu bystřiny uprostřed lesa. Od rána prailo slunce, prádlo se jim lepilo na tělo a páchlo potem a pí-

non Rosemarie u to nemohla vydret, shodila vechno ze sebe a posledním kousíčkem mýdla vyprala své i Heinzovo prádlo, rozvěsila ]e po keřích, aby rychle uschlo, a nakonec se umyla sama.

Maier ji pozoroval téměř oddaně, najednou se hlasitě zasmál a ona polekaně zvedla hlavu.

Jako tenkrát, Roslein, vzpomíná si?

Má pravdu, Heinzi, začalo to vlastně taky prádlem ..

Co mělo začít prádlem? vyruil Maiera ze vzpomínek Otto Schmied.

Jak jsme se seznámili s Rosemarií. Dva měsíce před koncem války v Litoměřicích …

Advokát pohlédl na hodinky Je u pozdě, povíte mi to jindy. Ale upozorňuji vás, ádné zamlčování nebo překrucování faktů. Ne jako teď s tou pistolí 1

Já přece.

Ale ano. Nejdřív jste říkal, e patrně zůstala v jeskyni, a pak z vás vylezlo, e jste ji zahodil do křoví. A čtyři dny nato vás s ní dokonce někdo ohrooval… Takhle bychom se nikam nedostali.

Maier svěsil hlavu.

Jenom pravda vás můe zachránit, pane Maiere. Jako u zpovědi, jinak za nic neručím. A přijdu za vámi podruhé, musíte mi říct vechno do puntíku, jak jste utíkali z Litoměřic, co se odehrálo u té jeskyně, co jste dělal vy a vae paní po válce, proč jste se nakonec rozhodli odjet do Kriinu a se vím skoncovat …

U na odchodu obdařil advokát svého klienta perfektně nacvičeným úsměvem, po něm by pookřál i odsouzenec k smrti.

Maier v něm viděl naději, ne-li jistotu.

KAPITOLA SEDMÁ

Oběti se přibliují samy

ťNae mláde ]e vychovávána k odvaze a tvrdosti, aby se před ní třásl celý svět.

Chci vidět v jejím zraku záblesk dravé zvěře.Ť Adolf Hitler v rozhovoru s Hermannem Rauschníngem

V dubnu 1945 chyběly Heinzu Maierovi do jedenadvaceti let dva měsíce. Měl hladký, poměrně přitalivý obličej a uniformu frekventanta Nachrichtenschulle SS se smrtihlavem, která naháněla strach. Je-li mladému člověku dovoleno, aby naháněl druhým strach, nemůe z toho nic dobrého vzejít Stává se příliS brzy bohem sám sobě. Maier také. U od podzimu loňského roku, kdy ho poslali z fronty do Litoměřic, věřil, e z něho bude tvrdý mu a e ho čeká ohromná budoucnost. Má k tomu vechny předpoklady: frontové zkuenosti, jizvy po těkém zranění a navíc jetě kolu.

Do litoměřické Zpravodajské koly SS nepřijmou přece ledaskoho. Pouze skutečně tvrdé chlapy, třebae podle křestních listů jsou to jetě hoi. Je jim devatenáct a dvacet, ale jsou tak tvrdí, e je musili odvolat z výpomocného dozoru nad terezínskými vězni, protoe jejich sadismus byl silný tabák i pro otrlé dozorce z Malé pevnosti. A do této koly mohou být zařazeni jen takoví SS-junkeři, kteří mají v osobním listě značku I. F.  schopní informací. Značka, před kterou mají velitelé vech oddílů respekt. Nebo strach? To spí. Kdopak by také touil po tom, aby měl ve svém mustvu picla?! Navíc odborně koleného.

Maier měl u v tomto oboru jisté zkuenosti. Jetě na frontě, krátce před svým zraněním, udal svého druha z trestního oddílu, nějakého Kurta Roseho, polnímu četníkovi. Četníka Krammera sice roztrhala vzápětí mina, ale seit, kam si udání zapsal, zůstal neporuen v Krammerově motorce. Motorku zřejmě někdo dopravil na velitelství (e to byl sám Kurt Rose, o tom se Maier dověděl teprve v lednu 1956 od svého dozorce ve věznici Stadelheim), tam seit objevili, Kurta Roseho přeloili z trestu do zázemí a on, Maier, se mezitím potácel na pokraji smrti v polním lazaretě. Nakonec se z toho dostal jako kadý zdravý mladý člověk. Po delí rekonvalescenci ho odveleli do Litoměřic, aby se zde odborně vykolil v zpravodajském řemesle.

I tady si počínal stejně horlivě jako na frontě. Velitel Zpravodajské koly SS si ho nemohl vynachválit a předpovídal mu skvělou budoucnost.

Nadelo jaro posledního roku války Na vrbách podél labského břehu se začaly nalévat pupence a Maier si psal deník, Do odřeného seitu v černých deskách vak nevpisuje slova o lásce a mladistvých snech zamilovaných. Sní o vítězství, o genialitě vůdcově, který láká nepřítele na původní německé hranice, aby ho zde rozdrtil novými tajnými zbraněmi. V deníku nevidí střízlivou skutečnost, nahrazuje ji siláckými gesty a romantickými představami.

Maier vůbec miluje silná slova a dramatizuje situace, jejich hrdinou byl nebo měl by být sám. Ohromuje na světnici své kamarády líčením milostných dobrodruství, jako starý kozák vypráví o Polkách, Ruskách i Němkách, které ho samy prosily, aby si k němu mohly jít lehnout. Druzí SS-junkeři naslouchají se zboným obdivem a ani je nenapadne, e si tenhle chlapík vymýlí a e snad nahou enskou jakiv neviděl.

Jeho kamarádi si deníky nepíí, zato vyhledávají litoměřická děvčata a s nimi pak lesní cestičky, lavičky v přítmí a ticho ve vrbinách na břehu řeky.

Ve městě by se jinak mladý člověk ukousal nudou, zdánlivě se nic neděje, třebae Rusové jsou pomalu za vraty. Důstojníci wehrmachtu, vysocí hodnostáři NSDAP a vedoucí správního aparátu se neodvaují věet hlavu, vědí, e jsou hlídáni junkery z SS-Nachrichtenschulle. Obyvatelstvo zalézá při kadém ustnutí a zavírá okna na petlici. Jak německé, tak nepatrný zbytek českého. Jedni ze strachu, co přijde, protoe u vědí, e to přichází, druzí z touhy po dalím ivotě, protoe by bylo nesmyslné dát se minutu před koncem války odstřelit.

Jako tuhle Sepp, dokonce přísluník wehrmachtu. Včera ho pověsili na cvičiti, celá posádka se musela jít na popravu podívat. Přivlékli i Seppovu matku i jeho otce, který byl dokonce v polském taení těce raněn a vyznamenán. A přitom Sepp neudělal nic jiného, ne e řekl u pekaře: Co se, lidi, staráte o peníze, stejně je válka prosraná! Kdopak by si teď ve městě pustil hubu na pacír?

Mladí junkeři ze Zpravodajské koly SS dávali proto přednost avantýrám s děvčaty A vdycky večer, kdy se vraceli ze svých schůzek a z postelí dívek, k nim přili hrozně lacino, Jedli na světnici svůj komisárek a vyprávěli o svých blondýnách, hnědovláskách a brunetách. O válce nechtěl nikdo nic slyet, holky měly teď zelenou.

Devatenáctiletí a dvacetiletí získali v těchto posledních dnech války víc milostných dobrodruství, ne si jich Heinz Maier vysnil. Byl uraen. Přesvědčoval druhé, e v téhle těké chvíli Německa se má myslet na budoucnost říe a ne na děvky.

Rozčiloval se, protoe vem těm zelenáčům, kteří frontu vlastně dosud neviděli, záviděl.

Přinejmením by sis měl najít takovou, která by ti prala prádlo! smáli se mu kamarádi.

Uznal, e tohle není patný nápad, protoe s prádlem měl pořád potíe.

Dodal sí odvahy, sbalil své pinavé koile a trenýrky, přibalil i prací potřeby a vypravil se do kanceláře BdM  Svazu německých dívek.

Rosemarie Davidová se narodila 5. září 1928, take v onen jarní den, kdy seděla za stolem vedoucí skupiny BdM v Litoměřicích, jí bylo estnáct let a pět měsíců.

I ona má nezdravé sny, ale kupodivu nemyslí na vítězství ani na kamny v místní reálce, bloudí v duchu lesem, protoe ji bolí celé tělo jarní únavou. Nebo touhou? To ani ne. Stala se náhodnou milenkou několika junkerů, kteří ji potkali v lese a s úasem shledali, e tohle světlovlasé děvče jim v ničem bránit nebude; ale zprotivili se jí tím svým věčným fňukáním o lásce. To přece Rosemarii nezajímá. Čeká na silného, opravdového mue, který by se aspoň trochu podobal jejímu otci, standartenfiihrerovi zbraní SS.

Jako ostatní německá děvčata i ona se zavěovala do svých hrdinů ze Zpravodajské koly, třebae věděla, e ádní hrdinové nebyli a těko asi budou. eny věděly vdycky o něco víc ne mui. Mui to ostatně věděli také, ale nesměli si to připustit.

Co bude s námi? vzdychala děvčata, kdy bylo i tady slyet vzdálené dunění děl. A jejich hrdinové jim odpovídali: Jen pojď, nestarej se o nic … Sami se také nechtěli o nic starat, děvčatá byla pro ně vrabcem v hrsti, kdeto konečné vítězství? Teď u nebylo ani tím holubem na střee, spí stínem krkavce.

A z děvčat se staly hysterické, předráděné mladé eny, nic přece u nemělo cenu, ádná budoucnost, jen vyhlídka na smrt a bídu, doma rozvrácené rodiny, protoe kadý přísluník NSDAP a někdejí bojovník za odtrení Sudet nervózně přehazoval svou pamě, co kdy komu patného udělal, koho udal, koho odsoudil, co se stane, a se vrátí ten nebo onen z koncentráku, utéci, neutéci, a kam vlastně?

Rosemarie uvaovala stejně. Jakmile jí skončí sluba, rozběhne se do lesa. Ne ovem nazdařbůh, někdo u tam bude na ni čekat. Také ne ádný hrdina, ale aspoň zkuený v těch věcech.

Potom se otevřely dveře a uviděla v nich tíhlého mladíka s runami SS na uniformě a s balíkem pod paí. Udělal několik nejistých kroků.

Já bych… říkali mi… začal nejistě a neobratně se otáčel. Shodil loktem vázu s květinami a Rosemarie se rozesmála.

Nechte to leet, střepy přináejí stěstí. Ostatně budou-lí nás zase bombardovat, tak na jedné váze nezáleí.

Ten chlapec ve stejnokroji SS-fahnenjunkera se jí docela líbil. Divila se, e ho dosud jetě nepotkala. Vy jste tu teprve nedávno? vyzvídala.

Zavrtěl hlavou. U od podzimu … vykoktal.

Tak co bychom mohly pro vás udělat? Trochu přlmhuřovala oči, aby mu lip viděla do obličeje. Byla poněkud krátkozraká, ale nechtěla nosit brýle.

Prádlo, odpověděl klidněji. Rozbitá váza ho pořád mátla. pičkou boty se snail zahrnout střepy pod idli, aby nebyly tak na očích. Četl jsem, e vy děvčata z BdM ..

To jste četl dobře, přikývla. Musíme přece něco dělat pro nae hrdiny … Vy tady nemáte nikoho?

Nikoho, kdo by mi pral prádlo.

Aha. To je smutné. ádné děvče, nic? zasmála se.

Zvedl hlavu: Teď není čas na děvčata.

Ale— mávla rukou, na ty je čas vdycky, člověk si

má na ně udělat čas třeba v boji… Jmenuji se Rosemarie Davidová, představila se mu.

Heinz Fritz Maier, uklonil se.

Přijďte si sem za dva dny. Prádlo bude hotové.

Tedy ve středu?

Tedy ve středu, přikývla.

Mýdlo a práky jsem přibalil, dodal jetě, ale to u jen proto, aby se s ní mohl zdret.

Vy iste jetě asi nebyl v ohni? zeptala se dvojsmyslně a zavinila boky.

Nepochopil. Řekl Jí, e byl. Rozpovídal se, jak na frontě v jedné praivé vesnici, její jméno se nedá ani vyslovit, popravili v pravé poledne sedm ukrajinských partyzánů.

Rozířily se jí oči a začala ho vidět v jiném světle. To opravdu nebyl ádný z těch kluků, kteří nikdy nic nezaili a kteří dokázali tak akorát povalit enskou na mech. Chtěla znát podrobnosti. O tom, jak ten postřelený lezl po zemi jako ába. A ten druhý, jak si drel břicho a tekla mu po prstech krev.

Fabelhaft! zvolala a rychle dýchala. Měla jsem se narodit muem!

Kdyby byl trochu ostřílenějí, mohl ji mít hned teď, v téhle útulné kanceláři, ale této hře jetě nerozuměl.

I ona na to pomyslela, ale pak si enským instinktem uvědomila, e by ho velmi brzy ztratila. Ne, Rosemarie toho chlapce nechtěla ztratit. Ostatně oizena stejně nebude, na lesní stezce ji čeká za hodinu poručík Kranz a k němu do bytu trvá z lesa chůze slabou čtvrt hodinu.

Tak tedy ve středu, rozloučila se rychle. ,,Heil Hitler!

VOLEJTE ČÍSLO 211

Maléroví se Rosemarie nějak zavrtala do hlavy. Sám si přestával rozumět. Ty dvě noci od pondělí do středy se hádal sám se sebou, dokazoval si vemoně, e nějaká láska teď, kdy je vechno německé ohroeno, není na místě. Časně ráno, vichni jetě spali, chodil na ostrou kolní střelnici a proháněl svého walthra PPK, a rozpaloval hlaveň. Zatím si jetě nepřipoutěl monost, e by se Rusové dostali a sem. Hitler, předurčený a chráněný prozřetelností, má jistě svůj plán, jak jim v tom zabránit.

Ne, nepůjde ve středu k ádné Rosemarii, pole do kanceláře BdM kamaráda, aby mu prádlo vyzvedl. Teď v závěrečné fázi vítězného boje bude nutno, aby stál kadý německý mu na svém místě. Ve středu el za Rosemarii.

V kanceláři nebyla. Seděla tam malá černovláska, telefonistka. Zvědavě si ho prohlíela. I té se líbil, ale chápala, e Rosemarie má v tomto lovu přednost. Konečně, Rosemarie byla její nadřízenou a ona nechtěla přijít o své postavení telefonistky. Bylo by přece tak jednoduché poslat ji kopat protitankové příkopy na druhou stranu Labe!

Rosemarie nemohla přijít, řekla. Její otec se vrátil z fronty na krátkou dovolenou ..

Nasupil obočí. Voják a dovolená? A teď? Pokud vím, jsou vechny dovolené zaraeny!

Krátce se zasmála. Snad. Ale zřejmě to neplatí pro vechny Rosemariin qtec je presidentem Vrchního zemského soudu tady v Litoměřicích, poslancem reichstagu a kdoví čím jetě, jestli jste to nevěděl. Nejspí si potřeboval něco nutného zařídit v úřadě.

Trochu ho to zarazilo. To je tedy konec s Rosemarií, napadlo ho Ta by se přece nezahazovala s obyčejným vojákem. Dostal zlost.

No, a? vybuchl podráděně, protoe cítil, e byl nějak podveden. To tedy mám pobíhat po Litoměřicích bez spodního prádla jenom proto, e se její otec přijel podívat za rodinou?

Nebuďte tak zlý, zase se zasmálo děvče. Máte ji zavolat domů!

Mírně zalapal po dechu. Najednou se ho zmocnil pocit méněoennosti. Nikdy by se neodváil podívat se takhle vysoko. Byl přece obyčejný německý občan s trochou vzdělání a s nějakou vojenskou minulostí, pravda, na tu můe být člověk pyný, ale co je to vechno proti hodnostem a postavení jejího otce! V té rodině se s ním přece nebude nikdo bavit!

Uvědomil si, e teď vypadá uboze, protoe černovlasé děvče se pořád chichotalo.

Její číslo? zeptal se odhodlaně.

Volejte dvě stě jedenáct… podala mu sluchátko.

Snail se ze vech sil zachovat klidný hlas. Okamitě ji poznal. Mluvila tie a měkce. Napadlo ho, e mluví právě proto tak tie, aby ji nikdo v domě neslyel.

Promiňte prosím, řekla, ale můj papá se právě …

To u vím, odpověděl a nasadil lehký tón. Jenom mi nejde do hlavy, e i vojentí soudcové dostávají dovolené. Já myslel, e se pořád babrají v zákonech a připravují soudy nad velezrádci.

Ale on je přece voják! řekla Rosemarie a hlas se jí poněkud zatřásl veselím. Nebo jste si snad myslel, e se můj otec schovává před frontou někde u polního soudu?

Naopak! On je— dalí slova pronesla rázně vojáčky  on je SS-standartenführer a velí oddílu pancéřových dělostřelců v divizi Reichsführer SS!

Sakra! uklouzlo mu. Trochu zbledl. Chtěl poloit mlčky sluchátko, ale viml si, e ho černovláska zvědavě pozoruje. To by se tedy pořádně zesměnil i před ní. Tja, vzdychl do sluchátka, to Jste měla říct hned. Nebyl bych prádlo tady nechával.

Vae prádlo bylo vypráno u včera večer, řekla odměřeně. Kdy německé děvče něco slíbí, tak to splní.

Probůh, snad jste je neprala sama?

Proč ne? I nakrobila a vyehlila. Sluebná měla dost své práce. Otec se pokusil zavolat vaeho velitele, aby vám to vysvětlil..

Promiňte, zalapal po dechu a dal sluchátko kousek od ucha.

Jene vá velitel nebyl k dosaení a ke vemu jsem zapomněla vae jméno …

Pochopitelně, přikývl uctivě. Byl u z domova zvyklý, e vichni, kdo v Mnichově něco znamenali, rychle zapomínali jméno Maier, protoe bylo bezvýznamné.

ádné promiňte, odpověděla mu ostře. V tomto případě promiňte vy mně, protoe to byla moje chyba. Omluvit mě můe jen náhlá přítomnost mého otce. jenome teď vám je nemohu přinést. Co kdybyste si sem k nám pro ně zaskočil? Bydlíme na Felíx-Dahnstrasse osm. Poslal bych pro vás vůz, ale papá zrovna někam odjel. Je to k nám hezky daleko …

Vůz! Polekal se. Teď ke konci války, kdy se etří ka dou kapkou benzínu, by pro něj poslala vůz! Vědět o tom kreisleiter NSDAP, mohlo by to oklivě skončit!

Mně dálka nevadí, řekl odhodlaně. Vak mám nohy Tak nashledanou!

Odevzdal zvědavé telefonistce sluchátko. Ihned je zavěsila, co kdyby se tenhle hoch rozpovídal, myslela si a hleděla mu nestydatě do cčí. Ale ne, on se jako slepý hnal ke dveřím.

Vypadá to, jako byste vypil víc, ne snesete?! křikla za ním.

Ano, přitakal, vypil jsem tentokrát víc, ne snesu.

Kdy se octl na návrí, kterému se tehdy říkalo Lauda Anhohe a kde stála jedna vilka hezčí ne druhá, znovu ho přepadly pochybnosti. Konečně se zastavil před kovanými vraty s číslem 8. Kolem obrovská zahrada, pískem vysypaná cesta, exotické keře a plno ovocných stromů. V pozadí vila, o jaké se mu ani nesnilo. To muselo stát prachů, vydechl uctivě.

Nemohl tenkrát tuit, e Rosemariin otec tuhle pravou anglickou vilu nikdy nestavěl, e ji získal teprve 7. května 1942 po úporném dohadování s Berlínem, kdy její původní majitel zahynul v plynové komoře v Birkenau. Vilu i se zahradou odhadli na 225 tisíc marek. Ale doktor Herbert David by ze svých normálních příjmů nemohl naetřit ani tuto sumu. Stačilo vak prodat několik vzácných perků ze zabaveného idovského majetku …

Maier se nejistě zadíval na boty a setřel z nich prach! kapesníkem. Byl pořád jetě synem mnichovského obchodníčka, který měl vdycky vysoko do labu.

Párkrát přelápl a konečně se odváil stisknout knoflík zvonku. Teď u byl rozhodnut, e vsadí vechno na jednu kartu, Sebevědomě vysunul bradu kupředu.

Sluebná  mohlo jí být dvacet  v příli krátké a příli úzké sukničce, odhalující spí ne zahalující, ho mlčky pozvala do přijímacího pokoje.

Byl to první přijímací pokoj, do něho byl vůbec kdy uveden.

,,Sedněte si, prosím, slečna Rosemarie přijde za chvíli.

Neodvaoval se usednout. Sluebná zmizela jako duch a on zůstal v té nádherné místnosti docela sám. Dotkl se kůí potaených klubovek a lehce rýpl do kůe nehtem a váně se polekal, kdy po nehtu zůstala světlejí stopa. Pak se teprve posadil na okraj opěradla klubovky, jako si sedá chudý příbuzný na návtěvě u bohatého strýce.

Náhle se objevila Rosemarie. Neviml si ani, jaké má aty, jenom se mu cosi bělalo před očima. Spatřil, jak svírá pod paí jeho oklivý balíček.

Dobrý den… slečno Rosemarie, pozdravil. Jetě přede dvěma dny ji povaoval za obyčejnou kamarádku z BdM a tykal jí. Teď to nelo.

Vycítila jeho rozpaky a zachtělo se jí jetě je zvětit.

Ráda bych vás seznámila s matkou …

Zakoktal, e by ho to velmi potěilo, e by ho ani ve snu nenapadlo obtěovat milostivou paní a její slečnu dceru s nějakým pinavým prádlem. Kdyby byl býval tuil… kdyby byl věděl.., jenom nech mu to obě dámy nemají za zlé.

Cítil, jak dobře se to děvče jeho rozpaky baví.

Mama! zavolala Rosemarie.

Vela vysoká a tíhlá ena, blízko ke čtyřicítce.

Rosemarie ho představila.

Cosi zabreptal, ale Gretl Davidová jako by ho ani neslyela. Přistoupila k oknu a zamyleně hleděla na město, které leelo před ní jako na dlani. Najednou se zasmála, ale

v tom smíchu zaznělo cosi křeěovitého. Otočila hlavu.

Můete zase klidně nosit své prádlo, řekla a podala mu ruku. Odela jako duchem nepřítomna.

Rosemarie ho doprovodila a ke bráně.

Ptala jsem se matky, zda by souhlasila, kdybych vás pozvala některou neděli odpoledne na návtěvu. Myslím, ne-máte-li náhodou nedělní odpoledne zadané?

Ne, nemá. Znovu jí poděkoval za prádlo a za nečekané pozvání.

Budu astný, kdy mi dovolíte, abych přiel, řekl.

Díval se přitom na nádherně tepaná měděná vrata a snail se obrnit jejich chladem.

NA POKRAJI KONCE

Byla poslední dubnová neděle roku 1945 a on se odpoledne vypravil na svou první návtěvu k rodině doktora Davida. Slunce pálilo jako uprostřed léta, z liduprázdných ulic vanul strach a očekávání toho nejhorího. Občas zahřmělo, snad to skutečně byla první jarní bouřka, ale při zahřmění kadý obrátil mimoděk obličej k východu.

Přibliuje se to, eptali si obyvatelé Litoměřic.

Heinz doel pomalu k výstavní vile a sluebná ho u bez ohláení uvedla. Zdálo se mu, e i ta se nějak uklíbla. Musím se zeptat, jestli to není Čeka, napadlo ho. Ale hned se tomu nápadu vysmál, uvědomil si, e to u i s ním začíná být zlé, protoe vude vidí straáky.

Ve dveřích salónu se zarazil. V koených klubovkách seděly dvě staré dámy. Jak se později dozvěděl, jedna z nich, celá v černém, byla Rosemariina babička paní Margaretta Schaureková, která přila navtívit svou dceru  paní Gretl Davidovou. Druhá byla matka Herberta Davida a jmenovala se Gisela Davidová. Rosemariina matka zvedla trochu hlavu a pokusila se o nějaký úsměv, ale nepodařilo se jí to.

Jenom Rosemarie se mlčky usmívala.

Okna i dveře byly pečlivě zavřeny. Snad proto, aby strach, který obcházel město a u vnikal do jeho ulic a domů, se nemohl dostat a sem. Jene bylo málo platné před strachem zavírat: u tu byl, seděl vem přítomným v zátylku. Jedině Rosemarie a Heinz Maier si jeho přítomnost nepřipoutěli.

Starí eny seděly a mlčely. Naslouchaly vzdálenému dunění a zdálo se, e se při kadém zahřmění viditelně zachvěly. Pohlíely na Malera, jako hy se obávaly, e teď, v tomhle okamiku, otevře ústa a řekne jim, co nechtěly, a přece chtěly vědět  kolik kilometrů je vzdálena fronta.

Byl jste na frontě? zeptala se Gretl Davidová.

Přikývl.

To je dobře, e jste u byl na frontě, řekla neslyně A byl jste zraněn?

Ano. Hlava a noha.

A zase ticho a mlčení. Podávala se káva, jenom ličky cinkaly, jak naráely na álky z míeňského porcelánu. e ny míchaly mechanicky kávu. Pravou kávu. Konečně paní Schaureková otevřela, ústa, v nich měla patně a neodbor* ně udělaný chrup. Vypadáte velice mladě, zailala.

Polekal se, protoe jí nerozuměl. Jak, prosím?

Babička Schaureková u neodpověděla.

e vypadá mladě, řekla Rosemarie a náhle se začervenala. Uvědomila si náhlý přechod k tykání. Bázlivě se podívala na svou matku a ta zase na starou paní. Stát se to v této rodině jetě před rokem, bylo by z toho těké faux-pas. Ale teď si toho ádná z matek nevimla. Míchaly ličkou kávu, která u dávno vystydla.

Děti, dvanáctiletý Herbert a čtyřletý Dietbert, seděly posluně a nepřirozeně tie u babičky. Vlastně to ani nebyly děti. Nastrojené loutky, které dobře věděly, co se ve společnosti smí a co ne.

Heinz Maier v nich viděl záchranu. Snail se být veselý.

Tak jakou má ty funkci? obrátil se na dvanáctiletého.

Zástupce vedoucího kolního oddílu Hitlerjugendl odpověděl Herbert vzpřímeně, jako by podával hláení.

Těká sluba?

Těká, přikývl hoch a ani trochu se nepousmál. Ale vy jste měl těí, kdy jste byl na frontě. I já půjdu brzo na frontu. U se těím.

A pak u skutečně nebylo o čem hovořit.

Maier se plae rozhlíel. Strach přicházel a k němu. Na psacím stole uviděl zasklenou fotografií obrýleného mue v důstojnické uniformě SS. Patrně Rosemariin otec, domyslel se. Hned vedle trůnila masívní bronzová mísa slunovratů, v ní často hořívaly plameny na oslavu nějakého vítězství. Teď byl její vnitřek zčernalý a bylo vidět, e u v ní dávno nikdo ádný plamen nézaehl.

Maier se rozloučil.

Obě staré eny kývly se zřetelnou úlevou hlavou. Gott sei Dank, on nemluvil o frontě!

Rosemariina matka mu podala ruku. Řekla:

,,Budete-li mít zase trochu volného času, zaskočte si k nám.

Rosemarie ho zavedla jetě do dětského pokoje, kde si hrála její malá sestřička.

To je Heidemarie. Je rok stará, řekla mu.

Maier si s malými dětmi rozuměl, měl je skutečně rád Vzal Heidemarii do náruče, pak ji zvedl vysoko nad hlavu a zatočil se s ní kolem dokola.

Dítě se hlasitě smálo.

Vlastně to byl první smích, který Maier v tom domě slyel.

Neděle 8. května 1945. Bezvětří, na modré obloze ani mráček. A vude nezvyklé ticho. Litoměřičtí zvedali překvapené hlavy: e by se fronta zastavila?

Maier čekal na Rosemarii před reálkou. Neběela mu vstříc, jak to dělávala, la váně a v jejím obličeji bylo cosi tragického. Stiskla mu křečovitě ruku a místo polibku pronesla naléhavě:

Musí jít k nám. Chce s tebou mluvit matka.

Sotva dořekla, zaduněla někde v dálce děla. Ne v dálce To u bylo docela blízko. li zavěeni do sebe, ulice se hemily lidmi, někdo táhl dětský kočárek a v něm měl naloeny ty nejpotřebnějí věci; na vozíčku, který a dosud slouil ke sváení trávy, se vrily peřiny a na nich seděla stará plačící babka, křičela na celé kolo, e nechce jít pryč, aby ji tu Anna nechala, e ona přece nikomu nic neudělala, ale mladá holka s drzýma očima, Anna, se na ni rozkřikla, e ádný Němec nesmí dobrovolně padnout bolevikům do rukou.

Maier ji poznal. Byla to černovlasá telefonistka z BdM. Potkal jetě několik známých funkcionářů a vysokých úředníků a zdálo se mu, e se vichni plouili při zdech jako zločinci.

Fronta nebyla odtud vzdálena ani sto kilometrů.

Chtěl v zahradě jetě políbit Rosemarii, ale ta se mu vyvinula z náruče. Musí si pospíit. Je to důleité.

Dneska u je důleité jen to, e tě mám rád.

Odstrčila ho od sebe a zle se na něj podívala. My dva teď nemáme právo … Povolily jí nervy. Rozběhla se a měl co dělat, aby ji dohonil. Nemáme právo, křičela. Nemáme právo…

Nechápal, co se děje.

Rodina se snad konečně rozhodla pro útěk? Dobrá, s tím by plně souhlasil, vak u je také nejvyí čas. Ale proč tedy takový křik a nářek? Je Rosemarii líto majetku? Zarazil se. Kdyby ano, nezazlíval by jí to. Straně teď nenáviděl Rusy, kadé dalí zadunění mu ohlaovalo: blázne, stejně se do toho domu nikdy nenastěhuje, co nevidět se sem vrátí id, jestli je jetě naivu, a ty vechno ztratíl

Pomalu doli k salónku. Ve dveřích se zarazil.

Gretl Davidová stála ve smutku u psacího stolu svého mue. Její obličej přímo svítil bělostí. Zhubeněla v posledních dnech, vechno na ní zepičatělo, nos, ústa, brada.

Nevnímala jeho přítomnost. Ohlédl se. Rosemarie stála dosud za ním; měla prst na ústech a pokynula mu, aby veel dovnitř. Nikdo nepromluvil.

Zdráhavé vstoupil. Rosemarie zůstala v předsíni.

Ani se neodváil pozdravit, protoe měl strach, e by paní Davidovou polekal. Drela v obou rukou fotografii svého mue, byla do ní zahleděna, pak vztáhla ruce i s fotografií proti obrazu, který visel na zdi za stolem. Přes celou íři ftihrerova portrétu se táhla černá smuteční páska.

Potřásla hlavou. Toto byla neskutečná vidina. Na okamik zapochyboval o duevním zdraví paní Davidové. Jestlie se rozhodla pro útěk, není přece nutno jednat tak teatrálněl Ah ovem, majetek. Majetku je koda.

Věděla o něm, e je tady, za jejími zády. Teď se pomalu obrátila. Dobře, e jste přiel, řekla dutě. Něco vám chci říct.

Mlčky přikývl. Neodváil se usednout a ona ho k tomu ani nevybídla.

Dnes je estého května devatenáct set čtyřicet pět, řekla slavnostně. Dnes jsou narozeniny mého manela. Toti, chci říct, dnes by slavil své narozeniny—

Polekal se: Máte patné zprávy, milostivá paní?

Zavrtěla hlavou: Nemám ádné zprávy. Je mrtev. Vím to. To mi stačí. Řekl mi to dnes v noci.

Maier vzdychl a polekaně se opět obrátil ke dveřím, ale Rosemarie za ním nestála. Cosi straného se stalo nebo stane v tomto domě. To cítil.

Musím s vámi mluvit, protoe jsem přesvědčena, e milujete Rosemarii.

Neveděl, co by k tomu řekl, ale ona nečekala odpověď.

Jenome vy ji nesmíte milovat. Nesmíte to Rosemarii dělat těké …

Vzrueně se jí zadíval do obličeje. Co chce vlastně? Je-li pravda, e SS-standartenführer zemřel, pak budou na útěku potřebovat ochranu. Proč se jí zříká? Nebo je bude doprovázet někdo jiný? Viděl, jak se jí zachvívá obličej a jak se jí chvěje fotografie v ruce.

To znamená, zakoktal se, e se s Rosemarií u nesmím vidět?

Hned neodpověděla. Postavila fotografii zpátky na stůl, la k oknu a zadívala se do zahrady.

Slyel její hlas, ale nevěřil tomu, co řekla.

Můj mu by měl dnes slavit své pětačtyřicátiny … My  ne odjel  jsme se rozhodli… teď zazněl její hlas docela studeně a odhodlaně,  … ano, rozhodli, e uděláme konec. Opět se odmlčela. U se dokázala opanovat.

V březnu jsem ho navtívila v Praze, měl tam jakési úřední jednání. Smluvili jsme se, e ani jeden člen rodiny nesmí padnout do rukou nepřítele. Slíbila jsem mu, e se na mě můe spolehnout. Nedávno v Lovosicích, kdy se vracel z dovolené, jsem mu to slíbila znovu.

Vy chcete ..polekal se.

Ano. Já chci! Opět se zahleděla na fotografii svého mue. Obě matky jsou s tím srozuměny. Nemá cenu ít dál, kdy oni neijí, ukázala na snímky manela a Hitlera.

Otřásl se. Chopil se poslední naděje. Nemůete přece z nějakého snu soudit, e je vá manel mrtvý!

Prostě to vím.

Těce přikývl. I kdy..zaváhal, potom, proč děti?

Děti musí jít vdycky ve lépějích svých rodičů. Ostatně jsou to děti mue, který celý svůj ivot zasvětil svému národu, velkoněmecké říi a přísahal věrnost vůdci Adolfu Hitlerovi a za hrob!

Uasl. Potom tedy … Rosemarie to vechno věděla? U kdy jsme spolu začali chodit?

Gretl Davidová přisvědčila. Včera se mě ptala, smí-11 vám to říct. Rozhodla jsem se, e vám to řeknu sama. Nemůete s ní dál chodit, protoe vy si půjdete svou cestou. My zemřeme. Rosemarie brzy nebude ít. Neztěujte jí to … jenom jí to neztěujte.

Poslední větu opakovala docela tie a Maier vycítil, e je na konci svých sil.

Celý den hledal východisko, přemýlel, jak je odradit od toho hrozného úmyslu. Marně. Teprve druhého dne večer se rozhodl poádat o pomoc zástupce velitele litoměřické posádky nadporučíka Marschauera, o něm se dověděl, e patřil k nejbliím přátelům doktora Davida.

KAPITOLA OSMÁ

Útěk před strachem

ťProto jisti budou ovoce skutků svých, a radami svými nasyceni budou.Ť Přísloví, 1, 30

Nadporučík Marschauer zazátkoval rychle láhev a strčil ji do zásuvky psacího stolu; zdálo se mu, e někdo klepe na dveře. Vstupte! křikl a poněkud se napřímil v křesle.

Veel tíhlý mladík v uniformě přísluníka zbraní SS, srazil podpatky a se vztyčenou pravicí se představil:

SS-fahnenjunker Heinz Maier, frekventant Nachrichtenschulle, pane nadporučíku.

Přejete si?

Přicházím se svolením velitele koly a rád bych vás poprosil o jistou laskavost..zrozpačitěl, nevěděl, jak dál.

Mluvte, mám málo času, řekl důstojník wehrmachtu přísně.

Jde toti o mé děvče … snoubenku ..koktal Maier.

Člověče! S čím to na mě lezete?! U jen to mi scházelo, abych se staral o děvky posluchačů Zpravodajské koly! Teď, kdy je v plném proudu evakuace města…

To není děvka, pane nadporučíku, vzepřel se náhle Maier. Rosemarie je dcera soudního presidenta doktora Davida!

Marschauer se zarazil. V prvním okamiku chtěl vyletět a setřít tohohle fahnenjunkera, ale pak si uvědomil, o koho vlastně jde.

To je něco jiného. Pro dceru svého dobrého kamaráda a zaslouilého funkcionáře udělám vechno, co je v mých silách. Nadporučíkův hlas zní vlídně, téměř dobrosrdečně.

Maier se jetě víc naponuje a pak vysype, proč přiel.

Ale to je nesmysl, vydechne nadporučík a těce dosedne. Celá rodina chce spáchat sebevradu?! Vyloučeno! Musíme je zachránit stůj co stůj! dodá pak odhodlaněji.

Právě proto jsem za vámi přiel, pane nadporučíku.

Máte nějaký plán? A nestůjte tam, posaďte se tady ko stolu.

Esesman pokročí, ale zůstane stát.

Vím, e mají v garái auto, velkou kodovku, v pojízdném stavu. Potřebuju benzín a cestovní rozkaz. Pak budu moct odvézt rodinu do bezpečí.

Kam chcete jet?

Do Mnichova, ke svým rodičům.

Tam u jsou Američani… výborně, Maiere. Jste statečný Němec!

Nadporučík se na váného mladíka usmál, přivolal telefonem slubu a nařídil, aby vystavili Maierovi poukázku na osmdesát litrů benzínu z vojenského skladu a příkaz ke sluební jízdě.

Maier sloil dokumenty do náprsní kapsy blůzy, znovu cvakl podpatky a napřáhl pravici k pozdravu, jako by neviděl, e mu nadporučík podává ruku.

Tak astnou cestu, Maiere. A a se pak shledáte se svým přítím tchánem, nezapomeňte ho ode mě pozdravovat.

Vyřídím, pane nadporučíku. Heil..esesman zaváhal, pak řekl pevně: Heil Donitzl

Schopný mladík, potřásl uznale hlavou nadporučík, kdy za Maierem zapadly dveře. Pak zvedl sluchátko a vytočil popaměti číslo.

Dobrý večer, milostivá, rád bych se vás na něco zeptal. Tady Marschauer.

Prosím, pane nadporučíku. Hlas zněl studeně, neosobně. Máte u sbalena zavazadla?

Ne. A ani nemám v úmyslu. Celá rodina zůstane tady. To nemyslíte váně. Rusové tu mohou být kadým dnem. Nesmíte jim padnout za ádnou cenu do rukou.

Nebojte se, ivé nás nedostanou! Hlas teď ztvrdl, zní a fanaticky odhodlaně.

Herbert, vá pan manel, by s takovým řeením nesouhlasil, milostivá paní, říká nadporučík téměř prosebně.

Naopak, bude to v souladu s jeho rozhodnutím. Hlas se na chvíli odmlčí, a kdy se znovu ozve, nepatrně se chvěje. Můj mu je u od včerejka mrtvý.

Jake? Je přece se svou jednotkou někde v Rakousku! Jak můete tak rychle vědět, e padl v boji?

Nepadl. Zemřel jako čestný Němec. Následoval příkladu vůdce …

Máte o tom nějaký důkaz, úřední zprávu nebo tak …? Ne, ale jsem o tom vnitřně přesvědčena.

Tedy pouhá domněnka?

Víc ne domněnka. Jistota. Dali jsme si takovou úmluvu.

A Herbert Ji splnil, o tom nelze pochybovat. Teď je řada

na nás!

Nadporučík se stále jetě nevzdává, hledá slova, kterými by zvrátil její hrozný záměr. Uznávám, milostivá, e je povinností kadého německého vojáka, kadého nacionálně smýlejícího Němce vyhnout se bolevickému teroru, ale … jsou tu jetě Američani, dentlmeni. Musím vám toti důvěrně prozradit, e jsem dostal ze tábu armádní skupiny ťMitteŤ tajný rozkaz marála Schornera, aby se vechny ozbrojené jednotky v českém prostoru probily na západ do amerického zajetí. Je to v souhlasu s pokyny vůdcova nástupce admirála Ddnitze. Stejný rozkaz vydali Rendulic v Rakousku á Kesselring v Bavorsku. Nepochybuji, e o rozkazu ví také Herbert a jako disciplinovaný voják jej splní..

Říkáte rozkaz, pane nadporučíku..Hlas se teď chvěje nejistotou a na chvíli se odmlčí. Moná e máte pravdu. Pokusím se tedy … Co mi navrhujete?

Marschauer si s úlevou oddechl.

Pokud vím, máte vlastní vůz, to vám usnadní odjezd. Maier u má instrukce … ano, před chvílí odtud odeel. Také benzín obstará on, vechno je zařízeno. Připravte se ihned na cestu, za svítání vyrazíte. Teď v noci by to bylo nebezpečné, co nevidět začne přesun naich jednotek a přísluníků zbraní SS. Pravda, odjídíte mezi posledními, ale nic není ztraceno. Ověřil jsem si, e Maier je dobrý řidič, má zkuenosti z fronty, důvěřujte mu. Ten dokáe vechno! Má rozkaz dopravit vás bezpečně do Mnichova … A kdyby se cestou přece jen vyskytla nějaká překáka, něco nepředvídaného, přečkáte nejhorí někde na venkově, třeba u svého známého. Máte někoho takového na ústupové trase Litoměřice  Otěk  Kravaře  Doksy?

Myslím e ano. V Blíevedlech učitele Albrechta ..

Pak je vechno v pořádku.

Začnu tedy balit ..

Dobrou noc, paní Gretl. A mnoho těstí!

Nadporučík zavěsil Povytáhl zásuvku, ale dřív ne mohl sáhnout po lahvi, ozvala se silná detonace a rozdrnčela okenní tabulky Překvapeně zvedl hlavu. Zvuk výbuchů při cházel od západní strany Napadlo ho, e jednotky SS vyhodily most přes Labe, jak zněl důvěrný rozkaz posádkového velitele plukovníka Sperlicha.

Most byl u několik dní podminován, stejně jako podzemní továrna na raketové střely VI a V2 v oputěném dolu

Richard pod Radobýlem. Zpočátku most střeily hlídky wehrmachtu, ale včera Jej náhle obsadily útvary Zpravodajské koly SS. Spolu s 25 přísluníky SS-sonderkomanda B-5, profesionálními vrahy, kontrolují vechny důleité strategické pozice v městě. Obergruppenführer Ludvík Vladař, velitel místních Jednotek SS, landrát Paul llling a krajský vedoucí NSDAP Hobelt svorně prohlásili, e raději zničí sehe i město, ne by měli sloit zbraně do rukou Čechů nebo boleviků. Teď tedy most, jediná přístupová trasa od Terezína a od západní strany vůbec, vyletěl do povětří. To je dobré, pomyslil si spokojeně nadporučík Marschauer, jinak by posádka neměla naději a padla by do ruského zajetí. V Litoměřicích zůstalo sotva 2000 vojáků wehrmachtu, větinou Rakuanů. Část obrněné brigády dal marál Schörner přesunout ku Praze, kde prý vypuklo povstání …

Nadporučík zaklel. Vechno se to hroutí Nemá cenu dál vzdorovat, kdyby mělo být po jeho, raději by se hleděl dohodnout s Čechy, s tím jejich ilegálním orgánem. Také pobočník velitele major Schneider se přiklání ke kapitulaci, dokonce u navázal s českými zástupci první kontakty Hlavně aby se jednání neprotahovala a posádka mohla opustit město dříve, ne bude obsazeno Rusv Marschauer chvíli naslouchal vzdálenému dunění, pak prudce vyskočil a běel k oknu. Tohle jsou přece docela jiné výbuchy! To nemohl být most! Cvičené ucho frontového vojáka bezpečně zaregistrovalo salvy tankových děl a prudkou minometnou palbu. Katue! e by u byli tak blízko?

Vyndal ze stolu láhev, pořádně si upil a pak vytočil číslo svého velitele. Teď nesmějí ztrácet ani minutu . .

Telefon dlouho vyzváněl, teprve po chvíli se ozvala sluba Pan plukovník Sperlich odeel před pěti minutami z kanceláře.

Nevíte kam?

Domů  balit zavazadla Mám něco zařídit?

Nadporučík Marschauer pratil vztekle sluchátkem a znovu přiloil láhev k ústům.

Maiera probudily tři údery na věi biskupského kostela Nebo spí ticho, které náhle dolehlo na město A do této chvíle se otřásalo rachotem tanků a těkých vojenských vozidel. Ocelové housenky rvalv dlaební kost ky a úplně přehluily dupot okovaných bot i řev motorů.

třeskot výstřelů, úsečné povely a nadávky vojáků a eses-manú, pokřikování a nářek civilních opozdilců, kteří odkládali útěk na poslední chvíli, protoe zoufale věřili, e se stane zázrak a Německo přece Jenom zvítězí. Teď, kdy utíká i posádka wehrmachtu, armáda kdysi tak snadno vítězící, pozbyli i zbytek víry v reim, s ním svázali své ivoty. Noc chaosu a beznaděje.

Noc ze 7. na 8. květen 1945.

Heinz Fritz Maier z ní nic neslyel. A teď to ticho.

Slyet ticho Je otřesný záitek. Takhle to znal u z fronty: bombardování, katue, děla, země se rozestupuje, před měsícem mrtví a zahrabaní letí vzhůru, lebky, z nich visí cáry hnědé kůe, macerované, páchnoucí kusy těla padají zpátky na ivé, v tom vem řevu, sykotu a práskání Červené, fialové a modré ohně, ale najednou ticho.

Ticho, z něho Je mono zeílet.

Poodhrnul zatemňovací roletu, venku byla jetě tma. Rychle se navlékl do uniformy, zpod kovové pryčny vytáhl kufřík, naházel do něho to nejnutnějí, vechno dělal popaměti, teprve na horní poličku kovové skříně si posvítil baterkou. Chvíli rozmýlel, má-li vzít i svůj deník, který si začal psát u cestou na východní bojitě, nakonec zmizel v kufru i starý odřený seit v černých deskách. Třeba se bude Jednou k něčemu hodit…

Jestli potřebuje pistoli, Heinzi, půjčím ti svoji, ozval se z vedlejí postele Maierův spolubydlící. Večer se z ní zastřelil Leo.

Nejsem zbabělec, řekl pohrdavě Maier. Ostatně v pouzdře má vlastní zbraň, pečlivě namazaného walthra PPK. Ale z té se střílelo a bude střílet pouze na nepřátele říe, copak to Kurzbein nechápe? Něco ho napadlo. Posly, Leo měl připravený civil. Neví, kam se poděl?

Kurzbein vytáhl zpod matrace zmuchlané manestrové sako. To je vechno, co po něm zbylo.

Díky, zamumlal Maier a nacpal sako do kufru.

Beze slova rozloučení vyběhl z ubikace.

Ve vile na Dahnově ulici číslo 8 u na něho čekali.

V řídnoucí tmě připadal Maierovi osamělý dům na návrí Jako obrovský lodní vrak, který se jedině zázrakem drí jetě nad hladinou.

Otevřela mu Rosemarie, pohublá a s temnými kruhy pod očima. Dovnitř neel, řekl jí o klíček od garáe.

Vycouval s vozem na ulici a rozjel se k vojenskému skladu pro benzín. Natankoval plnou nádr a tři rezervní kanystry a spěchal zpátky, aby pomohl enám s balením.

A na paní Gretl Davidovou, která v manelově pracovně ničila soudcův soukromý archív, byla u celá rodina pohromadě. Seděli v salónku, paní Margaretta Schaureková celá v černém, stará Gisela Davidová měla na sobě edé aty a kolem krku tlustou álu. Jenom Rosemarie a její dva mladí bratři byli oblečeni v modrých trapáčních atech a obuti do bot s nízkými podpatky. Malá Heidemarie spala jetě v kočárku.

Maier zkontroloval vechna zavazadla, vyházel z nich nepotřebné atstvo, které tam nastrkaly obě babičky. Do svého a Rosemariina kufříku uloil vechny cennosti.

Cennosti, to znamenalo zlato, skvosty, rodinné perky, dolary, není Jich moc, ale zaplapánbůh za ně, uvaoval chladně, ty platí vude, hlavně u Američanů …

Sotva vkročila do dveří Gretl Davidová v tmavém kostýmu, rozpoutalo se venku peklo. Vzduch, rozvlněný dunivou kanonádou, naráel do okenních tabulek, zdálo se, e se otřásá celý dům.

Nai? zeptala se nejistě paní Schaureková.

Ne, Rusové. Střílejí někde blízko… Nejvyí čas, abychom vyrazili, řekl velitelsky

Rosemarie se zvedla první a chopila se svého zavazadla.

Je to zbytečné, Rosel, snaila se Ji zadret matka. Neutečeme jim, zůstaneme tady!

Mami, musíme odjet, musíme! vzepřela se dívka. Probijeme se k Američanům, e, Heinzi?

Tvůj otec si přál, abychom zůstali, trvala opět na svém Gretl Davidová.

Ne, ne! křičela dívka téměř hystericky.

Rosemarie! okřikla ji matka ostře.

Maier poslouchal celý zoufalý. Jak je pohnout k odchodu?

Pak se ozvala babička Schaureková. Tichým, nezvučným hlasem pokárala vlastní dceru: Nech ji, Gretl, je mladá. Snad má pravdu… Měli bychom jet.

Maier vydechl. Vděčně pohlédl na starou paní a rozběhl se i s Rosemarií k vratům garáe. Kufříky strčil pod sedadlo pro řidiče a usedl k volantu. Startér vozu nefungoval, začal natáčet motor ručně. Za chvíli měl dlaně samý puchýř.

Co kdy nenaskočí? zeptala se Rosemarie s obavou.

Musí!

A co kdy ne?

Pak půjdeme pěky! odsekl. Narovnal trochu hřbet a ukázal startovací klikou k ulici, kde se v ranním rozbřesku míhaly za plotem přízraky s ranci, ranečky a kárkami. Jako tamti!

Zarazila se. ádná z babiček neujde ani pár kilometrů. Trhl nervózně rameny a obrátil se k ní.

Pak  zaváhal, pak půjdeme třeba sami.

Svěsila hlavu, jakoby na souhlas.

Konečně motor naskočil, ale ne se vichni usadili a uloili taky a kufry, bylo skoro pět hodin. Ale ani teď nemohl jet Maier přímo na výpadovou silnici, musel jetě dolů do města, kde bydlela babička Schaureková, která si teprve teď vzpomněla na jakési práky a spoustu dalích věcí, je musela mít s sebou.

Utíkáme na poslední chvíli, zabručel.

Je strané, e vůbec musíme utíkat, zaeptala Rosemarie. Na tuhle noc nikdy nezapomenu.

Proto musíme ít! řekl odhodlaně. Abychom jim to jednou vrátili. Nemá cenu umírat bez odvety.

Zasvítily jí oči jako kočce. My se jednou vrátíme! řekla tvrdě.

Dunění fronty znělo hrozivě blízko.

Maier hnal motor vozu na nejvyí obrátky, vjíděl ná výpadovou silnici, která se hned za městem stáčela k severovýchodu na Českou Lípu. Vedla přes Trnovany, Libě-ice, Otěk a Lukov do Kravař. Teprve tam Maier uhne ná Doksy a dál k Labi. Ostatní silnice byly vyhrazeny armádě, která se a dosud snaila ustupovat důstojně a spořádaně. Ted vak prchala ve spěchu, po celé ířce vozovky, take Maier byl rád, e ho nerozdrtil těký tank, který se valil jako bouře úzkou ulicí. Oddychl si, kdy nechal město za sebou.

Kousek za Litoměřicemi začala silnice stoupat, péra sténala. ale motor pracoval spolehlivě. Před Liběicemi dohonili konec uprchlického řetězu. Vmísili se dovnitř, ale nikdo jim nechtěl uvolnit cestu. Stáli dlouhé minuty, půlhodiny, snad i víc, ne se hnuli kupředu. Po sto metrech musel zastavit znovu. Tentokrát na hodinu Pak se odkudsi vynořil černý, otevřený horch, stál v něm Obersturmführer SS a mával pistolí na lidi, kteří se nechtěli uhnout. Pustili ho a hned za něj se vmáčkla černá kodovka  Maier

byl opravdu dobrý řidič. Jenom takto se dalo postupovat, protoe lidé byli rozezleni, zničeni zimou a ztrátou veho majetku, rozdrceni strachem. Jejich zlost se jenom stupňovala, kdy viděli projídět kolem někoho z důstojníků.

My nechtěli válku! křičela za nimi nějaká ena, zvedla kámen a chtěla ho hodit za autem. To vy! To vy! stále křičela a hrozila pěstí.

A zase u to nelo dál.

Černý horch s rozhánějícím se esesákem jim ujel a oni museli hodiny a hodiny se kus po kuse dostávat kupředu, zastavovat se spolu s ostatními, kdy nějaký neika někde daleko vpředu převrátil vůz napříč silnice Proud uprchlíků na ústupové trase z Litoměřic na Kravaře a Doksy se u druhý den podobal řece, do které se vlévají jiné říčky. Přicházeli po kadé polní cesto, po vech pěinách, proud houstl a rozléval se do ířky, protoe u nestačila silnice Pěím a bez zavazadel to bylo jedno. Ti li po polích a přes lesy.

Maier byl odkázán jenom na silnici.

Z obou stran ji vroubí vestky a trnkové keře, z nalitých pupenů vyráejí listy a tu a tam bílé kvítky, ale Maiera zajímají jen pohozené rance a kufry, rozbitá jízdní kola a převrácené káry; jsou jich plné karpy. Před Útěkem spatřil černého horcha znovu. Leel v příkopě koly vzhůru a zpod rozbité karosérie vyčnívala do cesty ruka v uniformě. Prsty dosud drely pistoli.

Lidé klopýtají přes ruku, lapou na ni, musela být mnohokrát zpřelámána, leela na cestě jako hadr. Nikdo se nepokusil zvednout pistoli, vědělo se, e Rusové postaví kadého ke zdi, u koho najdou zbraň.

Zastřelil se, zaeptala Gretl Davidová.

Ale ne, zavrtěl hlavou Maier. Znovu viděl ten rozhněvaný, zsinalý obličej před sebou Zřejmě mu nechtěli uhnout z cesty, tak po někom vystřelil. Ti tady ho roztrhali, chátra!

Teď vidím, e Herbert udělal správně, kdy se nechtěl doít takového konce, řekla Gretl Davidová. Seděla vpředu vedle Davida a Rosemarie.

Maier neodpověděl, musel se soustředit na jízdu. V duchu vak s Davidovou nesouhlasil. Sebevradu pokládal za projev slabosti, neslučitelný s jeho představou přísluníka herren-volku, německého nadčlověka Proto také skálopevně věřil, e Hitler padl v boji, Rovně Davidovu sebevradu si vůbec nepřipoutěl jako moné východisko. A pokud jde o chátru,

o ní se tak pohrdavě vyjádřil, byl jetě příli mlád, aby věděl, e třeba nejeden z těch, kdo utloukli před chvílí esesáckého důstojníka, rozbíjel v létě 1938 okna na českých úřadech, mlátil české spoluobčany v přesvědčení, e tím uspíí připojení Sudet k německé říi. Teď, kdy se vechno zhroutilo, začali najednou obracet a hledat viníky …

Poledne je zastihlo v Lukově, vesnici vzdálené od Litoměřic nejvý dvaadvacet kilometrů. Za normálních okolností by jim cesta sem trvala autem asi čtyřicet minut. A oni u jedou od pěti ráno!

Maier úzkostně pohlédl na hodinky.

Velká ručička překročila dvanáctku.

Nikdo z uprchlíků v té chvíli netuil, e daleko odtud, v berlínském předmětí Karlshorstu, podepisují právě Ďonit-zovi zplnomocněné! Keitel, Friedeburg a Stumff v hlavním stanu sovětských vojsk dohodu o úplné a bezpodmínečné kapitulaci německé branné moci na pevnině, na moři i ve vzduchu…

A kdyby to někdo i tuil, stejně by ho to nevzruilo. Vechny teď pohání jediná mylenka: jak přeít?

Z chumlu uprchlíků se prodrala k dvířkám černé kodovky starí ena s děckem v náručí.

Vezměte ho s sebou, ječela zoufale, u dál nemůu, a aspoň on zůstane naivu . .

Maier prudce otevřel dvířka vozu, ena nárazem zavrávorala a upadla, dítě jí vyklouzlo z rukou, vykřiklo a zůstalo nehybně leet.

Ty vrahu! Ty vrahu! vykřikla ena jako nepříčetná a plivla na sklo dvířek.

Maier se rozhodne řeit i tuhle situaci po svém.

V miku drí v ruce pistoli, ale Gretl Davidová mu nedovolí střílet. Ne! vykřikne. Je to německá matka.

její hlas zní nezvykle mrazivě, velitelsky.

Maier bledý zlostí nechápavě pohlédne na Rosemariinu matku, ale beze slova poslechne a oběma rukama sevře volant.

Rosemarie rozíří oči údivem. Copak i on u dostal strach? její frontový hrdina?

Vtom dopadne na střechu vozu, obklopeného hradbou nenávisti, první kámen …

KAPITOLA DEVÁTÁ

Zajatci minulosti

ťPro děvče, které tohle vechno vydrelo a prodělalo, bych dokázal mnohem víc ne jednou spát na dřevěné podlaze.Ť

Z deníku SS-fahnenjunker a Heinze Maiera

V Mnichově blízko řeky Isary na rohu Steindorfstrasse a Maxmilíanstrasse stojí oprýskaný dům. Leccos u pamatuje První válku, neslavný pokus natěrače a kaprála Adolfa Hitlera o puč i jeho pozdějí triumfální cestu k moci, kravály hnědých bojůvek i slavnostní srazy nacistických bonzů v Městském pivovaru, konferenci čtyř státníků, která rozhodla o osudu českých pohraničních oblastí v září 1938. Dům stál neporuen i po druhé válce, vůbec se ho nedotkla …

Večer 25. června 1945, hodiny ukazovaly půl desáté, se rozezněl v jednom z nájemných bytů náhle zvonek. Starý Maier, který měl v přízemí obchůdek, leel u v posteli, a tak la otevřít jeho ena Eva; byla jetě vzhůru a spravovala ponoky. Bylo jí pětapadesát, ale za poslední měsíce zestárla nejméně o deset let.

Za dveřmi stál její jediný syn Heinz, v jeho návrat u pomalu přestávala věřit.

Matka a syn si padli do náruče.

Teprve pak si Eva Maierová vimla, e za Heinzem stojí jetě jedna postava, mení a hubenějí, asi jeho kamarád. Ale ne, vdy je to děvče a má ostříhané vlasy

To je Rosemarie, mami. Nemá vůbec nikoho na světě, rodiče a sourozenci jí zahynuli… zůstane u nás.

Pojďte, děti, máte jistě hlad, řekla matka a vtáhla oba do kuchyně.

Hlad? Ani ne, ráno dostal od jednoho sedláka v Kron-dorfu kus slaniny a bochník chleba, jetě jim z něho zbyla kůrka. Jsou jenom hrozně utahaní, li a do Regensburgu pěky, tam natěstí potkali vůz, který je svezl do Mnichova. Byl vrchovatě naloen zavazadly maďarského správce Hor-thyho …

Heinz Maier se rozpovídal, vyprávěl dlouho do noci, jak utíkal s Rosemarií a jejími příbuznými autem, jak je lidi

chtěli ukamenovat, ale Rosemariina matka si vzpomněla, e má známého v blízké vesnici, odbočili tedy tím směrem, ale ten známý, nějaký učitel, nechtěl o nich ani slyet, museli Jet dál; Jak přespali v Jednom statku a ráno pak marně hledali únik z obklíčení, zbývala jediná cesta kolem lesa a tam pak uviděli jakousi Jeskyni…

Začaly se mu klíit oči, matka mu přinesla otcovo pyamo, převlékl se a v minutě spal jako zabitý. Rosemarie la na lůko u dávno před ním.

Ráno mu rodiče řekli, e musí pryč, protoe v domě vichni vědí, e se hlásil dobrovolně na frontu k Waffen SS, a takoví e nenajdou milosti ani u Američanů. Překvapeně naslouchal matce, kdy vykládala, jak vojáci v khaki uniformách perlustrují německé mue na ulicích, prohlíejí sklepy a půdy, dělají náhlé razie na nádraích a v pivnicích, odvádějí podezřelé a proetřují jejich činnost za války. Nebylo pomoci, musí někam na venkov a tam přečkat nejhorí.

Uběhly dny, týdny, uběhl měsíc a Heinz jako by se do země propadl.

Rosemarie zprvu věřila, e se brzy vrátí nebo zaskočí do domu svých rodičů aspoň někdy tajně v noci, ale čekala marně. U dávno věděla, e s bývalými esésmany, přísluníky gestapa, sicherheitsdienstu či vysokými funkcionáři NSDAP nejednají v rukavičkách ani v americké okupační zóně.

Sama se neměla čeho obávat, její nacistická minulost byla zanedbatelná i pro sebepřísnějího soudce. e byla v Hitlerjugend? Tam byli skoro vichni chlapci a děvčata. e ji jmenovali vedoucí skupiny Svazu německých dívek? Někdo to přece dělat musel, a kdy vybrali ji, pokládala to za čest a zároveň za rozkaz, který jako disciplinovaná příslunice HJ nemohla odmítnout! Z toho si opravdu těkou hlavu nedělala.

Mnohem víc ji znepokojovala Heinzova minulost a předevím ona temná událost, kterou proila spolu s ním na útěku z Litoměřic Ta se jí dotýkala bezprostředně a musela se k ní v mylenkách neustále vracet. Tajemství smrti své matky, mladích sourozenců a obou babiček s sebou vláčela jako galejnickou kouli. Za noc se i několikrát probouzela z těkých snů, vykřikovala v polospánku a zmítala se na lůku. Heinz byl pryč, neměla se komu svěřit, s kým se podělit o tíhu hrůzného tajemství. Heinzoví rodiče, i kdy se k ní chovali velmi ohleduplně, byli zatím přece jen cizí

lidé. Nechtěla Jim být na krku, Jídla bylo málo, Jak tak se Jí podařilo získat na úřadě pro vysídlence potravinové lístky. Rozhodla se, e nebude na Heinze čekat u Jeho rodičů. Koncem července odjela do Salzburgu, k sestře své matky. Teta Ji přijala s otevřenou náručí.

Ale tady doléhalo na ni vechno dvojnásob. Aby aspoň na chvíli zaplaila vidiny toho, co se stalo v té Jeskyni u Stranného, musila něco dělat. Umínila si, e dostuduje a udělá maturitu a e začne ít, Jako ijí vechna mladá děvčata jejího věku. Ale ani to nelo, na vysvědčení neměla ani jednu slunou známku, přestoe se od učení nehnula. Mylenky na minulost se stále vracely, musí se toho tajemství zbavit. Snad vlastní teta jí porozumí.

Ne. Sestra její matky se zděsila a od toho okamiku, kdy se její příbuzní dověděli, co se stalo, neměla teprve klid, vechno na ni padalo a na tetu se začala dívat Jako na cizí.

jsou na mě straní. Já ovem vím proč. Zřejmě proto, e jsem nikdy nevyčetla Heinzovi, jak se tenkrát zachoval … ale to ode mě Heinz nikdy neuslyí… zapsala si pak do deníku, jeho stránkám svěřovala své mylenky a pocity. V deníku rozmlouvala s Heinzem, jako by byl s ní. A přece u kolik měsíců jeden o druhém nevěděl.

Začala kouřit, příli mnoho kouřit, a tu a tam se kradmo napila. To byl začátek.

V mé hrudi dosud bije srdce pro člověka, poznamenala si do deníku 22. února 1946, který utvářel ná Čas, ano, nejkrásnějí Čas mého mládí  Adolfa Hitlera. Na toho mue nikdy nezapomenu … Jeho mylenky ijí ve mně stále v těchto dnech a ít budou po celý ivot…

V dalích řádcích se zase zapřísahala svému otci, o jeho smrti u nebyla tak pevně přesvědčena jako ve dnech útěku z Litoměřic  e buď bude se svým Heinzem astna, nebo … ano, to je její nejtvrdí rozhodnutí, odejde zpátky ke hrobu své matky a přestane ít takél

Heinz, otec, Hitler …

Nacismus.

Nic jiného ji nezajímalo. Ani divadlo, ani taneční. Její příbuzní se začali váně znepokojovat: co z ní bude? Pokoueli se dostat jí z hlavy nacistické názory, protoe chápali, e tam je pravá příčina jejích obludných citů a stavů trudnomyslnosti. Byli to přísně věřící lidé a zkoueli to tedy s náboenstvím. Marně. Otec ji dal z náboenství vypsat u v kvartě, a její biblí se stal Mein Kampf.

jejím hrdinou byl Heinz Maier, ideálem otec a bohem Hitler.

Rosemaríina cesta se klikatila Jako hadí znamení a ztrácela se kdesi v temnotách. Ale kráčela po ní vytrvale.

Po dlouhých měsících se setkala s Heinzem Maierem.

Měl hrubé ruce a stále se nakláněl trochu kupředu. Neuvěřitelně hubený obličej a v něm lesklé, do důlků propadlé oči. Zřejmě i on si přiel na své.

Skryl se u nějakého sedláka v jiním Bavorsku a pracoval u něho jako čeledín. Nelo jen o práci, na kterou nebyl zvyklý, a o sedláka, který se s ním ani trochu nemazlil, horí byly ty téměř dennodenní americké prohlídky.

Čert ví, proč i oni mají tak spadeno na přísluníky SS? rozhořčoval se před Rosemarií. Kdyby to byli Rusové, to se dá pochopit, ti mají proč oplácet.

Zkrátka a dobře necítil se jistý ani mezi Bavoráky, a kdy u se to nedalo vydret, sebral se a el se přihlásit dobrovolně v táboře pro zajatce. To se ví, e jim nevykládal, e byl u SS. Čekal* e ho zavřou, ale nestalo se nic, zdál se jim příli mladý, aby mohl cokoli straného spáchat. A pak, tehdy u byl rok 1947 a do vztahů mezi signa-táry Postupimské dohody o denacifikaci Německa zavál ostře dech studené války.

Heinzovi zaplatili cestu a poslali ho k rodičům do Mnichova. U zase byl registrován, dostal legitimaci, nepatřil do smečky, stal se občanem Mnichova. Tak lacino z toho přece jenom málo esesmanů vyklouzlo. A v ruské zóně by se dali spočítat na prstech.

Uvaoval, co dál. Musí být z něčeho iv, protoe rodiče jsou u staří a mají se sami co ohánět. Průmysl, obchod, doprava a vůbec celé válkou zničené hospodářství se u začínalo mít k ivotu. Není divu, účinné dolarové injekce, jakých se mu dostalo, by postavily na nohy i větího nebotíka. Heinz neměl mnoho na vybranou, vlastní armáda jetě neexistovala, řemeslo ani jiné odborné znalosti neměl, rozhodl se tedy pro práci v obchodě. V prvních poválečných letech zde zkouel těstí kdekdo a mnoho melinářů si nadělalo miliónové jmění Zkusí to jako obchodní cestující.

Na Rosemarii nezapomněl Od svých rodičů se dozvěděl, e je v Salzburgu u své tety, napsal jí, a tak se seli na německo rakouských hranicích poblí Freilassingenu. Heinz neměl pas a tajně překročit hranice a zajet za Rosemarlí do Salzburgu, k tomu neměl odvahu. V poslední době ji ztratil úplně, nechtěl vůbec nic riskovat. A teď stáli proti sobě, mezi nimi byla hraniční uzávěra, ale aspoň mohli spolu mluvit, mohli se dohovořit na svatbě.

Vyprávěla mu, jak ho má ráda, e jí nikdo nerozumí a jak byla po celou tu dobu, co ho neviděla, neastná.

Zbyli jsme jenom my dva, jenom my dva sami, stále opakovala.

Odvedu si tě! rozhodl se. Jetě nějaký čas .

S tím se rozeli. Kadý na jinou stranu. A přesto jejich cesty běely znovu společně.

To bylo v roce 1947.

Uběhl rok a jejich pou se na Čas spojila s osudem Člověka, v jeho existenci Heinz u dávno nevěřil a Rosemarie o ní silně pochybovala.

Při jedné své cestě za obchodem se Heinz dostal a do Neumarkt-St. Veitu a tam se doslechl, e blízko na zámku bydlí spolu s dalími přesídlenci také Rosemariin otec doktor Herbert David.

SVATBA NA ZÁMKU TEISING

To je dobře, prí nám těstí, opakoval si v ten detivý listopadový den roku 1950 u pokolikáté Heinz Maier, kdy místo obřadních řečí evangelického faráře poslouchal raději bubnování deových kapek na okenní tabule zámecké kaple.

Rosemarii svatební obřad taky mnoho nebavil. Bloudila očima po vysokých stěnách a oknech zámecké síně a krátkozrace mourala. Najednou se otřásla a přitiskla se silněji k Heinzovi, jako by u něho hledala ochranu. Napadlo ji, e je zde zrovna takové přítmí a chlad jako v Cikánské jeskyni. Ne, té představě nikdy nikam neunikne. Na otce si ani nevzpomněla. Zanevřela na něho od okamiku, kdy z Heinzova dopisu vyčetla, e nezemřel a el raději do zajetí. Vyčítala mu v duchu, e nedodrel čestné slovo, které dal její matce, a e ji vlastně dohnal k sebevradě On je vinen vím ! Zpráva ji natolik zdrtila, e byly obavy, aby se nepominula smysly. U tety neměla stání, a kdy se jak tak sebrala, rozjela se za Heinzem do Mnichova. Teď u natrvalo. Upnula se celou bytostí k němu, jedinému člověku, který ji mohl pochopit. Tam se také chtěli vzít, ale otec tak dlouho psal a naléhal, aby se svatba odbývala u něho na zámku, a nakonec svolila.

Doktor Herbert David stál hned za ní, vedle Maierovy matky. Zestárl za těch pět let, co ho Rosemarie neviděla. A taky zhubl. Před válkou míval přes metrák, ale v polovině roku 1946, kdy ho Angličané propustili ze zajateckého tábora Casenatiky na pobřeí Adriatického moře, váil jenom edesát. Sudetoněmecký tisk to kvitoval s politováním a dokonce psal, e se u něho objevily příznaky tuberkulózy. Taková nespravedlnost! A jetě se naly v západním Německu noviny, které tuhle dojemnost přesídle-neckého plátku kritizovaly, proč prý nepíou o těch, co se vrátili z koncentračních táborů?

A do května 1947, kdy byl okupačními orgány denacifikován, musel pobývat v internačním táboře v Karlsruhe. Konečně byla jeho minulost smazána, mohl se pustit třeba do advokátní praxe. Odebral se vak raději do domova přesídlenců na zámku Teising, kde ije na státní útraty dodnes. A teď jeho jediná dcera uzavírá sňatek s nějakým mnichovským obchodníčkem Maierem. On, bývalý soudní president a Standartenführer SS, jim stojí za svědka.

To je dobře, myslí si doktor Herbert David, e aspoň Rös-lein zůstala naivu. Nebude se u teď cítit tak oputěný. O osudu své rodiny se dověděl u v zajetí. V estačtyřicátém dopsal do Litoměřic na advokátní kancelář svého bývalého společníka dr. Fritze Lercha, aby mu vyetřil okolnosti jejich smrti. Odpověď byla podepsána někým docela neznámým, protoe na kancelář uvalili národní správu, a pravilo se v ní, e jeho ena a Čtyři děti spáchaly sebevradu nedaleko Stvolínek, okres Česká Lípa, kde jsou taky pochovány.

Teprve od Rosemarie se dověděl, kde a jak k tragédii dolo. Muselo to být hrozné, pomyslel si, a nejhorí na tom je, e se tenkrát koncem dubna, kdy byl na poslední dovolené v Litoměřicích, ani s nimi nerozloučil…

Gretl, jeho ena, ho vezla tehdy v černé kodovce na nádraí do Lovosic.  Rosemarie nemohla jet, řekla tie. Jela pomalu, snad si myslela, e toto loučení je poslední.  Vím, odpověděl on sue, její místo je na stavbě tankových překáek. City stranou!  Ani ses nerozloučil s dětmi, připomněla Gretl.  Proč taky? Herbert a Dietbert Jsou u malí vojáci. Mají u jiné povinnosti ne nějaké loučení. Hladil přitom Čalounění vozu a myslel na to, jaké měl s tou kodovkou trápení. ádal na říském ministerstvu spravedlnosti, aby mu přidělili horcha nebo mercedes, odbyli ho rapidem. Vztekle sundal brýle a čistil je kapesníkem. Vechno ho rozčilovalo, nejvíc rychlík do Vídně, který měl u několik hodin zpodění.  U to není to poctivé Německo, řekl podráděně, nic v něm není v pořádku. Ale jeho ena neříkala nic, teprve po chvíli se plae zeptala, co bude s námi, kdy . .. Podíval se na ni s líčeným úasem.  Já poráku nepřeiju, vypjal se. Vím, jakou mám povinnost k vůdci.  I já to vím, odpověděla Gretl. 1 ona zvedla hlavu. To by nepřeila celá nae rodina, dodala tvrdě. Konečně přijel rychlík a oba se rozloučili bez po libku. Nezdálo se jim vhodné líbat se v těch kruných dnech, kdy vechno spělo k neúprosnému konci…

A zatím to přeil jen on. A jetě bůhvíjakým zázrakem Rosemarie. Teď bude ít jen pro ni, předsevzal si Herbert David, kdy obřad v zámecké kapli skončil a novomanelé si vyměnili prstýnky.

Je mu teprve padesát, má jetě dost sil, aby znovu zkusil těstí ve veřejné a politické činnosti. U dávno mu otrnulo, stejně jako jeho dřívějím přátelům a blízkým spolupracovníkům Konrada Henleina Copak nemají snad v právě vznikajících sudetoněmeckých landsmanaftech dobrý zvuk jména jako Franz Karmasin, dr. Wilhelm Sebekowski, dr. Walter Becher, Paul Illing nebo Adolf Metzner, která byla známa u ve třicátých letech? Při vzpomínce, jak se v procesu s vedením Volkssportu přičinil, aby jeho klient Adolf Metzner dostal směně nízký trest, se musel David hodně přemáhat, aby se nerozesmál nahlas.

Vak to nebylo poprvé, co vypálil Čechům rybník. Teď mu to ovem nemohou zapomenout. V roce 1948 ho dokonce odsoudili in contumatio k deseti letům těkého aláře zostřeného jedním tvrdým loem pololetně Kopii rozsudku mu poslal anonymně nějaký kodolibý dobrodinec (nebo jeho starý, dávný známý?) přímo z Litoměřic. Rozsudek byl označen číslem Ls 160/48/6 a pravilo se v něm mimo jiné, e obalovaný JUDr Herbert David je vinen, nebo v době zvýeného ohroení republiky od roku 1938 do května 1945 byl v Litoměřicích a jinde členem SS a později ober-fůhrerem a členem Waffen SS, posléze standartenfůhre rem, od roku 1939 upním vedoucím nacistické organizace NS Rechtswahrerbund, čím spáchal zločiny podle § 2 odst. 2 dekretu presidenta republiky ze dne 19. června 1945 … atd. atd. podepsán předseda I. senátu Mimořádného lidového soudu v Litoměřicích. V první chvíli si myslel, e

Jde o zlomyslný ert, ale pak pochopil, e na druhé straně umavy to myslí s potrestáním nacistických zločinů zřejmě smrtelně váně. Nu co, a si myslí, uklidnil se, teď jsou na něho v Československu krátcí. Ale stejně jim tenhle rozsudek nezůstane dluen: nabídne své sluby přesídle-neckě organizaci, a jetě o něm uslyí i v Praze …

A jetě na jednu věc musel doktor David myslet, kdy z Rosemariiných úst uslyel o smrti své matky, tchýně, manelky a dětí. Napadlo ho, jaký to byl vlastně hrozný omyl, e hledali tenkrát východisko právě v sebevradě. Kdyby li na to z jiného konce a nemysleli na poráku, ale snaili sl zachránit holý ivot, mohli si teď ve Spolkové republice klidně iti Jetě dobře, e Rosemarie, krev jeho krve, zůstala …

Na okenní tabule přihnal prudký závan větru novou prím kapek.

Prí jim těstí, povzdechl spokojeně Herbert David. Políbil Rosemarii a jejího enicha. Je pravda, ze se mu příli nezamlouval, Jako by se vůbec nehodil do země rostoucího hospodářského zázraku, ale budi. Rosemarii se líbí, jednou si ho vybrala, nemělo by cenu cokoliv jí rozmlouvat. Holka má svou hlavu, po něm, po otci, usmál se s pýchou David.

A vae společná cesta míří jen ke těstí, děti, pronesl přípitek v skromně prostřené zámecké jídelně.

Sklenky s perlivým moselským vesele zazvonily.

Novomanelé si nali byt v Martinsriedu. Heinz jako nákupčí mnichovské velkonákupny to měl do práce kousek. Jeho ena zůstala doma.

Ve dvaapadesátém se jim narodil syn Hubert, kterému bůhvíproč začali říkat Wetzi. Pak se jejich domácnost rozrostla o psa Alfa. Aby si měl chlapec s čím hrát.

Oklivé vzpomínky na minulost převrstvil čas, zdálo se, e těstí, které se jim a dosud vyhýbalo, zasedlo k jejich stolu natrvalo.

A náhle úder, z kterého se u nevzpamatovali.

Kterýsi den v roce 1953 dostal Heinz Maier předvolání na kriminálku do Mnichova. Přilo na něho udání, prý od nějakého přesídlence z Litoměřická, jeho jméno mu na policii nechtěli říci, e na konci války postřílel v lese u Blí-evedel celou rodinu doktora Herberta Davida. Heinz obvinění odmítl, vechny zabila Davidova manelka, paní Gretl, a nakonec si vpálila kulku do hlavy sama. Uvěřili mu.

Domů se vak vrátil bledý Jako křída, a kdy se svářil své eně, co mu na policii chtěli, Rosemarie řekla: Udělali Jsme chybu, e jsme tenkrát nezemřeli s nimi.

Od té chvíle to lo s nimi s kopce. Nedostávalo se Jim peněz, upadali do dluhů.

Heinz začal pít, Rosemarie kouřila. Vykouřila neuvěřitel né mnoství cigaret, trpěla nespavostí, a usnula-li přece Jen, přicházeli za ní ve spánku mrtví z Cikánské Jeskyně a zvali Ji k sobě.

Odolávala mylence na smrt a do 8. února 1955.

Ten den se rozhodla.

Přemluvila Heinze, aby zatelefonoval do mnichovské půjčovny aut pro vůz. Ne Jej řidič přivezl, napsali závě a dopisy na rozloučenou. Nasedli do vozu, chlapce uloili na zadní sedadlo. Pes Alf se uvelebil vedle něho. Heinz zapjal startér a rozsvítil dálková světla, protoe vozovka u tonula v mrazivé noční tmě.

Rozjeli se někam k Jihu. Heinz nevěděl přesně kam, snad do Mittenwaldu, kde Jsou husté lesy.

Ani Rosemarie neznala přesný cíl cesty. O Jednom vak nepochybovala: e to bude jejich cesta poslední.

SMRT MILUJE POKRAČOVÁNI

Začíná to Jako tenkrát, pomyslel si Heinz Maier a zachvěl se. Jeli u bezmála dvě hodiny, motor vypůjčeného volkswagenu spolehlivě vrčel, Jeho ena mlčela a měla oči nepříčetně rozířené. Začínal se Jí bát.

Podíval se na synka, který spokojeně spal na zadním sedadle, zabalen do pokrývek. Vedle hocha leel pes Alf.

Rosemarie řekla: Zastav!

Polekal se. Tak to kdysi řekla Její matka. Tehdy měla zrovna tak rozířené očí. Neodpověděl Jí a přidal plyn Myslel na Wetziho a na ten nesmysl, který si Rosemarie vzala do hlavy. Nevěřil, e se něco stane této noci. Zase jeden z četných rozmarů jeho eny. Co proti tomu můe dělat? Nikdy v sobě nenael dost odvahy, aby se Jí rázně vzepřel.

Ta ena vedle něho, kdysi docela hezká, Je teď vyřízena. Na hubeném těle zepičatěly i poslední oblé části. Z přemíry kouření zeedla kůe v obličeji a zvětily se póry. Neznal nikoho, kdo by byl nervóznějí ne ona.

Zastaví opakovala.

Ale počkej jetě chvíli, řekl konejivě.

Začala křičet. Na co chce jetě čekat? A tě zavřou pro dluhy? Neumí nic jiného, ne říkat: jetě zítra! Co se stane zítra? Zázrak? Vydělá snad u zítra tolik, abych mohla opět jezdit na koni, abych měla sluebnou a vlastní auto, abych  Stále jetě křičela Rvala mu svými pěstěnými prsty rukáv a nakonec mu zaryla nehty do hřbetu ruky.

Malý se probudil a zavrněl.

Vzbudí ho! varoval ji Heinz.

To je mi jedno. Nemáme právo mít dítě. Postřílej nás vechny! Co jetě váhá?! Jak dlouho mě bude trápit?

Jako by se vrátil 9. května 1945.  Zastavte! Nemá cenu takhle se dál trápit, řekla mu tehdy Rosemariina matka. Vechno se to vrací, vechno přichází zpátky, příery, které občas zaplail, se vynořují, zhmotňují a. vhání ho do nového osudného kroku.

Jenome já dneska nechci, jako jsem nechtěl tenkrát, myslí si Maier. Pravda, mám u veho po krk, ale tak strané to přece není, hlady neumíráme, aby bylo nutno střílet. Zase střílet. To je nesmysl.

Podívej se, Rosemarie, snaí se hovořit klidně, ale nedaří se mu to, musíme přece počkat. Nakonec se vdycky nala nějaká ance—

ance pro tebe a ne pro mě! vybuchla. Tenkrát taky ..

Ty! ostře se jí podíval do obličeje.

Zkrotla. Ne, nic ti nevyčítám a nikdy nebudu. To mi jen tak uklouzlo … Chci to mít za sebou!

Při posledních slovech opět zvýila hlas a Wetzi se přece jenom vzbudil. Mama, kam jedeme?

Buď zticha! odsekla mu.

Chlapec se udiveně posadil, nic přece neprovedl, e na něj matka takhle křičí, ale pak se mu zase sklíila očka a usnul.

Měli jsme ho poslat k mým rodičům do Mnichova, řekl Maier tie, ale kupodivu ostře. Měl chlapce rád, nelitoval ničeho, aby mu udělal radost. Nedávno mu koupil za poslední peníze elektrický vláček Trix, který teď v závěti odkázal majiteli půjčovny aut v úhradu za půjčení a případné po kození volkswagnu.

Ne, Wetzi taky! Vichni jsou mrtvi, jenom my dva zbývá me. Volají nás! znovu vykřikla. Rozířené oči se jí podiv ně leskly a jemu se zdálo, e snad zeílela.

Pak by museli volat i tvého otce, ale pokud vím, tomu se na světě vede s tou enskou docela dobřel

Připomněl jí otce a rozplakala se. Rosemarie se nedovedla smířit s mylenkou, e otec se vemu zpronevěřil. Matce i jí. Znovu se toti oenil, a říkají, e astně. Vzal si o několik let mladí a bydlí s ní ve vile a kdesi u Hammelnu, ve Springe nad Diestrou, zatímco se ona s Heinzem a malým Wetzim tísní v malém bytě v Martinsriedu. Kdy přiel Wetzi, otec je kolikrát navtívil, dováděl s vnukem celé hodiny. Jezdil často do Mnichova za svými známými z landsmanaftu a Witikobundu nebo o letnicích na Sudetoněmecké dny, a pokadé k nim zaskočil. Co se oenil, téměř se s nimi nestýká. Ne snad kvůli Heinzovi, ale protoe je tu ta cizí enská. Jene to by nebylo nejhorí. Heinz neuměl vydělat, poslední dobou měli stále hluboko do kapsy a moná e otec ani nevěděl o jejich finančních starostech, protoe sám ádné neměl. Vláda v Bonnu ho podobných starostí zbavila svým rozhodnutím o vysokých penzích prominentům třetí říe.

Maier sevřel pevněji volant, musil se soustředit na jízdu, silnice plhala stále do kopce a její povrch byl místy zledovatělý.

Také Rosemarie se dívá upřeně před sebe. Tady zahni! volá na svého mue. Tahle cesta vede do lesa!

Uhodl, proč chce právě sem. Tenkrát její rodina zahynula přece v lese. Rosemarie se Jim chtěla ve vem podobat. Ted u věděl, e její rozhodnutí je neodvratné. On ale nechce umřít, je docela rád na světě přes vechny nesnáze. Marně si láme hlavu, jak ji přimět k návratu. Pak ho napadla úasná mylenka.

Odbočil na úzkou vozovku, zastavil a předstírá, e se mu tohle místo nelíbí.

Příli na okraji lesa, řekl. Myslel na svůj plán. Otevřel dvířka vozu a vystoupil.

Rozsvítila světla, aby se přesvědčila, e mluví pravdu Ted si vimla, e vedle ní na sedadle leí jeho pistole.

To byl jeho plán. Byl přesvědčen, e to neudělá, e nezastřelí ani malého synka, ani sebe. Ze se jí to v hlavě vechno rozleí a nakonec pozná, jaký byla blázen. Jde do lesa a naslouchá. Ticho, jen v korunách umí vítr. U ví určitě, e Rosemarie nebude střílet.

Pomalu se vrátil, světla vozu stále svítí. Mlčky vztáhla k němu ruku. Tak mi přece můj plán vyel, zaradoval se. Rozmyslela si tol

Rosemaríe se chladně zeptala Udělá to teď hned?

Ne,” zavrtěl hlavou Nebudu střílet.

A bude střílet! odpověděla mu neúprosně, její odpověď byla vlastně rozkazem Ty bude střílet, jako jsi střílel tolikrát! Jinak jsi pro mě zbabělec!

Podíval se na ni zlostně a se strachem.

Podej mi to! řekl unaveně.

Nejdřív nevěděla, co. Pak pochopila. Ani trochu nezaváhala a podala mu pistoli Nejdřív psa, řekla.

Přikývl Aspoň si vyzkouí pistoli. Stále myslel, e nakonec z toho nic nebude A uslyí výstřel, přejde ji to Moná e bude muset kvůli tomu obětovat i psa, kterého miloval jak on, tak malý Hubert.

Slabě hvízdl a Alf zvedl hlavu. Byl by Jindy vyskočil, ale teď vedle něho leel hoch a pes ho nechtěl vzbudit. Opatrně ho překročil a vyběhl za pánem do tmy.

Pod nohama praskal led, prolamoval se, a Maier si nabral do bot bláto s vodou Ale necítil chlad, necítil vůbec nic Pes el mlčky podle něho, nechtělo se mu do lesa, jako by něco tuil. Maier se zadíval do černé stěny lesa a zaposlouchal se do kvílení jeho větví. Některé se trou, ně-.které tlukou do sebe a vyluzujj zvuky, jako by vechno kolem oivlo.

U silnice les končil. Vraceli se zpátky. Alf teď oivl; a třebae byla nepříjemná zima, chtěl si hrát. Skákal na pána a snail se dosáhnout jazykem jeho bradu. Dobrý, milý, spolehlivý pes, který byl ochráncem malého Huberta.

No tak, Alfe! napomenul ho Maier a pes se uklidnil.

Maier zvedl kámen a hodil ho dopředu do tmy. Alf vyrazil jako střela, Maier potěkal pistoli, est pětatřicet, bručel, to je mizerná ráe, ani ryba ani rak, mít tak svého starého dobrého walthra, zamířil bleskurychle, jetě to neza* pomněl, a dvakrát po sobě vystřelil. Snad tyhle výstřely stačí k tomu, aby se Rosemarie vzpamatovala.

Doel pomalu k vozu, otevřel dvířka, chtěl vstoupit, ale Alf ho předeběhl a málem ho srazil ze stupátka, jak se dral dovnitř. Maier měl zlost, e psa netrefil, a kdy se podíval na obrýlenou, bezcitnou tvář své eny, u se vztekem neudrel.

Trochu se předklonil, a jak se Alf točil, aby si zase nael své zahřáté místečko, vpálil mu kulku za levé ucho. Alf ani nezavyl, trhlo to s ním, natáhl nohy, prohnul se v hřbe tě a byl konec.

Teprve teď se něco pohnulo v Rosemarii. S vytřetěnýma očima se dívala na psa a konečně zaeptala: A teď Wetzi.

Heinz zaal zuby. Začínalo mu být vechno jedno. Uvědomil si, e to byla vlastně straná chyba, kdy se seznámil kdysi v nějakých Litoměřicích s tímto děvčetem. Vdycky si představoval svou enu jako tichou, hodnou, které se zalijí hned očí slzami, kdy se jí něco řekne. Ale dostal za enu tvrdou skálu.

Kdy stiskl spou, Rosemarie sevřela obě ruce v pěsti a zakousla se do pravé. Neviděla, jak mrtvé chlapcovo tělíčko zakrývá dekou.

Maier zatočil kličkou a pootevřel boční okénko. Potře boval vzduch. Před deseti dvanácti léty to bylo jiné Ted’ je mu třicet. Ten rozdíl se dá poznat, protoe na tyhle věci je nutno mít opravdu stranou odvahu, nebo být strané bestiální. A dvacetiletí jsou krutějí ne třicetiletí.

V zásobníku měl u jen dva náboje. Nechtěl nic riskovat, doplnil zásobník čtyřmi náboji a jeden vsunul do nábojové komory. Zapálil si cigaretu. Připálil i Rosemarii.

Děkují, řekla téměř neslyně.

Otřásl se. Jak můe děkovat, kdy . . Nebo to platilo za tu cigaretu? Lačně polykala kouř.

Teď u musí pokračovat, řekla. Věc nemůe zůstat na půli cesty.

To věděl také a toto vědomí bylo nejstranějí. Jetě kdy zabil psa, domníval se, e si to rozmyslí. Teď u nebylo opravdu kam uhnout.

Přiblíila k němu obličej a políbila ho.

Vzdychl a vrátil jí polibek. Ale v tom u nebyla láska. Cítil na rtech chlad a měl protivný pocit. Moná e to zpozorovala, jak se zatvářil, a rychle schovala hlavu do jeho klína. Slyel, jak cosi eptá, snad aby mířil dobře či co, sevřel pevněji rukoje a zmáčkl spou.

Hlava se jí bezvládně svezla k podlaze vozu.

Teprve teď dostal strach ze samoty a z toho, e nebude mít dost odvahy, aby i sebe ..

Konečně se vzpřímil, přiloil si pistoli k zátylku a střelil

Neucítil ádný úder kulky, ádnou bolest, nic. Ve zlomku vteřiny se propadl do ohnivé tmy …

KAPITOLA DESATA

Svědectví mrtvých

ťKonečně Je vae tetování pryč díky TAETOSANU. K dostání za 24 a 40 marek v lékárnách.Ť Inzerát v Deutsche Nachrtchten, tiskovém orgánu neonacisttcké DNP

Doktor Otto Schmied sl vyhrnul límec svrchníku a zabořil ruce hlouběji do kapes. Nádvořím věznice Stadelhelm profukoval studený vítr a hnal po obloze edivé mraky. Před chvílí opustil Malerovu celu a zanechal v ní svého klienta v docela dobré náladě. Poslední kapitolu pochmurné historie o nesmyslném konci dvou rodin měli konečně za sebou. Maier s pocitem úlevy a on, Jeho obhájce, s přesvědčením, e tentokrát byla zpověd bývalého esesmana pravdivá. Pak by i první případ musel kadý soud povaovat za sebevradu. Maier můe spát bez obav, nový proces nebude!

V předpokoji advokátní kanceláře na něho čekala jediná návtěva.

Paní Eva Malérová, Heinzova matka.

Pojďte dál, pokynul Jí ke dveřím. Právě se vracím od vaeho sy,na. Jetě pár týdnů a vrátí se vám domů.

Těce vstala, byla obtloustlá, na bedrech tíhu devětaedesátí let. Na spáncích prameny edivých vlasů, pod zarudlýma očima tukové váčky.

Pane doktore … hleděla úzkostně na advokáta.

Co je? Stalo se něco? zeptal se Otto Schmied znepokojeně.

Mají ty deníky. Heinzův a neboky Rosemarie…

Deníky? Aha, vzpomínám si, psali si nějaké deníky… A kdo je má mít?

Kriminálka. Byli u mě včera. Dva civilové. Vyptávali se mě na ten případ z konce války. Povídám Jim, já nic nevím, jenom co jsem slyela od Heinze, kdy se vrátil i s ní z války. Ze tam celá její rodina zahynula … Chtěli vidět nějaké dopisy a tak. A Já v dobré vůli, e Heinzovi pomůu, Jsem se zmínila o těch denících. Vzala jsem je k sobě z jejich bytu v Martinsriedu hned po tom netěstí u Krünu, abych měla památku, víte … A teď je odnesla policie… Staré paní se vydral z hrudi těký povzdech.

Snad v nich nebylo něco kompromitujícího? polekal se advokát.

Eva Maierová potřásla hlavou a opět těce povzdechla.

V Heinzově deníku ne, řekla. Ale v tom druhém byly nějaké zápisy, které by mohly synovi ukodit Pročítala jsem je kdysi dávno. Bohuel mi to dolo pozdě, to u byli policisté pryč. A tak jsem vám to přila říct. Hlasitě se rozplakala.

Kdy se trochu utiila, dal si advokát vyloit, co tak ne bezpečného mohl Rosemariin seit obsahovat. Pak zváněl i on.

Maier mu tedy ani tentokrát neřekl plnou pravdu Bláho vě se domníval, e kdy si tajemství smrti Davidovy rodiny vzala Rosemarie do hrobu, uvěří kadý tomu, co ,sám říká. A tak závaný důkaz opomene! Deník mrtvé! Kdy si Otto Schmied představil, e moná právě v tuto chvíli pročítá návladní Bergmann Rosemariin seit a dělá si výpisky pro obalobu jeho klienta, měl chu veho nechat a vrátit Maierovi plnou moc. Ale pak si uvědomil, e jde také o jeho presti, nemůe tedy couvnout. Naopak, musí se pokusit o nějaký protitah.

Paní Maierová zvedla uslzené oči a řekla nesměle:

A co kdybych se pokusila vyhledat paní Schaurekovou a vechno jí vyloit? Třeba mě pochopí, je matka jako já…

Schaureková?! vyskočil advokát rozčileně od stolu. Tak se přece jmenovala babička Rosemarie Davidové. Ale vá syn tvrdil, e se tenkrát v té jeskyni otrávila?

Já vím. Mně to Heinz taky říkal. Ale později, to u byd leli v Martinsriedu, jsem slyela snachu, jako Rosemarii, kdy si jednou stěovala, jak byli 11a ni příbuzní v Salzburgu zlí, hlavně prý teta a babička. A e ta babička se jmenuje Schaureková ..

Advokát horečně uvaoval. Nejspí se ta enská zachránila a dostala se do Salzburgu ke své druhé dceři, Rosema-riině tetě. Snad u mezitím zemřela, přál si docela upřímně, tehdy koncem války jí bylo hodně přes edesát a teď u máme rok 1959. Jenome proč se mu to snail ten idiot zatajit? e je Schaureková naivu, musel přece vědět stejně, jako to věděla jeho matkal Jistě měl dobrý důvod: Strach, e by Margaretta Schaureková mohla svědčit proti němul A tak tedy lhal! Pokolikáté u?

Já bych do toho Salzburgu, napsala, ozvala se nesměle paní Maierová.

Abych řekl pravdu, ádnou velkou pomoc odtud nečekám. Spí obráceně. Jestli ta paní jetě ije, dozví se o chystaném procesu a nakonec můe vaemu synovi jenom ukodit.

Co mi tedy radíte, pane doktore? řekla utrápeně.

Zatím počkejte, paní Maierová. Je docela moné, e nae obavy jsou předčasné. A kdyby se prokuratura rozhodla podat alobu ..

Tak já tedy počkám, řekla Eva Maierová, namáhavě vstala a těkým krokem vyla z advokátovy kanceláře.

Čekala dva týdny, do 21. října 1959.

Toho dne doručili Heinzu Maierovi za přítomnosti obhájce obalovací spis Kdy začal číst, podlomila se pod ním kolena. Stálo tam černé na bílém, e je podezřelý z trojnásobné ťvrady, které se dopustil 9. května v Blíevedlech, kdy jednal zcela samostatně a usmrtil tři děti, ani byl jejych vrahem … Prostě zmatená motanice právnických formulací, svědčící, e státní návladní nemá dostatek přesvědčujících důkazů, ale Maierovi stačilo i to. Dál u nečetl. Písmena se mu před očima divoce roztančila a pak se poroučel k zemi. Museli přivolat vězeňského lékaře.

Zatímco Maiera odváeli na neurokliniku mnichovské university k profesoru Mikoreyovi, odcházel dr. Otto Schmied z věznice vcelku spokojen. Obaloba vychází hlavně z indicií, pochybených svědeckých výpovědí přesídlenců z Litoměřická, kteří o klíčovém bodě případu vědí jen z druhé ruky, větinou z článků, psaných pro senzacechtivé čtenáře. O existenci Margaretty Schaurekové, která by mohla v procesu sehrát roli korunního svědka, prokuratura zřejmě a dosud nic neví. Trochu starostí mu dělaly dva úryvky z Rosemariina deníku, citované v obalobě; ovem i to se dá zahrát do autu. Jenom vědět přesně, co se v té jeskyni doopravdy dělo. Z Maiera u těko co vytáhne, po tom oku, který teď zail ve věznici, s ním nebude hezkých pár týdnů řeč

Dr. Otto Schmied se proto rozhodl navtívit ihned paní Maierovou a dohodnout s ní dalí postup. V hlavě se mu začal rýsovat plán, jak zamezit novému procesu a nakonec vyjít ze souboje s prokurátorem vítězně.

SETKÁNI V SALZBURGU

Zpráva o obalobě Heinze Maiera, podezřelého z trojnásobné vrady, jeho matku nezlomila. Představa, e její syn by měl jetě dále zůstávat ve vězení, jí vlila do il obdivuhodnou energii. Bez otálení dopsala Margarettě Schaurekové do Salzburgu, jestli ji smí navtívit. Dostala kladnou odpověď. Ano, ije, je jí 79 let a ráda se s ní setká, třeba v hotelu U zlatého lva, kde můe paní Maierová přespat, psala drobným, roztřeseným písmem Margaretta Schaureková.

Dopoledne 1. prosince 1959 seděly obě staré eny proti sobě v hotelové hale, mezi nimi kulatý stolek s dvěma álky kávy a černými kabelkami. Dvě matky. Obě s těkými mylenkami na mue, který jím způsobil tolik netěstí. Jenome pro tu mladí to byl syn.

Margaretta Schaureková byla hluboce otřesena, kdy zjistila, co chce její společnice vědět. Její stařecký obličej rámovaný do dlouhých bílých vlasů zůstal dlouho nehybný a ústa se pohybovala naprázdno. Setrvávala v mlčení, oči přivřeny, klouby prstů křečovitě spjaty na stole.

Bylo by lepí, má milá, promluvila konečně, kdybyste to nemusela slyet. Ale kdy jinak nedáte, budi.

V Jeskyňce nebylo tenkrát k hnutí, paní Schaureková a paní Gisela Davidová seděly na kufrech, Gretl drela v náručí malou Heidemarii a oba chlapci usedli na zem. Rosemarie s Maierem zůstali stát u vchodu. Gretl Davidová chtěla rázem vechno ukončit, dřív ne přijdou Rusové, s tím byli srozuměni, jenom nikomu nebylo jasno, jak to chce Gretl provést. Pak se obrátila k Maierovi, jestli umí přesně střílet, tak aby stačil vdycky jen jeden výstřel a nikdo se dlouho netrápil.

 Musíte to udělat! naléhala na Maiera.

Mladík se díval na Rpsemarii, která stála se svěenou hlavou. Viděl, e se jí nechce umřít. Potřásl hlavou.  To není správné, milostivá paní. Rosemarie se má rozhodovat za sebe, není přece malé dítě. Já pak půjdu dál pěky a Rosemarie můe jít se mnou, rozhodne-li se pro ivotl

 Nemá, proč by ila! odpověděla Rosemariina matka tvrdě.

 Ale Já … vzdychla Rosemarie.

 Je jetě mladá, snad se probije, přimluvila se za svou vnučku paní Schaureková.

 Konečně, mávla Gretl Davidová unaveně rukou, ne kadý dovede Jednat jako skutečný Němec. Jestlie Ji, pane Maíere, neopustíte a splníte, co jste slíbil, a si tedy jde s vámi!

 Slibuji! pronesl dutě Maier. Teď u mu bylo lépe a táké Rosemarie zvedla k němu vděčně hlavu.

 Napřed ale musíte splnit mé poslední přání. A přála bych si, abyste si pospíil, řekla Gretl Davidová stroze. V jejím hlase nebylo ani trochu slitování.

Boe, kde se v ní ta tvrdost vzala? pohlédla vyčítavě na svou dceru paní Schaureková. Vzápětí se zvedla, má dole ve voze kabelku a v ní tubu morfia. Musí si pro ni dojít. Usne a nebude vědět o ničem. Tak to bude lepí, nechce mít oklivou díru do hlavy Přistoupila k dceři a políbila ji na obě tváře. Musela si trochu stoupnout na pičky, protoe Gretl byla vyí, ale vlastní dcera ji neobjala. Margaretta Schaureková pak pomalu slézala příkrou stráň a zamířila do křoví, kde nechal Maier auto Neohlíela se, ale zaslechla zřetelně studený hlas své dcery:  Nejdřív Herberta, střelte přece! Vzápětí slyela vykřiknout Rosemarii a pak začaly práskat výstřely. Tři rychle za sebou a dva po kratí pauze …

Staré edovlasé paní se vydral z propadlých prsou hluboký vzdech Otevřela oči a zadívala se na Maierovu matku. Moná e pochopila bolest té druhé a rozhodla se, e jí pomůe Kromě toho byla přísně věřící katolička a v bibli se dá najít mnoho příkladů, kdy odsouzený odpoutěl svým katanům

Jsem stará ena a mám velmi blízko k hrobu. V mém stáří u není třeba někomu kodit. Odmítnu vypovídat u soudu Bylo to hrozné, hrozné, a já bych to podruhé ani nedokázala vyprávět.

Jene na vaem svědectví závisí svoboda mého syna. Prosím vás! pravila naléhavě druhá ena.

Vlastně jsem byla tenkrát dva dny v bezvědomí, namítla paní Schaureková.

Ale byla jste tam.

edovlasá ena vzdychla.

Ké bych raději nebyla, má milá. I kdy duchem jsem byla bůhvíkde. Ale k soudu nepůjdu. Na to jsem u moc stará. A u nikdy nechci slyet o těch věcech, chci umřít v klidu a pokoji. Pomůe-li to něco vaemu synovi, můu.

Jenom potvrdit, e se vechno stalo tak, Jak to říká on. Kdy Je i le posvěcená, kdy slouí k záchraně člověka… Ano, vá advokát za mnou můe přijet, Já mu vechno nadiktuju a podepíu. Proč bych nepodepsala. I Já Jsem tenkrát chtěla zemřít. Ted to nechápu, ale tenkrát Jsem chtěla …

Víte, neděsily mě zprávy o Rusech, co by se starou enskou dělali, ale děsila mě skutečnost, e Já tam zůstanu sama, v zemi, kterou Jsem povaovala za nepřátelskou. A víte, ono, dokud nepřiel Hitler a Henlein a vechno to hrozné, co následovalo, tak jsme s Čechy ili docela přátelsky. Jene pak … A zůstat někde docela sama, mít vechny své nejblií pryč anebo dokonce mrtvé, to … to Jsem nemohla. Seděla Jsem Jako bez ducha na kufru a myslela Jenom na Jed. Můj mu býval lékařem, to on býval slavným lékařem, celé Litoměřice chodily k němu, víte, má milá, a po něm mi zbyly morfiové tabletky. Vdycky jsem je měla ve skříni spí jako památku na svého mue ne Jako něco, čím by se mohl člověk zbavit ivota.

Kdy se pak začalo hovořit o střílení, zvedla Jsem se a řekla Jim, e sl skočím k autu pro kabelku s Jedem a pak e se do té jeskyně vrátím a umřu s nimi. U Jsem byla skoro u auta, kdy se ozvaly výstřely, ale kdo střílel doopravdy, to jsem neviděla. Ano, tak to řeknu vaemu advokátovi, a přijede za mnou… Vracela Jsem se zpátky a mně se zdálo, e Jsem v křoví někoho potkala. Snad Rosemarii a vaeho syna, to nemůu odpřísáhnout, já byla sama u polomrtvá. A pak jsem spatřila tu stranou spou v Jeskyňce, padla Jsem na zem, ani nevím Jak. Spolykala Jsem vechny práky, co jsem Jich měla, polykala jsem je se zavřenýma očima, anebo Jsem se dívala, to prostě nevím. Jen určitě vím, e Jsem leela vedle své dcery.

A potom vás nali? Kdo vás nael? ije taky? vydechla Maierova matka.

Paní Schaureková zavrtěla hlavou.

Nikdo mě nenael. Chtěla jsem umřít kolem poledního a Já se vzpamatovala, kdy začínalo svítat. To muselo být ráno, desátého května. Leela Jsem tam v bezvědomí celou noc… Dole na cestě Jsem slyela nějaký ramot a polekala Jsem se, e se bude střílet dál. Nevím, co mě to tenkrát napadlo. Chtělo se mi straně zvracet, víte, ty práky a ten straný pohled. Nemohla Jsem se postavit na nohy, ale proboha nechtěla jsem znovu umírat, nechtěla jsem vůbec imřít. Přece jsem se domotala nějak na cestu a tu jsem spatřila pochodovat vojáky. Jestli to byli Rusové nebo Němci, to vám nepovím. Pochodovali a měli uniformy, víc nevím.

Pak jsem jela na nějakém voze, to jsem asi na té cestě znovu omdlela a někdo se nade mnou smiloval a někdo mi křičel do ucha, e jedeme do Litoměřic. Jeli jsme dlouho, usnula jsem a potom mě probudilo střílení. Znovu jsem omdlela, a kdy jsem zase přila k sobě, leela jsem v příkopě u cesty, vůz tam nestál, u se nestřílelo, vechno bylo klidné a zmizeli i vojáci. Nějak jsem se dostala do Litoměřic a tam jsem la ke známé lékařce, ale ta u mě ádné kodlivé následky po morfiu neshledala. Buď jsem vzala nějaké jiné práky, anebo ten jed byl starý a ztratil svůj účinek… No a později mě pak odsunuli do Rakouska… To je jediné, má milá, co vám můu vyprávět …

Ale Maierově matce i to bylo málo. Nevíme, jak dlouho mluvila jetě se starou zbonou paní Schaurekovou; jisto je, e její protokolární výpověď, předloená později dr. Otto Schmiedem smírčímu soudci, se poněkud liila od toho, co vyprávěla Maierově matce.

V jednom bodě dokonce podstatně.

VRADA, NEBO PŘEČIN?

Tenhle juristický hlavolam dominoval celému předběnému řízení před smírčím soudcem mnichovského landsgerichtu, který měl po vyslechnutí zainteresovaných stran rozhodnout, zda má jít Maier znovu před porotu, nebo se celý vleklý případ uzavře a odloí ad acta.

Obhájce dělal vechno moné, aby se vyhnul procesnímu řízení, útočil na slabiny obaloby, operoval s nevěrohodností svědků a nespolehlivostí jejich paměti, vytahoval jeden trumf za druhým a obratně přebíjel kartu státního návladního

jene doktor Bergmann se taky nemínil vzdát. V prudkém toku slovních soubojů dovedl plavat stejně dobře jako jeho věčný odpůrce Kdy viděl, e to nevede k ničemu a e taky smírčího soudce to u začíná unavovat, sáhl k těímu kalibru.

e jde o vradu, mohu doloit deníkem Rosemarie Maierové rozené Davidové, mimochodem zavraděné tým obalo váným; cituji z něho rovně v obalobě Praví se zde doslova. Nikdy jsem Heinzovi nevyčetla, e zastřelil mou matku… Nebo tady: jetě dnes jsem zamilovaná do člověka,

který mi zabil matku … Devátého května Jsme ukovali svou lásku na věcnost… Mám citovat dál?

Není třeba, poznamenal sue soudce. Obrátil hlavu k obhájci.

Protestuji, vyletěl ostře doktor Schmied. Pan státní návladní se zde dopustil neslýchané uráky mého klienta tvrzením, e zavradil svou enu. Podle soudního výroku z 2. prosince 1955 se jedná o zabití na přání, nikoli o vradu, nehledě k tomu, e obalovaný si trest za tenhle přečin řádně odpykal a má být u měsíc na svobodě. A nyní bych si dovolil, pane soudní rado, advokát se hluboce uklonil smírčímu soudci, ocitovat také já, tentokrát z deníku mého mandanta ze dne 6. května 1945, tedy tři dny před inkriminovaným činem. Obalovaný Maier si tehdy zapsal: Kdy jsem dnes hovořil s tvou matkou, řekla mi, e si její manel přál, aby nikdo z celé rodiny nepadl ivý do rukou nepřítele. Třebae na mě její slova stralivě zapůsobila, ukázala mi opět, Jak veliká Je tato ena… a tak dále a tak dále. I tohle ukazuje, e v případě obalovaného máme co činit s přeči-nem zabití na přání. Ostatně mu, který si přál smrt své eny, matky, tchýně a dětí, nebyl nikdo jiný, ne president Vrchního zemského soudu v Litoměřicích, důstojník SS, hodnostně mnohem vyí ne můj mandant, take jeho přáni bylo pro něho vlastně rozkazem. A tudí ..

Tohle nemá cenu, usoudil státní návladní Max Bergmann a rozhodl se pro přímý útok. Pane obalovaný, zeptal se Maiera, který dosud mlčky seděl na idli proti soudcově stolu, zavradil jste Giselu Davidovou, Margarettu Davidovou, Herberta Davida, Dietberta Davida a Heidemarii Davidovou?

Ne. Já jenom střílel, brání se chabě Maier.

Ale to je vradal zahřmí státní návladní.

Vyprouji si, říká klidně obhájce, ,,aby pan státní návladní ovlivňoval soudí

Námitka se přijímá, rozhodne smírčí soudce. Snaí se posuzovat celý případ objektivně, ale nemá dost prostředků, aby zjistil naprostou pravdu. Ted u mu jde jen o dosaeni smíru. Zabití nebo vrada na ádost, vykonaná v roce 1945, je dnes z právního hlediska zločin promlčený. Ostatně vrada na ádost je jen přečin! Smrt matky a eny doktora Herberta Davida nelze klást obalovanému za vinu. Problémem zůstává pouze zastřelení dětí. Poloí Maierovi formální otázku: Nue, zabil jste Heidemarii, Dietberta a Herberta Davidovi?

Ano. Ale není to má vlna.

A čí tedy? rozkřikne se na něj prokurátor.

Malér pokrčí rameny. Je klidný, cítí, e má vedle sebe mocnou oporu. Dalí obhájcova slova ho o tom také přesvědčí.

Pánové, ty děti vychovávala a na ně měla právo Jen a jen matka. Ona má také právo, kdy uzná za nutné, rozhodovat o jejich ivotě! Můj mandant se stal pouze vykonavatelem jejího přání. Kdyby měl být za to trestán, pak by musel být pohnán před soud kadý kat, který koná svou povinnost.

Gratuluji zástupci obhajoby, uklonil se posměně Bergmann k místu, kde seděl doktor Schmied. To přirovnání o katovi se vám, pane kolego, skutečně povedlo. Kdy se Bergmannův zrak setkal s káravým pohledem smírčího soudce, zmírnil poněkud tón. V případě Jako je tento, nemůe soud odpovědně rozhodnout, ani věc nezkoumá s ohledem na veobecně uznávané morální zásady. V souhlase s nimi je oprávněn dokonce i voják odmítnout splnit rozkaz, který je podle Jeho svědomí v rozporu s mravním kodexem a osobní odpovědností Člověka za své činy.

Pak tedy upozorňuji, zvedl i tuto rukavici dr. Schmied e můj mandant nebyl jetě v době činu plnoletý a vztahu je se na něho zákon o ochraně mladistvých ..Obhájce odcitoval přísluné číslo zákona, odstavec a paragraf a po kračoval: Navíc je nutno přihlíet k okolnostem a jevům, proti nim byl můj mandant bezmocný. Poslouchat kadého nadřízeného a bez odmluvy splnit příkaz či přání vůle vyí a odpovědné bylo tenkrát nejen věcí cti, ale přímo státním principem. Výchova obalovaného se v tomto duchu nesla u od kolního mládí..

Bohuel, neodpustil si přeruení Bergmann.

Co mohl jako voják zbraní SS dělat Jiného, ne splnit ádost odpovědné funkcionářky NSDAP, ostatně ádost, která byla plně ve shodě s přáním jejího manela, standartenfuhrera SS?

Zapomněl jste jen maličkost, pane kolego, řekl jízlivě návladní Bergmann. Zapomněl jste dodat, e organizaci S prohlásil Mezinárodní tribunál za zločineckou!

Kategoricky odmítám! neudrel se doktor Schmied. V Norimberku soudili vítězové poraené, to ví dneska kadé německé dítě! křičel vztekem rudý v obličeji.

Jenome já nechci být dítě, pane kolego, řekl klidně Bergmann.

Také smírčí soudce měl na organizaci SS odliný názor ne obhájce a jeho protest neuznal.

Slovo si vzal návladní Bergmann a vyrukoval s pochybností, jestli obalovaný skutečně jenom plnil ádost druhé osoby a nejednal o vlastní vůli, třeba ze zitných důvodů. Vdy jeho výpověď nelze vůbec svědecky doloit.

Zástupce obhajoby se vítězně usmál. Teď konečně přila chvíle, na kterou se v duchu dlouho těil. Jako karetní hráč, který hodlá vytáhnout trumfové eso.

Předloil smírčímu soudci ověřenou výpověď Margaretty Schaurekové.

Soudce vzal dokument a začal číst.

A dosud jsem o těchto věcech nemluvila. A dosud jsem nikomu, ani kriminální policii neřekla, co vím o ujednání Členů rodiny dr. Davida s Maierem a e jsem vlastně svědkem, který slyel na vlastní ui čestné slovo Heinze Maiera. Moná e ho právě to čestné slovo donutilo udělat něco, co vůbec udělat nechtěl. Teď tedy chci učinit vechno, aby se Heinz Maier dostal na svobodu. Jsem připravena říci soudu vechno, co vím, ale jsem příli stará na to, abych mohla jet do Mnichova… Heinz Maier mi způsobil nevyslovitelnou bolest, ale já myslím, e je z velké části nevinen, on byl měkký člověk, který se vdycky podřizoval silnějí vůli.. 

Tady soudce přestal. Nemělo smysl dál číst, tohle vysvětlení mu vrchovatě stačilo Rozhodl se, e přijme obhájcův návrh, aby soud od dalího řízení upustil.

Dr. Otto Schmied si vítězoslavně změřil svého protivníka a s hlavou v oblacích odcházel do atny. Svlékl si talár i sako a natočil plné umyvadlo vody. Dlouho a pečlivě si myl ruce.

,,Máte pravdu, pane kolego, ozval se najednou za jeho zády návladní Bergmann. Ruce se dají umýt snadno

Vdova Eva Maierová (Heinzův otec smrt své snachy a vnuka nepřeil a zemřel u v roce 1955) přivítala rozhodnutí smírčího soudu s neskrývanou radostí.

Samota prázdného bytu na ni těce doléhala, nemohla se dočkat, a si svého syna odvede z vězení domů 14. ledna 1960 la zase orodovat u předsedy soudu, aby co nejdřív podepsal Heinzovy propoutěcí papíry. Jene formální předpisy svazují ruce i soudcům a tak si Maierova matka odnáela z budovy Zemského soudu v Mnichově pouze mlhavý příslib.

Vracela se domů, poletoval drobný sníh, do podvečerní tmy zářila pouliční světla a neónové reklamy obchodních domů, biografů a zábavních podniků. Právě chtěla zabočit do ulice, kde byla stanice autobusu, kdy ucítila prudkou bolest u srdce, ulice se s ní zakymácela a ona se skácela k zemi jako podatá.

Zemřela při převozu do nemocnice. Ranila ji mrtvice.

Několik dní nato proel branou věznice Stadelheim také Heinz Fritz Maier. Tentokrát po více ne čtyřech letech poprvé bez doprovodu stráe.

Bylo mu pětatřicet let a napadlo ho, e vlastně nedovede nic.

Leda bez rozmýlení rychle a přesně střílet.

A snad u ani to ne …

EPILOG

Kruh se uzavírá

ťPojednou Jsem viděl hru Jako celek. Viděl Jsem, jak málo se lií zločinci od normálních, poctivých lidí.Ť

Americký dramatik Arthur Miller v rozhovoru s novináři v soudní síni frankfurtské radnice v roce 1965

Také můj druhý večer, strávený v klubovně hotelu Beseda v Litoměřicích, se protáhl dlouho do noci. Ale nelitoval Jsem. Příběh, který Jsem od svého společníka, mnichovského autostopaře, právě vyslechl, mi pomohl osvětlit málo známý, třebae nepatrný úsek z nedávné historie naeho pohraničí.

I kdy připoutím, e to byl předevím německý příběh. Nicméně utvrdil mě navíc v tom, co u dávno vím: e nacismus nepřinesl a nemohl přinést lidem nic dobrého. Ani těm, kdo mu slouili.

Mě teď zajímala hlavně otázka viny.

Na čí vrub připsat celkem sedm utracených ivotů, počítáme-li také smrt Rosemarie a malého Wetziho?

Na vrub Heinze Maiera, esesáka, který Jenom slepě plnil rozkazy a podřizoval se cizí vůli? Větina západoněmeckého tisku a zčásti také Justiční orgány v Mnichově to aspoň tak viděly.

Nebo nese hlavní díl viny Rosemariina matka, a do morku kostí proniknuta obludnou nacistickou ideou a fanaticky věřící Hitlerovi, matka, která u vědomí neodvratné poráky a ze strachu před odpovědností neváhala dát usmrtit dokonce tři vlastní děti?

A co kdy je hlavním viníkem doktor Herbert David, Jeden z nejaktivnějích představitelů Henleinovy sudetoněmecké strany a nacistické správy v násilně odtreném českém pohraničí, který koneckonců vedl rodinu k tornu, aby v případě poráky spáchala sebevradu, ač sám před podobným rozhodnutím couvl a vzdal se dobrovolně Američanům?

Anebo jsou vinni vichni tři dohromady a navíc jetě Rosemarie, která vytrvale kráčela v lépějích své matky a k tragické události v bavorských lesích u Mittenwaldu?

Buď jak buď, jeden viník je nesporný: hitlerovský faismus, reim, který povýil zločin na státní doktrínu a neváhal v zájmu svých imperialistických cílů vyhladit milióny lidí v plynových komorách a rozpoutat ničivý válečný poár. Vdy právě nacistický reim nakazil jedem ovinismu a faismu Maiera, Davida, jeho enu a dceru a statisíce jim podobných, opřel o ně svou moc a pak zneuil jejich slepé důvěry k činům, které se příčí zásadám lidskosti. Jenome i za tyto kolektivní zločiny nacistického Německa musí nést odpovědnost jednotlivci…

Pohlédl jsem na autostopaře.

Mého společníka zřejmě podobné starosti netrápily Klidně dopíjel u nevím kolikátý půllitr a pičkami prstů levé ruky vyukával do stolu rychlý rytmus.

Konečně přeruuji mlčení. Jetě bych rád věděl, proč se Kurt Rose nepřihlásil jako svědek v procesu proti Maierovi. Znal přece tolik závaných faktů.

To znal, řekl autostopař pyně. Dokonce víc, ne sí myslíte. Kdy tenkrát desátého května odjel na kole od starosty Mullera k lesu, nedalo mu to a el se jetě jednou podívat k té jeskyni. S baterkou v ruce prohledával křoví, kde stále jetě leela převrácená černá kodovka, a představte si, e tu zatracenou pistoli nael. Byl to Maierův walther PPK, ráe 7,65. Kurt Rose tu zbraň okamitě poznal podle těch čárek, které si Maier vyrýval do hlavně vedle muky. Nebylo jich moc, ale pistole byla zaručeně jeho. Bylo mu jasné, e pistoli mohl odnést z jeskyně ten, kdo z ní předtím střílel. Kurt Rose pak zastrčil pistoli do kapsy a pustil se lesními cestami k Labi. Nějakou dobu se tloukl v Krunohoří.

S oddílem wehrwolfů?

Jo, tak se jim říkalo… Ale nemyslíte, e je u pozdě? Já musím na kutě. Vůz mám opět v pořádku, chtěl bych se ráno projet trochu po okolí. Podívat se na stará známá místa. Nechcete vyrazit se mnou?

Ani ne. Mám jetě něco na práci ve zdejím archívu.

S tím jsme se rozeli do svých pokojů.

Nazítří večer jsem čekal na něho v klubovně marně, do půlnoci se neobjevil. Zael jsem do recepce, jestli o něm nevědí.

Jo, ten turista z Mnichova? hlaholí recepční, tak ten u brzy ráno vyrovnal účet a odjel Kam? To nevím. Nic mi neříkal. Ale počkejte, vzpomněl si najednou. Mám dojem, e tu pro vás něco nechal. Jake se jmenujete?

Říkám své jméno a odnáím si do pokoje nevelkou obálku. Byly v ní dva výstřiky ze západoněmeckých novin, jinak nic.

Na první připsal kdosi tukou název časopisu Sudetendeutsche Zeitung, Mnichov a datum 7. 5. 1965. Stálo tam:

ťVčera se doil pětaedesátých narozenin dr. Herbert David, Springe/Die ster, Leibnitzstrasse 15. Jeho ivotopis: Narodil se 6. 5. 1900 v Jesenici, okres Podbořany. Byl dobrovolníkem ve druhé světové válce a po roce 1945 musel snést přemíru bolesti. Snáel vechno obdivuhodně. Jako jeden nejvěrnějí z věrných se ihned připojil k naemu Landsmanschajtu: jako krajský vedoucí Sudetendeutschen Landsmanschajtu v Hammelnu, jako éfredaktor krajanského sudetského tisku, místy také jaíco obchodní ředitel podniků sudetských Němců a jako člen čestných soudů sudetských krajanských spolků. Slovem a písmem, jako řečník a publicista, vystupoval dr. Herbert David vdycky na obranu své domoviny a svého národa. Zdravíme tohoto mue jako svého spolubojovníka a přejeme mu vechno nejlepí!Ť

Několik let stará zprávička, hustě sázená petitem. Ale zaplapánbůh za ni. Bez těchhle revanistických barev by byl Davidův obraz neúplný. Obraz mue v pozadí, ambiciózního advokáta a zapřísáhlého nepřítele českého národa a Československa vůbec. Za války vedoucí postava nacistické justice na území přiřknutém mnichovským diktátem hitlerovskému Německu. Přesvědčený faista a realizátor fýrerovského principu; uplatňoval ho v soudnictví, na frontě, stejně jako v rodině. Důsledně a vytrvale, a k hořkému konci. A takový zůstal i po válce …

Posledním kamínkem do mozaiky ivotních osudů jedné z dalích postav příběhu by se dal nazvat závěrečný odstavec reportáe o střílejícím esesmanovi, kterou jsem si přečetl na druhém výstřiku, tentokrát bez udání pramenu a data, kdy byl otitěn. I tak jsem vak vyrozuměl, e onen esesman, který jako by z oka vypadl Heinzu Maierovi, se za nějaký čas po proputění z mnichovské věznice znovu oenil a konečně prý přetrhl smůlu, je se mu pořád lepila na paty, nebo jeho nová partnerka ho pochopila, ač věděla o svém mui vechno.

A do třetice: nazítří jsem měl odhalit fakt, který bude nejen jakousi tečkou za případem, ale pomůe zároveň dokreslit portrét dalí klíčové postavy celého příběhu ..

Toho dne byla sobota, můj nečekaný pobyt v Lítoměřicích končil; přelapoval jsem na náměstí u autobusové zastávky a hledal na potrhané vývěsce s jízdním řádem nějaký sluný spoj na Prahu nebo aspoň do Lovosic na nádraí. Nejblií autobus pojede a odpoledne, to si dojdu raději pěky do Terezína a tam stopnu nějaký vůz na Prahu. Za hodinu u jsem byl na státní a snail se vyhlídnout si stopařsky výhodné místo při okraji vozovky, kdy za mými zády zahoukal klakson a prudce zaskřípěly brzdy.

Byl to edý volkswagen s mnichovskou poznávací značkou a za volantem seděl mu v tralalácku  můj autostopař. Smál se na plné kolo a otvíral dvířka.

Račte, kousek vás můu svézt.

Vůz máte opět v pořádku, povídám mu, kdy jsem se usadil na předním sedadle.

Vechna Čest, opravili ho výborně. A taky sebou hodili. No jo, četí mechanici měli vdycky ikovný ruce. Před válkou i teď. A vůbec vichni Čei… koda e jsme se tak ve zlým rozeli.

Co mu na to říct? e je to jejich vina, sudetských Němců? To přece musí vědět nejlépe on sám.

Ptám se ho, zda jede.přímo do Prahy.

Ne, povídá, za Veltrusy, co je ten zájezdní hostinec U grobiána, odbočí na Slaný a dál na Rozvadov. Chtěl by být před půlnocí doma, zítra začínají letnice, do Mnichova se sjede mnoho jeho starých kamarádů a známých a on by se rád s nimi setkal. Jako na vech předelých srazech, dodal.

Srazech? uvauji rychle. Zřejmě má na mysli srazy odsunutých sudetských Němců, pořádaných jejich landsmanaftem rok co rok o svatoduních svátcích. Letos připadly na zítřejí neděli, proto tedy tak spěchá do Mnichova.

To se jistě setkáte i s Kurtem Rosem? opáčím nahlas.

Neodpověděl, jenom mlčky pokrčil rameny Snad to bylo tím, e právě předjíděl náklaďák vrchovatě naloený prkny a musel se soustředit na jízdu. Ale nebylo mu do hovoru ani potom, kdy byla vozovka před námi zcela volná. Bloumal jsem očima zbůhdarma po okolí, stromy, telegrafní sloupy, holé chmelové tyčky ujíděly devadesátkou kamsi dozadu, nad obzorem se kupily bílé mraky, které na okrajích kvapem černaly. K odbočce na Slaný chybělo moná pět kilometrů, kdy se konečně ozval.

Jo, pokud bude v Mnichově, určitě se setkáme… Ale abych nezapomněl, ptal jste se mě, proč tenkrát nechtěl Kurt Rose svědčit proti Maierovi, kdy o něm vlastně vechno věděl a mohl soudu i obhájci Schmiedovi uetřit fůru práce … Je pravda, věděl, ale to máte tak … Přece by nesvědčil proti starýmu kamarádu z fronty, to ne, to a po něm nikdo neádá. Frontový přátelství, víte, kriegskammeradschaft, to je víc ne .. . ale to vy stejně nikdy nepochopíte.

Ne, to nepochopím.

Vzdálenost mezi volksvagnem a zájezdním hostincem u křiovatky na Slaný se kvapem zkracovala a mne se najednou začala zmocňovat nevolnost, asi e bylo v autě moc dusno, zatahal jsem mue v tralaláčku za rukáv a poručil zastavit. Bez slova lápl na brzdu. Vyloil jsem si na silnici aktovku a kufřík s magnetofonem.

Mu nastartoval, přidal plyn a za chvíli jsem ztratil edý volkswagen z dohledu. Vykročil jsem pomalu k hostinci řečenému U grobiána.

Nae cesty se rozely Tentokrát u navdy.

Na prostranství před hostincem parkovaly tři autobusy dálkových tratí. Dva měly namířeno do Prahy, třetí do Litoměřic.

Nasedl jsem do toho třetího.

Musel jsem; chtěl jsem mít jistotu, e mé podezření, s kým jsem měl vlastně tu čest, je oprávněné.

V Litoměřicích jsem el rovnou do recepce hotelu Beseda.

Trvalo chvíli, ne se dal recepční přemluvit a ukázal mi seznam hostů, kteří zde tento týden bydleli Jméno Wolfgang Wolf, pod kterým se mi mnichovský autostopař představil, v seznamu nebylo. Zato mě okamitě uhodilo do očí jiné, které jsem v posledních dnech slyel tolikrát opakovat a které mi jetě teď brnělo v uích:

Kurt Wolfgang Rose.

Tuení mě neklamalo. Kruh se uzavřel.

Venku zahřmělo.

Vyel jsem před hotel, potřeboval jsem se nadýchat čerstvého vzduchu. A hodně zhluboka; na prsou jako by mi seděla těká můra. Nastavil jsem tvář prvním prudkým kapkám májového detě.

Konec