Omyl kapitána Vávry - Helena Dvořáková

Bylo chladné ráno, poslední den v září. Na nábřeí a v ulicích kolem Vltavy leela dosud mlha, ale ve výe poloených čtvrtích u hřály sluneční paprsky vydařeného babího léta. Obyvatelé hlavního města pospíchali jako kadé ráno do zaměstnání, dnes vak usměvaví, vůči sobě ohleduplní čekal na ně víkend s pěkným počasím.

Přesně v osm hodin zaklepal kapitán Vávra na dveře náčelníkovy pracovny.

Pojď dál a posad se, Václave, vybídl ho major Kalous a postrčil si ukazováčkem brýle na čelo. Co ti říká důl v Habrové?

Vyetřoval jsem tam dva smrtelné úrazy, odpověděl po chvilce přemýlení kapitán. Ale to u je dávno.

Před esti a deseti léty, upřesnil náčelník.

Vávra zpozorněl. Byly to úrazy evidentně zaviněné nedodrením bezpečnostních předpisů. V prvém případě to byla jízda na nákladním výtahu mezi vozíky s rudou, co je přísně zakázáno, a v druhém nějaký cizinec,tuím,e Rakuan,spadl do průrvy v poddolovaném prostoru, kde neměl co pohledávat.

Byl to výcar, ale to není rozhodující, opravil ho Kalous a nadzvednutím obočí nechal klesnout brýle na kořen nosu. Vávra se vdycky divil, e masívní brýle dosud nepřerazily náčelníkovi nosní chrupavku. Tentokrát se jedná o vradu spojenou se hářstvím. Poární zprávu má poručík Pípl, jel do Habrové s výjezdovkou, Procházku a Daňka jsem poslal za nimi. Pitevní protokol ti nechal doktor Kříovský u dozorčího.

2

Městečko Habrová leelo na hranici Středočeského a Západočeského kraje. Bývala to kdysi malá chudá obec obklopená holými kopci, ostrůvky lesíků, neúrodnými políčky plnými kamení s jílovitou červenou zemí, pronásledovaná pravidelně se opakujícím suchem a věčným bojem se ztrácející se vodou ze studní. Část obyvatel hledala nejistou práci v okolních lomech, hrstka vytrvalců se plahočila na políčkách, zbytek tvořili horníci, čepičáři a sedláři.

K ivotní změně v Habrové dolo v roce 1946, kdy tu byla objevena loiska elezné rudy. Otevřela se první achta, po ní se vyhloubily dalí, přistavěla se drtírna rudy a během několika let vyrostl rozsáhlý hlubinný důl. Chaloupky s dokovými střechami ustoupily prostornému sídliti. Habrová povýila na hornické město.

Volha s kapitánem Vávrou vjela nasídlitě. Minula restauraci ,U kahanu’ a zabočila kolem samoobsluhy do úzké uličky mezi dvěma posledními domy. Za nimi se táhl pruh louky se zaloutlou sluncem spálenou trávou, na který se napojovala zahrádkářská kolonie. Vůz poskakoval po hrbolaté cestě procházející středem kolonie. Po obou stranách cesty se rozprostíraly obdélníčky a čtverečky zahrádek obehnané nízkými plůtky z králikářského pletiva, na kadé parcele stálo několik sudů s drahocennou vodou v jednom rohu, v druhém hromada kompostu a v dalím rohu stála maličká chatka. Byly to spí vzhlednějí kůlny z materiálu, který byl právě po ruce. Jedna chata byla z vlnitého plechu, druhá z prkýnek z přepravních beden, dalí z eternitu, naly se i chatky z důlních praců. Na kráse Habrové nepřidaly, ale vynahradily to záplavou pestrobarevných jiřin, aster a chryzantém.

Volha dojela k úpatí vysoké a neustále se protahující haldy, kde u stály dva vozy. Halda rostla čtyřicet let. Kadým rokem na ní přibyla vrstva hluiny, perků nebo také jaloviny, jak říkali horníci hornině bez elezné rudy. Teď dosáhla výky třiceti metrů. Na jejím nejvyím bodu stála nízká strojovna, po hřebenu haldy vedly koleje pro důlní vozíky.

Vávra vystoupil z vozu. Cesta končila, dál pokračovaly dva hluboké výmoly, do kterých by se odváil jen traktor. Po dvaceti krocích spatřil kapitán spálenitě. Byl to černý čtverec popela, zbytků ohořelých trámů a čtyř tabulí vlnitého plechu, zřejmě stření krytiny. To bylo ve, co zůstalo z chaty majitele zahrádky.

Vávra doel k vrátkům. Zahrada byla ze vech parcel největí. Uprostřed stála vyzděná obdélníková nádr s vodou, kolem ní záhony se zeleninou a políčko s jahodníkem, v rohu stál dlouhý skleník. Podél plotů se táhla stěna kordonů. Jiní svah patřil broskvoním. Kadé místečko bylo vyuito, vude něco rostlo a bujelo, ale Vávra neviděl jediný květ.

Pozdravil se se členy výjezdové skupiny, kteří právě končili, a pohledem hledal poručíka Daňka a podporučíka Procházku.

Procházku nenael, Daněk si spokojeně hověl na jediném prouku trávy u poslední broskvoně.

Kde je Procházka,” zavrčel kapitán.

Daněk se posadil.

Poslal jsem ho do dolu pro informace.

Ty u jsi hotov?

Jinak bych si nedovolil sloit svou tělesnou schránku do voňavého kvítí, zazubil se a vstal.

Poručík Pípl u odjel?

Ten? uchichtl se Daněk kodolibě. Dva pytle popela má u v auáku a před hodinou se přemístil do skleníku. Co tam dělá je tajné, jak sám ví, jsem pro něj příli mlád, aby mě bral váně. Nesl do skleníku kýbl s vodou, tak buď tam učí íaly plavat či se koupe.

A ty se diví, e tě na oddělení nikdo nebere váně?

I humorný kriminalista můe vykonat kus zásluné práce. Sesmolil u dědulka ódu o pitvě?

Vávra nad ním beznadějně mávl rukou. Daněk u byl takový. Svou prostořekostí si nadělal mezi spolupracovníky spoustu nepřátel, a kdy mu Vávra do pravidelného hodnocení napsal, e je v kolektivu oblíben, major to povaoval za patný vtip a kapitánovi vynadal.

Potom si to přečte, řekl Vávra a posadil se vedle něho do trávy. Teď povídej! Stručně a bez těch tvých vejplechtů. Poručík vytáhl z kapsy poznámkový blok. Pomalu převracel listy, aby jeho nadřízený viděl, e nezahálel. Kdy kapitán nevyslovil slova chvály, pochválil se sám a pravil: Majitelem tohoto kolchozu byl jistý Frantiek Rákosník, padesátiletý vodák či pumpař, jinak řečeno obsluha důlní čerpací stanice nacházející se na estnáctém patře, které je ve skutečnosti patrem sedmým. tajgr, od kterého jsem získal tyto informace, se mi to snail vysvětlit, ale nepovedlo se mu to, protoe u mě má čtyřpatrový barák jen čtyři patra, maximálně se tam můe plést mezanin …

Ta teprve vzniknou, přeruil ho Vávra.

Kdo?

Ta patra.

Kdy?’

A se v dneních patrech ztratí ruda.”

Odkud to ví?” podivil se Daněk a zeptal se s takovou bezprostředností, e se Vávra bezděky usmál.

Troku to tady znám.

Na hřebenu haldy se zablesklo. Sluneční paprsky se odrazily od čoček dalekohledu. Teprve teď si Vávra viml malé postavičky s dalekohledem u očí.

Toho přehlíej, podotkl Daněk. Je to vrátkař a pozoruje nás od chvíle, co jsme přijeli. Poslal jsem za ním Procházku, aby se ho zdvořile zeptal, který z nás se mu nejvíc líbí, ale řekl, e ho zajímáme jako loňský sníh. Dívá se na svou zahrádku a to prý mu nemůeme zakázat. Jmenuje se Anton Maek a je drzej jako opice.”

Která zahrádka je jeho?

Třetí za námi. el jsem mu ze slunosti omrknout růičkovou kapustu. Myslel jsem, e ho nahoře trefí lak, jak začal vyskakovat.”

Maek, Maek … přemýlel Vávra. To jméno mu bylo povědomé. Určitě se s ním tehdy při vyetřování setkal, ale nemohl si vzpomenout na souvislosti. Kde byl Rákosník převčírem večer?”

V místním salónu U kahanu. Oslavovali tam Václava a pří podobných pitkách Rákosník nikdy nechyběl.

Do kolika tam byl?”

Prý do deseti, ale přesně nám to řekne vedoucí restaurace pan Alfréd Budka a v jedenáct hodin otevře a pohostí nás svou budkovicí, jak se odborně říká jeho speciální drtkové polívce z masáků, co je houba, do které větina houbařů kope v domněnce, e je to jedovatá mochomůrka …

Vávra ho nenechal domluvit. Z hospody el rovnou sem?”

Daněk pokrčil nerozhodné rameny. Snad.

Kdo ohlásil poár?”

Karel Truneček, důchodce. Bydlí v tom prvním baráku za kolonií. el na záchod a uviděl plameny. Odsunul potřebu a zvedl telefon.”

Kolik bylo hodin?”

Daněk zalistoval v bloku. Půl jedný v noci. Poárníci přijeli za čtvrt hodiny, ale mezitím kůlna lehla popelem.”

Četl jsi poární zprávu?”

Bouda chytla od přetopených kamen.”

Je to pravda?”

Vichni to říkají. Nikdo se tomu nediví, prý to čekali.”

Jak to?”

Rákosník byl známý ochmelka. Bydlel sice na sídliti v podnikové garsonce, ale od jara do podzimu přespával tady v boudě. Ráno odtud chodil i do práce. Věčně mu byla zima a tak vdycky večer naládoval do bubínku borový iky a na ně brikety. Kdy vezmeme v úvahu, e bubínek byl muzejní kousek, roury při sobě drely saze, bouda byla dřevěná a Rákosník nadrátovanej jak zákon káe, červenej kohout měl zelenou.”

Vávra sáhl do náprsní kapsy pro pitevní protokol. Podle doktora Kříovského zemřel Rákosník před vypuknutím poáru. Jako příčinu smrti označil proraení spánkové kosti lebeční tupým předmětem, úderů muselo být více, nejméně dva.

,,Na půdě prý bylo skladitě harampádí, zapochyboval poručík. Nepadlo mu při poáru něco na hlavu?

Vávra zavrtěl hlavou. ,,V krvi by musel mít kysličník uhelnatý a v ústech, hrtanu a plících částečky sazí. Nic takového se nenalo. V krvi měl tři promile alkoholu, představuje to těký stupeň opilosti, předpokládá se neschopnost samostatné chůze.

Daněk zamyleně pokýval hlavou. Take nejdříve mord, a aby jeho příbuzní neměli starosti s popelem, zařídili mu hned kremací.

Vypadá to tak.

Ze dveří skleníku vyel nespokojený poručík Pípl. V kadé ruce nesl sádrový odlitek. Opatrně je poloil na záhonek a přisedl si k oběma kriminalistům.

Je to slabota, povzdychl si a zapálil si cigaretu. Baterka, zapalovač, nádobí, kletě, zdravotnické nůky samé běné předměty.

Vávra ukázal na sádrové odlitky. Čí jsou?

Pípl bezradně pokrčil rameny. Ve skleníku jsem nael lápoty, které nepatří Rákosníkovi. Ten má číslo nohy čtyřicet čtyři, podle podkůvky a dezénu podráky se jedná o pracovní obuv. Srovnám ji s ohořelými botami zavraděného. Ukázal na neforemnou placku sádry. Druhá stopa je o dvě čísla mení a patří běné obuvi. Patří buď pánským polobotkám nebo značně ochozeným mokasínům. Zajímavé je, e překrývají Rákosníkovy stopy a to znamená, e neznámý byl ve skleníku poslední.

Mohl tam být s Rákosníkem, namítl Vávra. Rákosník odcházel první a ten druhý za ním.”

Pípl kapitánovu domněnku rázně odmítl. Ulička je tak úzká, e se v ní dva lidé nevyhnou. Kdybys měl pravdu, musela by neznámá osoba vstoupit do skleníku jako první. Rákosník by zákonitě některou její stopu překryl svou botou. To se nestalo. Věřte mi, v uličce je mokro, čte se v ní jako v čerstvě napadaném sněhu. Někdo byl ve skleníku po Rákosníkovi a sám.

Byl tady průchoďák, připomněl Daněk. Poárníci, čumilové, a taky někdo mohl dostat chu na papriky ve skleníku.

Ani teď Pípl nesouhlasil. Skleník byl zamčený. Klíče jsme nali v popelu. koda, e místo kliky je v zámku kus drátu do betonu. Nejdou z něho sejmout otisky.”

Vávra mu podal pitevní protokol.. Pípl ho pozorně přečetl.

Láhev nebo eleznou trubku jako vraedný nástroj Kříovský vylučuje,” opakoval Pípl zamyleně. Zajímavé.

Daněk na tom nic zajímavého neviděl. Utrhl stéblo trávy a začal jím prohánět velkého černého mravence.

Mělo by to být něco kulatého,” řekl kapitán.

Co takhle kámen?”

Nali jste ho?”

Uprostřed místnosti leel křemen velikosti vrhačské koule. Několik dalích se válí za boudou. Rákosník je pouíval k zatěkání černé fólie mezi jahodami. To mi řekl soused. Beru kámen s sebou do laboratoře.” Pípl zamáčkl nedopalek cigarety do záhonku, zatlačil ho ukazovákem do země a místo pečlivě urovnal. Poární zpráva je sepsaná ledabyle,” poznamenal. patně instalovaná kamna jsou největím zdrojem poárů a poárníci na to hřeí.” Podrobně rozebral poární zprávu a kdy skončil, nezůstal v ní kámen na kameni. Nikoho nezajímaly střepy ve spáleniti. Jak se tam dostaly? Jaké to byly láhve a jakou tekutinu obsahovaly? V jednom uraeném hrdle zůstala ohořelá zátka. Pouhým čichem jsem poznal, e v láhvi byl petrolej. Ve druhé byl líh. Je to logické, Rákosník svítil petrolejkou a pouíval starodávný typ litinového vařiče. Otázka zní: praskly láhve árem, nebo někdo jejich obsah vylil na podlahu a zapálil? Zkuený poárník by to měl poznat.”

Kamaráde, co bys vechno od poárníků nechtěl, pomyslel si Daněk a propustil utvaného mravence. O půlnoci je vytáhnou z postelí, k místu poáru se autem vůbec nedostanou a ty na nich chce, aby očuchávali zbytky puntů.

Rákosník zřejmě holdoval v hojné míře alkoholu,” pokračoval Pípl. Nali jsme árem prasklé dvě láhve od rumu a litrovou láhev od vodky, která podle neporueného kovového uzávěru nebyla jetě otevřena.”

Té u nestačil utrhnout drápky,” zasmál se Daněk.

Pípl ho sjel ostrým pohledem.

Také ji mohl přinést vrah,” řekl.

Aby si s ním Rákosník naposledy cvakl, ne ho pratí po ice, co?” zaklebil se Daněk.

Pípl se urazil. Vstal. To u je vae starost, soudruzi. Přeji vám hodně zdaru.”

Jednou se neovládnu a nějakou ti vrazím!” zasyčel Vávra, sotva Pípl uel několik kroků.

Tak a netvrdí takový pitomosti.

Já v tom nevidím ádnou pitomost, rýpale! Vrah se vyznal v kolonii a věděl, e Rákosník nepřespává v garsonce na sídliti, ale tady. Co koupí alkoholikovi, kdy k němu půjde na návtěvu? Láhev mléka?

A stejně nám Pípl neřekl nic, čeho bysme se mohli chytit, neodpustil si poručík poslední slovo.

S tím kapitán souhlasil. lápoty ve skleníku mohou být staré a oni sotva zjistí, kdy tam byl Rákosník naposled.

Pípl se jetě zastavil před spálenitěm, jako by se chtěl naposled ujistit, e mu vrstva popela vydala vechna tajemství a pak zamířil k vozům, el pomalu, silně předkloněn, s očima upřenýma před sebe do naloutlé trávy. Nevnímal pestrou kálu barev podél plotů zahrádek, zákrsky, na jejich větvích se houpala jablka a zlátly hruky, ani stráň pokrytou vrstvou usychajícího listí, zbarveného desítkami odstínů luté a temně rudé barvy. Z kolonie si odnáel jen své problémy, řadu otázek, rozmrzelost nad poárem, který smazal větinu stop.

3

Důl v Habrové byl vyhlouben na poli, které se tisklo k úpatí vysokého, řídce zalesněného svahu. Neměl tění vě, loisko bylo uloeno v kopci a otevíralo se raením chodby z úbočí svahu. Jinak se ničím neliil od ostatních hlubinných dolů, měl tři větrné jámy s důlními ventilátory, v kadé jámě jezdila pomocná klec nebo okov. Poslední spodní metry achty zaplavily achetní tůně. Patra byla od sebe vzdálena padesát metrů a protínaly je dvě lezné achty s ebříky, které na sebe navazovaly vdy po třech metrech. Konce ebříků byly zakotveny v podlákách, odpočívadlech.

Správa dolu sídlila ve třech přízemních domcích postavených vedle sebe a vzájemně propojených zastřeenou chodbou. Největím objektem byla drtírna rudy se esti kladivovými drtiči. Odtud ruda putovala do třídírny a konečně dlouhými dopravníky do velkoobjemových zásobníků nad kolejemi vlečky. Zadrtírnou stálo nástupitě, lampárna, dvě údrbářské dílny, depo pro důlní elektrické lokomotivy, opravna důlních nakladačů a vozíků, řetízkové atny s umývárnami a moderní kompresovna.

Teprve při vstupu do závodu, sledováním úzkorozchodných důlních kolejí, objevil se černý jícen hlavní chodby, tak zvané hlavní sváné. Měla lichoběníkový profil, dvoje koleje, pod klenbou troleje. Zakusovala se do svahu a mírně stoupala, aby odváděla vodu. První úsek v délce jednoho kilometru byl, vyzděný, dále pokračovala výdřeva. Cestou se hlavní sváná rozvětvovala do dalích tol, sledných chodeb, které sledovaly íly a končily dobývkou. V hlavní sváné jezdily dvě elektrické důlní lokomotivy, ve sledných chodbách byly poloeny jen jedny koleje a vozíky s narubanou rudou tlačili horníci, odbíhači. Vytěená ruda se vozila do drtírny a po úpravě nákladními vlaky do hutí k dalímu zpracování.

Jednotlivá patra se otvírala postupně, směrem nahoru i dolů. Rudu ze spodních pater vyváely dopravní laby nebo svislé korečkové výtahy do zásobníků s pneumatickými uzávěry. Z nich se ruda sypala do důlních plechových vozíků o objemu 0,65 m3. V horních patrech se ruda sváela k výsyp-nému komínu, který ústil do hlavní sváné a byl také zakončen segmentovým uzávěrem. Na haldu nad zahrádkářskou kolonii se vyváela hluina ikmou svánou. Byla to ikmá chodba a procházela vemi patry. Vedly v ní dvě koleje, po nich jezdil speciálně konstruovaný ploinový vozík. Horníci mu říkali jednodue plató. Měl dvě nápravy, přední byla uloena těsně nad ploinou, zadní posunuta na kozlíku o půl metru níe, čím se vyrovnal úhel ikmé toly a ploina vozíků zůstala ve vodorovné poloze. Podlaha ploiny bylá plechová a byly k ní přiroubovány dvoje koleje vedle sebe, na které horníci natlačili dva a dva vozíky s hluinou. Plató bylo zavěeno na laně a obsluhoval je strojmistr, vrátkař ze strojovny na haldě.

Vávra se vyplhal na haldu hluiny. Byl odtud výhled jako z rozhledny. Zahrádkářská kolonie vypadala z té výky titěrně, připomínala vystéhovalecký tábor na periférii města. Kapitán si otřel pot z čela a zátylku a zamířil ke strojovně.

Dobrý den, pozdravil vysokého habánase zarostlou tváří. Zdař bůh, zahučel Antonín Maek a nepřátelsky si ho změřil. Tady nemáte co dělat, víte to?

Vávra si rázem vzpomněl odkud strojmistra zná. Před deseti lety tu vyetřoval smrtelný úraz Bedřicha Kovandy, měřiče z příbramských dolů. Pomalu si oíval hlavní údaje: Kovanda si vlezl na plató mezi vozíky a chtěl se vyvézt na haldu. Při jízdě se vozíky vzpříčily a rozmačkaly ho. Byl na místě mrtev. Stalo se to mezi třináctým a čtrnáctým patrem.

U jste zvýili klenbu? zeptal se.

Je nad ní písek. To jsme vám přece řekli, ne?

Ano, teď si Vávra vzpomněl. Na platu se dalo celou cestu pohodlně stát. Pouze v jediném místě se klenba sniovala a téměř k naplněným vozíkům. Proto byla doprava osob na platu přísně zakázaná. Výjimky povoloval důlní dozorce a to výhradně údrbářům, kdy sváeli do dolu láhve s kyslíkem a acetylénem. Jene předpisy se rády obcházejí…

Vy jste byl přece zprotěn viny.

Padesátiletý Maek se uklíbl. To říkáte vy. Přesto mě vyrazili ze strojovny. Rok mi trvalo, ne jsem se dostaí zpátky a to jen dík tajgrovi Bodlákoví. Co byste rád?”

Nepřátelství mělo zřejmě hlubí kořeny, nebo Maek se netvářil vlídněji.

To mě mrzí, řekl Vávra.

Zato mi nedá řezník ani ohlodanou kost. Ale nechrne toho. O co jde? Za hodinu končím a musím jetě promazat mainu. Vy jste měl převčírem noční směnu?

A co má bejt?

e jste odtud mohl ledacos vidět. Máte přece dalekohled. Hlídám si jen ovoce na svý zahrádce, odsekl Maek. A zvědavce, který lezou na soukromej pozemek odibovat růičkovou kapustu.

Vávra se dopálil. Krucifix, zamordovali vaeho kamaráda! Horníka! To je vám jedno?

Fránta nebyl můj kamarád! vytěkl. Byl to hajzl křivej a k horníkům měl tak daleko jako já ke královně krásy. Pokud vím, byli jste přátelé.

To u je hodně dávno!

Rozkmotřila vás ta voda?

Maek se na něj nenávistně podíval. U zase sháníte drby?

Nemám snad pravdu?

Maek zarputile mlčel. Procházka toti zjistil příčinu sváru mezi Rákosníkem a Makem. Rákosník obsluhoval důlní čerpadla. Voda ze zatopených pater se čerpala do vodárny a přebytek se vypoutěl pod haldu do struky vedoucí kolem zahrádkářské kolonie. Voda netekla nikdy déle ne půl hodiny. Kdo o tom věděl, zahradil struku a voda mu naplnila nádre. Rákosník byl u pramene. On i Maek měli vdycky vody dost. Do té doby, ne Maek nepustil Rákosníka na plato. Rákosník musel chodit přes vrátnici, ráno si nemohl přispat a tak se Makovi mstil po svém. Pustil vodu do struky v době, kdy byl Maek v práci, boural mu ve struce přehrádku a nechal přebytečnou vodu odtékat do kanalizace. Několikrát se pohádali, dokonce se i poprali a tak mezi nimi vzniklo nepřátelstvína ivot a na smrt. V právu byl pochopitelně Maek, zodpovídal za provoz v ikmé sváné.

Nemohli bychom se dohodnout tady?” zeptal se Vávra přátelsky.

Maek se okamitě najeil. A kde jinde?”

Třeba na oddělení.

Chcete mi udělat v obci ostudu?”

Jak vidíte, přiel jsem za vámi. Ale jestli trváte na úředním jednání podle předpisů … Vávra se chystal odejít. Věděl, e ho Maek zadrí. Nemýlil se.

To jsem neřekl. Co chcete vědět?”

Co se dělo v kolonii předevčírem v noci.”

Nic.”

Rákosník si v chatce nesvítil?”

Petrolejkou.

Pamatujete si, kolik bylo hodin?”

Chvilku po desátý. Hned, jak přiel.”

Vy jste ho viděl přicházet?”

Slyel. Byl nadrátovanej jak zákon káe.”

Jak jste to poznal!”

Vřetěl jako pavián.”

Křičel?”

Zpíval.”

el sám?”

Zavrtěl hlavou. Kdyby el sám, tak by jen bručel a nadával.”

Kdo el s ním?”

Jak to můu vědět? Moná, e jeho kluk, Václav.

Často k němu chodí?

Chlastali spolu. Ovoce od stromu daleko nepadne.”

Ve strojovně se ozval zvonek. Maek usedl za ovládací páky. Uchopil ohmatané rukojeti. Před ním leel iroký buben s navinutým lanem. Na panelu se u sedmého patra rozsvítila oranová kontrolka.

Sjeď na dvanáctý, poleme nahoru pro odpolední prace,” ozval se z reproduktoru chraplavý hlas.

Maek stále čekal. Kdy kontrolka zhasla, pomalu a s nesmírným citem přitáhl k sobě pravou páku. Buben se pomalu začal otáčet. Maek upřeně sledoval posunující se ipku na dlouhé stupnici. Zatlačil levou páku od sebe a buben zvýil otáčky. Lano se neslyné odvíjelo a mizelo mezi vodícími rolnami. ipka sledovala stupnici, kde kadý dílek znamenal jedno patro a blíila se ke dvanáctce. Opatrně hnul oběma pákami. Buben zpomalil otáčky a se úplně zastavil. Na panelu u čísla dvanáct blikla červená kontrolka a vzápětí se rozsvítila zelená.

Co to znamená, kdy se rozsvítí zelená? zeptal se Vávra, který mu stál za zády.

e jsem zastavil plato přesně proti kolejím. Na centimetr přesně, odpověděl hrdě Maek.

To je umění,” poznamenal Vávra uznale. Pochvalná slova padla na úrodnou půdu, i kdy to Maek nedal na sobě znát.

Rákosníkův kluk to nebyl, řekl u klidněji. To by řvali dvojhlasně. Víc opravdu nevím. A teď běte. Kdyby vás tady někdo načapal, měl bych z toho průvih.

Řekněte mi jetě v kolik hodin jste odcházel.

Před půlnocí.

To u bouda hořela?

Kdyby hořela, asi bych tam letěl, ne? Je sucho, jiskra by mohla přeskočit i na jinou boudu.

Jasněji odpovědět nemohl. Jak se asi k sobě chovají lidé v poutích, kde voda znamená ivot? pomyslel si kapitán.

Vávra se vrátil na hřeben haldy. el po kolejích a k zaráce, u ní halda končila a odkud se sypala hluina z vozíků dolů. Pod ním se rozkládal poddolovaný prostor obehnaný starým zrezivělým lanem. Procházela tudy oputěná silnice, mezi keři černého bezu a kopřivami vykukovaly rozvaliny stavení. A sem byly vidět výstrané tabulky. Vude rostly břízky a nízké smrčky. Příroda si rychle hojila rány způsobené civilizací. Z výky vypadala krajina jako ráj pro houbaře. Ve skutečnosti to byl úsek s hlubokými a úzkými kvírami, neustále se trčícími, roziřujícími se a naopak mizejícími, podle toho, jak se země propadala do oputěných tol.Třebae koruny břízek zakrývaly klebící se trhliny, Vávra si přesně pamatoval místo, kde před sedmi léty nael smrt výcarský botanik. To byl druhý případ, který ho vázal k Habrové.

Franta el spát v jedenáct hodin, ozvalo se mu za zády. Byl se podívat ve skleníku a pak zhasl.

Vy jste to viděl?

Poznám jeho baterku, odpověděl s jistotou Maek.

Co tam dělal potmě?

Maek si vztekle odplivl. Má zavedený do skleníku spodní zavlaování. Na noc ho vdycky vypíná, hamoun jeden! Proto mu tak rostou rajčata a papriky.

U ho vypínat nebude, pane Maku,” připoměl mu kapitán.

Vrátkař se posadil na pohozený důlní praec.

Nemyslete si, e mu to přeju, to ne. Nic dobrýho mi neudělal, ale smrt mu nepřeju. Za tu vodu bych mu s chutí rozbil hubu, klidně mu vyrazil i pár zubů, ale smrt to ne. Pod zemí nikdy nevíte, kdy po vás zubatá áhne. Utrhne se vant, povolí výdřeva, ujede vám noha na voslintaným ebříku a jste do srmrti mrzák, kdy to vůbec přeijete. Je to jistý, e ho někdo oddělal?

Vávra přikývl.

To je ale svinstvo!

Kdo to mohl udělat? vyptával se kapitán, nebo poznal, e nepřátelská bariéra dostává trhliny.

Vrátkař pokrčil rameny. Franta neměl moc kamarádů. Pár pivních skautů a to bylo vechno.

A nepřátel?

Zasmál se. Vy znáte svý nepřátele? Neměl se rád se Smáčelem.

To je kdo?”

Parák důlních elektrikářů. Férovej chlap. Kdysi mu přebral starou. Ale Franta si to udělal sám. Straně chlastal a to nemá ádná enská ráda. Alena od něho odela a vzala si Smáčela. Udělala dobře. Je to hodná a pracovitá enská, tlačila na drtírně vozejky a Franta probendil v putyce celou vejplatu.”

Kdy se rozvedli?

Asi před esti lety. Soud oba kluky, starího Václava a o rok mladího Josefa přiřkl jí, to se dalo čekat. Franta to těce nesl, ale copak on mohl někoho vychovávat? Ani pes u něho nevydrel. Jó, starej Bodlák by vám o něm mohl vyprávět romány.

tajgr?

Bejvalej. U je v důchodu. Bydlí támhle v domku, ukázal na malý domek na protějí stráni. Co ten se s Rákosníkem natrápil! Jinej tajgr by ho dávno vyrazil ze achty. Bodlák byl vůbec nejlepí tajgr, kterýho jsem poznal. Mohl jste za ním přijít s čímkoliv, vdycky pomohl. Byl to dobrák od kosti.”

Kouřil Rákosník?”

Kdysi. Ne mu nali na pličkách vodu. Pak toho nechal.

Nosil zapalovač?

,,K čemu? Najednou se zarazil. Franta měl u sebe zapalovač?

Proč se ptáte?”

Jen tak.

Vávra si prohlíel Makovy boty. Odhadoval jejich velikost, snad byly jetě o číslo větí ne Rákosníkovy.

Rákosník ten večer nebyl ve skleníku, řekl a čekal na Makovu reakci.

Říkám vám, e jsem ho viděl.

Neviděl jste Rákosníka.

A koho tedy?”

Toho druhého, co s ním přiel.

Jak by se tam dostal? Franta skleník zamyká.

Mohl mu půjčit klíč.

Nikomu nepůjčí klíč, prohlásil s jistotou Maek. Moná klukovi, ale toho zelenina nezajímá. Leda kdyby na těch paprikách rostly flaky rumu.

Třeba u nebyl naivu.

Maek se zamyslel. To je blbost. Franta si potom jetě zapálil svíčku.

Kdy?

Chvilku po tom, co zhasl. Tak za čtvrt hodiny. Já pak tahal údrbářům vercajk a autogen na hlavní svánou a kdy jsem v půl dvanáctý skončil, byla u v boudě tma.

Kdy jsem se zmínil o zapalovači, na něco jste si vzpomněl, e?

Máchl ledabyle rukou. Mohly to bejt ajny od svářečky. Chlapi v dílně svařovali, měli fofr, protoe dráteníci měnili v hlavní sváný kus troleje a zámečníci jim přivařovali ke konzolím příchytky. Kdy jsem zamknul strojovnu a scházel dolů, zdálo se mi, e Franta v boudě krtá sirkama nebo zapalovačem. Ale třeba to byly záblesky z kamínek, protoe Franta fajroval jako blázen. Kouř se mu valil z komína, e zasmrděl celý okolí.

4

Polévka vedoucího restaurace U kahanu z mochomůrky růové byla vskutku vynikající a chutí předčila i pravou drkovou. Rohlíky byly čerstvé a dokonce chřupaly, pivo mělo říz a nebylo přechlazené, ubrusy na stole svítily čistotou.

Jaké máte dalí přání?” zeptal se třiatřicetiletý číník Dejmek.

Rádi bychom prohodili pár slov s panem vedoucím, řekl Daněk a ukázal mu sluební průkaz.

Mně přineste kávu, poádal Vávra.

Dejmek se zlomil v pase a odkulhal k výčepu.

Je rozvedený, platí na dvě děti a bydlí tady ve svobodárně, eptal podporučík Procházka kapitánovi. V téhle restauraci pracuje u pět let, vichni mu říkají Vili a jetě před dvěma roky hrával za zdejí Baník fotbal na pravém křídle.”

Vdy kulhá,” namítl Daněk.

,,Předevčírem jetě nekulhal.”

Kávu přinesl vedoucí Budka osobně. Měl na sobě bílý plá, bílou koili, černou vázanku a tmavé kalhoty. Tvář hladce vyholenou, husté katanové vlasy, bílé zdravé zuby.

Zdvořile se uklonil, smetl utěrkou se stolu pár drobečků a čekal, a ho Vávra vyzve, aby se posadil.

,,Rákosník seděl u tého stolu jako vy,” odpověděl na kapitánovu otázku.

,,Bylo tady veselo?”

Budka se usmál a uhladil si dlouhé vlasy na skráni. ,,O svátku Václavů a Josefů je veselo v kadé restauraci, soudruhu kapitáne. Zpívalo se, hrála harmonika, trba byla dvojnásobná. Zato včera jsme měli poloprázdno.”

,,Kdy odcházel Rákosník?”

,,Krátce před desátou.”

,.Zavíráte a v jedenáct. Nelíbilo se mu tady?”

Zasmál se řezavým smíchem. ,,Co o to. Ale doly mu peníze. Pivo bych mu natočil, ale on měl chu na vodku.”

Byl opilý?”

,,ádný host nebyl opilý,” zaprotestoval. ,,Podnapilým, mladistvým a řidičům alkohol nepodáváme.”

,,S kým odcházel?”

Pokrčil rameny. ,,Nevím. Zval několik kamarádů ze achty k sobě do bytu, tvrdil, e má doma pití a chtěl pokračovat v oslavě, ale jestli se dal někdo zlákat to nevím. Spí ne.”

Proč myslíte?”

Sebevědomě se rozhlédl po prostorném a vkusně zařízeném sále.,,Copak je tady patné posezení?”

,,K ádné hádce ten večer nedolo?”

,,Tady ne.”

K sousednímu stolu si přisedli dva mui. Jetě nestačili poloit na stůl zápalky a cigarety a číník u před ně postavil dvě piva. Obsluha byla skutečně vzorná.

Vávra ukázal na kulhajícího Dejmka.,,Copak se mu stalo?”

,.patně lápl.”

Kromě jmen několika hostů se u nic od Budky nedověděli. Podle něho celý večer proběhl v pohodě, nikdo nepřebral, nikdo se nepral a ani nehádal. Prostě, idylka.

,,Proč ses ho nezeptal, jak je to s tou zeleninou a houbama,které mu vozil Rákosník?”

zeptal se Daněk kapitána, sotva se Budka vzdálil. A se mi nesnaí namluvit, e je kupoval přes Ovoce a zeleninu.”

Přes prodejnu zahrádkářů, odpověděl za Vávru podporučík, který strávil celé dopoledne získáváním vech moných informací. Směl bych vás pohostit malou vodkou?

Daňkovi se zdálo, e Procházkovi přeskočilo. Kdyby tu byli jen spolu, no, čert to vzal, ale pít ve slubě tvrdý alkohol před kapitánem, to u hraničilo se ílenstvím. Opatrně pohlédl na Vávru. Čekal ostrá slova výtky, ale nic takového se nestalo. Vávra nad tím nápadem uznale pokýval hlavou a pravil: Třeba i velkou.”

Procházka vstal. Já si pro ně dojdu k pultu.”

To předpokládám,” souhlasil kapitán.

Daněk nechápavě kroutil hlavou.

5

Alenu Smáčelovou zastihli v samoobsluze. Měla na starosti výkup láhví. Byla to hubená ena s plachýma ustaranýma očima. Vdávala se za Rákosníka v jednadvaceti z lásky. Jako zaměstnanci dolu dostali krátce po svatbě byt v novostavbě a zdálo se, e jejich společný ivot bude astný. Za rok se jim narodil Václav a hned za ním Josef. Po třech letech manelství začaly mezi nimi první neshody, které skončily rozvodem. Rákosníková byla tehdy třiatřicetiletá a okamitě se znovu vdala. Ke dvěma synům přibyla Jiřinka, která před měsícem prvně překročila kolní práh.

Vedoucí samoobsluhy propůjčil Vávrovi a Daňkovi kancelář. Smáčelová seděla schoulená na idli a celá se chvěla. Civěla na pičky pohodlných sandálů a nervózními prsty kroutila cíp pracovního plátě.

Já vím, e je to hloupost,” eptala, ale byl to táta mých dětí. Nic u jsem k němu necítila … přece jen dvanáct let společného ivota … i kdy za moc nestály …

Nevíte, kdo mu to mohl udělat?”

Zavrtěla hlavou.

Neměli se rádi s vaím manelem,” nadhodil Vávra.

On manela nenáviděl.”

Důvod této nenávisti Vávra znal: Jiřinka se narodila čtyři měsíce po rozvodu.

Kde oslavoval vá starí syn svůj svátek?”

,,S kamarády.”

V restauraci U kahanu?”

Mlčky přikývla, bylo jí trapně.

Kdy se vrátil domů?”

V deset hodin.”

el hned spát?”

Znovu odevzdaně kývla.

Je to důleité, paní Smáčelová. Určitě zůstal doma?” naléhal Vávra.

Pohlédla kapitánovi přímo do očí. Najedl se a hned el spát. Ráno musel na ichtu.”

A vá druhý syn Josef?

Trhla sebou.

Ten se s otcem vůbec nestýkal!” řekla tvrdě. Je jiný ne on. Studuje hornickou průmyslovku. S vyznamenáním.”

Take byl celý večer doma?”

Od půl osmé.”

A vá manel?”

Měl noční směnu. Dvanáctku.”

Vávra s Daňkem vyli na ulici. Na lavičce se vyhříval Procházka a v ruce drel láhev vodky zabalenou v hedvábném papíru.

To zase budeme pít?” Daněk okovaně zíral na láhev.

To je dárek pro Pípla,” usmál se Procházka a kývl hlavou na Vávru.

Poručík se zatvářil dotčeně. Nechtěli byste mi laskavě prozradit, co pořád máte s tou vodkou?”

Kdybys na parcele nehonil mravence a místo vandrování do Pípla jsi pozorně poslouchal, věděl bys, e ve spáleniti leelo hrdlo z neotevřené litrové láhve od vodky,” usadil ho Vávra. Číník nám vodky naléval z tého tvaru a velikosti láhve a Procházka tuté láhev koupil v samoobsluze. Nenapadá tě nic?”

Ne. Ale jestli myslíte, váení, e tu vodku si Rákosník koupil v restauraci U kahanu, tak jste zase vy přeslechli vedoucího, kdy prohlásil, e Rákosník byl v deset hodin úplně plonkovej. Leda by mu ji dal na dluh nebo jako forus na dodávku paprik, ale pak nechápu, proč Rákosník láhev v boudě neotevřel to za prvé, a za druhé proč odeel z restaurace, kdy klidně mohl pít na sekyru?”

Já se na to zeptám číníka,” navrhl Procházka.

Vávra návrh okamité zavrhl. Na to je čas.”

Hergot, proč do toho pletete toho pingla?” zlobil se Daněk.

Protoe včera ráno koupil Dejmek v samoobsluze láhev vodky, odpověděl Vávra současně s Procházkou.

6

Siréna na střee aten odhoukala konec ranní směny. Byly dvě hodiny. Utiil se vítr a slunce hřálo jako v parném létě. Vávra pomalu stoupal úzkou cestou ke třem domkům krčícím se na táhlém svahu.

V hlavě si rovnal, co dosud zjistil. Nebylo toho příli. Nejvíce informací získal od strojmistra Maka a zdálo se, e si Maek nic nevymýlel.Jestlie Rákosník odeel před dvaadvacátou hodinou z restaurace, mohl dorazit na zahrádku za slabou čtvrthodinku. To souhlasilo. Kdo ho doprovázel? A el s ním vůbec někdo? Vedoucímu restaurace nevěřil ani slovo. Nevěděl proč, ale byl mu nesympatický, snad to dělala ta profese. Číník Dejmek určitě neměl čisté svědomí, uhýbal očima achoval se nejistě. Smáčelova před ním také něcoskrývala. To se dozví zanedlouho, nařídil Procházkovi, aby prověřil její výpověď. Daňka poslal do dolu za Smáčelem.

Doel k poslednímu domku a zastavil se u vrátek. Stiskl tlačítko zvonku.

Je otevřeno, ozvalo se z lavičky pod rozloitou tření.

Vávra otevřel nízkou dřevěnou branku a vystoupil po betonovém chodníčku k zasklené verandě. Musel ji obejít, aby se dostal na vydláděnou cestičku vedoucí středem malé zahrádky a končící u třeně.

Dobrý den, pozdravil Vávra.

Zase v Habrové? usmál se čtyřiaedesátiletý Jan Bodlák, bývalý důlní dozorce. Jak se daří?

Tak jako vy se nemám,” zaertoval kapitán. Hovíte si v chládečku, čtete noviny

Taky se u brzy dočkáte, soudruhu ..zarazil se. Kapitán nebo major? Před deseti lety jste byl novopečený nadporučík.

Vávra se usmál. A jak jsem byl vlasatý, co? Kapitán.

Podali si ruce.

Jdete za mnou kvůli Frantíkovi?”

Vávra přikývl.

Bodlák sundal s lavičky lísku s hrukami a podal kapitánovi koíček vestek. Jsou čerstvě česaný, ale kadou si rozloupněte, letos jsou hodně červivý.”

Vávra se nedal pobízet. Posadil se a vstrčil do úst první vestku. Byla sladká a avnatá.

Vypěstoval jsem ji z pecky, vysvětloval Bodlák.,.Plody má troku mení, ale na chuti neztratila.”

Bodlák přiel do Habrové v sedmačtyřicátém roce ze Sokolovska. V té době se otvírala první achta a o kvalifikované havíře byla nouze. Začínal jako lamač, záhy se stal předákem a po dvou letech odloil sbíječku natrvalo. Vedení dolu ho jmenovalo důlním dozorcem a v této funkci odcházel do důchodu. Oenil se, na svět přiel syn a Bodlák si postavil domek. Po sedmi letech ovdověl a v téme roce se pod malým Jirkou prolomil na rybníku led a on se utopil. Od té doby il Bodlák sám. S Vávrou se poznali při vyetřování smrtelného úrazu na platu.

Kapitán seděl na lavičce a díval se do údolí. Halda s hluinou zůstala stranou a zakrývala zahrádkářskou kolonii. Přímo před nimi leel poddolovaný prostor, ke kterému vedla silnice z obce. Před ním se vak otáčela doprava a irokým obloukem mizela v lese. Původní silnice vedla a k mlází a v něm zmizela.

Stále se země propadá?

Bodlák ukázal na dvě nakloněné břízy. Minulý měsíc sjely o půldruhýho metru. Dokud se toly nezaplní, bude ivá.”

Jetě někdo tam spadl?”

Mávl rukou. Předloni jeden bláznívej houbař a loni dva koláci. Měli těstí, e pokadý zůstal jetě někdo nahoře. Lidi jsou hazardéři, nezáleí jim na ivotě.”

Vávra ukázal na zbytky zdí čouhajících z kopřiv. Co tam vlastně stálo? U jsem to zapomněl.”

Já se pamatuju na mateřskou kolku. Za první republiky tam bydlel nějaký doktor. Starousedlíci tvrdí, e to byl fachman na zuby, dokonce prý tam i operoval. Co se s ním stálo za války to nikdo neví, byl to id, asi skončil v koncentráku. Za okupace zabrali sanatorium Němci a po osmačtyřicátém se přestavělo na mateřskou kolku.”

Vávra stočil hovor na Rákosníka.

Byl to bláznívej fanfarón. Nebyl patnej chlap, uměl vzít za práci, ale jak si čuchnul ke puntu, byl konec. U mě na patře sekal dobrotu, já nikomu nic neodpustil. Chlapi jeli na kolektivní akord, flákač se mezi nimi neudrel. Měl jsem s ním trampoty, to přiznávám. Kdy jeho manelka poádala o rozvod, vyváděl jako jankovitá kobyla. Třikrát jsem s ním seděl na celozávodním výboru a třikrát jsem ho zachránil před vyhazovem. Udrel jsem ho i na ortu, protoe lamačině rozuměl jako

málokdo. Přesně poznal, kde má vyvrtat ůsy, kolik dynamonu naládovat a nikdy se mu nestalo, e by mu nevyla rána. Pak jsem odeel do důchodu a s Frantíkem to lo s kopce. Hajrovství musel pověsit na hřebík, přeel na filortk vozejkům, odtud na den, na vlečku a nakonec skončil u čerpadel.” Bodlák se odmlčel a po chvilce dodal: Budi mu země lehká, strávil pod ní půl ivota.”

Bodlák vstal a protáhl se. Na svá léta rozhodně nevypadal, kadý by mu hádal nejméně o pět let méně. Také jemu poloil Vávra otázku, jestli netuí, kdo Rákosníka zavradil.

Pokrčil rameny. Vude se potlouká plno velijakých lidí. Jezdí sem trampové, lufáci, v noci nepřijde do kolonie ivá due.”

Řekli nám, e jste předevčírem hrál karty U kahanu,” poznamenal Vávra.

Jo. V lokále s Vaíčkem, Nováčkem a starým Velebilem. esákovej mariá. Scházíme se tam kadou středu a sobotu. Vycucáme dvě piva, poklábosíme a kdo vyhraje, zaplatí útratu. To víte, co mají dělat staří dědkové, který u nikdo nepotřebuje.”

A s Rákosníkem jste nemluvil?”

Ale jo. Lákal mě na tamprle, jene já na kořalku nejsem.”

Byl hodně opilý?”

Pokrábal se v edivých vlasech. Na Frantovi jste těko poznal, kolik toho vypil. Ale v hlavě měl. Víc ne jindy.”

Vávra se snail zjistit stupeň opilosti. Nohy mu slouily?”

Oči mu svítily jako dvě lucerničky, ale na mol nebyl. To bysme mu křivdili.”

Viděl jste ho odcházet?”

Odcházet ne. Ale kdy jsem se vracel ze záchodů, chytil se na dvoře s Václavem, s tím starím klukem. Snad kvůli penězům, protoe Frantík vykřikoval, e Václav je jen na prachy. Co si vechno řekli, to nevím, ale v opici člověk plácne lecos.”

Doprovázel Václav otce do kolonie?”

V ádným případě. Frantík ho lákal, to je pravda, ale Venca el domů. Udělal dobře, měl u nakoupíno.”

A kam el Rákosník?”

Odkud já vylezl. Na záchod.”

Potom u jste ho neviděl?”

Ne.” Bodlák se opět posadil. Frantík měl zase jednou svůj patnej den. Patálije kolem jeho rozvodu znáte, e od něho Alena utekla, to byla jen a jen jeho vina. Je to moc hodná holka, dříví se na ní dá típat, ale vechno má svý hraníce. Do cesty se jí připletl Karel Smáčel, neřval na ni, byl k ní slunej. Nikdo se jí nemohl divit, e mu dala přednost před Frantíkem. On to bral Franta na lehkou váhu, navenek, zvlátě před chlapama v hospodě, ale tady, zabuil si na prsa, tady ho to moc ralo. Ke mně si vdycky přiel vylejt srdce, nevím, čím jsem si zaslouil jeho důvěru. Alenu u sice nechtěl vidět, ale po klukách se mu stýskalo. Kdy se vrátil Vaík z hornickýho učilitě, nebylo s ním k vydrení, pořád říkal, e kluk bude po něm,udělá prý z něho nejlepího hajra na revíru .. A opravdu, Venca za ním táhl. Jene Franta místo havířiny ho učil chlastat. Tahal ho do hospody, poroučel mu kořalku a byl pynej, kdy kluk do sebe obrátil bez mrknutí velkýho panáka. Josef je jinej. Je víc po mámě. Mudrlant, spí kníky a biograf. Ve středu jsem ho prvně viděl v hospodě …

To byla novina. Dejmek ani vedoucí Budka se o Josefovi slůvkem nezmínili.

Josef byl také v restauraci? zeptal se Vávra překvapeně.

Bráka ho tam přitáhl přímo z autobusu. I se kolní aktovkou. Dopadlo to moc patně. Zeptejte se mainkáře Doubravy. Rákosník měl kliku, e mu Doubrava nerozbil v hospodě ciferník. Nebýt chlapů, kteří se na něj pověsili, odeel by Frantík s pořádným monoklem. Mám dojem, e Doubrava vedl Josefa domů.

Idylka hostinského Budky se pomalu rozplývala.

Po cestě stoupali Daněk s Procházkou. Vávra se rozloučil s hovorným Bodlákem a el jim naproti.

Máme motiv, uvítal ho Daněk. Jasný, logický a nezvratitelný. Rákosníka zavradil Smáčel.

On se přiznal?

Bez tebe jsme se za ním neodváili. Máme dva svědky, kteří slyeli, jak Smáčel vyhrooval Rákosníkovi, e mu rozbije hubu, jestli bude Václava tahat do boudy na zahradě a jestli mu nepřestane blbnout hlavu.

A převčírem Rákosník s Václavem li rovnou ze ichty na zahrádku, doplnil ho Procházka.

Není to nad slunko jasný?

Smáčel byl od esti večer na ichtě, připomněl jim kapitán.

Daněk mrkl spiklenecky na Procházku, dostali kapitána tam, kam chtěli. Teď mohli vyhodit svůj trumf a vychutnat jeho účinek.

Ano, Smáčel píchal deset minut před osmnáctou hodinou příchod a odcházel ze ichty ráno ve čtvrt na sedm. Ale o půi dvanácté v noci odjel ze závodu domů na pionýru a vrátil se a za půldruhé hodiny.”

V půl jedné ohlásil důchodce Truneček poár chatky, uvaoval Vávra. Cesta z kolonie do závodu se dá na pionýru ujet za pět minut. Kapitán váhal. Motiv se mu zdál velice slabý.

Jetě jsme neskončili, soudruhu kapitáne,” četl jeho mylenky Daněk. Zde vudepřítomný nadějný kolega Procházka vyoural, e v osm hodin večer té karedé noci přijela ke Smáčelovům sanitka a odváela mladého tudióza s matkou do pitálu. On se toti Josef v restauraci U kahanu tak zlinkoval, e se neudrel na nohou. Pan Budka by nám k tomu měl něco říct, nemyslí?”

Zdálo se, e první ozubená kolečka v pytli se sebranými informacemi zapadla do sebe.

Kde je vůz?” zeptal se Vávra.

Hned za rohem,” zazubil se spokojeně Daněk.

7

Vyetřování nabralo obrátky. Nejobjektivnějí informace získali v nemocnici: lékař pohotovostní sluby, kterou volala Smáčelová, nařídil Josefův převoz do nemocnice pro podezření z otravy alkoholem.

Smáčelová, její manel a oba synové seděli v kuchyni. Josef byl bledý jako stěna, matka měla zarudlé oči od pláče. Smáčel se mračil a kouřil.

Řekl jsem mu to před chlapama v atně,” přiznal a pohlédl Vávrovi přímo do očí. Měl těstí, e umřel. Jinak bych ho zmlátil, e by ho vlastní matka nepoznala.” Poloil obě ruce na igelitový ubrus. Byly to spí tlapy, samá lacha a íla, ostře vystupující klouby.

Pan Rákosník nezemřel. Byl zavraděn, opravil ho kapitán.

Říká se to.”

Je to pravda.”

ádná koda!”

Smáčelová sebou trhla a vyčítavě zaeptala: Karle, prosím tě…”

Vzal ji Za ruku, celá mu zmizela v dlani.

Nebudeme si před nimi hrát na schovávanou,” řekl své eně. Nejsou u malý děti.”

Proč jste chtěl Rákosníka zmlátit?

Smáčel váhal s odpovědí. A potom, řekl úsečné.

Vávra se obrátil na bledého Josefa. Jak probíhal večer v restauraci U kahanu?

Josef se téměř na nic nepamatoval. První sklenička mu nechutnala, druhá u nebyla tak odporná a pak pil, co číník nosil na stůl. Najednou se s ním vechno začalo točit, udělalo se mu patně, cítil, e někam padá a pak se probudil a v nemocnici.

Jen a se to, proboha, nedovědí ve kole, bědovala Smáčelová. Ta ostuda! Vyhodili by ho.

Jednou se to stane kadému, řekl energicky Smáčel. Josef mi dal slovo, e to bylo naposled a já mu věřím. Budou mu věřit i profesoři ve kole, jsou to přece moudří lidé. Josef se na něho vděčně podíval, Vávrovi neulo Václavovo uklíbnutí.

Od Václava se také nic podstatného nedověděli. Seděl s otcem a bratrem u stolu a kdy otci doly peníze, el domů. Proč jste se s otcem pohádali?

Měl jsem u těch jeho pohádek dost.

Jakých pohádek?

Pořád si něco vymýlel.

Smáčel pohodil hlavou ke dveřím a oba chlapci se okamitě zvedli od stolu a odeli z kuchyně. Smáčel se obrátil k manelce. Alenko, prosím tě, uvař nám kafe, poádal tak něně a měkce, e to znělo od takového hromotluka a nepřirozeně. Smáčel měřil téměř dva metry, měl iroká zápasnická ramena, lachovitý krk, mohutný hrudník a svaly, které při kadém pohybu hrozily roztrhnout rukáv koile. Obličej měl snědý, ale nebyla to barva od slunka. Tento odstín mu darovala červenohnědá voda, která kapala se stropů tol a kterou ani po letech neumylo ádné mýdlo.

Smáčelová postavila na kávu.

Poroučet jim nemůu a ani nechci, nejsem jejich táta,” řekl Smáčel na adresů chlapců. Snaím se jim být starím bratrem a kamarádem. Taky mi neříkají otče, ale Karle. Jsme rodina, snaíme se být dobrá rodina a ádný její člen nesmí těm druhým dělat ostudu. Tak nás to učili nai tátové, a tak je to správné. Josef zakopl, nikdo mu to nebude vyčítat. Ví, co chce, učí se dobře, na achtě schopný a tudovaný lidi potřebujeme. Vaek, i kdy je o rok starí, lítá v těch pratěných letech a neví, co se s ním děje. A ten grázl, udeřil pěstí do stolu tak silně, e se Vávra lekl, toho vyuíval a mstil se nám tak. Vaek má dobrej grunt, začal hrát fotbal a ne patně, baví ho motory a na achtě mají mladí zelenou. My nejsme chudý důl, na mladých peníze neetříme. Můou dělat ve svým volným čase co se jim líbí. Minulý léto jsme jim koupili motorový člun, aby mohli na přehradě lyovat. Ale nesmějí se povalovat po putykách a chodit na ichtu dospávat! Znovu udeřil do stolu a Vávra se divil, jak obyčejný dřevěný stůl můe vydret tak drsné zacházení. Rákosník viděl smysl ivota v půllitru. Jeho věc, ale měl nechat Václava na pokoji. Pořád ho přemlouval, aby se přistěhoval k němu. Dovedete si představit, jak by to dopadlo? Tak jsem mu před chlapama řekl, e jestli nepřestane Vakovi blbnout hlavu, zbiju ho. A udělal bych to, věřte mi! I Rákosník to věděl. Dal jsem mu na to havířský slovo a to je jako zákon.”

Smáčel si získával svou otevřeností Vávrovy sympatie. Udret na uzdě dva výrostky se mnohdy nepodaří ani vlastním rodičům, nato nevlastnímu otci.

Co se stalo, jsem se dověděl od Mildy ourka,” vypovídal Smáčel. Pracuje v mý partě a měl ichtu a od deseti hodin. Já byl s ostatníma klukama v hlavní sváné, kde jsme na devátým úseku vyměňovali trolej.

Smáčelová postavila na stůl dva álky kávy. Jeli jsme spolu v autobusu, řekla tichým hlasem. Já z nemocnice, on na ichtu. Viděl, e jsem uplakaná … chodili jsme spolu do koly… tak jsem mu vechno řekla… poslední slova zanikla v tichém pláči.

Milda se dostal na devátý úsek a v jedenáct hodin, je to daleko a mainka nejezdila, pokračoval Smáčel. To víte, jak mi bylo. Nevěděl jsem, co se doma děje. Volal jsem dispečerovi, ale ten se k nám nedovolal. Tak jsem se rozjel domů. Máma plakala ..Stiskl zuby a v očích mu blesklo. Mít ho v tom okamiku po ruce, zakrtil bych ho.

Vrátil jste se do závodu a v jednu hodinu,” poznamenal Vávra.

Nedíval jsem se na hodinky, ale kdy to říkáte, asi je to pravda. Hlásil jsem se u dispečera.

Celou dobu jste byl doma?”

Manelka nebyla k utiení.

Od Smáčelů jel Vávra do dolu. Dispečer seděl před řídícím panelem a sledoval svítící barevné kontrolky. Na ploe třikrát dva metry, to byla velikost panelu, se soustředil chod celého důlního závodu. Nic se nedalo v obrovském komplexu utajit. Nevytíenost drtičů prozradily ampérmetry, na patně přehozenou výhybku upozornila signální houkačka.

Dokud se závada neodstranila, blikalo červené světlo a automatická závora blokovala vjezd do kolejitě.

Dispečer odsunul mikrofon. Ano, vím o tom. Smáčel mi volal vysílačkou z hlavní sváné. Chtěl, abych zavolal k nim domů a zeptal se, jestli manelka nepotřebuje pomoc. Ze achty se dá volat ven jen přes ústřednu, kde v noci nikdo není. Telefonoval jsem tam dvakrát, ale nikdo to nebral. Pamatujete si, v kolik to bylo hodin?

Přitáhl si pracovní knihu a zalistoval v ní. V jedenáct, hned potom jsem spoutěl drtírnu.”

A kdy odcházel Smáčel domů?

Zamyslel se. Asi za půl hodiny.

Dispečer Smáčelovu výpověď potvrdil. Prozatím v ní nebylo rozporů a zněla logicky. Kadý druhý by asi jednal jako Smáčel. Jeho slova potvrdila i sousedka. Hlídala Jiřinku, kdy Smáčelová jela se synem do nemocnice. Slyela Smáčela v noci přijídět i odjídět.

Vávra vyslechl stráného ve vrátnici. Také on se pamatoval na Smáčelův odchod i příchod. Neodevzdal sice podepsanou propustku, ale stráný se spokojil se slovem dispečera. Smáčel se dopustil jediného přestupku: kdy vyfáral, neodevzdal v lampárně svítilnu a nevyzvedl si osobní známku s číslem. Po svém návratu si měl počínat obráceně. Tak se na kadé achtě provádí kontrola, zda vichni horníci na konci směny vyfárali a nikdo tam nezůstal. Dokud není na věáčku s osobním číslem horníka kahan, znamená to, e dotyčný je pod zemí. Důlní dozorce nesmí odejít dřív, dokud jeho posádka neodela do aten. Pracuje-li část horníků přes čas, zodpovědnost za ně přebírá dalí důlní dozorce.

8

Vávra vyel před bránu. Bylo půl páté. Chtělo se mu spát. Na sklonku léta se pár posledních roků cítil unavený. Kdy se vrátil ze sluby a alespoň na půl hodinku si nezdříml, usnul u televize. Přibývající roky se neúprosně hlásily.

Od volhy k němu pospíchal Daněk.

éf místní kořalny pan Budka nás pouze nehoupal, jak jsme si mysleli, ale pořádně s námi třískal o zem,” hartusil. Zavítal jsem k mainfírovi Doubravovi a přátelsky s ním poklábosil při sklence jablečnýho motu. Bydlí o ulici pod Smáčelovými. U kahanu bylo rodeo jako v Las Vegas o Silvestru ..

Tys tam byl? přeruil ho kapitán.

Kde?

Na Silvestra v Las Vegas.

No tak v putyce na periférii po výplatě, opravil se poručík dotčeně. Josef byl skoro mrtvěj a Václav na tom nebyl o moc lip. Ví, e byl Rákosník dvakrát plonkovej? Jednou v sedm hodin a podruhý v deset.

A mezitím?

Propil pět stovek. Hostil kamarády.

Kde vzal peníze?

To je záhada číslo jedna. Jak říkám, v sedm hodin mu doly prachy a Budka mu nechtěl dát na dluh flaku vodky. Přinesl jim pivo a to se zase nelíbilo Václavovi. U stolu dolo k první výměně názorů mezi starím synem a otcem a Rákosník senior odeel domů pro peníze. V té době podlehl ohnivé vodě netrénovaný Josef a nezvládl cestu na WC, kam se musí přes dvorek. Tam ho taky nael Doubrava a podle jeho slov ho odnesl domů. Véř tomu, a ho pozná, je to Golem v mením vydání. Doubrava a Rákosník se vrátili do restaurace skoro současně, Rákosník o nějakou minutu dřív a zrovna vyjednával s Budkou o flace vodky. Ale nepořídil. Něco mu chtěl prodat, leč pan vedoucí poadoval peníze. Václav mezitím něco upil, u koho se přiivil není známo. Pak následovalo desetiminutové vakuum, kdy se Rákosník ztratil Doubravovi z dohledu. Ale rozhodně nevyel z hospody, musel by jít kolem něj. Doubrava stál u pultu a platil útratu. Je ti to a sem jasný?

Ne, je to gulá.

Proboha, co ti není jasný na tak výstiném vyprávění?”

Proč například se Doubrava vrátil do restaurace, kdy u byl doma? Řekl jsi, e bydlel kousek od Smáčelů.

Protoe odeel bez placení a netouil, aby Budka volal na achtu a po někom ho upomínal. Pan vedoucí má toti takové manýry.”

V pořádku. A kdy napadl Rákosníka?

O tom nic nevím, podivil se Daněk.

Viděla to celá hospoda.

Setsakramentskej dědek! ulevil si Daněk. ,,S tím se mi nepochlubil.

Promiň mu to, zapomíná, e jsi policajt a rvačka je trestný čin. Pokračuj, Doubrava platí útratu, co bylo dál?

V tom okamiku přistoupil Rákosník k nálevnímu pultu a objednával láhev vodky. Budka se chystal k odmítnutí jeho ádosti, ale zadrel dech, protoe Rákosník poloil na pult pětistovku. Sáhl pro vodku a zase byli kamarádi. Otázka zní: kdo … Nedopověděl, protoe přímo na ně se řítila červená kodovka. Za volantem seděl poručík Pípl.

Hledám vás po celé Habrové! volal na ně staeným okénkem. Pojeďte se mnou do zahrádkářské kolonie.

Co se děje? zeptal se Vávra.

Nali jsme zlato.

Vávra i Daněk na něho strnule zírali.

Co jste nali?

Ryzí zlato! Hodnotu se dovíme večer. Nasedněte a jedeme. Musíme najít tu pilku.”

Jakou pilku?”

Kterou bylo zlato řezáno. Pípl nervózně bubnoval prsty na volant. Hořel netrpělivostí a váhavost obou kriminalistů ho očividně rozčilovala. V sádrových odlitcích stop ze skleníku jsme objevili upinky zlata. Expertiza prokázala, e pocházejí od ruční pilky na elezo.

Vůbec mu nerozuměli.

Nevím, jestli zlato řezal pilkou právě Rákosník, ale zlaté piliny jsme nali i v popelu, z čeho usuzuji, e Rákosník i ta druhá osoba, její sádrové odlitky jsem si pořídil, v nich lapali. Piliny ulpěly na perforaci podráek a tak dále a tak dále … hrome, chlapi, nezdrujte a nasedněte si! Náčelník čeká na zprávu!”

Za čtvrt hodiny Pípl znovu vstoupil do vrstvy popela na Rákosníkově zahrádce. Ruční pilka na elezo leela spolu s dalím nářadím v místech, kde si Rákosník přistavěl k boudě malou kůlničku. Na kostře stolu svařeného z úhelníků visel na dvou roubech svěrák. Pípl pod něj rozestřel bílý papír a smetl z něho tětečkem vrstvu popela. Opatrně poloil papír na trávník a jemné foukl.

Mezi eleznými pilinami svítily upinky zlata.

9

Pohádek jste nám navyprávěl dost, pane Budko, hřímal Vávra. Teď chci slyet pravdu! Podával jste alkohol mladistvým a to v takové míře, e Josef Rákosník musel být převezen do nemocnice. Na to jsou důkazy, a e Josefovi není jetě osmnáct jste věděl..

Naléval mu jeho otec! bránil se vedoucí restaurace U kahanu. Nemůu mít očí vude!

To vás vůbec neomlouvá! Vy jste tady vedoucí!

Budka tie zaklel. Nechtěl ádné nepříjemnosti a proto se rozhodl zatroubit k ústupu.

Co byste chtěli vědět? zeptal se úsluně.

Chceme znát průběh celého večera. Od otevření a do zavření restaurace.”

Budka měl profesionální pamě na tváře hostů, znal je jmény, věděl kde pracují, u kterého stolu vysedávají a jaké nápoje konzumují. Vávra si vytáhl blok, nakreslil obdélník, do něho čtverečky jako stoly a k nim připsal jména hostů. Nevěděl k čemu to bude dobré, ale chtěl mít dokonalý obrázek středečního večera.

Proč dolo k hádce mezi Rákosníkem a Doubravou?

Budka se zatvářil jako by měl překousnout uovku.

Protoe Rákosník nutil Josefa pít vodku, řekl provinile a na svou obhajobu dodal: Proto jsem mu u nechtěl ádnou prodat.”

Dokud nezamával pětistovkou, co?” usadil ho Vávra.

Budka neodpověděl.

Kde vzal Rákosník peníze?

Čestné slovo - nevím.

Máme zjitěno, e neopustil prostory restaurace.

Třeba mu je někdo půjčil… řekl a bylo na něm vidět, e tomu sám nevěří.

Dva dny před výplatou?

Ve dveřích do lokálu se objevil poručík Pípl, který spolu s Daňkem zpovídal číníka Dejmka. Kývl hlavou a zase odeel.

Tak vzpomínejte, pane vedoucí,” pobízel ho Vávra. Pětistovka není padesátikoruna.”

Já mu ji nedal! prudce se ohradil Budka.

Dejme tomu. Kdo tedy? Vá číník?”

Jak to mám vědět?

Tak si to zopakujeme. Rákosníkovi doly poprvé peníze v sedm hodin. el si pro ně domů,ale ádné nepřinesl.To bylo asi tři čtvrtě na osm. Ale něco vám nabízel na prodej, nemám pravdu?

Budka viditelně zbledl.

S tím nechci mít nic společného!” vyhrkl a hlas mu přeskočil.

S čím?”

Dvakrát naprázdno polkl. Poloil na pult kousek lutýho kovu. Blýskal se … tvrdil, e je to zubařské zlato.

Konečně první zmínka o zlatě.

A bylo to zlato?

Co já vím? Vyhodil jsem ho s tím. Kde by mohl Rákosník přijít k zubařskému zlatu? Já prodávám jen za peníze, nikdy nevíte, jestli nesedí v lokále kontrola.

Jaký tvar toho zlata vám ukázal?

Byla to taková mení krabička od sirek, asi centimetr silná a třikrát tři centimetry veliká.”

Strany byly hladké?

Nevím, ani jsem se toho nedotkl. Řekl jsem mu, aby si ho nechal na zubní korunky a aby si el sědnout ke stolu, e mu přinesu pivo.

Poslechl vás?”

Jo. Ale ke komu se posadil, to nevím. Pochopte, soudruhu kapitáne, plná hospoda a byli jsme tady jen tři. Já, Dejmek a kuchařka.”

Kdo slyel Rákosníkova slova o zlatě?

Bezradně rozhodil ruce. Hrála harmonika, chlapi zpívali …”

U nálevního pultu nikdo nestál?

Ne,” prohlásil s určitostí, točil jsem pivo a Rákosník asi čekal, a budu sám.”

Kde skladujete zásobní lihoviny?”

Ve skladu.”

Kdo má od něho klíče?”

Zděsil se. Proboha, proč vás to zajímá? Při inventurách mi nikdy nechyběla ani prázdná flaka.”

Nezajímají mě inventury,” odsekl Vávra. Ptám se, kdo má přístup ke skladovaným lihovinám.”

Jen já a Dejmek. Proč?

Protoe pan Dejmek si převčírem vypůjčil láhev vodky a druhý den ji koupil v samoobsluze. Pokud se nemýlím, nesmí se to.”

Vyskočil ze idle. O tom nic nevím!”

Jako dobrý vedoucí byste o tom měl vědět.”

Kapitán odeel do sousedního lokálu a zavřel dveře Budkovi před nosem.

U stolu seděl číník Dejmek v ponokách a otíral si kapesníkem zpocené čelo. Vedle něho seděl Daněk a u sousedního stolu prohlíel poručík Pípl podráky Dejmkových polobotek. Daněk podal kapitánovi rukou sepsaný protokol. Vávra ho přelétl očima a posadil se proti vystraenému Dejmkovi.

Rád si vechno poslechnu jetě jednou, řekl stroze a poloil před sebe blok. Začněte dobou od tři čtvrtě na osm. Od okamiku, kdy se Rákosník vrátil do restaurace. Vechno u jsem řekl. Obsluhoval jsem hosty. Ani nevím, kdy se Rákosník vrátil,” vysvětloval nejistě. Mohli byste mi prozradit, proč jste mě zuli z bot?

Pípl skončil prohlídku podráek, důkladně je okrábal noem, nastrouhanou pínu sesypal do igelitového sáčku a vrátil boty Dejmkovi.

Dvě upiny jsem rozpoznal pouhým okem, zaeptal Vávrovi do ucha.

Dejmek těkal očima z jednoho na druhého. Pípl se podíval na hodinky a přistoupil k telefonu. Vytočil číslo ústředny a nechal se přepojit do laboratoře. V místnosti se rozhostilo napjaté ticho. Dejmek si kapesníkem přejel čelo, na kterém se perlily drobné kapičky potu. Úzkostlivým pohledem spočíval na Píplovi, tuil, e ten hubený nemluva je hlavním zdrojem jeho nesnází.

Nemýlil se. Pípl řekl do mikrofonu jen dvě slova: děkuji a konec. Zavěsil a pravil: Procházka se nemýlil.

Vávra vstal a přistoupil k Dejmkovi.

Oblečte se, pojedete s námi, řekl ostrým hlasem. Dejmek zalapal po vzduchu, zamrkal as tichým heknutím se sesunul na idli.

Přivezli Dejmka do Prahy. Byl otřesen a neustále mumlal mezi sevřenými rty: Já ho nezabil, nezabil jsem ho …

Daněk mu přinesl vodu, Vávra mu uvařil kávu, Pípl podal cigaretu, ale nic nepomohlo. Doktor Kříovský nad ním kroutil hlavou.

Ten chlap musel proít něco straného, řekl zamylené. Jinak si to nedovedu vysvětlit.”

Nečekal, e ho tak rychle klofneme, poznamenal s pýchou Daněk, který vyprávěl kolegům, e za čtyři hodiny chytli vraha, samozřejmě, jeho přičiněním.

Kříovský s ním nesouhlasil, zaváhal i Vávra, třebae expertiza jednoznačně prokázala, e automat, který uzavírá naplněné láhve s vodkou, uzavřel vechny láhve ve skladu v restauraci a také uzávěr, který se nael v Rákosníkové chatce. Láhev, která byla koupena v samoobsluze, uzavíral

jiný automat. Bylo to logické, Jednota a Pramen neměly společné centrální sklady. Jak se dostala neotevřená láhev vodky do Rákosníkovy boudy? Buď si ji z restaurace přinesl, nebo mu ji někdo donesl. První alternativa neobstála, nabízela se druhá. Tu potvrdil poručík Pípl, kdy objevil na Dejmkových podrákách několik upinek zlata. Číník tedy byl v boudě a to jetě před poárem. Dalím důkazem byl zapalovač, který patřil Dejmkovi. Poslední polínko přiloil topič ve svobodárně viděl Dejmka přicházet a po půlnoci a nikoli pojedenácté, jak tvrdil.

Konečně se Dejmek uklidnil.

Bylo to strané, zasípal a otřásl se hrůzou. Vude plno krve… U dvě noci jsem nezamhouřil oko, jakmile usnu, vidím ho před sebou. Rákosník mě snad bude strait do smrti. Vechno vám řeknu, pánové, ale musíte mi věřit, já ho nezabil.”

Poádal o dalí cigaretu. Pípl mu ji zapálil. Vyfoukl kouř, zdálo se, e ho nikotin uklidňuje.

Nesl jsem starýmu Bodlákoví pivo, kdy Rákosník poloil na enk kus zlata. Okamitě jsem poznal, e je pravé. Vyznám se v tom, s bráchou jsme se učili zlatničinu, on u ní zůstal, já se stal číníkem. Nevydrím sedět celý den na zadku. Viděl jsem, jak Budka s Rákosníkem vyběhl. Kdy el Rákosník na záchod, el jsem za ním …

Prohlédl jste si to zlato?” přeruil ho Vávra.

Přikývl. Bylo to ryzí zlato. Bez přísad mědi a stříbra. Kousl jsem si do něj, přesně tak, jak to dělali nai předkové. Bylo měkké.

Rákosník mluvil o zubařském zlatu, vloil se do výslechu Pípl.

Zavrtěl hlavou. To je mnohem tvrdí. Ten Rákosníkův kousek se blíil čtyřiadvaceti karátům. Bylo to zlato čisté, z cihličky.

Jako je v bankách?

Ano. Ale mnohem mení. Asi tak třikrát tři centimetry. Rákosník z ní uřízl plátek.

Vávra ho vybídl, aby pokračoval.

Dejmek začal okamitě, snad byl dokonce rád, e své tajemství můe někomu svěřit a e se mu konečně uleví.

Nabídl jsem mu za ten kousek tři stovky. Zdálo se mu to málo, chtěl pět. S tím jsem nesouhlasil. Nakonec mi řekl, e kdy mu půjčím pět stovek, prodá mi víc zlata a laciněji. Dohodli jsme se, e po zavření hospody za ním přijdu na zahrádku. Samozřejmě s flakou vodky.

Kde je ten kousek zlata?

Nechal si ho.

Jak to? Vdy jste mu ho zaplatil?

Nezaplatil. Půjčil jsem mu pět stovek. Kdybych si to zlato vzal, těko bych se s ním potom dohadoval. Pět stovek bylo moc.

Vávra s Píplem se na sebe podívali.

Znáte úřední cenu zlata za jeden gram?

Prvně se usmál. ádný zlatník od vás za tu cenu zlato nekoupí.

Chtěl jste snad říci melinář, ne? opravil ho Vávra. Rákosník měl toho zlata víc?

Nevím. Kdy měl víc v hlavě, vykřikoval, e si jednou koupí restauraci i s Budkou. Ale nikdo mu nevěřil.

Ani jeho syn Václav?

To já nevím.

Pokračujte, prosím.

Dejmek zamáčkl nedopalek cigarety. Prsty se mu jetě chvěly, ale hovořil plynně,

V jedenáct jsme zavřeli, odevzdal jsem trbu, vypůjčil si ve skladu láhev vodky a el do zahrádkářské kolonie. V boudě byla tma. Dveře byly pootevřené, strčil jsem do nich a veel dovnitř. Bylo tam teplo, Rákosník topil v kamínkách. krtl jsem zapalovačem a uviděl Rákosníka leet na kavalci. Myslel jsem, e spí. Postavil jsem láhev na stůl a zavolal jsem ho jménem. Vůbec se nehnul. Doel jsem k posteli a zatřásl s ním. Něco se mí lepilo na ruce. Tak jsem zase krtl a viděl jsem tu hrůzu. Uskočil jsem a přitom jsem lápl na něco kulatého. Zvrtla se mi noha, píchlo mě v kotníku, z ruky mi vyletěl zapalovač a já pozpátku padal. mátral jsem kolem sebe a snail jsem se něčeho zachytit, abych nepadl na rozpálený bubínek. Porazil jsem stůl, něco mi spadlo na hlavu, noha mě pekelně bolela. Po čtyřech jsem lezl ke dveřím a belhal se domů. Ostatní u víte, ulehčeně si oddechl.

Vávra si do zápisníku napsal nejdůleitějí časy. Mluvi Dejmek pravdu, tak přiel do chaty kolem půl dvanácté a za chvíli ji opustil. Obrátil dva listy. Vrátkař Maek odcházel domů ve tři čtvrtě na dvanáct a před odchodem se mu zdálo, e někdo v Rákosníkově boudě krtá zapalovačem. Mohl to být Dejmek.

Cestou jste nikoho nepotkal?

A u sídlitě. Někdo el proti mně, ale já se schoval. Proč?

Otázka byla tak naivní, e Vávra ani nečekal na odpověď. ,,Byl to mu nebo ena?

Chlap.

Poznal jste ho?

Byla tma jako v pytli. Byl jsem schovanej v uličce mezi zahrádkami a neodváil jsem se vystrčit ani hlavu. Vdy jsem měl dlaň od krve.

Nakreslete mi, kde jste potkal toho člověka, poádal ho Vávra a přistrčil mu Daňkův náčrtek zahrádkářské kolonie a okolí.

Dejmek nakreslil za posledním domem sídlitě kolečko. Jak dlouho vám trvala cesta z Rákosníkovy chaty k sídliti?

To nevím. Kulhal jsem, často jsem musel odpočívat.

Půl hodiny?

To určitě.

Dneska přespíte u nás, rozhodl kapitán. Ráno sepíeme protokol, pak uvidíme. Třeba si jetě na něco vzpomenete. Tak co tomu říkáte? zeptal se Vávra svých spolupracovníků, kdy přísluník odvedl Dejmka.

Já mu nevěřím ani slovo, vybafl Daněk. Mohlo to být úplné jinak. Rákosník mu ukázal zlato, Dejmek ho pratil do hlavy, sebral zlato a v tý tmě si někde vyvrkl nohu.

To si ani nerozsvítili?” namítl doktor Kříovský. Světlo v boudě by rozhodně neuniklo vrátkaři na haldě.

Něco mi naeptává, e bychom mu měli věřit, přimlouval se Pípl.

Do místnosti vstoupil dozorčí. Podal Píplovi malý lísteček. O zubařské zlato se skutečně nejedná, oznámil Pípl. Neobsahuje ádné běné příměsi, ale má v sobě dost nečistot.

Co z toho vyplývá?

Poručík pokrčil rameny. Potřebovali bychom větí kousek. Z těch pilin se toho moc nepozná.

Kam se vlastně ztratil ten kousek zlata? nechtěl se vzdát Daněk. Dejmek ho nemá a na spáleniti se nenael. Uvidíte, e ho najdeme u Dejmka pod strookem. Navrhují udělat u něho domovní prohlídku.

Vávra souhlasil. Ráno zajdu za prokurátorem.

Domovní prohlídka, od ní si Daněk tolik sliboval, se minula účinkem. Po zlatu ani památky.

Restaurace U kahanu byla plná. Snad kadý, kdo neměl ranní směnu, si zael na pivo. Vichni byli zvědaví, vichni chtěli zprávy přímo od pramene. Budka nestačil roznáet napěněné půllitry.

Pro informace o mladém Rákosníkovi si el Vávra do závodu. Vítaly ho zamračené pohledy a odmítavé tváře. Byl na to zvyklý, ale tak velký projev nepřátelství nečekal. Zaklepal na dveře závodního výboru ROH. V místnosti bylo nakouřeno, kolem dlouhého stolu postávali horníci v přílbách a halasně se rozčilovali. Zmlkli, jakmile se kapitán objevil ve dveřích.

Vávra chtěl pozdravit ,Zdař Bůh’, ale pak si to rozmyslel.

Dobrý den,” řekl hlasitě.

Několik hlasů zabručelo v odpověď, ostatní zarytě mlčeli, za to vak se karedili. Vávra cítil, jak se ho začíná zmocňovat vztek.

Co si přejete? zeptal se předseda celozávodního výboru.

Informace o mladím Rákosníkovi.”

Z hloučku vystoupil malý podsaditý čtyřicátník. Nechtěl byste vyetřovat někde jinde ne v dole?”

Vadí vám to?”

Bylo to píchnutí do vosího hnízda. Samozřejmě, e nám to vadí!” vykřiklo několik hlasů najednou.

Vávra se neovládl. ,,A e vám zavradili kamaráda, to vám nevadí?” rozkřikl se.

Z horníků mu to neudělal nikdo!”

U sem telefonovali z generálního ředitelství!”

Zase sem polou bezpečáky a jetě víc nám zpřísní bezpečnostní předpisy!”

Chceme si vydělat!”

Předseda se snail uklidnit rozčilené havíře. Počkejte, chlapi, vdy se nic neděje!”

Kriminálka odjede a nám tady nastane peklo!”

Jako před lety v ikmý sváný.”

Vávra zrudl zlostí. Na platu zůstal mrtvý člověk!”

A mohli jsme za to snad my? Chodil s ním tajgr Bodlák a Nováček,” křičel dlouhý a hubený horník. My jsme to pak odnesli. A přitom spolehlivějí chůvy nemohl dostat. Tady zamontovali nový signalizační zařízení a čtvrt roku ho opravovali, ne začalo fungovat. Kadej to pocítil na vlastní kapse, protoe se na filortu furt čekalo.”

Vávra se otočil, vyel z místnosti a práskl za sebou dveřmi. Lomcoval jím vztek. el rychlým krokem k východu. Doprovázely ho rozčilené hlasy horníků, které bylo slyet a na chodbu. Namířil si to k baráku, kde byla ředitelna. V zádech cítil pohledy horníků namačkaných u oken. Před vchodem zvolnil a nečekaně odbočil. Ne, alovat nepůjde, kdo ví, jestli ředitel Řákosníka vůbec zná. Zatracení chlapi paličatí! zaklel a troku se mu ulevilo. Ano, to mají pravdu, tenkrát před lety se v ikmé sváné tahalo jen za provázek. Jedno cinknutí, dvě cinknutí… ádné mikrofony tam nebyly.

Zastavil starí enu a zeptal se, kde by nael Václava Rákosníka.

Jestli nesfáral, měl by být v zámečnické dílně,” odpověděla.

Měl těstí. Rákosník právě skládal na malý ploináček opravené vrtačky a vrtné tyče.

Mně fotr k srdci nepřirostl,” řekl pohrdavě. Jako kluky mne i bráchu fackoval na potkání a teď bysme mu snad měli bejt vděčný?”

Ale přesto jste ho navtěvoval, e?”

Mávl rukou. Troku mi ho bylo líto. Někdy jsem si s ním v boudě vymlaskl pivo.”

Co víte o zlatě?

Uklíbl se. Říkal, e je bohatý a kdy se k němu nastěhuju do garsonky, zasype mě prachama. Ale před vejplatou byl rád, kdy jsem mu půjčil dvacku na pivo.

Vzpomeňte si na středeční večer, řekl kapitán. Bylo sedm hodin. Seděli jste s bratrem u stolu a vaemu otci doly peníze. Kam pro ně el?

Nevím. Asi na zahrádku. Řekl nám, e a se vrátí, celá hospoda bude kulit oči.”

Kulila?”

Byl to trapas. Neměl u sebe ani vorla.”

Vávra opatrně stočil hovor na Smáčela.

Smáčel je férovej chlap,” prohlásil Václavatím jakoby řekl ve.

Rákosník naloil poslední dvě vrtačky a opřel se do vozíku. Ploináček drkotal po dlaebních kostkách a mířil k nástupiti.

Vávra se vrátil k dispečerovi. Zastihl u něho směnového inenýra Maree a důlního dozorce Soukupa.

Chci se podívat na Rákosníkovo pracovitě, poádal Vávra.

Vichni se po sobě rozpačitě podívali.

,,Je to daleko, soudruhu kapitáne, varoval ho Mare.

,,Přesto bych se tam rád podíval.

Hodinu trvalo, ne se vyřídily nezbytné formality a ne se Vávra převlékl. Půjčili mu pogumovaný oblek, gumovky a na hlavu nezbytnou přílbu se svítilnou. Doprovázal ho inenýr Mare.

Z tunelu vyjela elektrická lokomotiva a táhla za sebou třicet vozíků s načervenalou rudou. Strojvedoucí zavezl náklad na kolej před drtírnou a odpojil lokomotivu. Odstavených vozíků se okamitě chopily dvě eny. Naučeným pohybem rozpojily první dva vozíky a ví silou se opřely do jednoho z nich.

,,Kolik váí plný vozík? zeptal se Vávra.

,,Tunu, odpověděl Mare.

Kapitán uznale pokývl hlavou. ,,Pro enu je to těká práce.

,,V dolech jsou vechny práce namáhavé. Pod zemí se u nerube krumpáčem jako dřív, ale vrtačky, pikovačky, vrtné tyče a pneumatické vzpěry, bez nich se dnes horník neobejde, jsou zase těké. Zkuste půl ichty vrtat a druhý den si nezaváete ani tkaničky u bot.

Vávra si vzpomněl na Smáčelovou, která před lety pracovala v drtírně.

,,Odela kvůli Rákosníkovi, odpověděl na jeho otázku inenýr. ,,Rozmlouvali jsme jí to, ale nedala se přémluvit. Pro drtírnu to byla velká ztráta, dovedla vzít za práci, nikdo by nevěřil, jakou měla sílu. Dokázala sama hodit vypadlý vozík na koleje a to je i pro chlapa sluný výkon.

Doli na nástupitě. Lokomotiva stála před nástupitěm a čekala, a se rozsvítí zelené světlo. Mare kapitána vybídl, aby nastoupil do lokomotivy. Z tunelu se blíilo dunění a vzápětí se vynořila druhá souprava s dlouhým hadem vozíků. Na semaforu naskočila zelená. Rozjeli se. Za nimi se v pravidelném rytmu ozývaly rány, jak na sebe doráely závěsy u vozíků. Po deseti minutách přelo ero v neproniknutelnou tmu. Reflektor olizoval blytící se koleje. Místy betonové prace mizely pod vodou a zdálo se, e koleje vedou po hladině lesknoucího se jezera. Mlčeli. Stejně by se neslyeli, dunění a rachot prázdných vozíků nepříjemně buily do uních bubínků. Strojvedoucí občas zvolnil, kdy se po některé straně objevilo ústí boční toly a stroj přejíděl přes výhybku. Dvakrát zastavili. Vdy se odněkud ze tmy vynořila dvě poskakující světla a horníci odpojili část vozíků. Zakrouení svítilnou znamenalo, e lokomotiva se můe dát znovu do pohybu. Po půlhodině jízdy se tola rozířila. Vjeli do pósledního osvětleného nástupitě. Tady koleje končily.

Dál musíme pěky,” řekl inenýr a rozsvítil světlomet na přílbě. Jděte za mnou. Pozor na hlavu a dívejte se na cestu.”

Tma je pohltila. Brodili se po kotníky ve vodě, která stékala v tenkých praméncích po stěnách a kapala ze stropu. Po čtvrt hodině ji měl Vávra vude. Za krkem, na brýlích, stékala mu po obličeji, záhadným způsobem se dostala i do holínek. Inenýr Mare el jako stroj, rovně a lehce, jakoby kráčel po vybetonovaném chodníčku v parku. Kapitán za ním vrávoral, mátral okolo sebe rukama, sebemení uhnutí ze správného směru se ohlásilo ranou do přílby.

Teď slezeme o dvě patra ní,” upozornil ho Mare a posvítil na vykukující madla ebříku. Bylo vidět několik příček, pak ebřík mizel ve tmě. Lezte pozpátku a drte se priclí. Polezu jako první a budu vám svítit na nohy. pricle musí zapadnout do klenku holínky. Pod kramflek.”

Překonání třiceti příček se Vávrovi zdálo nekonečnou věčností. A zase ta protivná voda! Příčky byly oslizlé, gumovky po nich klouzaly, Vávra si vyčítal, e sem neposlal Daňka a Procházku. Konečně stanuli na pevné zemi. Uli pár metrů a čekalo je dalích čtyřicet příček.

Tady kdyby mi inenýr utekl, nikdy bych se odtud nevymotal, pomyslel si kapitán a s povzdechem začal zdolávat ebřík.

Nahoru nás vytáhnou v okovu, provedu hned revizi komína,’ poznamenal bez dalího vysvětlení inenýr a pomalu sestupoval do temného otvoru.

ebřík končil v dalí tole. Vude bylo naprosté ticho, ruené jen pleskáním padajících kapek vody.

Tady se u netěí,” vysvětlil inenýr. Ale výdřeva je jetě dobrá. Nad námi je prvotřídní písek. Betoňák. Třicetimetrová vrstva. Ale jak ho dostat nahoru?” Zasmál se.

Vávra ses obavami podíval nad sebe. Strop tvořily pěticentimetrové fony, fály, po stranách podepřené kulatými stojkami.

Kdyby ty fony povolily, třicet metrů písku … Vávra se otřásl. Byla mu zima, kterou násobilo nepříjemné mrazení v zádech.

Mare vykročil vlevo. Po deseti metrech se zastavil. Půjdeme překopem, pozor na hlavu,” řekl a zmizel v úzké tole. Vávra se instinktivně přikrčil a vyrazil za ním. tola se klikatila. Za posledním ohybem se objevilo světlo a bylo slyet hučení motorů.

Veli do prostorné sluje, kde stála v řadě vedle sebe čtyři čerpadla. Pod klenbou visela dvě osvětlovací tělesa, v rohu byla bedna s nářadím, vedle ní dva plechové atníčky a za nimi spousta harampádí.

Zdař bůh,” pozdravil Mare.

Zdař bůh,” odpověděl svalnatý horník a zvědavě si prohlíel Vávru.

Mare Vávru představil.

Tohle je čerpací stanice,” vysvětloval inenýr. Jáma je dvacet metrů hluboká, v achetní tůni je sto kubických metrů vody. Zásobujeme jí důl a městskou vodárnu.”

Kde asi jsme?” zeptal se Vávra. Myslím, co je nad námi?”

Stará silnice a vpravo poddolovaný prostor. Popovídejte si, já se zatím podívám, jak vypadá výdřeva na čtrnáctce,” řekl inenýr a zmizel ve tmě.

Vávra opatrně přistoupil k dřevěnému zábradlí. Kuel světla z elektrické svítilny na přílbě se otřel o potrubí a zasekl se do černé propasti.

Přiel jsem za vámi kvůli panu Rákosníkovi,” řekl Vávra a odstoupil od černého otvoru. Naháněl hrůzu.

Dolo mi to,” odpověděl Mrázek a vytáhl z taky termosku. Ve skříňce nael skleničku od hořčice. Sám si nalil vřelou kávu do kalíku a Vávrovi naplnil skleničku. Tak si na to sedneme, co říkáte?”

První vlídné slovo, pomyslel si Vávra a obdařil za to Mrázka vděčným pohledem. Horká káva mu přila vhod, sevřel sklenku oběma pinavými dlaněmi. Příjemně hřála, opatrně usrkl. V tomto nehostinném prostředí chutnala draze.

Vy jste se s panem Rákosníkem střídali?”

Jo. Čtyři hodiny jsme jeli na střídačku kadej sám a od deseti do dvou jsme tady byli spolu. V tý době se mazala čerpadla, prohlíeli jsme potrubí, prostě údrba, při který podle předpisu musí být dva.” Ukázal na svinuté lano leící na skříňce. Kdy se lezlo dolů, Franta mě zajioval.

Co mi o něm povíte?”

Pokrčil rameny. Franta byl chudák. Nebyl to zlej chlap, měl velkou hubu, co si myslel, to kadýmu řekl do očí a to lidi nemají rádi.”

Slyel jsem, e hodně pil.

Tady ne!” řekl energicky. Sem si nosil v termosce jen culifindu jako já. Nikdy nepřiel na ichtu namazanej. On je člověk rád, e sé sem dostane se zdravejma nohama, i kdy je střízlivěj. Rozuměli jsme si spolu. Je ho koda. Byl to dobrej parák. Kdy mě drel na laně, měl jsem jistotu, e nepovolí.

Dolů se sice leze po elezným ebříku, ale čert nikdy nespí. Zvlá kdy musíte vyměnit ve roubení těsnění. Jednou rukou dríte roury, v druhý máte hasák. Závity jsou spečený a kdy zabejčíte, abyste je od sebe utrhnul, noha vám sjede ze pricle natotata. Pak záleí na tom nahoře, aby včas zabral. A to Franta vdycky poznal.

První kladná charakteristika, pomyslel si Vávra.

Lidi hodně vaněj, pokračoval hovorný Mrázek. A byl Franta jakej byl, Alena se měla vyspat se Smáčelem a po rozvodu! Nebo mu to měla říct a nenechat to a u soudu. A od Smáčela to taky nebylo férový. Má na schůzích plnou hubu morálky a při tom mu nevadilo přebrat kamarádovi enu. Taky u jsme ho víckrát nezvolili do závodního výboru. Podtrhl jednou, podkubne podruhý. Lidi tam nahoře se na to moná koukají jinak, ale tady v podzemí platěj nae zákony. Tady se nedá jít sólo, nemůete si hrát na vlastním písečku. Bez dobrý party jste ztracenej. Spadne vám na nohu vant a z díry vás vytáhnou jen kamarádi. Podíval se na hodinky.

Zdruji vás?

Ne. Jenom hlídám, jak je inenýr dlouho pryč. Za čtvrt hodiny by se měl vrátit. Jinak se za ním musím podívat. Vávra pozvolna začal chápat nepsané důlní zákony. Jeden musel vědět o druhém a současně za něj převzít i zodpovědnost.

Jedině v tomhle jsme si s Frantou nerozuměli, pokračoval Mrázek. Franta si moc věřil. Je pravda, e v dole znal kadou chodbičku. Ale achta je ivá. Pracuje. Někdy stačí ve tole kejchnout a klenba se dá do pochodu. Zkuenej horník to větinou pozná podle praskání a stačí utéct, ale co kdy se tola zavalí? Jak se dostane zpátky, kdy o něm nikdo neví? Tohle jsem Frantovi vyčítal. A potom to jeho jedění na platu. Ale v poslední době prý u nejezdil.

Protoe se rafii s Tondou Makem. Ale po patrech mejdil dál. Představte si, co mi provedl minulej měsíc. Najednou ho popadne zase ta toulavá nálada a řekl mi, e se jde podívat na dvanácté patro do skladu, jestli u zásobovači přivezli dvoucoulový roubení. Byl pryč dvě hodiny. Volal jsem do skladu, ale tam ho nikdo neviděl. Zalarmoval jsem chlapy na dvanáctém patře nic. A pak se objevil. Gumovky a kalhoty měl obalený blátem a v obličeji mu svítily jen zuby. Kde jsi byl, vole? řval jsem a měl jsem na něj takovej vztek, e bych mu nejradi nějakou vrazil. Na dvojce, zachechtal se. Je bez vody. Pokouely se o mě mdloby. Vlezl do dvojky, která byla u est let zatopená. Výdřeva shnilá a prolezlá houbou. Okolní toly propadlý a zasypaný! Tři dny jsem s ním nemluvil.”

Vávra mu příli nerozuměl. Z jeho vyprávění pochopil jen to, e Rákosník sestupem do toly číslo dvě zbytečně riskoval.

,,Co tam dělal?”

Rozčileně zaermoval rukama. Byl se tam podívat. Ze zvědavosti, blázen starej. Chtěl vědět, jak vypadá tola, která je est let zatopená a pak z ní voda odteče. Kdybych to řekl inenýrovi, z fleku by ho poslal na den a měl by měsíčně o osm stovek míň. U jednou se placatil na povrchu a dalo mu moc práce, aby ho pustili pod zem.”

Vávra ho poádal, aby mu otevřel Rákosníkův atníček. Nael v něm gumovky, pinavé hadry, proívaný oblek, roztrhaný svetr a v igelitovém sáčku několik hlaviček česneku a cibule.

Tohle harampádí je taky jeho,” řekl Mrázek a ukázal na hromádku za skříní. Byly tam trubky, kusy plechu, cihly, dva kanystry, dvě plechovky a podlouhlá plechová krabice s víkem.

,,Z kadýho čundru něco přinesl. Tvrdil, e na zahrádce se vechno hodí. Tuhle pikslu přinesl z posledního vejlapu,” řekl s uchechtnutím a kopl do vyčnívající plechové krabice. S rachotem zapadla mezi plechovky.,,Jestli chcete vidět ná vercajk, je v bedně.”

Vávra přitakal a Mrázek nadzvedl víko. V bedně nebylo nic, co by kapitána zajímalo. Jen nejnutnějí nářadí a hadry.

Nepozoroval jste na panu Rákosníkovi v poslední době nějakou změnu?”

Zavrtěl hlavou. ,,Byl pořád stejnej.”

,,Neutrácel víc ne jindy?”

Já do hospody nechodím, jak vyfárám, vezmu flintu a hajdy do lesa.” Zarazil se. ,,Jo, minulej tejden se chtěl se mnou vsadit, e se k němu Venca do měsíce nastěhuje. Radil jsem mu, aby si nael jinou enskou a dal klukům pokoj.”

A co on na to?”

e na enský kale, jemu e jde o Václava. Ale ono mu ani tak nelo o kluka, jako o pomstu na Aleně.”

Inenýr Mare se vrátil. Vávra se s Mrázkem rozloučil a vykročil za inenýrem. Nevraceli se stejnou cestou. Inenýr ho vedl irokou chodbou, ve které zůstaly prace. Koleje údrbáři odroubovali. tola končila v podobné sluji jako byla čerpací stanice. Kdy Vávra pohlédl vzhůru, viděl v dálce malý světlý kruh.

To je větrací komín, poznamenal inenýr a ukázal na metr vysokou nádobu o polovičním průměru, stojící vedle achty. ,.Vlezte si dovnitř, vyjedeme nahoru.

Vávra neochotně poslechl. Pochopil, e tohle je slíbený okov. Nasoukal se dovnitř, inenýr si vlezl vedle a opřel se mu o záda, horník zavěsil okov na hák, zaklapl pojistku a stiskl třikrát tlačítko. Lano se napjalo a okov se nadzvedl od země. Horník ho přidrel dlouhým hákem a nechal ho pomalu zhoupnout do středu komína, tam ho ustálil a znovu stiskl tlačítko.

Začali stoupat. Teprve teď se pod nimi otevřela hloubka větracího komína. Probleskovalo do něj světlo z jednotlivých pater a docela dole se leskla hladina. Sotva urazili deset metrů, začal se Mare vrtět. Okov se zakýval a pomalu se začal otáčet. Inenýr byl spokojen. Kuelem svítilny přejíděl po stěnách a pochvalně si pobrukoval. Vávra ani nedýchal, úsilovně si přál, aby výstup skončil. Po patnácti minutách se okov vyhoupl nad terén, dva horníci ho přitáhli k sobě a vrátkař povolil lano. Okov s drcnutím dosedl na dřevěnou ploinu.

Vávra se rozhlédl. Nacházeli se na vrcholu kopce. Pod nimi se rozprostíral poddolovaný prostor, vedle něho halda s hluinou a za ní zahrádkářská kolonie. I odtud byl vidět malý černý čtverec, kde stávala Rákosníkova chata.

Mare se vytáhl z okovu a pomohl Vávrovi.

,,Jak se vám líbilo v dole? zeptal se ho se lstivým úsměvem.

,,Bylo to velice zajímavé, odpověděl Vávra a tak bezelstně se usmál, e inenýr nevěděl na čem je.

Tos uhodl! řekl si pro sebe Vávra. Budu se ti zpovídat z toho, e na tu jízdu v prokletým hrnci do smrti nezapomenu. Dals mi zabrat, já uznávám, e horníci jsou napůl artisti, ale v naem řemesle taky nemáme ustláno na růích.

Mám tady starí motorku, jestli chcete, odvezu vás do aten, abychom nemuseli pěky.

Vávra bez váhání souhlasil. Dopustil se tím dalí chyby. Sluební ,pérák” byl dokonalý vrak, který drelo pohromadě jen bláto. Neměl poznávací značku a jak se při jízdě ukázalo, brzdila jen přední brzda, protoe zadní buben soustruily zbytky nýtů a čelisti. Chyběl mu tlumič výfuku, dvojsedlo drelo na jednom roubu, ale motor naskočil na první lápnutí. K Vávrově hrůze si to Mare namířil rovnou k poddolovanému prostoru. Bylo vidět, e tudy nejede poprvé, mezi průrvami byla vyjeděná stezka. Kdy se dostal na starou silnici, zastavil.

Přesně pod námi je čerpací stanice,” řekl zasvěceně.

Kde je dvojka?” zeptal se Vávra.

Inenýr se překvapeně ohlédl. tola číslo dvě v druhém patře?”

Jo. Co byla est let zatopená a v letoním suchu z ní odtekla voda.

Mare ukázal na klebící se trhlinu táhnoucí se kolem zbořenitě. Protíná ji. Proč vás zajímá?”

Vlezl byste do ní?”

Nerad.”

Vidíte, a Rákosník tam vlezl. Sám.”

Co tam hledal za těstí?”

el tam ze zvědavosti, take to nebyl ádný poseroutka.”

Riskovat ivot nepovauji za hrdinství.”

Já také ne. Jenom je mi divné, e takový nebojsa se nechal oddělat jako nemluvně.”

Inenýr neodpověděl. Zařadil druhý rychlostní stupeň, ozubenému kolečku prvního chyběly zuby a rozjeli se. Za deset minut stál Vávra pod horkou sprchou. Bylo mu blaze.

12

Vávra el z dolu přímo na oddělení VB, kde na něj čekali Daněk a Procházka. Cestou si koupil plátek černé tlačenky a dva rohlíky, nic lepího nedostal.

Víme, jak Rákosník přiel ke zlatu,” uvítal ho Daněk nadeně. Nael ho v troskách bývalého zubního sanatoria. Bylo zakopané v místech poddolovaného prostoru.

Vávra se v duchu usmál. Poručík vyslovil jeho mylenku, která se mu od rána vnucovala, nedopřála mu klidu a nedala se odehnat. Kapitán hodil na stůl balíček s tlačenkou, pomalu rozbalil papír a přičichl k uzenině. Vábně voněla. Vytáhl z kapsy nů a bez otálení se do ní s chutí pustil.

No? Co ty na to?” naléhal Daněk nedočkavě.

Pípl tvrdí, e se nejedná o zubařské zlato, připomněl mu kapitán s plnými ústy. A Dejmek také.

Daněk přezíravě máchl rukou. Dejmek je podvodník a Pípl z té troky pilin pozná starou bačkoru.

Jestli nechce mít z Pípla doivotního nepřítele, tak tohle nikde neříkej nahlas. Stačí, jak jsi mu hnul lučí v zahrádkářské kolonii.

Poručík se nevzdával. My ti přečteme dvě větičky z výpovědi vedoucího restaurace Budky a číníka Dejmka.

,,Není třeba. Oba svorně tvrdí, e Rákosník mluvil o zubařském zlatu.

,,To ti nestačí?

,,Bohuel. Já věřím Píplovi a jeho dvacetiletým zkuenostem. Kdyby si nebyl stoprocentně jistý, řekl by to.

Daněk rozčileně poposedl na idli. Čekal slova uznání a místo toho se jeho nadřízený cpe a umíněně se opírá o Píplovo stanovisko, které vůbec nemusí být pravdivé. ,,Ví, odkud Rákosník schrastil materiál na boudu? Ze zbořenitě sanatoria! řekl dopáleně. ,,Byl tam pečený vařený. Jezdil tam se čtyřkolákem. S krumpáčem a lopatou. Pořád odtamtud něco odváel. Cihly, trubky, taky. Kde je psáno, e při jedné takové výpravě neobjevil tajnou skrý a v ní zlato? Copak bylo málo podobných případů?

Vávra polkl poslední sousto, zmačkal promatěný papír a hodil ho do koe. Z kapsy vyndal kapesník, otřel si mastná ústa a labunicky mlaskl.

,,Zanechme fantazírování, hoi, povzdechl si a pohodlně natáhl nohy před sebe. ,,Souhlasím s vámi, e poddolovaný prostor byl Rákosníkovým rájem. Ale nejen jeho. Léta slouil jako skládka, kam se vozilo z dolu vechno harampádí. To zase přebírali podnikaví důchodci, vytahovali měděné kabely, zbavovali je izolace a dráty odváeli do sběru. Za měď se stále dobře platí… ‘

,.Take Budku a Dejmka nebere váně? vskočil mu do řeči rozladěný poručík.

,,V první řadě ani jeden z nich nemá po jedenácté hodině alibi a podle doktora Kříovského smrt nastala mezi jedenáctou a půlnocí. Za druhé, oba nám lhali a kápli boskou teprve tehdy, kdy jsme je přitlačili ke zdi. Netvrdím, e si verzi o zubařském zlatě vymysleli. Ale moná se spolu domluvili. Co kdy byli v kolonii spolu? Nebo kadý sám na svou pěst? Prostě se mi nechce spolknout první sousto, které nám ti dva předhodili. Zní to hezky: bývalé zubní sanatorium, kde se pracovalo se zlatém, Rákosník hovoří o zubařském zlatě, pravidelně tam chodil s krumpáčem a lopatou, vechno krásně zapadá do sebe a to je vdycky nebezpečné. Kromě toho jsem zjistil, e Rákosníkovo pracovitě leí přímo pod poddolovaným prostorem, a e se dá starými achtami vylézt nahoru a e se Rákosník s oblibou toulal v oputěných tolách.

V místnosti se na okamik rozhostilo ticho. Daněk se nemínil vzdát své teorie a v duchu horečně shromaďoval dalí argumenty.

A co kdy ti dva nelhali, soudruhu kapitáne?” předeel ho Procházka.

Vávra varovně vztyčil ukazovák. ,,Ani na tuto alternativu nesmíme zapomenout. Jestlie Rákosník skutečně mluvil o zubařském zlatě, tak jak k tomu doel? Byl laik, předpokládejme, e se ve sloení zlata nevyznal. Co ho vedlo k přesvědčení, e se jedná o zubařské zlato?”

Daněk se vítězoslavně zasmál.,,Přece podle místa nálezu!”

,,Také mu to mohl někdo říci, nemyslí?”

Kdo?”

Nejsem jasnovidec.”

Nechal si udělat analýzu,” soudil Procházka.

Vyloučeno. Pak by nemluvil o zubařském zlatě, protoe by se zjistilo toté, co zjistil poručík Pípl. Kromě toho silně pochybuji, e by se někomu se svým tajemstvím svěřil. Drme se faktů. Zatím víme jen to, e Rákosník zlato měl. Máme svědky Budku a Dejmka, i kdy jejich svědectví musíme brát s rezervou. Ale nevíme kolik zlata Rákosník měl. Podle Dejmka to bylo větí mnoství, my vak máme jen pár pilin. Hledejme způsob nabytí zlata. Koupit ho nemohl, teď se zlato neprodává. Z ciziny mu ho neposlali, nedědil, take ho nael, nebo někde ukradl, nebo mu ho někdo dal. Dejme tomu, e Rákosník přinesl do restaurace skutečně kousek zlata. Jinak by mu opatrný Dejmek nepůjčil pět set korun. Kam se to zlato podělo?”

Moc bych za to nedal, e ho má Dejmek. Na záchodě se dohodli z ručky do ručky.”

Moná. Domovní prohlídka není směrodatná, takový malý kousek mohl schovat kamkoli: v restauraci, na dvoře, cestou domů někam pod kámen a tak dále. Ale zase: co kdy Dejmek mluvil pravdu? Je to vykuk, starý liák, ale jeho vysvětlení má logiku. Rozebereme si vechno jetě jednou a srovnáme si dosavadní výpovědi s výpovědí vrátkaře Maka.”

Soustředili se na zápisky v blocích.

V pořadí podezřelých stavím na první místo Dejmka,” prohlásil Daněk a napsal jeho jméno hůlkovým písmem do záhlaví čistého listu. Kdo le, ten krade, říkávala moje babička a to jetě nevěděla, e se dám na honění zločinců.”

Ta by se, chuděra divila, co?” rýpl ho Vávra.

Urvi v mládí co se dá, ve stáří z tebe bude spořádanej člověk, říkával zase dědeček z otcovy strany a u mě mu to vylo. Take Dejmek! Přehlédneme-li jeho nezákonné machinace s vodkou, hostuje u nás oprávněně. Keftování se zlatém je trestné.”

Vyetřujeme vradu,” řekl kapitán významně.

V tý jede taky.

Jene se nám nepřiznal a my proti němu nemáme jediný důkaz. Zopakujme si jeho počínání toho kritického večera. Slyí Rákosníka, jak nabízí Budkovi zlato. Jde za ním na záchod, tam se dohodnou, e mu Dejmek půjčí pět set korun a po zavření restaurace za ním přijde na zahrádku, kde mu Rákosník prodá větí mnoství zlata. Dejmek je také první osoba, která poznala, e se nejedná o zubařské zlato, ale o ryzí. Samozřejmě to Rákosníkovi neřekne a nechá ho v domněnce, e má zubařské a tedy levnějí zlato. Kdy dorazil Dejmek do Rákosníkovy chaty?”

Z restaurace odeel krátce po jedenácté hodině, a jak jsme si ověřili, mohl vstoupit do Rákosníkova brlohu v půl dvanácté, doplnil ho Daněk, který měl vypsány vechny důleitějí časové údaje.

Správně, souhlasil Vávra a nalistoval výpověď vrátkaře Maka. Maek odcházel ze směny ve tři čtvrtě na dvanáct a zdálo se mu, e někdo v boudě krtá zapalovačem. To souhlasí, Dejmek musel krtat svým zapalovačem, protoe kdyby ho měl v kapse, nevypadl by mu z ruky.

A víc o něm nevíme.

Jetě víme, e přiel domů o půl jedné.

Za tu dobu ti zamorduju tři spící Rákosníky.

Vávra si povzdychl. Stará Daňkova bolest. Na někoho se zaměří a nevidí a neslyí co se děje kolem něho. Vichni lou, zamlčují důleitá fakta a jen on má pravdu.

Dejmek přece jetě někoho potkal, řekl rozladěně kapitán.

Ale to tvrdí zase jen on.

Procházka přispěchal Vávrovi na pomoc. Jestli si Dejmek nevymýlel, tak ten člověk el do kolonie. Z místa, kde ho potkal, se nedá nikam odbočit.

A Dejmkovi se to hodilo do krámu! vybafl poručík.

Proč? zeptal se Vávra klidně.

Daněk se zarazil. Pochopil, e vklouzl do slepé uličky. No jo, vdy Dejmek přiznal, e Rákosník u byl mrtvý.

Tak vidí! Já se Dejmka nezastávám, ale něco mi naeptává, e nám nelhal. Dejme tomu, e Rákosníka zavradil. Přiznal by se k tomu? Určitě by tvrdil, e při jeho odchodu z boudy Rákosník jetě il. Vymyslel by si schované postavy v křoví a tak dále. A co ten poár? Kdo ho zaloil? Dejmek? V rukách mu zaustily papíry. Důchodce Truneček objevil oheň o půl jedné. A kdy se vrátil Dejmek do internátu?

Taky v půl jedné,” odpověděl Procházka.

Dalí neznámý na scéně v roli háře?” zeptal se Daněk utěpačně.

Vávra pokrčil rameny.

Kde je tvá opěvovaná logika, Václave?” čertil se poručík. Jeden Rákosníka zamorduje a druhej mu podpálí vigvam? Tomu přece sám nevěří. Boudu zapálil vrah, aby zničil stopy.”

Počkejme na závěrečnou zprávu poárníků a lékařů a zatím pokračujme. Kdo jetě měl důvod vyřídit si s Rákosníkem účty?”

Myslí Smáčela?”

Proč bych ho měl vynechat?”

Ten vypadá na seriózního chlapa.”

Vávra se zasmál. Poznal jsem několikanásobné vrahy s obličejem andílků.”

Má alibi.”

Omyl. Sousedka ho slyela pouze o půl dvanácté přijet a před jednou odjídět.”

Smáčelová tvrdí, e byl doma.”

Sám přece ví, jakou váhu má svědectví manelky.”

Kde by měl podle tebe být?”

Co já vím? Třeba u Rákosníka.”

To časově nehraje, soudruhu kapitáne,” ozval se Procházka. Musel by se tam setkat s Dejmkem.”

Ale hraje, Milane, hraje. Nezapomínej, e byla noc. Kdy byl Dejmek v chatě, vrah mohl čekat za boudou. Nemá pravdu ani v tom, e se do kolonie můe jít jen jednou cestou. Existují dalí přístupové cesty. Okolo haldy, přes lesík, kolem políčka a dalí stezka vede do čtvrti rodinných domků nad poddolovaným prostorem.”

Vrený bumerang se k tobě vrací, Václave,” zajásal Daněk. Dobrá, Smáčel je tedy vrah. Myslí si, e by se ohlásil dispečerovi a el přes vrátnici? Podle mýho by v tichosti vylezl některou dírou z dolu a stejným způsobem by se vrátil. Chlapům by třeba řekl, e jde do skladu k rozvaděči, cestou by se na patře někomu ukázal a měl by stoprocentní alibi.”

Má pravdu, ale lítáme zase v oblacích. Proto se raději snesme k zemi a vrame se k Makově výpovědi. Někdo s Rákosníkem el, ale Václav to nebyl,” opakoval Vávra Makova slova. Franta si el lehnout v jedenáct hodin. Byl se před tím podívat ve skleníku a pak zhasl petrolejku.” Zaklepal ukazovákem na blok. Ale my víme, e Rákosník tu noc nebyl ve skleníku jako poslední. Někdo tam vstoupil po něm. Někdo, kdo má velikost bot čtyřicet dva, měl na sobě pánské polobotky nebo mokasíny a byl předtím v boudě, protoe mu na podrákách ulpěly zlaté piliny. Ten někdo si skleník odemkl a zase ho po sobě zamkl a klíč pověsil na správné místo. Otázka zní: Co dotyčný hledal ve skleníku a proč ho Rákosník nedoprovázel? Byl u mrtvý? Druhá a hlavní otázka: kdo to byl? Musel to být Rákosníkův známý, moná někdo z hostů v restauraci*: Nebyl to ani Dejmek ani Budka, ti obsluhovali hosty, ale ani Smáčel, který byl do půl dvanácté v dole.”

Vrah?”

Vávra neodpověděl.

,,Moná ho Dejmek vyplail.”

Vávra zaklapl blok. ,,To bychom se pořád motali v kruhu. Buď Rákosníka zabil Dejmek a my mu to musíme dokázat, nebo to udělal někdo před ním a my ho musíme najít!”

Podle čísla bot, jo?” poznamenal Daněk hádavě.

Vyřeili jsme případy, kdy jsme nevěděli o pachateli vůbec nic!” řekl Vávra ostrým hlasem, protoe mu paličatý Daněk začínal jít na nervy.

Je zlato motiv?” zeptal se Procházka.

A budeme znát motiv, půjdeme si pro vraha,” usadil ho kapitán. Co jste zjistili o tom zubním lékaři?”

Daněk strčil loktem do Procházky. Má sólo.”

Moc toho není,” přiznal se podporučík. Jmenoval se Kuthan, byl přednostou na stomatologické klinice v Praze, měl dvě děti a za enu měl také lékařku. Ale na ni se starousedlíci skoro nepamatují. Do Habrové se přistěhovali v roce 1924 a to u byl Kuthan známá kapacita. Koupili tady vilku od jednoho zkrachovaného podnikatele a vedle ní postavili soukromé sanatorium.”

Pracháči,” poznamenal Daněk.

Velcí. Měli dvě auta, vlastní sanitku, operační sál, prý sem jezdili členové vlády a herečky. Ve vsi ho téměř neznali, do sanatoria se nikdo ze zdejích chudáků nedostal.”

Lékaři, asistenti, sestry … ijí?”

Pokrčil rameny. Personál nebyl z vesnice. V Habrové ije jen nějaký Matěj Stodůlka, je mu devadesát tři let, pracoval u Kuthana jako topič. Říká, e to tam bylo moc hezké a o Kuthanovi mluví velice pěkně.”

Slyel jsem, e celá rodina skončila v koncentračním táboře,” řekl kapitán.

Tady se údaje rozcházejí. Stodůlka tvrdí, e Kuthanovi odjeli do Ameriky jetě před obsazením Československa faisty. Dva starousedlíci se prý pamatují, e pro ně přijelo gestapo.

Vávrovi se druhá verze nezdála pravděpodobnou. Kuthanovi byli zámoní, primář jistě udroval styky s lékaři v zahraničí, kteří ho včas varovali a ochotně ho přijali mezi sebe. Musel vědět, jak Hitlér zachází se idy v Německu, nečekal tedy ádné ohledy. Vávrovi bylo v devětatřicátém roce sedm let. Ničemu tenkrát nerozuměl, nechápal, proč po praských ulicích pochodují cizí vojáci, proč musel zůstat stát a strhnout s hlavy čepici, kdy kolem něho nesli vlajku s hákovým kříem. Celých est let chodil do koly jen odpoledne, dopoledne se v jejich třídách usadila hitlerjugend … Pamatoval si, e po ulicích chodili lidé se lutou hvězdou s nápisem Jude a jak jich bylo stále méně a méně. Do jejich bytů se stěhovali Němci… Ne, k těm uboákům Kuthan rozhodně nepatřil.

Po válce se ohlásili? zeptal se.

Ne, nikdo.

Pokračuj! Kdo bydlel v sanatoriu za okupace?

To jsem zjioval já,” řekl Daněk. Usadili se tam frickové, konkrétně jistý Bürger s rodinou. Flámy, oíračky, enský. Na jaře v pětačtyřicátým si na něj počkali partyzáni a odpráskli ho. Jeden z nich to odnesl, má tam postavenej pomníček.

ije někdo z toho partyzánského oddílu?

Jo, Robert eulka. Za hodinu se vrátí z práce. V sezóně vypomáhá v JZD. Bude nás čekat.

Vávra vstal.

Tak se pojďme za ním podívat.

13

eulkovi bylo pětaedesát let. Vysoký a statný, vlasy bílé jako čerstvý sníh, opálená ple, mozolnaté ruce. Kadému otevřel pivo a podal skleničku.

Plzeň to není, tu tady vidíte akorát jen na Den horníků, usmál se, ale pít se dá, má říz.

Vávra se napil a pičkou jazyka se olízl. Pivo bylo chladné a lahodné.

Pane eulko, povězte nám vechno, co si pamatujete o Bůrgerovi a o přepadení, poádal ho zdvořile Vávra.

To víte, lidi toho moc napovídají. V tomhle kraji partyzáni nebyli. Lesy jsou tu řídké, jen ostrůvky v polích, nebylo kam se před náckama schovat. Spolupracoval jsem s oddílem, který působil třicet kilometrů odtud, ve stráovských lesích. Pracoval jsem u dráhy jako topič na lokomotivě. Stráov byla kadodenní nae tace, tam jsme se točili. Partyzány nejvíce zajímalo, co se děje na trati. Němcům se nepodařilo utajit jediný vlak. Na nádraí nás pehovali, ale nebylo jim to nic platný. Stáli proti nim vichni elezničáři. Partyzáni věděli o kadém vojenském vlaku jetě dřív, ne vůbec vyjel ze stanice. Dolil si prázdnou sklenku, trochu piva upil a pokračoval: ,,Jak to bylo s Bůrgerem? e se tak jmenoval jsem se dověděl a po válce. Bydlel jsem s naima ve stráni, kousek od baráčku, ktérý si tam po válce postavil tajgr Bodlák. Z bývalého sanatoria si faisti udělali přepychovou rezidenci. Obehnali ji vysokým plotem a po setmění poutěli psy. Kolem objektu bylo sto metrů iroké pásmo, kam nesměl nikdo vstoupit. Kromě Bůrgra, jeho eny a kluka tam bydlelo strání komando, deset hrdlořezů a jeden oficír. Celou okupaci jsme měli nácky před očima. Sotva jsem vylezl na zápraí, u jsem viděl přelapujícího fricka s automatem v ruce a hned jsem měl po náladě.

,,Co vlastně Bürger dělal?

Pokrčil rameny. Muselo to být velký zvíře, protoe bez osobní stráe neel ani na záchod. Chodil jediné v civilu. Kadé ráno pro něho přijela mercedeska, dva skopčáci nasedli na motorku se sajdkárou a odjeli. Kam, to nikdo nevěděl. Vraceli se pravidelně v pět hodin, zásadně za světla. Jene co dělal, to nevím. ukalo se, e je to nějaký vědec či specialista na tajný zbraně, ale to byly jen dohady. Ráno pryč a v pět zpátky. Jinak nevytáhl paty z objektu. Taky proč, kdy si u něho návtěvy podávaly dveře. Jednou jsem počítal auáky, stálo jich tam dvacet. My neměli co do huby a tam se rala jehňata. On Bürger nebyl ádný andílek. Měl na svědomí hezkou řádku lidí z Habrové. Stačilo, aby jeho hrdlořezové chytli někoho s pytlíkem mouky a druhý den si pro něj přijelo gestapo. Byli to bestie v lidský kůi, řekl úsečně a odplivl si. Blíil se konec války. Vy jste mladí ne já a nepoznal jste, co je to nenávist, touha narovnat se po estiletém hrbení, postavit se proti nim se zbraní v ruce. Zael jsem za velitelem oddílu, vechno mu vylíčil. Do té akce jsme li čtyři. Tři chlapi z oddílu a já. Zalehli jsme za zatáčkou a čekali. Přesně v pět hodin se objevila motorka a za ní mercedeska. Seděl v ní Bürger, řidič a jeden voják. Za minutu bylo po vem. Ani vystřelit nestačili. Podle instrukcí jsme společně doběhli do lesa a tam se rozdělili pro případ, e by nás Němci pronásledovali. A taky jo. Třem se nám podařilo utéct, čtvrtého zastřelili. Jmenoval se Honza Franěk. Bylo mu dvacet let. Po válce jsme mu v zatáčce postavili pomníček. Tam bojoval, i kdy padl o deset kilometrů dál.”

Kdy se to stalo? zeptal se Vávra po chvilce.

Pětadvacátého února.

Vávra se chtěl zeptat, zda se faisté mstili na obyvatelstvu, před očima se mu vybavily nekonečné seznamy na smrt odsouzených občanů v době atentátu na Heydricha, ale raději mlčel. Nechtělo se mu rozpitvávat příli smutné události esti válečných let.

Co se stalo s Búrgerovou rodinou?

To vám neřeknu, protoe já jsem se vrátil do Habrové a několik dnů po válce a to u byli v sanatoriu nai vojáci. Říká se, e po atentátu Bůrgerová se synem odjela. Jaký byl jejich dalí osud nevím. Skopčáci jetě zničili co se dalo a nebýt partyzánů, byli by snad celý objekt vyhodili do povětří. To víte, Habrová leí na trase do Příbrami, kdy se celá Evropa radovala z vítězství, tady se jetě bojovalo. Přes nás táhly kolony vojsk, které se chtěly dostat do amerického zajetí. Rusů se Němci báli a věděli proč.

eulka řekl ve, co věděl.

Bylo zbytečné shánět v městečku dalí informace. Do objektu se za války nikdo nedostal a nikdo po tom ani netouil. Kadý se mu raději obloukem vyhnul, obcházela tu smrt.

Seeňte někoho, kdo byl v poslední době v Rákosníkově chatě. Třeba jeho syna Václava. Chci znát vnitřní vybavení, rozmístění nábytku, umístění poliček a tak dále. Za hodinu se sejdeme u vozu, přikázal kapitán Daňkovi a Procházkovi a bez dalího vysvětlování odbočil na cestičku vedoucí k poddolovanému prostoru.

Po deseti minutách chůze se dostal na bývalou silnici. Byla zarostlá, keře ípkových růí a trnek pohltily patníky. V zatáčce se křoviny rozestoupily a obnaily malý pomníček. Jméno partyzána bylo u nečitelné, dobře se dalo přečíst jen datum 25. února 1945.

Občas sem zajdu se sekyrkou a vysekám křoví, ozvalo se za kapitánovými zády.

Prudce se otočil. Tři kroky oď něho stál Bodlák. V ruce drel koíček s překrásnými křemenáči.

Pěkný úlovek, pokýval kapitán uznale hlavou.

Bodlák mu podal koíček. Dejte ho vaí paní. Mám tady svoje místa, zítra je zase najdu. A si někdy vzpomenete, nechte mi koíček U kahanu.

Vávra se zdráhal, ale vidina vonící smaenice byla silnějí. Rozpačitě poděkoval a opatrně převzal koíček se vzácným obsahem.

Nebojíte se chodit do poddolovaného prostoru?”

Zasmál se. Kdy víte, kudy vedou toly, nemůe se vám nic stát.

Procházejí pod bývalým sanatoriem?

Zavrtěl hlavou. Přímo pod ním ne. Nejblií tola leí asi deset metrů od zadní stěny budovy. Před budovou se táhne třicetimetrová ploina s pevným podkladem a hned za ní začíná písek. Kdyby se dal do pohybu, co se jednou stane, Sjede za ním celá ploina i se základy.

Existuje v okolí díra, kterou jste neprolezl?”

Jo. Ta, do který mě jednou spustí v rakvi.

Na to máte času dost.”

Povzdychl si. ivot ubíhá člověku pod rukama. Zvlátě po edesátce. Ukázal holí na tři vzrostlé břízy. Za nimi se razila první jáma, Pikovačkama, fedrovalo se rumpálem jako za dob Marie Terezie. Prokousali jsme se a do hloubky padesáti metrů. Tenkrát to byl výkon. Dneska se nikdo nepozastaví ani nad tisícimetrovou achtou. Jako první jsem v Habrové zapíchl pikovačku do skály a jako první jsem vynesl na den ulvan elezné rudy. A od té doby jsem otevíral dvanáct nových achet a polovičku jich zavřel. Co achta, to tři roky ivota.” Z kadého jeho slova vyzařovala pýcha, ale i lítost nad odelým mládím.

Spěcháte?” zeptal se kapitán.

Nikdo mě nečeká, soudruhu kapitáne.

Doprovodíte mě do bývalého sanatoria?”

Proč ne? Je to pár kroků.”

Pokračovali po zarostlé silnici.

Povězte mi něco o dalím osudu sanatoria. Vím, e nacisti z něho odtáhli na samém konci války, v květnu. Pak se tam nastěhovala nae posádka a po dvou letech předala objekt národnímu výboru. A to u jste se přistěhoval do Habrové, e?”

Opět se srdečně zasmál. Přistěhoval? Měl jsem kufr a pár tisícovek na kníce. Zverbovali mě na Sokolovsku. Uhlí mi nesedělo, patně jsem vykalával prach. Tak jsem to zkusil s rudou a ta mi učarovala.”

Dověděl jsem se, e jste léta pracoval v mateřské kolce.”

,,To ví o mně celé městečko. Vojáci objekt opravili a kdy odeli, národní výbor rozhodl, e tam umístí kolku. Dali jsme na achtě dohromady partu a troku to tady znovicírovali. Vyházeli jsme kamna, instalovali ústřední topení, poloili nový podlahy… bylo to tady hezký ..odmlčel se. ,,Dva roky sem chodil ná kluk ..

Zastavili se u rozpadlého zdivá.

,,Tady měli caparti jídelnu, za ní místnost s hračkama a v zadním traktu loničky. Po obědě museli na kutě, říkal tie a jakoby pro sebe, přivřené oči upíral před sebe. Náhle se otřásl a prudce mávl rukou. ,,K čemu jsou dobré pohřební řeči! Nadřeli jsme se tady jako mezci a zbytečně. kolka mohla stát dodnes. Uetřilo se pár tisícovek za zasypání tol a milióny se proustrovaly. Nikde na světě byste nenael krásnějí kolku ne jsme měli my. Les, louky, dvě jezírka, tři hřitě… ale darmo mluvit.

Hovor vázl, Bodlákoví se u nechtělo vzpomínat. Bručel, odsekával, odpovídal úsečně a neochotně. Dodnes neodpustil vedení dolu, e nechala zničit objekt, kterému on i horníci věnovali stovky hodin ze svého volného času.

14

Porada u náčelníka trvala u dvě hodiny a dosud nepadlo jediné slovo o Habrové. Probíraly se poslední krádee, vloupání do muzea, v okrajových čtvrtích řádil neznámý násilník. Vávra byl jako na trní. Vrady se vdycky probíraly hned po zahájení porady. Proč ta změna? Bylo mu divné, proč náčelník nepřizval poručíka Daňka, co pravidelně dělával.

,,Soudruzi, děkuji, pravil major. ,.Zůstane tady kapitán Vávra.

Místnost se rychle vyprázdnila. Odeel i doktor Kříovský a poručík Pípl. Kapitán znejistěl. Major vstal, otevřel okno dokořán a otevřenými ústy vdechoval čistý ranní vzduch. Konečně okno zavřel, otočil se a usedl.

,,Přečetl jsem si tvoje hláení, Václave, řekl pomalu. Ten Bürger se jmenoval Johann Friedrich, byl geolog, měl hodnost SS-obersturmbannführera, v roce 1939 mu bylo osmatřicet let. Jeho ena byla o deset let mladí, jmenovala se Elsa a z matčiny strany byla spřízněna s Göringem. Na jeho počest pojmenovali svého jediného syna Hermannem. Koncem války mu bylo třináct let. Bürger měl naprostou Hitlerovu důvěru, ručil za něj sám Göring. Údaje nám poskytl Svaz protifaistických bojovníků, Bürger je mimochodem na seznamu válečných zločinců.” Kalous se napil minerálky a pokračoval:

,.Podařilo se nám zjistit Bürgerovy funkce za druhé světové války. Byl vůdcovým pověřencem, lépe řečeno drábem, pod něho spadaly vechny nae doly, kde se těilo zlato a stříbro. Nebudu je jmenovat, najde je v těchhle papírech,” řekl a poloil dlaň na tenké desky, pečlivě převázané černobílou stuhou. Připomenu jen důl ve Vysoké. Tam se těila zlatonosná ruda a v úpravnách se z ní získávalo zlato. Metod je vícero, například amalgamace, ale poručík Pípl zjistil, e zlato, jeho piliny jste nalezli v Rákosníkově boudě, bylo získáno metodou chlórování elementárním chlórem, co znamená působením chlórové vody na rozmělněnou horninu. Ale to není podstatné. Důleité je, e Bürger odváel do Berlína vytěené cihličky zlata, za které se nakupoval v zahraničí vojensky strategický materiál.”

Vávra začínal tuit, kam náčelník míří.

,,Za války těili ve zlatonosných dolech jednak četí horníci, ale konkrétně ve Vysoké byl i velký pracovní tábor, kde faisté věznili francouzské a sovětské zajatce. V rámci pracovního nasazení pro vítězství velkoněmecké říe pracovalo v dole jetě kolem tisíce českých studentů a mladých lidí, vesměs ročníky 1920 a 1922,” pokračoval major. l tyto lágry spadaly pod Bürgerovu kompetenci, měl neomezenou moc, byl velitelem tamních posádek a stráných oddílů SS. Zajatci pracovali v dolech dvanáct a čtrnáct hodin, strava byla nedostatečná, spali v nevytápěných dřevěných barácích, kdo onemocněl, u se nikdy nevrátil mezi své kamarády. Tolik k osvětlení Bürgerovy osoby.”

Přitáhl si druhé desky a otevřel je. Doktor Kříovský potvrdil s konečnou platností, e Rákosník byl třikrát udeřen do hlavy předmětem, co by mohl být i kámen, na který Dejmek lápl a vyvrkl si na něm nohu.” Otočil list. ,,K důleitým poznatkům dospěl poručík Pípl. Podařilo se mu zjistit, e v rozbitých láhvích byl petrolej a líh. Je to logické, Rákosník svítil v boudě petrolejkou a vařil si na lihovém vařiči. Není objasněno, zda láhve praskly árem a jejich obsah podpořil poár, nebo zda někdo vnitřek chaty polil lihem a petrolejem a pak ji podpálil. Obě hořlavinou polita nebyla.” Odkalal si. Hovořili jsme se vemi praskými vedoucími Klenotů, kde vykupují zlato. Zajímavou informaci jsme získali na Vinohradech, kde se někdo telefonicky zajímal o prodej větího mnoství zubařského zlata. Opakuji: zubařského zlata. Chtěl znát podmínky prodeje, zejména, musí-li předloit občanský průkaz, dokázat způsob nabytí a tak dále. Ptal se na cenu a na dotaz vedoucího, o jaké mnoství by se jednalo, přiznal, e asi o dvě a tři kila. Podobný telefonát vyřizovala i prodavačka na Starém Městě. Volající nabízel k prodeji tři kilogramy ,. ,,Zase zubařské zlato?

Náčelník přikývl. ,,Oba hovory se vztahují ke čtvrtku před čtrnácti dny, ve čtrnáct hodin. Volající měl hluboký drsný hlas, obtíně se vyjadřoval a mluvil slangovou četinou. Vechno ukazuje na Rákosníka, ale můe to být shoda. Snaili jsme se zjistit osud doktora Kuthana, objevili jsme dokonce jeho tehdejího asistenta. Moc nám toho nepověděl, jen se pamatuje, e jednoho dne primář nepřiel a víc u ho nikdo neviděl. Nemůe se vak upamatovat, zda to bylo před obsazením Československa či po něm. Tvrdí, e kdyby byl Kuthan naivu, byl by se určitě ohlásil. Major skončil a poloil na stůl brýle. Prostudoval jsi případ Bedřicha Kovandy?

,,Samozřejmě, přikývl Vávra.

Já té. Take mi ho v kostce opakuj.

Vávra nechápal, proč musel prostudovat deset let staré spisy o smrtelném úrazu důlního měřiče Kovandy v dole v Habrové.

Kovanda si vlezl mezi dva plné vozíky rudy na platu v ikmé sváhé a nechal se vyvézt nahoru, co je podle předpisů přísně zakázáno, řekl kapitán nejistým hlasem. ,,Mezi třináctým a čtrnáctým patrem se klenba sniuje téměř a k hornině na vozících. Kovanda se nesehnul a klenba ho vytáhla na vozík a rozdrtila mu trup a hlavu. Byl na místě mrtev.

Kdo mu odzvonil se nezjistilo, e?

Ne. Ale zjistili jsme, e horníci si často sami zazvonili a naskočili na plato.

Zkuení a poměrů znalí horníci, podotkl náčelník. Ale Kovanda byl v Habrové prvně.

O tom jsme přece u mluvili, poznamenal Vávra dotčeně. Moje závěry jste uznal i vy.

Pamatuji se a nic ti nevyčítám, Václave. Vyetřování bylo obtíné a pracovníci dolu nám práci neulehčili. Ba naopak, vinu sváděli na Kovandu, aby nenesli za smrtelný úraz odpovědnost. Ví, kde pracoval Kovanda?

Na příbramské achtě.

Souhlasí, připustil náčelník. Ale a od roku 1970. Před tím fáral ve Vysoké a za války tam byl totálně nasazen.

Vávra mu nerozuměl. Jak s ním souvisí Rákosníkova smrt?

Major pokrčil rameny.

Moná nijak. Ale objevila se vazba, o které jsme neměli tuení. Sahá a do období okupace. Kovanda byl v té době prakticky vězněm v dole ve Vysoké, kde se v úpravnách získávalo téměř čisté zlato. Kápem nad ním byl Bürger a toté zlato se objevilo na nálevním pultu v restauraci v Habrové. Tedy v obci, kde za války bydlel Bürger a kde ho zastřelili partyzáni, ale kde zemřel i Kovanda a kde teď byl zavraděn Rákosník. Vra se při vyetřování Rákosníkovy smrti ke Kovandově případu. Pro čisté svědomí nás obou. Teď u doufám chápe, proč jsem s tebou chtěl hovořit mezi čtyřma očima.

15

Kapitán pomalu sestupoval po schodech. Náčelníkova slova ho rozladila. Cítil za nimi výtku, nepřímé obvinění, e před léty odvedl patnou práci. Nebyl si vědom, e by něco zanedbal. Vechno bylo tehdy naprosto jasné a doloené svědeckými výpověďmi. A na to neastné zvonění. Na co vlastně major naráel? kladl si v duchu otázku. Proč se mám znovu zabývat uzavřeným případem? Copak teď, po tolika létech, mohu něco objevit? A co mám objevit? e lo moná o vradu? Na platu? Kovandu prokazatelně zabila sníená klenba.

Odemkl kancelář a posadil se za stůl. Zavřel oči. Okamitě se mu vybavila ikmá tola s dvěma kolejnicemi, po nich jezdil podivně konstruovaný vozík, v havířské hantýrce nazývaný plato. Kdy na něj horníci natlačili vozíky s rudou, prostor mezi nimi se zúil na čtyřicet centimetrů. Do mezery se pohodlně vely tři osoby. Signalizace! Tenkrát vedla ikmou tolou tenká ocelová lanka zavěená na rolnách. Na kadém patře bylo k lanku připevněno dradlo, za které se tahalo. Lanko se napnulo, ve strojovně se na panelu u čísla patra rozsvítila zelená kontrolka, aby vrátkař věděl, z kterého patra přiel signál, a palička udeřila na zvonek. Jedno cinknutí stůj, dvě cinknutí nahoru, tři cinknutí dolů. Jednoduché a spolehlivé zařízení, nikdy neselhalo. Dradla visela tři metry od okraje toly. Bylo to z bezpečnostních důvodů, aby rozjídějící se plato nezachytilo obsluhu. A tady byla jediná

slabina v případu měřiče Bedřicha Kovandy: nepodařilo se zjistit, kdo Kovandovi na osmém patře dvakrát cinknul a dal tak povel vrátkaři Makovi k vytaení vozíku. Nakonec se Vávra spokojil s vysvětlením, e si Kovanda zazvonil sám. Ověřil si to, od staení rukojeti uběhlo vdy několik vteřin ne se plato pohnulo. Za tu dobu se na ně dalo pohodlně nastoupit. Kolem Kovandova hrubého poruení předpisů se vedlo mnoho polemik. Vyslechli řadu svědků z dolu v Habrové i svědky z Kovandova pracovitě. Kovanda byl členem báňské záchranné sluby a to jsou zkuení a nebojácní havíři, kteří se musejí dostat k ohroeným kamarádům stůj co stůj. Naskočit na pomalu se rozjídějící plató musela být pro Kovandu maličkost. Vedení dolu nařídilo provést taková bezpečnostní opatření, aby se nic podobného nemohlo opakovat. Nikdo z horníků ani hospodářských pracovníků nebyl volán k

zodpovědnosti.

Vávra otevřel oči. ,.Vdy je to nesmysl, řekl nahlas. ,,Obyčejná shoda náhod. Chystal se vstát, kdy si vzpomněl na dalí otázku, kterou kladl kadému svědkovi: věděl Kovanda o sníené klenbě mezi třináctým a čtrnáctým patrem? Chvatně prolistoval vechny svědecké výpovědi. Nevím, odpovídali vichni svědci svorně. Proč vůbec jel Kovanda na haldu? Tato otázka byla uspokojivě zodpovězena třemi svědky: Kovanda měl za úkol vytýčit v příbramském revíru prostory na vyváení hluiny a do Habrové si přijel pro zkuenosti. Vyhledal jetě výpověď směnového inenýra Maree: Kovanda přijel na achtu kolem deváté dopoledne. Prohlédl si drtírnu a do oběda studoval u Vaíčka v měřickém oddělení plány achet. Odpoledne vylezl na haldu hluiny. Sfárali jsme a druhý den s ranní směnou. Proli jsme třetí a pak páté patro, kde Vaíček zaměřoval překop. Tam jsem ho nechal a nařídil tajgrovi Nováčkovi, aby ukázal Kovandovi pneumatické ovládání sýpů a potom ho odvedl o patro vý, za které zodpovídal důlní dozorce Bodlák. Kovanda si tam prohlédl nový typ nakladače, konstrukci vozíku v ikmé sváné. Znovu se ho ujal Nováček. Odvedl ho k ebříkům, kterými se vystupovalo na povrch. Dva horníci viděli oba stoupat po ebříku, Kovanda el první, Nováček za ním. Zbytek, est pater měl u Kovanda zdolat sám. Co tvrdil vrátkař Maek? ,,Z osmého patra mi zazvonili, e mám jet nahoru. Tak jsem jel. Zbývalo jediné vysvětlení: Kovanda nechtěl lézt po ebřících a kdy viděl v osmém patře stojící plató s dvěma naloenými vozíky, zazvonil si, vlezl mezi ně a nechal se vyvézt nahoru. O sníené klenbě zřejmě nevěděl. A jestli o ní věděl, tak na ni zapomněl.

Starý se určitě mýlí, řekl si kapitán polohlasně. Přiznávám, e v tom případu bylo jedno či dvě slabá místečka, která mohl uspokojivě objasnit jen Kovanda, ale takové skuliny jsou vude. A je to vrada, sebevrada, nehoda kritický okamik větinou probíhá beze svědků. Pozvolna se uklidňoval. Sáhl jetě po pitevním protokolu. Nebylo v něm jediné váhavé slovíčko, ádná pochybnost. Smrt způsobila sníená klenba, zněl závěr doktora Kříovského. Proč by mu neměl věřit?

Otevřel spis, který mu předal náčelník.. Byla to obírná zpráva o těbě drahých kovů za okupace na území Čech a Moravy. U kadého dolu byla příloha se sloupci jmen vězňů, kteří nepřeili nelidské podmínky na achtách. V záhlaví byla uvedena jména a funkce nacistických dozorců a velitelů. U některých byl kříek, jako například u Bůrgera, jinde bylo vedle jmen připsáno i město a stát, kde ijí a unikají spravedlnosti. Nechyběla ani prázdná políčka. Týkala se osob, kterým se podařilo utajit svá jména. Vzpomněl si na slova elezničáře eulky: e se jmenoval Bürger, jsem se dověděl a po válce. A přitom eulka bydlel kousek od bývalého sanatoria, v něm si Bürger zřídil svůj hlavní stan.

Nalistoval stránku, která vydávala svědectví o Bürgerovi. Údajů bylo poskrovnu. Funkce, věk, hodnost. Uvaoval, kolik let by mu dnes bylo. Přes osmdesát. Jeho eně o deset méně a mladému Hermannovi, jejich synovi, padesát. ijí? těstí je někdy slepé, moná, e se oba topí v penězích a nechávají se obskakovat sluebnictvem. Jistě si v Československu nakradli… Zlato! blesklo mu hlavou. Jestli se poručík Pípl nemýlí v původu zlata, a Vávra věřil, e se nemýlí, pak zbývalo jediné vysvětlení: Bürger ukryl část zlata ve svém doupěti v Habrové a Rákosník, nebo někdo jiný, ho po létech nael. A protoe nikdo v Habrové neznal Bürgerovu funkci, doel nálezce k nejlogičtějímu závěru: zubní sanatorium, jedná se tudí o zubařské zlato, které doktor Kuthan zakopal před faisty.

Vyhledal sloku týkající se dolu ve Vysoké. Obsahovala popis dolu, bohatost zlatonosných il, technologii v úpravě a dalí technické údaje. V dlouhém seznamu totálně nasazených Čechů nael i Kovandovo jméno. Bürgerovo jméno bylo uvedeno v čele nacistických vůdců. Pod ním byla napsána jména inenýra Paula Kochmanna, Fritze Heinkeho a velitele stráního oddílu SS Katzera.

Znovu se přihlásila nejistota. Kdyby měl náčelník pravdu …

Sáhl po sluchátku a zavolal na ústřednu.

Vávra. Spojte mě s národním výborem ve Vysoké.

16

Místnost dozorčího na městském oddělení VB se změnila v improvizovanou Rákosníkovu chatku. Do jednoho rohu postavil Daněk spartakiádní lehátko, ko v druhém rohu představoval kamínka, polička na stěně byla nakreslena křídou, stejně tak dveře a lavice. Stolek patřil do inventáře místnosti a na něm leel oblý kámen.

Tak jetě jednou, pane Dejmku,execíroval Daněk nervózního číníka. Pěkně popořadě, na nic nezapomeňte, máme čas. Tady jsou pootevřené dveře, ukázal na přeruovanou čáru na podlaze a poádal mladého strámistra, aby si lehl na lehátko.

Dejmek znázornil rozevření dveří do krajní polohy a bázlivým krokem překročil naznačený práh.

Tak, prosím, neleel, řekl Dejmek a ukázal na strámistra.

Jak tedy?”

Byl obrácený ke stěně.”

Strámistr se k nim obrátil zády.

A ruce měl zkříené na prsou.

Proveďte! zabručel poručík.

Strámistr poslechl, ale Dejmek stále nebyl spokojen. Daněk ho tedy vyzval, aby zkříil strámistrovi ruce tak, jak je viděl u Rákosníka.

Dejmek podstrčil pravou strámistrovu ruku pod levou. To se zase nelíbilo Daňkovi.

Člověče, po té ráně musel rozhodit ruce a ne si hovět jako batole.

Ale on je tak měl! Zůstaly mu v té poloze, i kdy jsem s ním hýbal.”

A jak jste s ním hýbal?

Zatřásl jsem s ním. Vzal jsem ho při tom za ramena.

Předvést!

Dejmek mu vyhověl.

Tak znovu a teď plynule! přikázal poručík a podal mu prázdnou láhev od minerálky. To je flaka vodky.”

Dejmek se vrátil před dveře. Scéna se opakovala. Dejmek přikrceným hlasem zaeptal: Tak u jsem tady, Franto.” Postavil láhev na stůl a opakoval zavolání. Pak vytáhl z kapsy zapalovač, několikrát krtl, přistoupil k lehátku a zatřásl strámistrem. krtl, podíval se na dlaň a uskočil. Teď jsem lápl na něco kulatého, zvrtla se mi noha a já padal, řekl. Kam?

Nevím.

Kterým směrem?

Taky nevím. V boudě byla tma jako v pytli.

Tvrdil jste, e vám něco spadlo na hlavu.

To je pravda.

Kdy?

Kdy u jsem leel na podlaze. Asi jsem to na sebe shodil. Spadlo to seshora.

Zespodu asi těko, poznamenal Daněk. Zakreslil křídou na podlahu polohu kamene. Pak jste vstal a začal jste prohledávat Rákosníkovi kapsy.”

To není pravda! hlasitě se ohradil číník.

Tak co jste dělal?”

Lezl jsem po čtyřech ke dveřím.

To jako pes?

Jo.

Jak jste v té tmě poznal, kde jsou dveře?

Zarazil se.

Nevím.

Jak to, e jste nelezl na opačnou stranu?

Tam byla kamna.

Jak jste to poznal, kdy byla v boudě tma?”

Okolo popelníku prosvětloval oheň.”

Byla kamna rozpálená? Červené roury?

To ne, ale uhlí v nich hořelo.

Kam jste schoval ten kus zlata?

Zapřísahám vás, e jsem ho neposledy viděl v restauraci na záchodě. Věřte mí!

Rekonstrukce nepřinesla nic nového. Daněk nechal odvést číníka a zavolal starího Rákosníkova syna, Václava.

Kam vá otec uklízel láhve s lihem a petrolejem?”

Václav pokrčil rameny. Porůznu. Někdy je měl v kůlně, na stole, na polici, táta si na pořádek moc nepotrpěl. Flaky od piva nechával na stole.”

Udivuje mě, jak jste klidný, poznamenal Daněk.

Co se na tom změní, kdy budu brečet?

Byl to přece vá otec!

Neodpověděl. Zarytě se díval do země a mlčel. Vechno u jsem řekl tomu kapitánovi, pitl nakonec. U můu jít?

Na pivo?

Je to snad zakázané? uklíbl se.

Daněk ho s nechutí propustil. Byl mu protivný, pochopil, e se z něho stal pivní konzument. Pivo se stalo náplní jeho ivota.

Ve čtyřicítce bude nosit panděro na kandách, řekl Daněk.

Strámistr vstal. A se oení, srovná se to.”

Nebo taky ne. Co si o tom myslíte?

Jedno je mi divný …

Ty zkříené ruce?

Strámistr přikývl. Jakoby mu je někdo do sebe zaklesl, kdy u byl mrtvý. Já bych v téhle poloze neusnul.

Do místnosti vpadl Procházka.

Ví, e jsem si donedávna myslel, e druhá světová válka skončila v Evropě 9. května v Praze?

A kde jinde?

,,U Slivic. To je kousek za Příbramí. Jetě 11. května se tam urputné bojovalo.

Kdes to sebral? Daněk se tvářil nedůvěřivě.

éf mi nařídil shromádit informace o generálovi von Půcklerovi.”

Kdo to byl?

Velitel zbraní SS v Čechách a na Moravě.

Proč to starýho zajímá?

Jo, to nevím.

Já jsem jetě nebyl na světě, řekl mladý strámistr, ale otec nám vyprávěl, kolik německého vojska táhlo přes Habrovou na Strakonice.”

Tak zvaná operace Květina, pochlubil se vědomostmi podporučík. Ústupový plán po etapách. Chcete si prohloubit vědomosti z dějepisu? Je to moc zajímavý. Ani čekal na souhlas, okamitě pokračoval: Neměli to faouni patné vymylené. Předpokládali vyčkat rozpadu protiněmecké koalice, co nejdéle udret české země a tím umonit odchod wehrmachtu do amerického zajetí. Čáru přes rozpočet jim udělalo Praské povstání a Rudá armáda v zádech, museli z Prahy ven. Podařilo se mi získat několik zajímavých čísel: z Prahy se přesouvalo dvaaedesát německých divizí, z toho estnáct tankových a motorizovaných a třicet pět samostatných pluků a sto dvacet praporů, celkem milión dvakrát sto tisíc po zuby ozbrojených vojáků. K dispozici měli 9700 děl a minometů, 2200 tanků a 1000 bojových letounů. Já si vůbec nedovedu představit, jak se mohlo takové mnoství arzenálu vejít na silnici..

Kam se ti ztratil ten generál? přeruil ho Daněk.

Von Puckler? To byl jejich hlavní velitel. Dostali se a do prostoru mezi Milínem a Člmelicemi. U Milína se zákopali a postavili tanky do palebného postavení. Tak měl být zajitěn přechod divizí do amerického zajetí. Jene americké zajatecké tábory byly u přeplněné a tak dolo 10. května v Čimelicích ke schůzce představitelů sovětské a americké armády, na ní obě strany vyzvaly generála Půcklera, aby sloil zbraně. Ten odmítl, přestoe dobře věděl, e je obklíčen Rudou armádou. Sověti je tedy jetě víc sevřeli, spustili kanonádu a teprve pak Puckler podepsal kapitulaci a zastřelil se. Ale Němci se bránili dál. A promluvily katue. A 11. května 1945 u Slivic skončila v Evropě druhá světová válka.

Oba kriminalisté i strámistr se narodili po válce. Ostrou střelbu zaili jen na vojenských střelnicích, svitění bomb slyeli jen z filmového plátna. Narodili se v míru, obklopeni láskou rodičů.

Jak by asi vypadala třetí světová válka? pomyslel si Daněk. Nebylo by zákopů ani kulometných hnízd, v krajině by vyskakovaly narůstající hřiby a kolem by se rozprostírala spálená tráva, hořící obilí, sutiny domů a smrt. Smrt, před ní se nikdo neukryje, která ničí nemilosrdně vechno ivé. Co je to stovka nepřátelských divizí s nejmodernějími děly ve srovnání s jedinou atomovou bombou?

Daněk přistoupil k oknu. Venku svítilo slunce. Ozařovalo protějí svah loutnoucích břízek, z fotbalového hřitě se ozýval křik chlapců.

To je ve? zeptal se Procházky.

Je to snad málo?

A co tím chtěl básník říci?

e v těch divizích mohli pochodovat i faouni z dolu ve Vysoké.

A odskočili si do bývalého sanatoria schovat pár cihliček zlata, poznamenal poručík jízlivě. Ví, co by ti teď řekl Vávra? Snes se k zemi a přestaň fantazírovat. Právě stojí v Rákosníkově chatrči. Tady leí ten kulatý ulvan, na který si lápl Dejmek. Vzal do ruky kámen a poloil ho na značku na podlaze. Má monost si provést rekonstrukci Dejmkova pádu, ale pro jistotu na ten utr nelapej, jeden výron kotníku stačí.

Proč bych na něj lapal? Mně je to jasný.

Co je ti jasný?

Dejmkův pád do neznáma.

,,A mohl bys nám ho předvést?

S radostí,

Procházka zvedl kámen, vrátil ho na stůl a poádal strámistra, aby si lehl na lehátko. Kdy se tak stalo, přistoupil k lůku. Uskočil, couval a mával při tom rukama ve snaze se něčeho zachytit. Dopadl zády na stěnu a sjel levou rukou po nakreslené poličce. Pak se sesunul na podlahu.

Kdyby polička vydrela náraz, Dejmek by se jí zachytil a nesvezl by se na zem, řekl. Ale protoe se tak nestalo, zřejmě ji strhl ze zdi. A jestlie na ní stály nějaké flaky, a já předpokládám, e ano, tak mu spadly na hlavu a také se některé mohly rozbít. Neznáme sice jejich obsah, ale nemůeme vyloučit, e neobsahovaly líh a petrolej, jak tvrdí poručík Pípl. Obsah se vylil na podlahu a vezmeme-li v úvahu, e v blízkosti stál rozpálený bubínek a e líh a petrolej jsou těkavé hořlaviny, stačila jiskřička a vatra vzplála.

Procházka vstal a opráil si kalhoty.

Má to háček, kamaráde, poznamenal Daněk. Dejmek by musel poár vidět, ale on ho vidět nemohl, protoe kdy podle tebe vatra vzplála, byl u Dejmek v internátě.

Omyl, zazubil se Procházka. Výbuná koncentrace par mohla nastat a za hodinu po Dejmkově odchodu a jiskřička mohla z bubínku vylétnout také později.”

17

Vysoká byla malá víska leící sedmdesát kilometrů od Habrové. Důl se rozprostíral na dlouhé planině nad obcí, porostlé řídkými borovými lesy. Stihl ho tý osud jako ostatní zlatonosné doly: těba se v poválečných letech nevyplácela a proto se postupné ruily.

Vávra stál na okraji planiny. Byla liduprázdná, nikde ani človíčka, ticho, které bodalo do uí. Uprostřed se tyčily oprýskané zdi bývalé strojovny zarostlé křovím a kopřivami. Kapitán vstoupil dovnitř. Z důlního vrátku zůstal pouze masívní rám zaputěný do olejem nasáklého betonu. Vávra odhadoval, kde asi stála tění vě. Vyel před strojovnu. Po deseti krocích se dostal k plotu z drátěného pletiva, kde ho ovanul zatuchlý, studený vzduch. Stál před bývalou achtou. Rozhlédl se kolem sebe. Tři nízké zchátralé budovy bez oken, plechová gará, valník bez kol, cisterna a dvě podlouhlé, metr vysoké zrezivělé vany svařené z kotlového plechu, několik rour, hromádka pokroucených trubek a balík rozpadávajícího se pletiva, vedle něho leel propletenec ostnatého drátu.

To bylo vechno, co zůstalo ze zlatonosného dolu. Nebylo zapotřebí příli fantazie představit si dva pásy ubíhající dráténky s ostnatým drátem, mezi nimi slídící vlčáky, strání vě s kulometem á otáčející se reflektor, který svým naloutlým kuelem olizoval prostranství před dřevěnými baráčky, ubikacemi zajatců. Vávra se posadil na betonovou patku vykukující z brčálově zelené ostříce. Snadno pochopil, proč tento kout uel pozornosti chatařů. Jetě dnes dýchala z kadého místečka smutná historie, planina alovala a nechtěla zapomenout na roky poroby, lidského utrpení a poníení. Otřásl se. Pohlédl k obci, odkud stoupala silnice k dolu. Tou tedy přijíděl SS-obersturmbannführer Johann Friedrich Bürger. Ze stráních věí se ozvaly povely, z domků se vyhrnuli bachaři a nastoupili do vyrovnaných řad k uvítání svého nejvyího éfa. Velitel dozorců mu podal hláení, uvedl kolik vězňů sfáralo, o kolik se zmenil stav a kolik volných lůek je nutno znovu obsadit.

Kterejpak ty se, synku? ozvalo se mu za zády.

Vávra se otočil. Před ním stál bělovlasý stařík s hůlčičkou. Měřil sotva něco přes metr padesát, na hlavě mu seděl oumělý klobouk, manestrové kalhoty měl zasunuté do gumovek. Objevil se tu jako kouzelný dědeček z pohádky.

,,Dobrý den, pozdravil kapitán.

,,Zdař bůh, odpověděl stařík. ,,Já budu hádat, jo? Bydlels na stopětce, vid? S Marálkem a Honzou Pípotou.

A vy jste pan Krákora, e?

,,Pro tebe pořád Pinďa. Tak jste mi přece vichni říkali. Pinďa kladivo. Koval jsem vám vokrty do pikovaček.

Já jsem byl za války jetě kluk, pane Krákoro.”

Stařík se zamračil. Tak proč tě za mnou Novák poslal? Novák byl předsedou MNV. Čas od času se ve Vysoké objevil někdo, kdo přeil totální nasazení v dole. Vesměs to byli důchodci, na odpočinku je čas na vzpomínky dobré í zlé. Zastavili se na národním výboru a Novák jim vdy ochotně zprostředkoval schůzku s Krákorou.

Horníci se rozprchli po republice, jste jediný pamětník, který zůstal věrný Vysoké.

Ty se od novin?

Z kriminálky.

A sakra! Tak přece dolo na mý slova, e jednou vichni, co nechali zavřít tyhle achty, půjdou za mříe.

Pamatujete se na Kovandu? vyhnul se kapitán přímé odpovědi.

Kterýho? Já znám dva. Libor jezdil na maince a Béďa tady dělal óbrtajgra.

Na Bedřicha.

Krákora uznale pokýval hlavou. To byl nebojácnej kluk. A chytrej. Vymyslel granát. Osobně jsem se podílel na prototypu, řekl pyné. Vyrobili jsme jich rovný tři stovky. Skopčákům přímo před očima. Ví, jak vypadá po domácku vyrobenej granát?

Nikdy jsem o tom neslyel, přiznal se Vávra.

Tak to vezme třicet čísel estičtvrtní manesmanky, vstrčí dovnitř dynamit se zápalnou ňůrou a oba konce zaleje hodně mastným betonem. Právej granát nenadělá větí paseku. Nosil jsem je jednomu mainfírovi a ten je předával partyzánům. Kdy se granát vstrčil pod kolejnici, vystřelila do luftu jako pejle.

Cestou do Vysoké se Vávra rozhodl, e přijme náčelníkovu hypotézu o vazbě mezi Vysokou a Habrovou, ale zvolí obrácený postup: pokusí se ji vyvrátit a dokázat, e se jedná o náhodu.

Víte, co se stalo Kovandovi v Habrové?

Nikdo tomu nemohl uvěřit.

Proč?

Béďa a obejít předpisy? Rok nám tady dělal bezpečáka. Jak my mu nadávali! Sekal pokuty na potkání. Ale klobouk dolů, za ten rok se sníila úrazovost v celým dole o padesát procent. A on e by si vlezl na vozejk, na kterým se nesmělo jezdit? To nám jaksi netimovalo.

Ano, tento názor nebyl ojedinělý, tvrdili to i Kovandovi spolupracovníci z příbramských dolů. Ale zkuenost učí, e často právě ti nejopatrnějí lidé provedou takovou nepředloenost, nad ní zůstává rozum stát.

Kapitán se zeptal na Búrgera.

Partyzáni ho odpráskli a dobře udělali, odpověděl stařík.

Kdo to byl Fritz Heinke?

Takovej hubeňour. Jetě docela mladej. Přicmrndával inenýru Kochmannovi. Mapoval achty. Fáral zásadné v noci s automatem přes rameno a s dvěma skopčáky. Jako ostatně vichni náckové, protoe kdy se fedrovalo, pod zem se neodváili.

Jakou funkci zastával inenýr Kochmann?

Něco jako závodní. éf přes těbu. To snad nebyl tak patnej chlap, nevímal si, co se kolem něho děje a neudával. Ale potentočkovanej byl a za uima. Pro nikoho nehnul prstem. Bál se.”

A Fritz Heinke?”

Toho jsme se báli. Uměl, parchant, česky a kamarádil se s Katzerem. To byl éf verusáků. Óbrsvině. Od takovejch vejlupků radi dál.”

Vávra vytáhl z kapsy seznam a četl jména faistů. Děda se téměř na vechny pamatoval. Dokonce si u některých pamatoval i jména vězňů nebo horníků, které měli na svědomí.

Do smrti na ně nezapomenu. Grázlovství měli vepsaný v ksichtě. Jetě dnes bych je poznal, i kdyby na sobě měli kdovíjaký mundůr.”

Poznal byste je po tolika létech?” zapochyboval Vávra.

Jakýpak léta? Vdy to bylo včera. Pořád je vidím před očima, jak se pacírujou po placu a řvou. est let do nás kopali jako do hadráku. est let jsme pro ně byli jen dobytek. To se neodpoutí a nezapomíná, kamaráde. A my, co jsme ty straný roky přeili, ani zapomenout nechceme. Já sám jsem poznal dva verusáky. Po třiceti letech, iky měli holý jako koleno, ruce se jim třásly jako dědečkům, ale v očích měli zlo a v obličeji pořád jetě krutost.”

Víte něco o inenýru Kochmannovi?

Vypařil se.

A Heinke?”

Taky. koda, e jsme nechytili Katzera. Ten a by zazpíval, bylo by jetě dneska mnohejm lidem horko.”

Vávra se zeptal na úpravnu.

Krákora ukázal k cípu lesa. Stála za tím vejběkem. Hned vedle mincovny, jak jsme říkali baráku, kde se odlejvalo zlato do rakviček.

Byl jste tam někdy?”

Jednou. Kdy se jim vysypala elektrická pec. Dráteníci měnili spirály a já jim míchal amot s vodním sklem. Za zadkem nám stáli dva náckové a mířili na nás automatama. Jinak se tam nikdo nedostal. Mincovnu hlídali ve dne v noci.”

Bůrger tam taky chodil?”

Při kadý inspekci.”

Vytěilo se tu hodně zlata?”

Zatvářil se nerozhodně. To ti nikdo neřekne. V úpravně pracovali jen vězni a ti bydleli v izolovaném baráku. Z úpravny se nikdo mezi ostatní nevrátil. Kdy mu chlór seral plíce, byl s ním konec. Němci sem vozili rudu i z ostatních dolů a v poslední době i koncentrát, take jsme neměli přehled. To ví, e doly vydrancovali jaksepatří, syčáci. Kdy jsme po válce chtěli pokračovat v těbě, půl roku jsme ve tolách stavěli výdřevy, aby na nás nespadly stropy. Komu na tom záleelo, kdy se někde utrhla klenba a zavalila pár zajatců. Kápo zvedlo telefon a pan Bürger dodal nové arbeitry.”

Vávru zajímala velikost zlatých cihliček.

Já jsem ádnou neviděl. Kdy se odlejvalo, nikdo se nesměl kolem mincovny motat, protoe uvnitř byl Bürger. Ale nebyly velký, takový krátký rakvičky tři na tři čísla a dlouhý dvacet centimetrů.

Bürger byl u kadé tavby? podivil se kapitán.

Přikývl. Bez něho se nelilo. Ten nevěřil nikomu. Ani bachařům. Ostatně oni taky do mincovny nesměli. Jen vybraní oficíři SS.

Kde se zjiovala čistota zlata?

V laborce. Odtamtud přiel befel, e se smí odlejvat. Jak bylo ve zlatě moc přimíenin, vracelo se zpátky do úpravny a vdycky to nějakej chudák odnesl. Přej sabotá. Náckové ve vem viděli sabotá. Chlapovi přerazil vant nohu, byla to sabotá. Potentočkoval se agregát byla to sabotá.

Kdo pracoval v laboratoři?

Jeden německý chemik, to byl éf a dva Francouzi. Vězni. Oba tudovaní. Vechny tři sem kadý ráno vozili ze zámku v sousední vesnici, kde měli nacisti posádku. Odpoledne je zase odváeli. Najednou se zarazil. Ten Heinke, jak ses na něj ptal, s nimi jeden čas jezdil jako doprovod. Náckové je hlídali na kadém kroku. Jak se k nim někdo z nás přiblíil, řvali a sahali po automatu. S nikým nesměli promluvit. Asi toho moc věděli.”

Ten chemik, Němec, byl také vězeň?

Kdepak. To byl jejich člověk. Tomu dokonce i Bürger při odchodu podal ruku. Ale chodit samotnýho po apelplacu jsme ho nikdy neviděli. Buď ho provázel bachař nebo Heinke.

Jak se choval Bürger k Heinkemu?”

Heinke byl pro něho vzduch. Stejně jako inenýr Kochmann. Ani jim neodpověděl na pozdrav.

A jak se choval k vězňům?

Jako by neexistovali. Za celou válku se snad nebyl podívat v lágru. Kdy přijel, el rovnou do laborky nebo do mincovny. Za dvě hodiny předjela dvě auta nalapaná vojáky, mezi ně se vecpala Bürgerova mercedeska a odjeli.”

Zlato Bürger vozil ve svém voze?

V bedničce na zadním sedadle. Měl ji vedle sebe.

Co se dělo se zlatém dál, to nevíte?

Zavrtěl hlavou. Víme jen to, e ho odváeli do Prahy. Kam asi putovalo dál, to si snadno domyslí. Hitler za něj kupoval naftu.

Vávra srovnával staříkovo vyprávění s údaji, které mu řekl náčelník. Souhlasil původ zlata, protoe technologie ochlazování elementárním chlórem se pouívala za války jen v úpravně ve Vysoké. Ukázal na seznam nacistů.

Znal je Kovanda?

O tom nepochybuj. Vichni jsme je znali. Pravými jmény. To jen oni si mysleli, e o nich nic nevíme. Jakmile se mezi nima objevil někdo novej, tak dlouho jsme kolem něho slídili, a jsme se dověděli jeho jméno. Stačilo jen nastrait ui. Vdycky se některej bachař zapomněl a zavolal ho jménem. Hned jsme si to zapsali do seitu a na řadu přiel Zbyek Gorecki. To byl akademickej malíř. Polák. Omrknul si nácka a několika tahy ho tak dokonale namaloval, e fotograf by to lip nesvedl.

Kam se poděly ty kresbičky?”

Nejspí si je Zbyek odvezl s sebou do Polska. Náčelníkova teorie nabyla konkrétnějí podoby. Kovanda zřejmě znal vechny své trýznitele stejné jako ostatní vězňové. Ale stále to nic nedokazovalo. Musím se dozvědět o poměrech v dole za okupace co nejvíce, umínil si Vávra. Potom se uvidí. Měl tady Bürger nějaké přátele?

Jen toho némeckýho chemika. Soudím tak podle toho, e jen jemu podal při odjezdu ruku.

Kdo ho zastupoval?

Nikdo.

Já myslel, e velitel tábora.”

Bürger se s ním nebavil. On se v lágru nebavil s nikým. Za celou okupaci jsem ho neslyel promluvit. Jo, akorát jednou. To sem přijel se svou frajlí a s klukem. Chodili sem a tam a on jim vysvětloval, jak se těí ruda. Tenkrát jsem se motal u vrátku ve strojovně, kdy tam přili. Bachař zařval achtung a my jsme stáli v haptáku a čučeli na ně. Ona byla taková hubená koza s vejčesem, kluk pajdal na levou nohu.

Jak to vypadalo s Katzerem?

Toho se bál i velitel tábora. Katzer sem přiel ve čtyřiačtyřicátým roce. Na jaře. Zavedl tu samotky, sníil vězňům příděly, prodlouil ichty, samý svinstva. Měl tlapy jako medvěd. Kdy byl po flámu, mlátil kadýho, kdo se mu připletl do cesty.”

Hodně pil?”

Bejval víc oralej ne střízlivěj. Chlastali s Heinkem. Ten mu obstarával pitivo.

Věděl Bürger, e Katzer pije?”

Stařík se rozesmál. Bürger věděl vechno o kadém. Ale u Katzera dělal, e to nevidí. Prej ho sem dosadilo berlínský gestapo.”

Co se stalo s těmi Francouzi z laboratoře?”

Ztratili se beze stop. Vichni tři. I ten nácek. Povídalo se, e je v zámku zastřelili.”

Kdy to bylo?”

Den předtím, ne partyzáni odpráskli Bürgera. Druhý den ráno se místo nich objevili jiní dva. Přijeli v civilu, Katzer je doprovodil do laboratoře a postavil dva bachaře ke vchodu. K polednímu přijel Bürger a cirkus kolem zlata se opakoval: dva náklaďáky, mezi nimi mercedeska a odjezd. A večer to Bürger koupil od partyzánů.”

Kdy jste se dověděli o atentátu?”

Jetě tu noc. Náckové lítali jako pominutí. Vude zesílili stráe, řvali a vztekali se, ale ve skutečnosti byli podělaní. Pořád nevěřili, e jsou v lesích partyzáni. Tak jim kluci poslali vizitku.”

Kdo odváel zlato místo Bürgera?”

Ti dva noví z laborky a Katzer. Ale u ho moc neodvezli. V lesích se objevili partyzáni a skopčáci se báli vytáhnout paty z dolu. Tady se těilo do posledních dnů války. To ví, natahovali jsme ui a sledovali cvrkot. Měli jsme strach, aby na poslední chvíli nepostříleli vězně. těstí bylo, e Praský povstání vypuklo v době, kdy vězňové byli pod zemí. Nevyfárali a to je zachránilo. Kromě těch, co pracovali na povrchu.” Odmlčel se a sňal z hlavy klobouk, edesát jsme jich tenkrát pochovali,” řekl tie.

Slunce se schovalo za protějí svah. Obloha rudě zářila.

Vávra se s Krákorou rozloučil a vracel se do Prahy. Cestou si rekapituloval, co se od něho dověděl. Získal povechný obrázek o situaci v dole za války.

O původu zlata u nepochyboval. Pocházelo z dolu ve Vysoké. Kdo ho vak ukryl v bývalém sanatoriu? Mohl to být Bürger, který část zlata ukradl pro sebe, ale také to mohl být kdokoliv z kolony generála Pücklera, která ustupovala přes Habrovou na Strakonice. e se k ní připojily stráné oddíly SS z dolu ve Vysoké, o tom byl přesvědčen. Moná, e se poslední zásilky zlata u nepodařilo doručit do Berlína a nacisté ho zakopali v Biirgerově sídle, aby o ně v zajetí nepřili. Existují důkazy, e koncem války nacistická generalita u plánovala třetí světovou válku. Zlatý poklad by byl vítaným vkladem. V mylenkách se vrátil k první, schůdnějí alternativě: Bürger jako zloděj. Měl ke krádei příleitost? Teoreticky ano. Ale při německé důslednosti a vzájemné podezíravosti bylo vyloučeno, aby se z bedničky ztratil by jen gram zlata. Cihličky se jistě předávaly, váily, sepisovaly se protokoly, které podepisovala řada lidí. Z poslední dodávky nemohl ukrýt nic, protoe do své residence nedojel. Partyzáni si na něho počkali několik desítek metrů před sídlem. Zcizení zlata tedy Vávra vyloučil. A přesto dosavadní etření svědčilo o tom, e Rákosník měl zlata větí mnoství.

Vjeli na dálnici. Volha se zlehka rozeběhla, ručička tachometru se ustálila na stodesítce.

Kovanda, pokračoval Vávra v úvahách. Lze předpokládat, e znal vechny dozorce i velitele tábora. Ke zlatu přístup neměl, v bývalém sanatoriu nikdy nebyl. Do Habrové přijel a na obhlídku haldy hluiny. Major se mýlí, ádná vazba neexistuje.

Spokojeně se uvelebil na sedadle a zavřel očí. Začal se propadat do spánku. Vzbudil ho hluk praských ulic.

Dozorčí u vchodu mu ohlásil, e má okamitě jít k náčelníkovi.

Jak jsi pořídil ve Vysoké? uvítal ho Kalous.

Kapitán mu stručně vylíčil obsah rozhovoru s Krákorou.

,,Co se týče Katzera, do Vysoké ho skutečně poslalo berlínské gestapo a Bürger se ho oprávněně bál. Byl to i Katzer, kdo mezi jinými přispěl k odhalení puče proti Hitlerovi. Dostával delikátní úkoly týkající se vysokých nacistických pohlavárů. Take do Vysoké rozhodně nepřijel jen zostřit reim vězňů. S tím by si snadno poradil kterýkoliv esesák.

Přijel hlídat Bürgera?

To by slídil kolem jeho sídla v Habrové. Tam ale nikdy nebyl. Katzera zajímalo výhradně zlato. Konkrétně úpravna a odlévání zlata. Kdo zastřelil německého chemika a dva francouzské vězně?

Nacisté. SS nebo gestapo.

A důvod?” “*

Nikdo neví.

Zeptám se tedy jinak. Německý chemik byl podle veho Bůrgerův přítel a Bürger vysoce postavený mu.

Chránénec Göringa. Co myslí, dovolil by si někdo odstranit Bürgerova přítele bez jeho souhlasu?”

Asi ne.

Ani Katzer by nezael tak daleko. Co kdy ti dva, německý chemik a Bürger, měli mezi sebou tajemství, které Katzer objevil? Čeho se týkalo? Snad si to domyslí. Německý chemik se pro Bürgera mohl stát nebezpečný. A e by mu Katzer dokázal rozvázat jazyk, o tom snad nepochybuje. Bürger se ho mohl proto zbavit. Blií koile ne kabát. Konzultoval jsem celý případ s majorem Andrlíkem ze Státní bezpečnosti. Od této chvíle budete spolupracovat.”

Vávra ničemu nerozuměl. Státní bezpečnost bude vyetřovat vradu Rákosníka?”

Ta zůstává ve tvé kompetenci. Andrlík bude hledat válečného zločince.

Kapitán nevycházel z úasu. Jakého válečného zločince?

Promluv si nejdříve s měřičem Vaíčkem a hned ti bude jasno. Čeká na tebe u poručíka Pípla. Ráno se spojím s Varavou a pokusím se získat kresby toho Poláka.

Poslední majorova slova vyslechl Vávra s rukou na klice. Schody zdolal po třech stupních a udýchaně vtrhl do Píplovy pracovny.

U stolu seděl dvaaedesátiletý důlní měřič z Habrové. Vávra si jeho tvář pamatoval. Vyslýchal ho v souvislosti se smrtí Bedřicha Kovandy.

Posaď se, Václave, vybídl ho přátelsky Pípl.

Kapitán nabízenou idli energickým máchnutím odmítl.

Přiel jste za mnou, pane Vaíčku?

Měřič přikývl.

V obci se mluví o tom, e Rákosník nael spoustu zlata. Kovanda taky mluvil o zlatě. Vyprávěl mi, kolik ho Němci odvezli z Vysoké a e ho museli zakopat někde na naem území, protoe koncem války u nejezdily vlaky a nelétala letadla.

Pomalu! přeruil ho Vávra a přece jen se posadil. Kdy a kde s vámi mluvil Kovanda? V Habrové byl dva dny.

Ten první den. Zali jsme si po ichtě na pivo. Uměl pěkně vyprávět. Druhý den jsem sfáral. Vyměřoval jsem překop na pátém patře. Sotva jsem začal, přiel inenýr Mare s Kovandou. Inenýr si el něco zařídit a Kovanda zůstal. Byl jako vyměněný, nesvůj a roztritý. Ohlíel se, jako by někoho hledal. Ptal jsem se, co se stalo. Řekl mi, e viděl horníka, který je neuvěřitelně podobný jednomu esesmanovi z Vysoké.

Samozřejmě, e jsem chtěl vědět, kdo to byl. Ale on ho neznal. Viděl ho ráno na nástupiti. To víte, na nástupiti je na začátku a na konci směny lidí jako mraků. Vichni jsou stejně oblečeni, na hlavách mají přílby s reflektorem, jsou si podobni jako vejce vejci. Zeptal jsem se, kterému esesákovi se podobal, hodně jsem se o nich dověděl z jeho vyprávění v hospodě. Označil velitele SS komanda. Jméno jsem vzápětí zapomněl.

,,Byl to Katzer?

Zavrtěl hlavou.

Kochmann?”

Ten snad ne

Helnke?

Opravdu nevím, soudruhu kapitáne. Je to u straně dávno.

Vávra vyskočil ze idle. Člověče, proč jste mi to neřekl, kdy jsem u vás vyetřoval Kovandovu smrt?”

Vaíček sklopil provinile oči.

Já … já jsem vám to chtěl říct, ale měl jsem strach … nikdo nevěděl, na koho padne vina za Kovandův smrák a já jsem vytyčoval směr ikmé sváné. V jednom místě jsem musel sníit klenbu kvůli písku … ukalo se, e to taky odnesu … Ale teď, kdy někdo zase kvůli tomu zlatu oddělal Frantu Rákosníka…”

Na desátém patře máme zával, na dvanáctém připravujeme překop a je konec měsíce a kvartálu! Já nevím kam dřív skočit a vy si přijdete, abych vás provázel po dole,” čertil se inenýr Mare. Kde mám být dřív? Ty tajgry vám přivezeme.”

Moc bych potřeboval, abyste se mnou el právě vy, soudruhu inenýre. Mám několik hlavolamů, které bez vaí pomoci nerozlousknu,” odzbrojoval ho Vávra.

Mare chvilku bručel jako medvěd, ale nakonec pohodil hlavou k Daňkovi a Procházkovi: Fárali jste někdy?”

Ne.”

Je opravdu nutné, aby li rovnou tam?”

Je to nebezpečné?”

est let tam nevkročila ivá noha.”

Kromě Rákosníka,” připomněl kapitán. Neodpověděl jste na mou otázku.”

Samozřejmé, e je to nebezpečné. Zvlátě pro laika.

Horníci musí vlézt do kadé díry. Ale oni vědí jak a co si tam mohou dovolit.

Vávra váhal. Díval se na Daňka a na Procházku, kteří zaraené mlčeli.

Kdy s nimi polete zkueného horníka, vrátí se v pořádku.”

Ve dveřích správní budovy se objevil Smáčel.

Jde jako na zavolanou, Karle! zvolal Mare. Doprovoď tady ty dva soudruhy k čerpačce. Chtějí se podívat na dvojku.”

Kam?” zeptal se Smáčel překvapeně.

Slyí dobře. Na dvojku.

Je bez vody?”

Proto tě tam posílám. Vezmi si od Pulkrábka dva chlapy a ádné riskování! Jděte osmým patrem a zastav se u třetího sýpu, nesvítí jim tam světlo. Otočil se k Vávrovi. Jděte se převléci, za čtvrt hodiny se tady sejdeme.”

Víc se o kriminalisty nestaral, dalí jeho slova platila důlním dozorcům. Jetě v atně bylo slyet jeho podráděný hlas.

Neměli jsme napsat poslední vůli?” poznamenal Daněk. Vichni se tváří neobvykle přátelsky. Jako by nás u odepsali.”

Kdy budete poslouchat Smáčela, nic se vám nestane,” odbyl ho Vávra a nasadil si ochrannou přílbu. Utáhl o jednu dírku pásek na plátěných kalhotách a vyel ze atny.

Daněk i Procházka potřebovali dalí čtvrt hodinu, ne se nasoukali do nepoddajných impregnovaných obleků. Kdy si navlékli jetě krátké gumáky, ruce jim odstávaly od těla a připomínali víc straáky do pole neli horníky.

Proč nás vlastně kapitán posílá do té toly?” zeptal se Procházka, který přijel k dolu na poslední chvíli.

Je přesvědčen, e Rákosník si tam vylápl záměrně a my mu to máme potvrdit. Z výpovědi horníků si vydedukoval, e Rákosníkovi narostla křídla hned po jeho výletu do tý prokletý toly.”

Co je v ní tak stranýho, e se tam nikomu nechce?”

To za chvilku poznáme.”

e nám kapitán včera nic neřekl?

Protoe dostává nápady kolem půlnoci, kdy ostatní sluní lidé chrápou, nebo jsou se enskou v posteli. Ná náčelník dává přednost přemýlení. Podívej se jetě naposled do zrcadla a padáme, a Smáčel venku nezapustí kořeny.”

Smáčel na ně čekal před atnami. Přes rameno měl branu a za blůzou zastrčenou árovku.

V pořádku? zeptal se s povzbudivým úsměvem.

Připadám si jako ve svěrací kazajce, křivě se usmál Daněk.

Vtěsnali se do mainky a jeli jako posledně Vávra do konečné stanice.Otamtud li kus pěky a k ebříkům. Smáčel byl klidný a rozváný průvodce. Nespěchal, věděl, jak se jeho svěřencům patné jde, jak jsou na mokrých ebřících nejistí a jak na ně nezvykle působí tísnivé prostředí. Na osmém patře se zastavil u výsypného komínu, poslepu vytáhl z brany matkový klíč, odrouboval kryt osvětlovacího tělesa a vyměnil árovku. Daněk pozoroval jeho prsty. Nechvěly se, roub zasunul do díry krytu tak přesné, e výběh závitu okamitě vklouzl do závitu matice. Levou rukou zatáčel jeden roub, druhou vkládal dalí.

Pokračovali směrem k bývalému Rákosníkovu pracoviti. Celou cestu li mlčky, Smáčel se na nic nevyptával, kdy promluvil, tak jen proto, aby upozornil na vyčnívající roh nebo překáku v cestě. Za hodinu se dostali k čerpací stanici. Daňkovi i Procházkovi se zdálo, e li celou věčnost. Ve skutečnosti to nebyly ani dva kilometry.

Jdeme na dvojku, ohlásil Smáčel Mrázkovi.

Mrázek na něj vytřetil oči. Přeskočilo vám?

Kdy to dokázal Rákosník, dokáeme to taky.”

Franta byl cvok!”

Je tam snad voda?

Mrázek zavrtěl hlavou. Zase klesla o půldruhýho metru. Co tam budete, k sakru, dělat?”

Já je pouze doprovázím,” odpověděl Smáčel a poloil branu na bednu. A se z ní nic neztratí.

Ve tmě se objevily dvě postavy.

Co se děje?” zeptal se jeden z horníků, tajgr nám řekl, e se máme u tebe hlásit.

Budete nás zajiovat, řekl Smáčel a podal kadému vysílačku. Jeden zůstane u překopu a druhý u ústí dvojky.

Straí jim ve věi! vykřikoval Mrázek. Kdo to jakiv viděl, lézt do toly, která byla est let pod vodou!

Nesejčkuj! okřikl ho Smáčel. Jdeme! řekl a jako první vyel z čerpací stanice. Daněk s Procházkou li za ním jako zmoklé slepice a oba horníci je provázeli jako poslední.

Po dvou stech metrech opatrné chůze se dostali k ebříkům. Vude byla neproniknutelná tma, ve tolách, kde se u netěilo, nesvítila světla.

Vystoupili po ebřících o tři patra vý. Prolezli úzkou tolou a dostali se do iroké sluje, kde stály dva prázdné vozíky, několik krátkých tyčí a zbytky hadic. Na bedně leel masívní litinový telefonní přístroj. Smáčel zdvihl sluchátko, zahrčelo v něm. Pohledem se domluvil s horníky a trmácení pokračovalo. Chodba se dvakrát prudce zalomila a vyústila v iroké tole. Starí z horníků se zastavil. Proli .nepodařeným’ překopem, jak lamači nazývají překop, který se razí ze dvou stran a osádky se nesejdou. Při dnení měřící technice je to téměř nemoné, ale v poválečných letech se to stávalo často.

Pod nohama zaplouchala voda. Sahala a ke kotníkům a byla křiálově čistá. Po pěti minutách Smáčel zastavil u dalího ebříku. To u voda sahala vem a do poloviny holínek. Smáčel vystoupil po ebříku asi do jeho čtvrtiny a rozhoupal ho. Teprve pak vyzval ostatní, aby ho po jednom následovali. Po zdolání třiceti příček stáli u ústí toly v druhém patře.

Voda dřevu neublíí,” řekl druhý horník a rýpl hřebíkem do kulaté stojky. Hrot hřebíku sjel po slizkém dřevu a zanechal v něm rýhu.

Za hodinu bysme měli být zpátky,” poznamenal Smáčel a posvítil reflektorem do toly. Ničím se neliila od ostatních, jen dno se lesklo a bylo dokonale hladké. Pokrývala ho vrstva červenohnědého bahna.

Vstoupili do toly. Nohy se okamitě rozjely do stran.

Nejdřív pičkou a teprve pak dolápnout,” poradil jim Smáčel. Kriminalisté ochotně poslechli. pička holínky rozhrnula řídké bahno a podráka se opřela o drsnou skálu. Sotva vytáhli nohu z bahna, stopa se znovu zalila.

Po desítce metrů se zastavili.

Nebojte se, strach má velké oči. achta má své zákony, kdy se dodrují, neublíí,” řekl Smáčel přátelsky. Není vám zima?”

Potím se jak dveře ve chlívě,” prohlásil Daněk.

Tak se zapněte, a se do vás nedá zima a nezačnete kýchat,” radil Smáčel. A připravte si kapesník, kdybyste přesto museli kýchnout. Budeme eptat, ádné křičení a dívejte se, kam lapete. Skály jsou tady pevné, ale někdy stačí výkřik a můe se utrhnout z klenby kámen.”

lo se jim čím dál hůř, bahna přibývalo. Konečně objevili Rákosníkovy lápoty. Byly to jen mělké prohlubně v bahně, vedly středem toly a ztrácely se ve tmě. Smáčel do nich vstoupil. Nános se nepatrně rozestoupil, ale stopu u nezaplnil. Tlak kolem holínek se sníil, k vytaení nohou z bahna

nebylo ji potřeba tak velké síly. Stačilo vak lápnout vedle a bahno nohu sevřelo jako do kletí.

Jak se mohl Rákosník brodit v tomhle sajrajtu, to nechápu, divil se Daněk.

Před měsícem bylo bahno jetě řídké, odpověděl Smáčel. Dnes by si to určitě rozmyslel.”

tola neznatelně stoupala. Projevilo se to okamitě na Rákosníkových lápotách. Byly hlubí, ostře ohraničené, bahno tuí, voda z něho odtekla neviditelnými kapilárami. Stále vak neviděli Rákosníkovy stopy ze zpáteční cesty.

Můeme se vrátit jinou cestou?” zeptal se Procházka.

Taky se dá slézt do spodního patra větracím komínem, ale to je nebezpečné,” odpověděl Smáčel. ebříky jsou kotvené do skály a voda mohla rozruit beton kolem závěsů.”

Take Rákosník to risknul?”

Vypadá to tak.”

Dalích dvě sté metrů li mlčky. Smáčel el jako stroj, nebylo na něm vidět ádné vzruení, občas přejel kuelem svítilny klenbu, aby se přesvědčil o jejím stavu, vyzařoval z něho klid, vyrovnanost člověka, který se vyzná ve svém řemesle, zná jeho nebezpečí a dovede se mu vyhýbat.

tola mírně uhnula doprava a tma zřídla. Z hloubi toly přicházelo denní světlo. I chladný syrový vzduch se oteplil. Brzy doli k iroké trhlině, která protínala tolu po obou stranách. Tudy sem proudil teplý a čerstvý vzduch. Tma se rozestoupila, vystřídalo ji ero. Před trhlinou se Rákosník zastavil. Bylo vidět, jak opatrně ohmatával nohou dno toly, bylo vak pevné, trhlina v úrovni jejího dna končila.

Daněk přistoupil k trhlině. Měla dva metry iroké členité dno, vyplněné balvany a zeminou. Stěny stoupaly kolmo a nahoře se zuovaly.

Je hluboká osmdesát metrů, poznamenal Smáčel. Do ní spadl ten výcarský botanik.”

Nad námi je bývalé sanatorium?”

Asi deset metrů za námi. Přeli jsme to.”

Daněk posvítil na Rákosníkovy stopy. Neuhnuly z přímého směru, stále pokračovaly středem toly dopředu. Trhlina ho zřejmě nezajímala.

Jak daleko je ten větrací komín?”

Asi sto padesát metrů.”

Říkal jste, e toly zaplavila voda. Kudy sem natekla?”

Dalí trhlinou. Je kousek odtud.”

To znamená jetě dál od bývalého sanatoria?”

Přikývl. Dobrých čtyřicet metrů. Ta vznikla úplně jako první. Ráno la učitelka do mateřské kolky a přes cestu byla nepatrná kvíra. V poledne u měřila metr. Za půl roku dolo k posunu půdy pod jezírkem. Voda si protlačila cestu do trhliny a pak to lo ráz na ráz. Za hodinu bylo zatopené horní patro a do večera dvě dalí. Druhý den zmizel potůček a po něm se ztratila voda ve druhém jezírku.

Bahno vystřídala vrstva písku. Vichni si oddychli. Zdálo se jim, jakoby se vznáeli, písek byl tuhý a pevný. Smáčel se stále drel Rákosníkových stop. Dávaly jistotu, kdy proel on, projdou také. Najednou lápoty odbočily prudce doleva a k levé stěně toly, v ní byl výklenek. Vrstva písku tam byla rozhrabána a obnaila pod sebou černé bahno.

Smáčel posvítil do výklenku. V bahně zůstal zřetelný obdélníkový obtisk, na jeho dně se zrcadlila louička vody. Oba kriminalisté si okamitě vzpomněli na plechovou krabici, na kterou je upozornil Vávra. Leela stále v harampádí v čerpací stanici. Podle Mrázka si ji Rákosník přinesl ze své poslední výpravy. Tři kuely světla prohledávaly dno toly. V Rákosníkových stopách se dalo číst jako v knize. Nejdříve vytáhl krabici, okrábal z ní bahno a odnesl ji na písek. Tam si ji zřejmě prohlíel, převracel ji, snad ji i otevřel.

,,U máte, co jste hledali? usmál se Smáčel, který pověstem o zlatu nevěřil.

,,Jak se sem mohla ta krabice dostat? zeptal se Daněk.

Mohla tu leet z doby, kdy se tady těilo. Dynamit a rozbuky se dříve skladovaly v bedničkách. Na kadém patře měl tajgr malý příruční sklad střeliva.

Četl jsem, e střelivo se vozilo ve voskovaných krabicích, poznamenal Procházka.

,,Dříve ano. Staří horníci se pamatují, e za války se vozilo pouze drahou a z nádraí do dolu se převáelo koňským potahem. S kočím jel buď tajgr nebo správce hlavního skladu. Ale střelmistři si dynamit i rozbuky chránili před vlhkem. Přendavali je do plechových krabic a ty jetě balili do voskovaného papíru. Při odstřelu je nejdůleitějí, aby vyly vechny rány. Jinak je zle a dokud se nenajde neodpálená nálo, odpolední parta nemůe fedrovat.

Oba kriminalisté měli na původ plechové krabice jiný názor.

,.Nemohla se sem dostat seshora? zeptal se Daněk přímo.

,.Stále věříte na poklad?

Vy to povaujete za nesmysl?

Smáčel si zapálil cigaretu, i kdy to bylo proti předpisům. Nabídl Daňkovi.

Rákosník byl vanil, řekl pohrdavě. Nepoznal jsem chvástavějího chlapa. Vude byl, vechno znal, vichni kolem něho byli hlupáci, jen on byl nejchytřejí. Kam přiel, chtěl hrát první housle. Bejval dobrej horník, vyznal se v lamačině, dovedl tak ikovné navrtat čelbu, e spotřeboval polovičku dynamitu oproti ostatním. Ale to bejvalo, dokud do dolu přijímali kadého, kdo se přihlásil. Ti před ním měli úctu a právem. Ale postupem doby vycházeli z naeho učilitě kvalifikovaní horníci a ti brzy strčili Frantu do kapsy. Rákosníkovi ujel vlak. Po stáru se ít nedá, říkával Zápotocký, a to platí i v horničině. Svaly u nebyly nejhlavnějí, dřinu vystřídala technika. Franta ji neuznával, protoe jí nerozuměl a ani se ji nesnail pochopit. Sázíval se, e naloí vozík dřív lopatou ne nakladačem. Kdy vichni začali pouívat při vrtání pneumatické podpěry, Rákosník rval vrtačku do čelby ručně. Povaoval to za hrdinství, ale chlapi se mu smáli. Nikdo s ním nechtěl dělat, horníci se tlačili k mladým předákům, kde si víc vydělali a nenadřeli se. Franta přestal být nepostradatelný a tajgři mu u nepromljeli jeho bláznivé kousky. Pod zemí zavládl pořádek a kázeň, a to nebylo nic pro něj. Dokud byl střízlivěj, věděl, e je v dole vyřízenej, ale kdy se napil, vrátil se do dob svý slávy. Vymýlel si historky, hostil mladé kluky, kteří mu naslouchali. Byl to neastný, ale současně zlý a mstivý člověk. Tu pohádku o zlaté si vymyslel jen proto, aby se stal středem pozornosti a Dejmek mu na to skočil.” Hodil nedopalek cigarety do louičky vody. Zasyčela. Ptal jste se, jestli sem ta krabice mohla spadnout shora. Mohla. Lidi jsou čuňata, dna jezírek byla plná plechovek od konzerv, hodně jsme jich nali ve větrací achtě, která teď funguje jako zásobník vody. Voda se valila do dolu korytem. Brala s sebou vechno, co jí stálo v cestě. Pojdte se tam podívat.

Druhá trhlina neprotínala celou tolu, ale prorazila jen její pravou stěnu. Otvor se postupem času zanesl kamením a hlínou, take z něho zůstal jen oválný průlez. Do průrvy dopadalo denní světlo. Kamenité dno táhle stoupalo, stěny se pozvolna rozestupovaly, nebyly vak tak strmé, jako v předcházející trhlině.

Procházka vstrčil hlavu do otvoru a Daněk se k němu hned přitiskl. Očima prohledávali dno. Moná tam leí dalí krabice se zlatém? Skutečně mezi kameny vykukoval kus zrezivělého plechu, který se podobal rohu krabice. Procházka neodolal a protáhl se otvorem. Daněk ho následoval.

Hned se vrate! vykřikl Smáčel. Chcete, aby se utrhl kus stěny a zasypal vás?”

Varování přilo pozdě. Daněk lápl na hranu kamene, ten mu vystřelil z pod nohy do strany a dopadl na protějí stěnu. Nepatrný náraz uvolnil kámen nahoře. Smáčel ho zahlédl. Prosmýkl se otvorem a skočil ke kriminalistům. Rukama je přitlačil zády ke stěně a sehnul jim hlavy. Padající kámen se odráel z jedné stěny na druhou, uvolňoval dalí kameny, a se strí řítila clona materiálu a s rachotem padala na dno. Jeden kámen bolestivě zasáhl Daňka do holenní kosti. Drobná tří se jim snesla na hlavy. Přílby jim sice hlavy chránily, ale ramena zůstala nezakryta. U se zdálo, e lavina skončila, ale z protějí stěny sé sesula vrstva letitého zvětralého nánosu. Zasypal jim nohy do poloviny holínek.

Konečně nastal klid.

Jste v pořádku? zeptal se Smáčel a jeho zrychlený dech prozrazoval napětí minulého okamiku.

Daněk s bolestným zasyčením zvedl k očím levou ruku. Kdy chtěl toté provést s druhou, uchopil ho za ni Procházka a prudce ji sevřel. Byl bledý jako stěna a prstem ukazoval na protějí stěnu.

Ve výi dvou metrů nad jejich hlavami leela protitanková mina. Kulatá, diskového tvaru. Byla podivně připlácnutá na plocho k čerstvě obnaené stěně, bez jakékoliv podpory. Kadým okamikem mohla sklouznout a dopadnout na kameny u jejich nohou.

Smáčel násilně polkl, vyschlo mu v krku.

Vichni upírali zraky k zrezivělému kotouči. Neodvaovali se ani pitnout. Občas spadl kamínek, či se sesypala hlína.

Smáčel opatrně zavrtěl pravou nohou a vyprostil ji z nánosu. Potom uvolnil levou. Rukou dal znamení, aby se nehýbali. Stále pohledem sledoval minu. Zdálo se mu, e se pohnula. Tiché Procházkovo vyjeknutí mu potvrdilo, e se nemýlil. Pod minou se uvolnila malá hrudka hlíny. Dopadla mezi kameny a rozprskla se. Mina sjela o kousek ní. Teprve teď vichni pochopili, jakým zázrakem se mina drela na stěně: vedlo od ní tenké zrezivělé lanko.

Ve bylo jasné. Lanko vedlo k rozbuce.

Dalí hrudka hlíny dopadla mezi kameny. Mina celou svou polovinou visela ve vzduchu.

Smáčel odhadoval situaci. K otvoru sice zbývaly jen dva kroky, ale bylo třeba nejdříve odstranit spadlou zeminu, která otvor částečně zasypala. Jeho úvahy ukončila hrst hlíny, kterou uvolnila klesající mina. Lanko, volné na druhém konci, se vytáhlo z nánosu a mina začala klouzat dolů.

Smáčel udělal krok vpřed, předpail a rozevřel dlaně. Mina mu do nich měkce dosedla. Daněk opatrně uchopil konec houpajícího se lanka a zastrčil ho Smáčelovi za malíček.

Jděte hrabat! sípěl Smáčel.

Otvor musel uvolnit Daněk, protoe Procházka nemohl pohnout levou rukou.

Kdy se oba vrátili do toly, Smáčel jemně poloil minu na dno průrvy.

Měl bych vám oběma rozbít hubu, řekl hrozivě, sotva se protáhl otvorem. A bez váhání to udělám, jestli se mi odteďka některej hnete od zadku! Můete jít?

Oba přikývli. Daněk vak popoel deset kroků a pod Procházkou se podlomila kolena, kdy se ho pokouel zvednout.

19

Inenýr Mare a Vávra vystoupili po ebřících do třetího patra.

Mohl byste mi prozradit, co vlastně hledáte? zeptal se Mare.

Chybu.

Jakou chybu?

Před deseti lety jsem někde při vyetřování udělal chybu. A dnes ji chcete najít?

S vaí pomocí se mi to podaří.”

V tomhle blázinci si stěí vzpomenu, co se přihodilo před měsícem.

Některé záitky zůstanou v paměti navěky.”

Návtěva Kovandy na achtě nebyl ádný záitek. Přijel okouknout nae haldy.

Zajímaly ho jen haldy?

Mně to tak řekl.”

S Vaíčkem hovořili na jiné téma.

Ale ne přede mnou.

V protokolu uvádíte, e jste s Kovandou proel třetí a páté patro. O čem jste spolu mluvili? Nebo jste li mlčky? Mluvili jsme o haldě a nové mzdové soustavě, na kterou přely příbramské doly.

Tak ta dvě patra spolu projdeme. A vy vzpomínejte, jestli se vám Kovanda nezdál nějaký divný.

To nemyslíte váně.

Co?

,,e bych si dneska vzpomněl, jak se Kovanda tehdy tvářil. Vdy jsem ho neznal. Viděl jsem ho den předtím asi na deset minut.

Přesto bych se o to rád pokusil.

Děláte si zbytečné naděje, soudruhu kapitáne. tola není promenáda. V ní se chodí v husím útvaru, pěkně jeden za druhým a kadý se dívá před sebe, aby nezakopl o spadlý kus horniny. Co vám to vykládám? Vdy jste to poznal sám. Neel s vámi jetě někdo?

A k ebříkům tajgr Vitásek.

Byl s vámi i na nástupiti?

Samozřejmě. S celou partou.”

Představoval jste ho Kovandovi?

To u nevím. Spí ne.

Kde bych ho nael?

V Kladně. Pracuje na dole Nosek.

Nevíte, co dělal za války?

Chodili jsme spolu do obecné koly.

Proli obě patra a zastavili se u příkopu, kde na ně čekal důlní měřič Vaíček.

Tady jsem Kovandu opustil, řekl Mare. A to bylo taky naposled, kdy jsem ho viděl ivého.

Posuňme čas o hodinu a pokračujme.

Přistoupil k nim bývalý důlní dozorce Nováček, dnes zdravím a optimismem kypící důchodce.

Potřásli si s Vávrou rukou. Kapitán o něm věděl ve. Za války pracoval u strýce na statku, jezdil s koňmi, dva roky dojíděl do praské valtrovky, v květnu bojoval na barikádách. To o něm říkaly záznamy. Jestli mluvily pravdu, to se ověřovalo. Ale také on stál v osudný den na nástupiti!

Provedete mě po vaem bývalém rajónu?” zeptal se ho Vávra s úsměvem.

Jestli inenýr dovolí, rád, zazubil se Nováček.

Jinak bych tě sem nezval, řekl Mare.

Vystoupili do druhého patra.

Zajímal se o sýpy. Zrovna jsme namontovali na segmentové uzávěry pneumatiku, byla to paráda. ádný řetězy, zmačkl se knoflík, vzduch vlítl pod píst a táhlo uzavřelo upnu. To vymyslel tady inenýr. Je to hlava otevřená.

Ku! zavrčel Mare.

Vy jste na svátek Václava hrál karty v restauraci U kahanu, e?” zeptal se Vávra znenadání.

Nováček udiveně kývl.

Slyel jste, jak Rákosník nabízel Budkovi zlato?

Ne. Jednak tam byl stranej kravál, zadruhý jsem seděl zády k výčepu a zatřetí jsem nahluchlej.

Proli spolu celé patro. Nováčka vak zajímalo kadé nově otevřené dílo víc, ne kapitánovy otázky. Vude měl známé, s kadým si srdečně potřásl pravicí a prohodil pár slov.

U ebříčku na ně čekal Bodlák.

Viděl jsem Kovandu prvně v ivotě, řekl bývalý tajgr. Moc toho nenamluvil, chtěl vidět ikmou svánou a plató, ukázal jsem mu co chtěl, vysvětlil signalizaci a odvedl ho zase k Nováčkovi.

Kam jste el potom?

Nevím … U se nepamatuji…

Zaskakoval jsi tenkrát za Macháčka na devátém patře, pomáhal jeho paměti Mare.

Tak jsem asi vylezl na devátej tok.

Jak jste se ten den dostal do achty?

Bodlák otázce nerozuměl.

Myslím, jestli jste přijel s ostatními horníky vláčkem? Přikývl na souhlas. tajgr fárá se svými ovečkami. Nováček vylezl po ebřících do osmého patra a tam se s Kovandou rozloučil. Kovanda měl est posledních pater zdolat sám.

Určitě pokračoval ve výstupu, tvrdil Nováček. Viděl jsem ho.

,řMohl se vrátit.”

Musel bych ho vidět. Zdrel jsem se u ebříků.

Určitě se vrátil, vzpomínejte, naléhal kapitán Vávra. Vrátkař Maek dostal signál z osmého patra.

Nováček mávl rukou. Tonda věděl starou bélu, z kterýho patra zvonili

Jak to?

Nováček se zarazil. Prozradil něco, co neměl.

Vysvětlete mi to, útočil na něho Vávra.

Nováček i inenýr Mare mlčeli.

Sakra, tak odpoví mi někdo? rozkřikl se kapitán. Vichni jste tvrdili, e vrátkař bezpečné pozná, z kterého patra přichází signál. e při zataení lanka koncový spínač rozsvítí na panelu u čísla patra kontrolku.

Ale to by se nesměly vyrábět auusový árovky! řekl rozčileně Nováček. Dráteníci je Makovi nestačili měnit. Kdy jsme přijeli, vechny fungovaly.

Které nesvítily?

Odpovědi se nedočkal.

Inenýr to nevěděl, prohlásil Nováček. Strojovna patřila do mýho rajónu. Měnit árovky byla moje povinnost. Zajímá mě něco jiného!

Nováček dlouho váhal s odpovědí. Nakonec pohlédl kapitánovi přímo do očí a tie řekl. U osmýho a devátého patra. Po tom maléru jsem tam hned poslal elektrikáře, aby spálené árovky vyměnil.”

Jak se jmenoval ten elektrikář?

el tam na můj betel!

Jméno!

U jsem ho zapomněl. A vůbec, jakej je rozdíl, jestli Kovanda vlezl na plató v osmým nebo devátým patře? Klenba by ho stejně rozmaírovala, i kdyby Makovi svítily kontrolky na panelu jako na vánočním stromečku.

To jistě, řekl Vávra klidným hlasem. Můeme se vrátit. Slezli společně do hlavní sváné. Tam na ně čekal Bodlák a Vaíček. Nasedli do vozíku pro dopravu horníků a důlní lokomotiva se rozjela. Po půl hodině jízdy zastavili před drtírnou.

Na nástupiti stál Krákora. Na hlavě měl rádiovku, kolem krku strakatý átek, starý roztrhaný kabát a záplatované kalhoty zasunuté do zablácených gumovek. Na klopě mu visela na zavíracím pendlíku .psí známka’, označení, e její majitel není vězeň a můe se volně pohybovat v prostoru dolu. Tak chodil .Pincfa kladivo’ i za okupace v dole ve Vysoké. Vávra pozoroval tváře ostatních, hleděli na Krákoru jako na zjevení.

20

Daňka a Procházku si nechali v nemocnici. Neprotestovali, bylí rádi, e leí a nikdo s nimi nehýbe. Neměli na těle místečko, kde by je nebolelo. Daňkova holeň otekla, místo, kam ho udeřil odraený kámen, zmodralo. Rentgen objevil u Procházky frakturu klíční kosti a u Daňka zlomený malíček na levé noze. Ramenní klouby měli tak pohmoděné, e se jich nesměli ani dotknout.

Smáčel na tom byl o něco lépe, neutrpěl ádnou zlomeninu, ale celé tělo a nohy měl poseté modřinami. Odmítl vak neschopenku a druhý den nastoupil do práce.

Kdy Procházka v achtě ztratil vědomí, Smáčel přivolal pomoc. Za dvě hodiny je horníci odnesli k hlavní sváné. Pot se z nich řinul, kdy se brodili bahnem. Nikdo z horníků oběma kriminalistům nic nevyčítal.

Minu si odnesli pyrotechnici, plechovou krabici poručík Pípl.

,,Rozbuka byla v závitech zarezivělá a nela vyroubovat, tak ji pyrotechnici odpálili, informoval Pípl kapitána.

Take Smáčel zachránil klukům ivot, řekl Vávra.

Pípl pokrčil rameny. Moná, e by mina nárazem nevybuchlá, ale čert ví, co bylo uvnitř. Nikdo ji nerozebíral. Přinesl ze skříně plechovou krabici. Wehrmacht v nich vozil protiletadlové zaměřovače. Uvnitř jsou jetě ulámané konce dráků na tubusy, na jednom ulpěla ponka zlata. Zřejmě při ukládání cihliček zlata do krabice z ní ostrý roh dráku vyrýpl třísku. Dalí důkazy o obsahu krabice podávají stěny po vnitřních stranách, stopy prokazatelně pocházejí od zlata, určil je spektograf. Má námitky?

Kolik zlata se vejde do té krabice?

Patnáct cihliček. Tři vrstvy po pěti kusech.

Vávra si prohlíel krabici. Byla vzorně vyčitěná. Víko bylo na jedné straně upevněno dvěma závěsy ke krabici a zavíralo se háčkem. V háčku byla vyvrtaná dírka na plombu. Dalí zajitění umoňovaly dva krouky, jeden na víku, druhý na krabici. Oběma se provlékal visací zámek. Oba krouky a víko bylo ohnuto násilným páčením.

Pípl obrátil krabici dnem vzhůru a ukázal na roh. Zůstaly na něm zbytky cínové pájky a kousíček lanka. Lanko od rozbuky v mině a tento zbytek patří k sobě. Ten, kdo lanko k plechovce pájel, udělal zásadní chybu. Neopláchl lanko vodou a kyselina solná, kterou pouil při pájení, lanko rozleptala. Kdy ve shrneme, dojdeme k jednoznačnému závěru: Bůrger zakopal zlato a pojistil ho minou, co byl běný způsob faistů, známe zaminované doly, archívy, masové hroby, skrýe s uloupenými cennostmi a tak dále. Těko dnes u zjistíme přesné místo skrýe, musela leet v blízkosti trhliny a být v zemi. Předpokládejme, e Bůrger vykopal v zemi jámu, vloil do ní nejdříve minu, zahrabal ji a na ni poloil krabici se zlatém. Naházel na ni vrstvu hlíny a srovnal terén. Ostatní je jasné. Nepovolaná osoba při vytahování krabice odpálí minu. A povolaná?

Lanko je dostatečně dlouhé, aby povolaná osoba mohla krabici jen nadzvednout a lanko přetípnout. Zvlátě kdyby dotyčný věděl, ke kterému rohu bylo lanko připájeno.

Vávra nevěřícně kroutil hlavou.

,,Co se ti zase nelíbí?” zavrčel Pípl.

,,Ta mina.”

Co je na ní nepochopitelného? Proč faisté pří ústupu podminovali na co přili? Zámky, historické stavby, knihovny, fabriky pod zemí, kam zahnali vechny vězně? Byli to sadisti. A Bürger se od nich ničím neliil. Kdy zlato nemohl mít on, alespoň přichystal jeho nálezci smrt.”

Proč?”

Jak to proč, k sakru?” rozčilil se Pípl.

Proč si Bürger zaminoval ve svém sídle, hlídaném partou hrdlořezů, zlato, které si chtěl při útěku odtud vzít s sebou?”

Pípl se zamyslil. No jo. To má pravdu,” řekl po chvilce váhavě. To postrádá logiku.”

A jak by se ti zamlouvalo tohle vysvětlení? Bürgerova manelka o zlatu věděla. Zřejmě si naplánovali, jak se na konci války v tichosti ztratit. Jene jejich plán zhatili partyzáni. Bürger je mrtev. Jestlie se chce Elsa Burgerová zachránit, musí se synem rychle pryč. Se zlatém?”

Proč ne? Jistě poádala o pomoc Göringa.”

Ten byl někde v Bavorsku. Vůdcův hlavní stan u de facto neexistoval. Bylo s ním přerueno spojení. Generálové veleli armádě pod heslem: zachraň se, kdo můe. Kdepak, kamaráde, Búrgerová musela spoléhat jen a jen na sebe a moná na několik Búrgerových věrných. Na fanatiky, kteří do poslední chvíle věřili, e se Hitler vytasí se slibovanou tajnou zbraní. Ale pochybuji, e by měli pochopení pro zlatý poklad, který Bürger ukradl velkoněmecké říi. Take si myslím, e zlato zakopala Elsa a po manelově smrti a pojistila ho minou.”

Dokázala by to?” zapochyboval Pípl.

Proč ona? Jejich doupě bylo pořád plné esesmanů. Klást miny dovedl kadý z nich. Kde je psáno, e prozradila obsah bedničky. Mohla si vymyslet báchorku o tajných dokumentech, o nějakém novém přístroji nebo vzácných vzorcích rudy. Mohla tvrdit, e se jednalo o tajný rozkaz z Berlína, který u manel nemohl splnit.”

Nechme se překvapit. Kdy mi přiveze zlato?”

Vávra se podíval na hodinky.

Za hodinu mám schůzku s majorem Andrlíkem.”

Myslí si, e se Krákora nemýlil?”

To se dovíme od Andrlíka.”

Byla hodina po půlnoci. Doktor Kříovský spokojeně oddychoval vedle své manelky.

V předsíni zadrnčel zvonek. Jednou krátce, jako by ostýchavě a omluvně, ale vzápětí dlouze a naléhavě.

Manelé Kříovských se posadili. Lékař jadrně zaklel, vklouzl do trepek a oural se do předsíně. Za dveřmi stál Vávra. Vy u jste spali, viď?

Co tě vede. Od jedný do půl druhý hrajeme pravidelně s maminou domino. Proč nespí?

Pamatuje se na Franka Rankeho?

Nikdy jsem ho neviděl.

Ohledával jsi jeho mrtvolu.

Proč?” zeptal se Kříovský rozespale a dlouze zívl, Nechtěl by ses umýt studenou vodou?

Proč?

Aby ti to rychleji zapalovalo. Frank Ranke. výcar. Botanik. Před esti léty spadl do průrvy v poddolovaném prostoru v Habrové.

Chudák.

Vávra se dopálil. Krucifix, doktore, prober se! Já obvykle nechodím bez příčiny k nikomu v jednu hodinu v noci na návtěvu. Frank Ranke! Blonďák. Čtyřicet tři let. Měl povolení od naich úřadů provádět v okolí Habrové výzkum rostlin. Sbíral taky broučky a různý hmyz. Přivezli jsme ti ho do pitevny straně rozbitého. Při pádu do propasti strhl na sebe kus stěny a zavalila ho tuna balvanů. U ti svítá?

Kříovský se otřepal jako pes, který právě vylezl z vody. Táhne sem. Pojď dál. Uvaříme si kafe.

Uděláme si ho u nás. Stejně za chvilku vstává.

Za est hodin!

No vidí. Dospí to na kavalci v pitevně.

Ty nejsi normální, Václave!

Já vím. Manelka mi to také řekla. Já u toti leel v posteli, kdy mě to napadlo.”

A co tě napadlo?

e ten Frank Ranke se ve skutečnosti mohl jmenovat jinak. Bývalý náčelník městského oddělení VB v Habrové tvrdí, e Ranke napadal na jednu nohu. A ředitel ústavu pro výzkum rostlin mi sdělil, e v Habrové se nenacházejí ádné zvlátní rostliny, které by se nevyskytovaly i ve výcarsku nebo jinde v Evropě. Teď jsem s nimi hovořil.”

No, ti měli asi náramnou radost. Co vlastně ode mne chce?

Aby sis natáhl kalhoty a skutálel se po schodech dolů. Před domem mám auák.

Kříovský si odevzdaně vzdychl: e jsem radi neel kurýrovat lidi na středisko.

22

Volha zastavila před Bodlákovým domkem. Vávra vystoupil a doel k vrátkům. Nebyly zamčeny. Pohlédl k rozloité třeni. Lavička pod ní, kde posledně seděl s Bodlákem, byla prázdná. Zahrada byla uklizená, nikde ádné nářadí, stromy obryté, dokonce i stromkové růe měly ohnuté kmínky ukryté v zemi.

Vávra doel ke dveřím a zaklepal. Uvnitř se nic nepohnulo. Stiskl kliku. Dveře se s tichým vrznutím otevřely. V potemnělé chodbě voněla káva.

Kapitán otevřel dveře do kuchyňky. Na elektrickém vařiči stála konvička s vodou. Z hubičky vycházela pára.

Dobrý den, pozdravil Vávra.

Nikdo mu neodpověděl. Zůstal nerozhodně stát uprostřed kuchyně, nedůvěřivě hleděl na pootevřené dveře vedoucí do pokoje. Věděl, e je Bodlák doma. Váhal, má-li sáhnout po pistoli.

Pojďte dál, kapitáne, čekám na vás, ozvalo se z pokoje.

Vávra pičkou boty strčil do dveří. Nakoukl do místnosti. Byl rád, e nedrel v ruce pistoli.

Bodlák seděl u kulatého stolu. Na jeho desce bylo úhledně vyrovnáno devět vyletěných cihliček zlata. Desátá leela před nimi, v osmině své délky přeříznutá. Bodlák kouřil a míchal ličkou kávu. Druhý álek s kávou stál na protějí straně stolu.

Nevím, kolik sladíte, řekl Bodlák a přistrčil cukřenku k álku. Nebo si u mne snad ani nesednete?

Vávra se posadil.

Poznal jste Pinďu kladivo? zeptal se.

On mě ne?

Kapitán přikývl. Okamitě, Heinke.

Bodlák ukázal na zlato. Troku jsem ho vypulíroval. Franta ho dřel drátěným kartáčem, ignorant.

Máte zahrádku připravenou na zimní spánek. Trochu brzy, ne?

Vdycky jsem si potrpěl na pořádek.

Ano. Němci jsou tím přísloveční.

Jsem Němec jen po matce. Otec byl Čech.

Jak se jmenoval?

Augustin Soukup. Pocházel z Ostrova. To je jen kousek od Jáchymova.

Vávra poloil kostku cukru na ličku a opatrně ji spustil do kávy.

Znal jste Jana Bodláka? zeptal se.

Nikdy jsem ho neviděl.

Jak jste získal jeho doklady?

Opatřil mi je jeden chlapík z magistrátu. Jmenoval se Fuchs, zastřelili ho v revoluci.”

Kdo?

Nevím. Kdyby měl dva ivoty, zastřelily by ho obě strany. Co jste mu dal za ty doklady?

ivot. Čachrovál s potravinovými lístky a prasklo to na něho. Za to byl koncentrák.”

Zařídil to Katzer?

Za pět lahví koňaku. Ty jsem musel sehnat já.”

Co víte o Bodlákoví? Nezajímají mě data, ty známe z kartotéky.

Za války byl totálně nasazený v Dráďanech a při náletu tam zůstal. Matka zemřela při porodu, otec zahynul při elezničním netěstí. Vychovala ho sestra, která zemřela v sedmatřicátém roce. Jiné příbuzné neměl.

Čím jste si koupil Zdeňka Adamce?

Usmál se. Jetě ije?

Je mu osmdesát. Pozdravuje vás. Dluíte mi odpověď. Adamec je soused Bodlákový tety. Po válce jsem se tam zajel podívat, abych se seznámil s okolím, kde Jenda il. Zael jsem i k Adamcovům. Neviděli mě deset let, stačilo se představit. Musel jsem být Bodlákoví trochu podobný.”

I důslednost jste zdědil po matce.”

Vychovala mě tak.

Jak se jmenovala za svobodna?

Hilda Heinke.

Ponechala si po sňatku své dívčí jméno?

Ne. Jmenovala se Soukupová a já Bedřich Soukup. Po dědečkovi z otcovy strany.”

Proč jste si změnili jméno?

To je dlouhá historie.”

Máme čas. Rád si ji vyslechnu.”

Soukup, jak se ve skutečnosti Bodlák či Heinke jmenoval,vstal a přivřel okno.

Sluníčko se schovalo za kopec a do místnosti začal proudit chladný vzduch.

Kolik vám bylo v sedmatřicátém roce? zeptal se kapitána.

Málo. Chodil jsem do koly.

V Praze?

Ano.”

Take o tom, co se dělo v pohraničí, jste jen četl.”

Dá se to tak říct. Proč?”

Protoe já tu dobu proil. Narodil jsem se toti v Jáchymově,” rozpovídal se Soukup. Děda havíř, táta havíř, ze mě tedy musel taky být horník. Fáral jsem s tátou na dole Svornost. Je to hned vedle kostela svátého Jáchyma, kousek nad mincovnou a důlní direkcí. Do sedmnácti jsem tlačil na povrchu vozejčky, teprve pak mi dovolili fárat. Táta si mé vzal k sobě do party a zaučoval mě na hajra. Tak se tehdy říkalo lamačům. Byla to dřina. Vedle nás bydlel jistý Kreisinger, důlní měřič a geolog. Chodil jsem k němu a s úctou prohlíel důlní mapy, které Kreisinger kreslil a vyznačoval do nich toly, achty, určoval, kde se má razit překop. Bylo to tenkrát velký zvíře a jeho slova měla na direkci váhu. Kdy mu odeel pomocník, přiel za tátou, abych za něj zaskočil. Pověsil jsem lamačinu na hřebík a stal se ze mě pomocník vrchního důlního měřiče Kreisingera. Od něho jsem se naučil zaměřovat, rozumět plánům, kreslit mapy, základům geologie a mineralogie. Jednou si mě zavolal hofrát, to byl éf dolu na direkci a povídá: Sednou si, Fritz. Pan Kreisinger je s nima spokojenej. Poleme vás do koly. Budou tudovat geologii.” Byl jsem v sedmým nebi. To bylo v lednu, v osmatřicátém roce. V tý době u začínali v Jáchymově vládnout henleínovci. Čei houfně opoutěli město a stěhovali se do vnitrozemí. Tehdy si matka přisvojila dívčí jméno a ze mě se stal Fritz Heinke.”

Vy jste nebyl v Henleinově straně?”

Byl. Samozřejmě. Kdo nepodepsal přihláku, dostal padáka z práce a večer se bál vytáhnout paty z baráku.”

Take jste se přizpůsobil situaci.”

Nic jiného mi nezbývalo.”

Měl jste nějakou funkci?”

Dělal jsem písaře. Něco jako zapisovatele. Měl jsem úhledné písmo to víte, ádný mazal popisovat mapy nemůe.”

Vávra mlčel.

Já vím, co si teď myslíte. Henleínovci nejvíc přispěli k okletění republiky.”

,,A tvali lidi proti československým úřadům.

S tím jsem neměl nic společného. Československé úřady a vládu jsme neměli v lásce, mě nevyjímaje. Ale víte, jaká byla situace v dolech za hospodářské krize? Neměli jsme doma co jíst. Táta pracoval na poloviční úvazek. Denně se propoutělo. Stříbro v achtách mizelo, vude se naráelo na smolinec.

O rádium nikdo neměl zájem. Hrstka lázeňských domů město neuivila. Co dělaly československé úřady a vláda pro horníky? Nic. Ale Hitler nám nabízel práci a blahobyt. V Německu nezaměstnanost nebyla.”

Ale za jakou cenu?

aludek se neptá, jestli nás platí výrobce hraček nebo fabrika na kanóny.”

Pokračujte. Dostali jsme se na téma, u něho se nikdy neshodneme. Co bylo s vaím studiem?”

V tom zmatku se na ně zapomnělo. Po Mnichové jsme dosáhli, čeho jsme chtěli: 1. října připadl Jáchymov k Německu.

Trpce se usmál. Pamatuji se na tu noc, jakoby to bylo včera. Pivo a kořalka tekly proudem, vude se zpívalo a jásalo. Připravovali jsme se na uvítání německé armády. A s ní přilo zklamání. Pro vechny. Doly a úřady obsadili řítí Němci a nový okresní hejtman začal verbovat do armády. Nejdřív dobrovolníky, pak přily povinné odvody. Kdo ceknul, toho sebralo gestapo. Věřte mi, rebelů bylo hodně. A nebyli to jen komunisti, ale i mnozí henleinovci z řad horníků. Nechtěli válku. Chtěli práci, chtěli se mít dobře, tak jak to Henlein a Hitler sliboval.”

Dobře vám tak, pomyslel si Vávra. Nae republika vám nevoněla, vyměnili jste ji za Hitlerův blahobyt. V kasárnách i v zákopech.

Se studiem byl definitivní konec. Já jsem se jetě několik měsíců udrel v dole, ale pak jsem musel taky narukovat. Ve stejný den s tátou. Tenkrát jsme se na nádraí viděli naposled. Ani nevím, kde padl. Strávil jsem čtyři měsíce v kasárnách, absolvoval jsem vojenský výcvik a přidělili mi náklaďák. V srpnu přiel rozkaz přemístit se k polským hranicím. Obsazování Polska pro mě skončilo tragicky. Tři kilometry za hranicemi jsem najel na minu. pitál, dvě operace, berličky. Vylízal jsem se z toho a matka zařídila, aby mě pustili na rekonvalescenci do Jáchymova.”

To nebylo snadné, e?”

Pro matku ano.”

Jaké bylo její zaměstnání?

Pracovala na karlovarském gestapu. Co tam dělala, to nevím.”

Nebylo třeba vysvětlení, Vávra si to snadno domyslel.

Matka patřila k těm, kteří byli kdykoliv ochotni poloit ivot za fůhrera. Nesnáela Čechy, třebae si tátu brala z lásky. Její rodiče byli proti sňatku, nebyli ani na svatbě. Chytrá propaganda dokáe divý a v tom byl Goebbels fenomen. Vlastní matka je toho důkazem, stala se z ní fanatička.

A otec?

Byl horník tělem i duí. Poboný, ádné jídlo se neobelo bez modlitby. Nevynechal jedinou mi, zpíval na kůru. Dělil lidi na dobré a zlé. Horníky zahrnul mezi ty dobré. Vdycky mi říkával: horníci, to je jedna velká rodina. Nikdy tě neopustí a nezradí. Pamatuji si, kdy horníci stávkovali a shromádili se před direkcí. Stáli vedle sebe, vzájemně zaklesnuti lokty, aby mezi ně nemohli vniknout policajti s pendreky a nikomu nevadilo, e Němec svírá pai Čecha a naopak. Tehdy to opravdu byla velká hornická rodina, jak si ji vysnil otec.

Vávrovi se před očima rozvíjela straná a nepochopitelná tragédie třicátých let. Chudáci, kteří po léta společně bojovali o větí kus krajíce, najednou stojí proti sobě, manelé, kteří si přísahali věrnost, se rozcházejí pro takovou maličkost jako je jiná národnost.

Jak skončil otcův sen o havířské jednotě?

Jednoho rána u tění klece. Němečtí horníci mu nedovolili s nimi sfárat. Zůstal stát na filortu jako praivej pes. Prvně v ivotě odeel bez dovolení ze ichty a v hospodě se opil do němoty. Týden bojoval.sám se sebou a pak přistoupil na matčino jméno. Rodina Soukupů z Jáchymova zmizela. Zůstali jen Heinkeové. Vojáci Heinkeové. Odmlčel se a zapálil si cigaretu. Po smůle v Polsku se na mě v Jáchymové obrátilo těstí. Pozval mě k sobě inenýr Paul Kochmann, naddůlní na dole Svornost. Nabídl mi zaměstnání v dole. Neváhal jsem ani vteřinu. Fronty jsem měl plné zuby. To u byl znám objev profesora Hahna z Ústavu císaře Viléma v Berlíně: těpení atomového jádra uranu, který pro své pokusy pouil radioaktivní zbytky právě z Jáchymova. U tenkrát se začalo mluvit o uranovém stroji, v něm se jako paliva mělo pouít jáchymovské uranové rudy. Kochmann předpokládal, e se těba rozběhne na plné obrátky ve vech dolech, bude se modernizovat důlní zařízení a začnou se otevírat nové achty. Hitler mu udělal čáru přes rozpočet. Uranový stroj ho nenadchl, dal přednost klasickému vedení války tanky, děla, obrněné vozy, letadla. To byl jeho historický omyl. Kdyby dal v prosinci 1938, kdy se Hahnovi podařilo roztěpit atomové jádro uranu, vývoji na atomové bombě zelenou, válka by skončila jinak.

Vávra upíjel kávu a po očku ho pozoroval. I teď, po tolika letech, prozrazovala jeho vrásčitá tvář, jak Hitlerovi tento chybný krok vyčítá. Mohli být pány světa. Sice zničeného a zpustoeného, ale tam by nahnali zajatce. Jejich rakety V-1 a V2 by nosily atomové hlavice, těké bombardéry by shazovaly atomové bomby na Moskvu, Londýn, New York a vude tam, kde by nechtěli přijmout faistický diktát. V tomto okamiku seděl proti němu skutečný Fritz Heinke.

Hitler pro své plány potřeboval suroviny, pokračoval Soukup. Odvelel Kochmanna z Jáchymova s úkolem zorganizovat skupiny geologů a měřičů, kteří budou mapovat české a polské doly. Tak jsem se dostal na Ostravsko a Kladensko. Tam jsem byl půl roku. Potom mě Kochmann odvolal do Vysoké. Hitlerovi chybělo zlato na nákup nafty.

Dalí paradox. Tehdy u Amerika Německu vypověděla válku a přece prodávala Hitlerovi zbraně a ropu. Proti vlastním vojákům a spojencům. Byznys je byznys.

Ve Vysoké se chvíli pozdríme, řekl Vávra. Proč tam přijel Katzer?

Aby hlídat Bůrgera. V Berlíně byli přesvědčeni, e mohl dodávat více zlata.

A mohl?

Zlatonosná ruda byla čím dál hlouběji. Do dolu se nevrazila ani koruna, rostla poruchovost, chyběla kvalitní ocel.

Jak jste se spřátelil s Katzerem?

Rád se napil a já měl kontakty s výrobci lihovin. Začal mi důvěřovat a mně se to hodilo. Kdy se napil, dost mluvil. Měl nepřetrité spojení s Berlínem a nebyl hlupák. V tom spočívala jeho nebezpečnost.

Vrame se k Búrgerovi. Stýkali jste se?

Mluvil jsem s ním jen jednou. Tři dny před jeho smrtí. 22. února 1945.

Máte obdivuhodnou pamě.

Ten den jsem hrál vabank. V banku bylo pět cihliček ryzího zlata. Odpočítal prstem pět cihliček a oddělil je od ostatních. Při prohře mě čekala kulka do týlu.

Jak to dopadlo?

Zasáhla vyí moc: partyzáni.

,,Tu partii mi musíte vysvětlit.

Soukup přisunul cihličky zlata k ostatním. ,,Bürger idil Hitlera od svého příchodu do Vysoké a já na to přiel. Spolčil se s německým chemikem v laboratoři, který faloval protokoly o čistotě zlata. Rozdíl z kadé tavby jim zůstal za nehty. Nebylo toho moc, na to by se brzy přilo, ale kdy se vezme v úvahu, e ve vech zlatonosných dolech se těilo na tři směny, dvakrát denně přiváel nákladní vlak částečně upravenou rudu, tak majeteček úctyhodně rostl…

Věděl to Katzer? přeruil ho Vávra.

Ne. Chtěl jsem mu to sice říct, protoe mi Búrgerova nafoukanost lezla krkem, ale pak jsem si to rozmyslel. Těbě jsem rozuměl, úpravnictví taky, měl jsem vude volný přístup ten mi zařídil Katzer, a ani bych byl někomu nápadný, mohl jsem si prohlíet provozní knihy v úpravně i deníky taveb. Snadno jsem si odhadl, kolik si ti dva nahrabali. Blíil se konec války. V únoru dostal Kochmann befel zabalit vechny plány a mapy do beden a připravit je na odvoz do Německa. Pochopil jsem, e musím začít jednat, protoe kadým dnem mohl přijít rozkaz k odjezdu do Berlína a já bych utřel nos. Dal jsem důkazy o Burgerových podvodech do obálky, napsal k nim povídání, obálku zalepil a poádal kamaráda, aby ji odevzdal Katzerovi, kdybych se náhodou ztratil. Před obědem přijel Bürger. Kolena se mi klepala strachy. Zastrčil jsem si pistoli do zadní kapsy a vlezl za ním do mincovny. Ne mě stačil seřvat a vyhodit, poeptal jsem mu, e vím o jeho podvodech se zlatém. Taky jsem mu řekl o obálce, aby ho nenapadlo vytáhnout na mě bouchačku. Soukup se zasmál. Vzalo ho to jaksepatří. Ztuhl a sevřel ruce v pěst, a mu zbělely klouby. Stál jsem před ním v pozoru a čekal, kdy se na mě vrhne. Zeptal se mě na jméno a vyhrooval mi válečným soudem. Podal jsem mu opis jednoho důkazu. To stačilo. Vzal mě s sebou na inspekci a jetě jednou se pokusil nahnat mi strach, ale nakonec jsme se dohodli na pěti cihličkách pro mne s podmínkou, e i jeho zlato dopravím na palubu letadla, které poletí s pravidelnou dodávkou zlata do Berlína.

Jak jste to měl provést?

V bednách s plány. Esesmani, kteří zásilku doprovázeli, nae bedny nekontrolovali.”

A inenýr Kochmann?

Letěl by s námi. Kromě toho s námi měla letět Búrgerová se synem.”

Do Berlína? zeptal se Vávra nevěřícně, nebo koncem února 1945 se u kvapem k Berlínu blíila Rudá armáda. V této době se ani německá letadla neodváila vzlétnout, protoe vzduný prostor nad Čechami a Moravou ovládly sovětské a anglické stíhačky.

Měli jsme letět v noci,” odpověděl Soukup na kapitánovu námitku. Víc mi Bürger neřekl. Od Kochmanna jsem se dověděl, e v Berlíně přenesou bedny do jiného letadla a okamité odstartujeme.

Kam?”

Pokrčil rameny. To jsme se měli dovědět a v Berlíně.

Letěl by s vámi Bürger s rodinou?”

Nevím. Bürger sotva, protoe zlato musel předat osobně.”

Mohl se domluvit s doprovodem.”

Vyloučeno. Doprovodný oddíl se při kadém transportu měnil a osádku určoval velitel letitě hodinu před startem. Byli to dokonale prověření důstojníci SS.

Kdy se měl let uskutečnit?”

Dvacátého estého února v jedenadvacet hodin.”

Opět jedna náhoda. Kdyby si bývali partyzáni naplánovali atentát o den později, čekali by na Bürgera marně.

Zbývalo jetě vysvětlit, jak a kde se mělo Bürgerovo zlato přendat do beden s plány.

Tady,” řekl Soukup a ukázal na poddolovaný prostor. Den před odletem, tedy večer 25. února jsem naloil na náklaďák tři bedny s plány a vyrazil do Habrové. Neměl jsem tuení, co se odpoledne stalo. To mi řekl a stráný u vchodu. Chtěl jsem tedy mluvit s Bürgerovou. Po dlouhých tahanicích mě k ní dovedli. Provrtávala mé nenávistným pohledem, plivla mi do obličeje a odela.

Vrátil jsem se k náklaďáku. Na bednách seděli dva vojáci a tvrdili, e mají od Bürgera rozkaz jet se mnou do Vysoké a nespustit bedny z očí. Kdyby byl Bürger naivu, bylo by mi to jedno. Veliteli tábora bych řekl, e je to Bürgerüv rozkaz a a si to spolu vyřídí. Ale na co bych se vymluvil teď? Musel jsem tedy znovu za Bürgerovou a kemral jsem, aby odvolala manelův rozkaz. Umíte si představit, jak se mi za ní chtělo. Za hodinu mě znovu přijala. Boe, jak ta enská mě nenáviděla! Vynadala mi zrádců velkoněmecké říe a častovala mě takovou spoustou nadávek, e by se za ně nemusel stydět nejhorí nádeník. Navrhl jsem jí, e převoz zlata můeme uskutečnit bez Bürgera. Vysmála se mi, e neví, o čem mluvím a vyhodila mě. Oba stráce beden vak odvolala.

Oddychl jsem si a ujíděl zpět do Vysoké. Tam u věděli o Burgerově smrti a velitel tábora vyhlásil pohotovost. Vjel jsem do největího zmatku. Vytáhli mě z kabiny a odvedli ke Katzerovi. Kdes byl? řval na mě. Bürger mi nařídil, abych mu přivezl bedny a plány, zalhal jsem. Katzer se vztekal, e jsem mu to měl hlásit, já se bránil, e jsem to nevěděl. Katzer nařídil prohledat bedny, pochopitelně nenali nic závadného a to mě zachránilo. Ale Katzer mi u nevěřil. Denně mejdil v mincovně a laboratoři, prohlíel zápisy, provozní knihy, určitě něco tuil, ale Bürgerovy podfuky neobjevil.”

,,Co se stalo s německým chemikem a jeho francouzskými pomocníky?”

Byli přeloeni.”

Kam?”

Oficiální verze zněla do říe.

A ve skutečnosti?”

Bürger se zbavil nepohodlných svědků.”

V zámečku?”

Říká se to. Velitel tamějí posádky Bürgera často navtěvoval v Habrové. Prostě je zastřelili a mrtvoly někam odvezli. Jako to dělali s vězni, kteří u nestačili plnit denní normu.”

Katzer o tom věděl?”

Ne.”

Proč myslíte?”

Rozhodně by je nejdříve vyslechl a to Bürger nemohl potřebovat. Kdo se dostal Katzerovi do rukou, určitě promluvil. Ti, co dokázali mlčet, výslech nepřeili.”

Nic nového pod sluncem, pomyslel si Vávra. Přeít výslech na gestapu se povaovalo za zázrak.

S Bürgerovou jste se u nesetkal?”

Jetě jednou, začátkem března, asi týden po Búrgerově smrti. Ráno si mě Katzer zavolal a nařídil mi, abych se připravil na cestu. Hrklo ve mně. Častokrát si Katzer vyjel s někým na projíďku a vrátil se sám. Ale dostal jsem samopal a náboje. Dokonce mě vyzval, abych si k němu sedl do kabiny. Jeli jsme v náklaďáku, pod plachtou sedělo deset vojáků ze stráního oddílu. Dvacet kilometrů před Habrovou jsme zastavili. Vystoupili jsme a Katzer postavil na silnici trojčlennou hlídku. Ostatní jsme se schovali v lese. Za dvě hodiny se objevila Bürgerova mercedeska. Vedle řidiče seděl důstojník SS a na zadním sedadle Bürgerovä se synem. Hlídka je zastavila a vichni museli vystoupit. Katzer prohledal zavazadla a nařídil podrobit mercedesku tak důkladné prohlídce, e jsme rozřezali i čalounění.”

Hledal zlato?”

Jsem o tom přesvědčen. Dodnes nedovedu pochopit, proč jsem se musel akce zúčastnit.”

Události v dole po vypuknutí Praského povstání se shodovaly s vyprávěním Krákory. Byl znám i osud beden s plány a důlními mapami, skončily v obklíčení Rudou armádou u Slivic.

V jedenáct hodin jsme opustili důl ve Vysoké,” pokračoval Soukup. Nae kolona jela směrem na Prahu. Věděli jsme, e se kolem Prahy shromádily německé divize a chtěli jsme se k nim co nejrychleji připojit. Vyhýbali jsme se městům, obávali jsme se barikád, neměli jsme těké zbraně. Velení převzal Katzer. Odpoledne jsme dostihli kolonu obrněných vozů a měli jsme vyhráno. Za hodinu se Katzer hlásil u generálavon Púcklera.”

Kdy jste viděl Katzera naposledy?”

Před odbočkou do Příbrami. Kolona se tam v noci na chvilku zastavila a vojáci seskakovali z vozů, aby si odpočinuli. Já si taky odskočil a u jsem se nevrátil.”

Kde jste sehnal civilní aty?”

Ty jsem vezl v kufříku.”

Zemřel Fritz Heinke a narodil se Jan Bodlák,” poznamenal Vávra jízlivě.

Co jsem měl dělat? Já válku nechtěl! To oni!”

Kdo?” vyjel Vávra dopáleně. Hitler, Himmler, Goebbels, Góring? Dokud vyhrávali, li jste za nimi.”

Soukup nedokázal odpovědět.

Do Jáchymova jste se nevrátil?” zeptal se Vávra po chvilce.

Přikývl. Jen se podívat, co se stalo s matkou.”

Seli jste se?”

Ve vězení si podřezala íly.”

V pokoji se rozhostilo tísnivé ticho.

Já vím, e to povaujete za spravedlivé,” řekl Soukup tie. Ale já měl matku rád. Byla to pro mne straná rána. Moná, e měla na svědomí ivoty mnoha lidí. Slyel jsem, e jí přezdívali Krvavá Hilda. Jene já ji znal jako starostlivou a laskavou enu. Nenarodila se zlá. Nacistku z ní udělal Henlein. Vychodila jen pět obecných tříd a la posluhovat. Neuměla si udělat vlastní názor. Byla jen loutkou v rukách druhých lidí.”

Nastoupil jste do dolu v Habrové, pokračoval Vávra. Samozřejmě to nebyla náhoda a také místo pro vá domek jste si vybral záměrně. Chtěl jste mít bývalé sanatorium stále na očích. Čekal jste, e si Búrgerová přijede pro zlato?”

Byl jsem o tom přesvědčen. Věděl jsem, e zlato tady zůstalo, Bůrgerová ho neodvezla.”

Proto jste pomáhal budovat mateřskou kolku a chodil tam topit?”

Dělal jsem to i pro syna.”

A při tom jste hledal v základech i v okolí zlato.”

Věřil jsem, e ho najdu.”

Co byste s ním dělal?”

Emigroval bych i s rodinou.”

Kam?”

Tam, kde by nám dali občanství. Amerika, Kanada, Austrálie. .

Jak byste provezl zlato přes hranice?”

Způsob bych nael. Ale nejdříve bych ho musel mít,” řekl a trpce dodal: O nějakou tu desítku let dřív. Teď u pro mě nemá cenu. Přesto jsem vám ho přichystal a neukryl.”

Bude to vae polehčující okolnost.”

Nepotřebuji ádné polehčující okolnosti,” řekl sveřepě.

Jste si tím tak jist?”

Ano. Můete mě obvinit jen z oklamání úřadů. il jsem tady pod cizím jménem. Ale já jsem současně vykonal na zdejím dole kus pořádné práce. Jistě jste si to zjistil. Za války jsem nikoho ani nezabil, ani neudal. Nejsem na listině válečných zločinců, byl jsem jen malý a bezvýznamný pěák na obrovské achovnici.”

Soukupův klid Vávru znervózňoval. Proklouzával mu mezi prsty jako úhoř.

A co smrt Hermanna Bůrgera?”

Nečekaně poloená otázka nevyvedla Soukupa z míry. Tuil jsem, e po objevení zlata najdete cestičku k mladému Bůrgerovi. Zakopané poklady si obyčejně někdo přijde vyzvednout.”

Ptal jsem se na něco jiného.”

Neastná náhoda.”

Je vám tedy známo, e výcarský botanik Frank Ranke byl ve skutečnosti Hermann Bürger?”

Zaváhal s odpovědí.

Mohl bych to zapřít. Ale já to neudělám.”

Proč?”

Protoe jsem ho do stre neshodil, jak se domníváte.”

Kdy jste zjistil, e Ranke je Bürger?

Pár dní po tom, co se tady objevil.”

Jak jste ho poznal?”

Napadal na levou nohu.

Kulhá více lidí.

Kdykoliv el k poddolovanému prostoru, zastavil se u pomníčku padlého partyzána. Jednou tam poloil kytičku. Uctil tím památku svého otce, který zahynul na tomto místě.

Sledoval jste ho?”

Otevřel skříň a vyndal silný dalekohled. Viděl jsem mu i do obličeje.

Pozoroval jste ho jen odtud?”

Zpočátku. Později jsem na něj čekával v lese.

Znal místo skrýe?”

Jinak by sem přece nepřijel. Ale stále se choval jako přírodovědec. Chytal motýly, vykopával rostliny, sbíral brouky a velijakou havě. Teprve poslední den, myslím, e to byl pátek, u se stmívalo, vytáhl z baohu pásmo a začal měřit. Prodlouil si provázkem zadní stěnu traktu, odměřil dvacet metrů, zapíchl klacík, provázkem s uzly stanovil pravý úhel, zase měřil pásmem a pak na jedno místo poloil kámen. Stočil pásmo a svinul provázek, sebral síky a pomalu vyel z lesa …

Do jaké vzdálenosti od stre poloil ten kámen?

Dobrých dvacet metrů.

To nesouhlasilo. Ale kapitán vybídl Soukupa, aby pokračoval.

Počkal jsem a odejde. Přinesl jsem krumpáč a lopatu a pustil se do kopání. Najednou za mnou praskla větvička. Otočil jsem se. Za zády mi stál Bürger a mířil na mě pistolí s tlumičem. Zachtělo se ti zlata, Fritzi? zasmál se. Naskočila mi husí kůe. Poručil mi, abych odhodil krumpáč, dal ruce za hlavu a el ke stri. Nedovedete si představit, co mi v tom okamiku proletělo hlavou. Celý můj zbabraný ivot, léta hledání a kopání a teď, kdy jsem byl u cíle, jsem měl skončit v propasti? Věděl jsem, e a dojdu k okraji stre, vpálí mi kulku do týlu. Rychle se stmívalo, v lese u byla tma. Pokusil jsem se vyjednávat. Nebyla s ním řeč. Zpomalil jsem, aby se mezi námi zkrátila vzdálenost. Nepostřehl to. K okraji stre zbývalo sotva deset kroků. Podél celé trhliny bylo nataené lano, které jsme museli podlézt. Podlezl jsem první a odhadoval, kdy bude podlézat Bürger. Po třech krocích jsem se prudce zastavil a otočil. Bürger byl sehnutý, levou rukou zvedal lano. Skočil jsem k němu a srazil ho nohou. Upadl, pistole mu vypadla z ruky. Na víc jsem nečekal a utíkal podél stre pryč. Bürger běel za mnou. Zakopl a já zaslechl u jen jeho výkřik.

Co byste říkal této alternativě: Bürger poloil kámen na místo, kde by se mělo nacházet zlato, vy k němu ze zadu přiskočíte, omráčíte ho ..

Podepíu vám jen svou verzi, kapitáne. Nenamáhejte se zbytečně. Nechci prosedět zbytek ivota v kriminálu. Prozradil jsem vám věci, které byste nikdy nevypátrali. Buď se spokojíte s tím, co vám řeknu, nebo u nepromluvím. Dáte si jetě kávu? Já ano.

Vávra mlčky kývl. Soukup odeel do kuchyně a postavil konvici na vařič. Potvrdila se náčelníkova slova, e Heinke je inteligentní a prohnaný člověk.

Kapitán vzal do ruky cihličku zlata. Mohla váit půl kilogramu, moná o něco víc. Neměla na sobě vyraený ádný údaj. koda, e nemůe vydat svědectví. Prozradila by, kolik je v ní skryto lidského utrpení, kolik ivotů si vyádala.

Soukup přinesl kávu. Postavil álek před Vávru a sedl si na své místo.

Kadý člověk má po edesátce zrekapitulovat svůj ivot, protoe podle statistiky u mu moc let nezbývá,” řekl pohřebním hlasem. Můj sen o bezstarostném ivotě s balíkem peněz se rozplynul. Neměl jsem v ivotě moc těstí. Vlastně jsem byl psancem. Od pětačtyřicátého roku jsem il ve strachu, e mě někdo pozná. Československých úřadů jsem se nebál, co by mi mohly udělat, poctivě jsem pracoval. Nebezpečí hrozilo z druhé strany. Bůrgerové a Katzerové jetě ijí.

Proto se Hermann Bürger nesměl vrátit do výcarska? Nezačínejte zase, kapitáne. Bürgera za jeho chamtivost potrestala Prozřetelnost, osud, říkejte si tomu jak chcete. Někdy člověk osudu trochu pomůe.

Ale ne v případě mladého Bürgera.

Vávra nerad přiznal, e tuto partii prohrál. Byl přesvědčen, e Soukup Bürgera shodil do propasti. Jinak to nebylo moné. Soukup neměl jiné východisko, musel se ho zbavit, aby nemluvil. Bürger po návratu do výcar by poslal dopis naemu generálnímu prokurátorovi a Soukup by byl odhalen. Ale proč se tak bál odhalení? Soud by snad vzal v úvahu jeho dlouholetou práci v dole, jistě by se nali svědci z ostravských a kladenských dolů, a jestlie se tam choval tak jako na Vysoké, co by mu mohlo hrozit? Ale co kdy má na svědomí ivoty nějakých horníků? Tohle si musím zjistit, umínil si. Napadla ho jiná mylenka: moná, e zlato bylo ukryto na několika místech? Bürger mohl jednu skrý vybrat, Soukup ho přepadl, zlato mu sebral a cihličky na stole tvoří jen část pokladu. Měl by existovat i podíl německého chemika. Kde ten asi je? e by se Bürger se Soukupem bratrsky rozdělili? Ne, to je nepravděpodobné. I kdy ho Soukup drel v achu obálkou s doklady o falování zlata. Chápal Soukupovu zpověď. Horník Krákora z Vysoké ho poznal a tak mu nezbývalo nic jiného, ne jít s pravdou ven.

Soukup z něho nespoutěl oči. Snail se z kapitánova obličeje odhadnout, nač myslí.

Pro Bürgera přece nemusíte ronit slzy, řekl do ticha, byl to lump.

Zabít několikanásobného vraha je také vrada,” odpověděl mu Vávra. Jen soud má právo vzít do svých rukou spravedlnost.”

Existuje i boí soud.”

Bylo zřejmé, e se Soukup nepřizná. A důkazy Vávra nemá. Take přejdeme na měřiče Bedřicha Kovandu. Pamatujete si detaily před esti lety. Doufám, e vae fenomenální pamě sahá i do období před deseti roky.”

Soukup pomalu vyklepal z krabičky dalí cigaretu a zapálil si ji.

U jsem vám řekl ve, co jsem věděl.

Kromě toho, e vás Kovanda poznal.

I já ho poznal.

Na scéně se tedy objevil dalí člověk, který musel zmizet ze světa.”

To jste řekl vy, usmál se Soukup.

Také ho potrestala Prozřetelnost?

Cesty osudu jsou nevyzpytatelné. Na plató si vlezl sám.” Dobrá. Pokusíme se znovu oivit v paměti ten den před deseti lety. Inenýr provedl Kovandu po třetím a pátém patře, předal ho tajgrovi Nováčkovi a ten pak vám. Vy jste mu ukázal plató a signalizaci. Tam jste ho poznal?

Mně se zdál povědomý, ale nic víc.

Řekl jste, e jste ho poznal.

Nechytejte mě za slovíčka, kapitáne. U plata jsem jetě nevěděl, kam ho mám zařadit.

A kdy jste to věděl?

Na vteřinku se zarazil. Kdy jsem ho viděl mrtvého.”

Ale, pane Soukupe, řekl Vávra vyčítavě. Kdy vrátkař vytáhl plató na haldu, měl Kovanda obličej k nepoznání, vlastní matka by ho nepoznala. Vy jste o Kovandovi získal jistotu u plata v devátém patře.

To není pravda! ohradil se Soukup prudce.

Je. Kam jste el od tajgra Nováčka? Pomohu vám. Včera jste přiznal, e na deváté patro, kde jste zastupoval nemocného tajgra Macháčka. Nebo jste to neřekl?

Řekl to inenýr Mare. Já jsem mlčel.

A není to toté?

Dejme tomu. Vylezl jsem na devátý tok. A co má být? Zatím nic. Kovandu převzal od vás opět tajgr Nováček, vylezl s ním na osmé patro a Kovanda měl zdolat posledních est pater sám. e vystoupil po ebříku do devátého patra, to viděli dva svědci. Vichni jste při vyetřování svorně tvrdili, e vrátkař dostal signál k vytaení plata na haldu z osmého patra.

To je pravda.

Kudy se tedy Kovanda vrátil na osmé patro?

Jak to můu vědět? Asi slezl po ebříku.

Neslezl. U ebříku stál tajgr Nováček. Viděl by ho. Kovanda zůstal na devátém patře a el za vámi.

Proč by to dělal?

Chtěl mít jistotu, e jste Heinke. Své podezření vám asi neřekl přímo do očí, ale vy jste vycítil, oč mu jde. Vrozená důslednost vám přikazovala nenechat nic náhodě. Na platu stály dva vozíky naloené rudou. Hlavou vám bleskl nápad. Navrhl jste mu, e s ním vyjedete na haldu. e se to nesmí? Vdy s ním pojedete vy. Kadý na jeho místě by dal přednost pohodlné jízdě na platu před výstupem po mokrých ebřících. Vlezli jste na vozíky. On jako první a vy po něm, abyste stačil zazvonit. Plató se rozjelo ..

To je nesmysl. Sám jste si rekonstrukcí ověřil, e bysme tam zůstali oba, vyhrkl Soukup rozčileně.

Přece nejsi tak klidný, jak vypadá, pomyslel si kapitán. Zřejmě jsem vyhmátl slabé místo tvé obhajoby.

Ano, řekl kapitán, ale vy jste ve třináctém patře vyskočil na nástupitě. Ne Kovanda pochopil, co se děje, plató vjelo do úseku se sníenou klenbou.

Soukup vstal ze idle. Do čeho mě to chcete namočit? To mám za svou dobrotu? Za svou serióznost? Vechno popřu! Kovandu jsem naposled viděl s Nováčkem! Je prokázáno, e Kovanda si vlezl na plató v osmém patře a já byl na devátém. Vůbec nic není prokázáno, pane Soukupe. Ve strojovně na panelu byly spálené dvě árovky. Jedna v kontrolce u osmého patra a druhá u devátého. Take vrátkař Maek nemohl vědět, z kterého patra signál přiel. Přiznejte se konečně!

Nemám k čemu. Nic mi nedokáete!

Ale dokáeme vám vradu Frantika Rákosníka.’ Okamitě se uklidnil. Neznatelně si oddychl. Ulehčené se usmál, jako plavec, který se vymanil z dravého proudu a dostal se do klidné vody.

Budete se ptát, nebo mám vyprávět sám? zeptal se. Zůstaňme u osvědčených metod, pane Soukupe.

Jak si přejete, souhlasil. Můu vás o něco poprosit? Kdy to nebude v rozporu s předpisy …

Neříkejte mi Soukupe. Jednou jsem se toho jména vzdal, změna je zapsaná v matriční knize, zvykl jsem si na jméno Heinke. Je to sice německé jméno, ale v NDR ijí také Němci a jsou to dnes vai přátelé. Období války, kdy jsem nosil německou uniformu, jsou pro mne kritická léta. Řekl jsem vám, kde jsem vude vandroval a napíu vám i blií údaje, pokud jsem je nezapomněl. Jistě se tam na mne zeptáte. Na Heinkeho si moná někdo vzpomene, ale na Soukupa nikdo. Jsem starý osamělý člověk a bojím se ostudy a poklebů. A vyjde o mně pravda najevo, ale celá. Nedokázal bych se zavřít v chalupě a ít tady jako poustevník. Oběsil bych se.

Ten chlap snad dovede číst mylenky, podivil se Vávra. Kdy vám to udělá dobře, pane Heinke, prosím. Děkuju, řekl a tie vstal. Rozsvítím, abychom na sebe lip viděli.

Otočil vypínačem a pokoj zalilo světlo silné árovky. Heinke si přinesl z ledničky půllitr mléka a rohlík. Nabídl Vávrovi, ale ten odmítl. Sám si tedy nalil mléko do hrnečku a spokojeně se zakousl do rohlíku. Jeho klid a bezstarostnost kapitána drádily. Připravoval se na slovní souboj, zapírání a úskoky, nic z toho se neuskutečnilo. Měl připravené důkazy, e Heinke byl kritický večer v Rákosníkově chatce: otisky podráek jeho polobotek ve skleníku, v restauraci U kahanu, kde hrál karty, musel vidět Rákosníka, jak nabízí Budkovi kousek zlata, dva hosté viděli, jak Heinke vychází za Rákosníkem ven.

Nabídl jste se, e ho dovedete na zahrádku?”

Přikývl. Franta chtěl jetě s někým pokračovat v pití. Bylo mu jedno, kdo to bude, jen kdy nezůstane v boudě sám. Kdy pil, musel s někým mluvit. Mou nabídku přijal, často si u mě vylíval srdce.

Ale vám lo o zlato.

Ano.

Proč?

Bylo to moje zlato.

Jak to vae zlato? Vytěili je četí vězňové v českém dole.”

Nebýt mě, odvezli by to zlato do Berlína. Já jsem kvůli tomu v pětačtyřicátém riskoval ivot. Donutil jsem Bürgera, aby mi dal polovinu. Byl jsem u prohlídky zavazadel jeho eny a věřte mi, e jsem hledal důkladně. Znovu jsem riskoval krk, protoe Bůrgerová byla přesvědčena, e prohlídku jsem zorganizoval já. Jestli má někdo na to zlato právo, jsem to já. A přesto vám je dávám. Dobrovolně. Nepoaduji ádný podíl z nalezeného, chci jen, abyste zjistili pravdu o mé osobě a řekli ji chlapům v dole. Nic víc, nic míň.

Vávra se v něm nemohl vyznat.

Co jste chtěl udělat se zlatém? Prodat?

Jako horník mám slunou penzi a pár tisícovek na kníce. Nepotřebuju peníze. Měl jsem konečné to, co jsem hledal pětatřicet let. Zlato mi sice nebylo k ničemu, ale bylo moje. Co se dělo v chatce?

Rozsvítili jsme petrolejku a sedli si ke stolu. Franta vytáhl láhev rumu a lil ho do sebe jako vodu. Měl u dost, kdy jsem ho vlíkl z hospody a rum ho dorazil. Spadl ze idle jako pytel brambor. Dovlékl jsem ho na kavalec a přikryl dekou. Sáhl jsem mu do kapsy a vytáhl plátek ze zlaté cihličky. Okamitě jsem poznal, odkud pochází.

Rákosník to nevnímal?

Nevěděl o sobě. Z hřebíku na futře dveří jsem vzal klíč od skleníku, půjčil si jeho baterku a el hledat. Rozhrabaná zem na konci záhonu byla vidět od dveří. Ukázal na cihličky zlata. Leely vedle sebe pod vrstvou země.

Viml jste si takového oblého kamene?”

Viděl jsem ho, leel u dveří. Franta tím kamenem zakládal dveře, kdy je chtěl mít dokořán.

V kolik hodin jste byl ve skleníku?

Chviličku se zamyslel. Po desátý jsme dorazili do boudy, chvíli jsme poseděli, asi tak kolem jedenáctý.”

Čas i údaje souhlasily s výpovědí vrátkaře Maka. Vávra ho vybídl, aby pokračoval.

Naskládal jsem cihličky do plátěné taky, která viseía ve skleníku, uhrabal záhon, zamkl skleník a vrátil se do chaty. Rákosník leel na boku a chrápal. Pověsil jsem klíč, zhasl petrolejku, zavřel dveře a el domů. To je ve. Nebo mi zase nabídnete jinou alternativu?

Z chaty jste el rovnou domů?

Kam jinam?”

Viděl vás někdo?

Zavrtěl hlavou. Ne, nikdo.

Take alibi nemáte.”

ádné nepotřebuju!” řekl ostrým hlasem.

Vy jste se do té chaty vrátil, pane Heinke.”

Prosím vás, co bych tam dělal?”

To bych rád slyel od vás. Vrátil jste se a zapálil uvnitř svíčku.”

el jsem domů,” opakoval tvrdoíjně. Frantu jsem nezabil. Proč bych to dělal?”

Třeba proto, e nebyl tak opilý, jak se vám zdálo a přistihl vás při vybírání cihliček. Nebo jste ho zabil z důslednosti. Uvědomil jste si, e Rákosník můe jít ráno na vébé a vechno ohlásit.”

Vdycky jsem vás, kapitáne, povaoval za chytrého chlapa,” řekl Heinke vyčítavě.

Vávra přeel jeho poznámku mlčky.

Kdybych ho zabil, nenali byste ve skleníku jedinou stopu. Svoje mokasíny a aty bych spálil v kotli a zlato zakopal sto kilometrů odsud. Mně bylo úplně jedno, co si ráno bude Rákosník myslet a kam si půjde stěovat. Zlato bylo moje a on mi ho ukradl. Nemohl jsem se dívat na to, jak ho řee pilkou na elezo a mění ho za rum. Jsme vyrovnáni, kapitáne. Vy máte mým přičiněním zlato a já se budu zodpovídat pouze z toho, e nejsem Jan Bodlák, ale Fridrich Heinke.”

Vávra vstal.

Oblečte se,” řekl břitce.

Neunáhlete se, kapitáne,” řekl tie. Kdy jsem odcházel z boudy, Franta spal. Chcete přece dopadnout pravého vraha a ne starého dědka, na kterého ten mord hodíte.”

Vávra se nechtěl dopustit dalího omylu, ale na druhé straně věděl, e má co činit s protivníkem, který je vemi mastmi mazaný. Přitom měl to těstí, e poprvé unikl spravedlnosti. Podruhé se mu to nepodaří.

Půjdeme!” řekl ostře a ustoupil od dveří.

23

Heinke trval na své výpovědi, o přiznání nechtěl ani slyet a důkazy chyběly.

těstí nepřálo ani majoru Andrlíkovi. Podařilo se mu sice prokázat totonost Hermanna Búrgera a získat důkazy, e Heinke si vypůjčil Bodlákovo jméno, ale to bylo ve.

Heinke napsal obsáhlý ivotopis, v něm se odvolával na horníky z Ostravy a z Kladna, ale větina jich u zemřela nebo se na něho nepamatovala. Z dlouhého sloupce jmen zůstala jen dvě z kladenská a tři z Ostravska.

Jo, pamatuji se na něho, řekl starý havíř z Kladna. Motal se dva měsíce na patře a zakresloval toly. Věděli jsme, e je to nácek a dávali jsme si před ním pozor na jazyk. Havířině rozuměl, to se mu musí nechat. Párkrát se pokouel navázat s chlapama hovor, dával jim cigarety, ale vichni se ho báli. Víc by vám řekli měřiči, byl u nich pečenej vařenej.

Z důlních měřičů nali pětasedmdesátiletého Janouka. Neměl jsem s ním nic společného, prohlásil. Odvedl jsem ho vdycky do archívu, on si tam vypůjčil plány patra, zalezl s nimi do kanceláře a tam je obkresloval. Jednou jsem se ho zeptal, proč překresluje plány a nerozmnoí si originály. Odpověděl mi, e plány musí být v němčině. Byl to blbec, protoe dobrý měřič se vyzná v plánech, by je kreslil Číňan.

Z Ostravy přily podobné poznatky.

Vávrovi povolovaly nervy. Dny utíkaly, Heinke se stále drel své výpovědi. Náčelník začínal být netrpělivý.

Chci důkazy! opakoval major nesmlouvavě. Já ti věřím, Václave, e Heinke zabil Kovandu i mladého Bürgera. Je to naprosto logické, neměl jinou monost, ne se jich zbavit… Ale to nestačí. Doka mu alespoň zavradění Rákosníka. Tady čas stopy nezahladil. Čekám na zprávy od majora Andrlíka. Kdy ani oni nevypátrají nic z jeho minulosti, co by bylo v rozporu se zákonem, bude se Heinke zodpovídat pouze z toho, e zneuil Bodlákovo jméno.

Zlato také nevydal dobrovolně. A jakmile zjistil, e Ranke je Bürger, měl to ohlásit.

Sníil sis laku hodně nízko, vytkl mu Kalous. Místo usvědčení ze tří vrad se spokojuje s maličkostmi.

Vávra se rozmrzele vracel do kanceláře. U konferenčního stolku seděli Daněk a Procházka. Podporučík měl levou ruku v sádře, Daněk staená ebra leukoplastí a na pravé noze bačkoru.

Co tady děláte? podivil se Vávra.

Zatouili jsme po tobě,” zubil se Daněk. Nemá radost?”

Ohromnou. Kdy vás pustili?

Po ranní vizitě. Primář prohlásil, e tam zbytečně zacláníme a e si máme svoje krábance vylízat doma. Ví, kdo se byl za námi podívat?”

Nejsem jasnovidec.

Smáčel.”

To je od něho hezké.”

Nezeptá se proč?”

Nezdruj!” zavrčel Vávra.

Přivezl tam paní. Má ve pitále známého na neurologii. Z dlouhé chvíle jsme ho navtívili. Neví si se Smáčelovou rady. Je úplně trop s nervama.”

Já se jí nedivím. Koukejte koupit Smáčelovi pořádnou bonboniéru a půl kila kafe. Mluvil jsem s inenýrem Mareem. Tvrdí, e bez jeho pomoci a hlavně prozíravosti byste tam zůstali. Chystá se na vás náčelník, chce vysvětlení, proč jste Smáčela neposlechli a vlezli do stre.”

Mladická nerozvánost,” zazubil se Daněk.

Připravte si lepí výmluvu, náčelník je na podobný legrácky alergický. A teď padejte domů, a tady jetě nepřijdete k úrazu.”

Dali ti za nás náhradu?”

Koho asi?”

Tak proč nás vyhazuje? Klepeta máme sice poramocený, ale v makovici nám to pálí normálně. Proto jsme tady. Dokonce jsme si vzali taxíka, abysme tu byli co nejdřív. Zaplatí nám ho někdo?

Pochybuji. Tak ven s tím. K čemu jste doli?”

e ten Bodlák, nebo jak se jmenuje, Rákosníka nezabil.”

Prozraďte mi vá mylenkový postup.”

Kočírovala ho přísná logika.”

Neříkej! S tou jse právě ty věčně na tíru.”

Prostudovali jsme vechny výpovědi, soudruhu kapitáne,” ozval se Procházka. Jsou v nich nesrovnalosti.”

Dáte si kafe?” zeptal se Vávra.

Tři dny u touím po vaem dobrým kafi.”

Vávra postavil na vařič konvici s vodou.

Nehraje ta svíčka, co o ní mluvil vrátkař Maek, řekl Daněk. Proč by si ji Bodlák zapaloval, kdy předtím svítili petrolejkou a krom toho věděl o baterce.”

A také dveře. Bodlák tvrdí…

ádný Bodlák, ale Heinke,” opravil Procházku kapitán. Co tvrdí Heinke?”

e odcházel a zavřel za sebou dveře. Ale číník Dejmek vypověděl, e dveře byly pootevřené.”

Bodlák můe lhát, nebo si myslel, e dveře zavřel,” mínil kapitán.

Snad Heinke, soudruhu kapitáne,” poznamenal Daněk s úsměvem.

Nech toho rýpání a raději připrav álky, přikázal Vávra. ,,Já jsem mluvil s naím poárním technikem, oznámil Procházka, ,,a ten tvrdí, e kamínka se rozhořela naplno díky vzniklému průvanu. Při zavřených dveřích by prý brikety pomalu prohořívaly a k poáru by nedolo.

Vyjádři se jasně. Dvě noci jsem pořádně nespal a pomalu mi to zapaluje, vrčel Vávra.

Dejmek tvrdi, e se v kamnech jen svítilo, ujal se slova Daněk. Nalil vroucí vodu do álků a jeden přistrčil blí k Vávrovi. Kdyby Heinke nechal otevřené dveře, musely by tou dobou být u rozhavené. Proto si myslíme, e Heinke skutečně za sebou zavřel a ten dalí, co přiel po něm, nechal dveře pootevřený.

Kapitán úvahy kategoricky odmítl. Topili jste někdy v kamnech? To je tak nevyzpytatelné zařízení, e nikdy nevíte, jestli se vám vůbec podaří zatopit. Vlhkost uhlí a dřiví, saze v komíně, počasí a bůhvíco jetě ovlivňuje hoření. Dejme tomu, e Heinke za sebou zavřel. Odeel a po něm přiel vrah. Osoba, o které dosud nemáme tuení. Někdo, kdo si jako Heinke viml kousku zlata, které Rákosník nabízel Budkovi, nebo komu se opilý Rákosník o zlatě zmínil. Budku vynecháme, má tři tucty svědků, e se do zavírací hodiny nehnul z restaurace. Pokračujme. Ten člověk si jde do zahrádkářské kolonie pro zlato, které ale mezitím odnesl Heinke. V kolik hodin odcházel Heinke z boudy?

V jedenáct, vystřelil Procházka pohotově.

A kdy tam dorazil číník Dejmek?

V půl dvanácté.

Správně. Můeme na tom stavět, potvrzuje to vrátkař Maek. Take ná neznámý musí za půl hodiny ve tmě a bez světla prohledat celou parcelu, boudu a kůlnu. Zlato nenajde a ani nemůe. Ve vzteku zabije spícího Rákosníka. To má podle vás logiku?

Skutečně Rákosník spal?

Spal! Doktor Kříovský tvrdí, e po takové dávce alkoholu by ho nevzbudila ani rána z kanónu. Taky jsem o tom uvaoval v souvislosti s Heinkem, ale doktor mi to vyvrátil. Věřme mu a vycházejme z faktu, e Rákosník neví o světě a vrah ho zabije v těkém spánku opilců.

háře můeme taky.vypustit?” zeptal se Daněk.

Leda by přiel po Dejmkovi, čemu nevěřím. Úmyslně by boudu zapálil jen vrah a bezprostředně po vradě. Jistě by hořlavinou polil Rákosníkovo tělo, aby mrtvola byla co nejvíce zohavena, ale to se nestalo. Zůstaňme u rozbitých lahví, které shodil Dejmek, vylitého lihu a petroleje a jiskřičky z kamen.

Co ta postava, kterou zahlédl Dejmek?

Jestli la skutečně do kolonie, nemohla Rákosníka ani zabít ani podpálit boudu.

I tak by mě zajímalo, kdo to byl.

Nejsi sám,” odpověděl kapitán. Ale jak jsem zjistil, v tuto roční dobu se právě v noci plíí v kolonii stíny, vrzají ruční kolečka a rachotí ebřiňáčky. Viml sis hromady hnoje na sousedním políčku?”

Vozí ho tam z kravína.”

No vidí a odtamtud ho zase zahrádkáři odváejí na své zahrádky. A protoe se to nesmí, kradou hnůj v noci.”

Nevyřídil si s ním účty nějaký zahrádkář? Viděl ho opilého a taky mohl vidět odcházet Heinkeho, kdyby něco, byl by mimo podezření.”

e ta vrada vůbec nemusí souviset se zlatém, to vedu v patrnosti od začátku. Ale spor, který by vedl a k vradě, by se v tak malé obci neutajil. Náčelník městského oddělení ví o kadém ustnutí.”

Tak se tam vrátil Heinke!” prohlásil Daněk.

Nesmysl. Mění názory jako počasí. To jsem si zpočátku myslel taky.”

Kdo vyvrátil nai teorii o kamnech? Ty!”

Nemá to logiku, Pepíku. Proč by se Heinke vracel? Leda by ho někdo vyruil, ale o tom nic nevíme.

Já bych proetřil znovu toho Smáčela.”

Neoplývá přílinou vděčností. Smáčela nech na pokoji, v době vrady byl v dole. Jsou na to svědci. Smáčel by moná Rákosníka ztloukl, ale střízlivého! Aby na to nezapomněl. Tohle byla vrada. Ubití člověka, který se nemohl bránit. Smáčel je tvrdý chlap, ale chlap. Ten, kdo Rákosníka zabil, ho musel nenávidět. K smrti nenávidět. Myslím, e zabil v nepříčetnosti. Zvedl kámen a tloukl. Kadým úderem se otupovalo ostří nenávisti. Zabiják vystřelí jednou, nejvý dvakrát. Ale podvedená ena dokáe do manela vystřílet celý zásobník.

Procházka zamyleně míchal kávu.

To kafe se pije,” upozornil ho Daněk.

Procházka sebou trhl. Co jsi říkal?”

e bude mít studený kafe. Co ti zase bubnuje na edou kůru mozkovou?”

Ty ruce.”

Jaké ruce?” zpozorněl Vávra, který nebyl u rekonstrukce s Dejmkem.

Taková hloupost, mávl Daněk zdravou rukou a popsal zvlátní polohu Rákosníkových rukou. Vávra vstal.

A tomu říká hloupost? zahřímal. Proč jste mi to hned neřekli?”

24

Kdy Vávra zaklepal na dveře domku u Smáčelů, radniční hodiny odbíjely poledne. Po obloze se honily těké mraky, od východu fičel studený vítr. Od rána drobné prelo.

Je odemčeno, ozvalo se z chodby.

Vávra stiskl kliku. V chodbě stál Smáčel a nejistě se na něj díval.

Dobrý den, pozdravil kapitán.

Dobrý den, odpověděl Smáčel, Právě obědváme.

Vávra mu podal balíček. Tohle vám posílá poručík Daněk a podporučík Procházka.

V ádném případě, ohradil se Smáčel.

Stejně vám to sní dcerka, usmál se kapitán. Jsou to bonbóny. Já jsem vám přiel za své kolegy poděkovat.

Smáčel si viditelně oddychl a úlevně mávl rukou. To nestojí za řeč. koda, e poznali achtu z tý horí stránky. Pojďte dál, máma vám uvaří alespoň kafe. Nebo spěcháte?

Vávra zavrtěl hlavou.

Veli do kuchyně. Smáčelová sklízela se stolu, byla přepadlá, pod očima měla tmavé kruhy. Ruce se jí třásly. Vávrovi se zdálo, e za poslední týden zestárla nejméně o deset let.

Dostal jsem vejsluku, maminko,” smál se Smáčel a podal eně balíček. Udělej nám kafíčko.

Vávra se posadil. Pozoroval Smáčela, jeho smích byl křečovitý, nepřirozený.

Počkejte s tou kávou, paní Smáčelová, řekl kapitán co nejvlídněji a poádal ji, aby si sedla ke stolu. Váhavě si sedla na krajíček idle. Třesoucí se ruce stáčely roh zástěry do ruličky.

Manelku teď zlobí nervy, vysvětloval Smáčel. patně spí, doktor jí předepsal práky, ale nezabírají.”

Nechcete mi něco říct, paní Smáčelová? zeptal se kapitán laskavě.

Prudce sebou trhla a pevně sevřela manelovu ruku. Smáčel vytáhl volnou rukou cigaretu a zasunul ji mezi rty.

My vám nerozumíme,” řekl a zapálil si.

Kapitán se obrátil na třesoucí se Smáčelovou. Do výpovědi jste uvedla, e jste se z nemocnice vracela autobusem, který přijídí do Habrové před desátou hodinou a la jste rovnou domů. Je to pravda?

Přikývla.

A u jste nikam neodela?

Váhavě zavrtěla hlavou.

Dcerka spala?

Ano…

Neplakala?”

Ne…

Smáčelová byla bílá jako stěna. Očima těkala po předmětech kolem sebe, ale na Vávru se nepodívala.

Vávra se k ní nahnul.

Plakala, paní Smáčelová. Téměř půl hodiny. Probudila se a volala vás. Sousedé ji slyeli. Věděli, co se stalo a mysleli si, e vá syn Václav v opilosti… Z ohledu a ze soucitu s vámi sem neli. Pláč dcerku vysílil a ona znovu usnula. Kdy jste se vrátila z kolonie, u zase spala. Ani druhý den se vám o ničem nezmínili. Litují vás, vědí, jaké máte trápení. Nechcete pokračovat sama? Přiznání a upřímná lítost jsou u soudu velké polehčující okolnosti.”

Přitáhla si idli a ke Smáčelovi a přitiskla se k němu. Smáčel jí poloil ruku kolem ramen.

,,S Rákosníkem jsem si to vyřídil já, řekl energicky.

Takhle se nedohodneme, pane Smáčele. V době, kdy dolo k vradě, jste byl v dole. V jedenáct hodin jste volal dispečerovi vysílačkou, aby zatelefonoval k vám a zeptal se manelky jestli nepotřebuje pomoc. Dispečer sem volal dvakrát, ale vae paní nebyla doma.”

Zvedla ustraeně oči. Co bude s dcerkou, kdy mě zavřete?”

Nejdřív mi vechno povězte. Pomalu, pěkně popořadě.

Smáčel sevřel pěsti. Nemůete ji přece zavřít, kapitáne! Ten chlap jí zničil celý ivot! Kdy jsme se brali, byla to troska. Běhal jsem s ní po doktorech, aby ji dali dohromady. Kdy se jim to začínalo dařit, začal ten grázl tahat do hospody Vaka. A vechno léčení bylo v háji. Ten večer, kdy se vrátila ze pitálu …

Nechte hovořit paní, musím to slyet od ní, řekl Vávra naléhavě.

Seděla se skloněnou hlavou. Neznatelně přikývla.

Z autobusu jsem la rovnou domů,” zaeptala Smáčelová. Byla tma, nesvítí nám tady světlo. Vrátka byla dokořán, ale v domě se nesvítilo. Udělala jsem asi dva kroky a o něco jsem zakopla, upadla jsem. Na zemi leel Václav. Takhle jsem ho jetě nikdy neviděla … tak opilého… Nemohla jsem ho vzbudit. Odtáhla jsem ho domů a dovlekla na gauč v pokoji. Byla jsem úplně zoufalá. Styděla jsem se znovu volat pohotovost. Namočila jsem ručník a omývala mu obličej. Konečně otevřel oči. Chtěl pít. Dala jsem mu vodu a zeptala se ho, kde byl. Řekl mi, e s tátou a hned zase usnul, ale za chvíli se mu udělalo patně. Byl na něj odporný pohled …

Poprosila o sklenku vody. Smáčel jí poslouil.

Sedla jsem si v kuchyni na idličku. Dala se do mě zimnice. Před očima mi ubíhaly vechny minulé dny … strach, nekonečné čekání, celé to utrpení. Opilý Frantiek, jeho nadávky, rány … Dny, kdy jsem konečné mohla volné dýchat a mohla být astna to vechno bylo pryč. Jeden syn byl v nemocnici, odvezli ho na otravu alkoholem, a druhý leel opilý ve vedlejím pokojí. Co bude dál? Ta otázka mi pořád buila do mozku, přiváděla mě k zoufalství… Jak dlouho to vydrím? Byla jsem u konce sil. Pořád jsem si říkala, e ty chlapce musím zachránit. Přece jsem jejích matka. Ani nevím, jak jsem se dostala na ulici. la jsem jako stroj. Stále rychleji. V kolonii jsem u utíkala. Měla jsem strach, e ho v boudě nenajdu. Otevřela jsem dveře. Poznala jsem, e je uvnitř. Věděla jsem, kam dává zápalky. Byly na okně a vedle nich svíčka. Rozsvítila jsem a la ke kavalci. Zatřásla jsem s ním. Zabručel, byl stejně opilý jako Václav. A se vyspí, bude se vechno opakovat. Zítra, pozítří, kadý den budu čekat, kdy mí odvede některého syna do hospody. Ten kámen mi osud přistrčil k ruce. Zdvihla jsem ho a … To je vechno.”

Ticho v kuchyni ruil jen tikot nástěnných hodin.

Proč jste mu zkříila ruce?” zeptal se Vávra tie.

Mrtvý má mít ruce na prsou.”

Měl to být důkaz usmíření?

Přestala jsem ho nenávidět. U mi nemohl ublíit. Mně ani dětem. Jen ta léta, která jsem s ním proila, a která mě přivedla málem o rozum, ta mi u nikdo nevrátí.”

Bylo to strané. Seděla před ním ena, která zabila otce svých dětí. A Vávra jí litoval. Ta ena prola očistcem. Proč, sakra, nezala na Bezpečnost? Soud by zakázal Rákosníkovi styk se syny. Nebo by ho poslal na protialkoholické léčení. Co dělali Rákosníkovi spolupracovníci? Proč nikdo nezakročil? Proč ji vichni nechali dojít k tak stranému konci? Proč? Proč?

Pohlédl na Smáčela. Hladil manelku po vlasech a eptal jí: Neboj se, soudruh kapitán nám pomůe.

Proboha, jak? zaúpěl Vávra hlasitě. Vdy je to vrada.

Co bude s naí dcerkou? zaeptala. Je jetě malá, chodí teprve do první třídy …

Kapitán si vzpomněl na Heinkeho. Dva lidi zabil a on mu nedokázal ani jednu vradu. A tady… Rychle odehnal dotírající mylenky. Máme zákony, které si určil lid. On je placen za jejich dodrování. Ty zákony jsou spravedlivé. Ale co bude s tou malou! Ta přece potřebuje mámu … Sakra, e si nevybral jiné povolání!

Pobídl Smáčela, aby pokračoval.

Kdy mi manelka řekla, co se stalo, utíkal jsem do kolonie. Nevěřil jsem, e Rákosníka zabila. Byl jsem přesvědčen, e ho jen omráčila, moná poranila, a e bude potřebovat lékařské oetření..

Kudy jste běel? přeruil ho Vávra.

Přes sídlitě.

Neznámá osoba, kterou zahlédl Dejmek, byla identifikována.

Byl jsem asi dvě stě metrů od boudy, kdy to bouchlo a vylehly z ní plameny. Hořela jako otep slámy. Nejsem zbabělec, ale do toho ohně jsem se neodváil. Vrátil jsem se domů, nasedl na pionýra a jel na achtu.

Smáčel skončil a podíval se na kapitána. Měl pomněnkové modré oči, ve kterých se zračila bezradnost a bezmezná důvěra ve Vávru.

Kapitán vstal. Měl teď pronést zatýkací formuli, ale slova mu vázla v hrdle.

Ohlídá vám sousedka dcerku? zeptal se.

Oba přikývli.

25

Heinke znovu usedl na idli v malé čtvercové místnosti. Uprostřed stál stůl, kolem něho dvě idle a v rohu proutěný odpadový ko. Pochmurné prostředí násobily elezné mříe na podlouhlém okénku pod stropem.

,,Nemohl jsem pochopit, proč se pořád tak umíněně hlásíte k německému jménu Heinke a neponecháte si původní české jméno Soukup, řekl major Andrlík, který osobně vedl výslech.

,.Vechno jsem vysvětlil kapitánovi Vávrovi, odpověděl Heinke.

,,Já znám jetě jeden důvod.

Andrlík stiskl tlačítko zvonku pod deskou stolu. Do místnosti vstoupil uniformovaný přísluník a za ním tři mui a ena.

,,To je Frantiek Karásek,” představil major vysokého mue v zeleném atě. Nadlesní v Sokolově. Narodil se v hájovně v Horní Blatné. V dubnu v roce 1938 přepadlo hájovnu deset ozbrojených mladíků a vyvradili celou rodinu. Tenkrát bylo panu Karáskovi osm let. Schoval se na půdě a sledoval celé to hrůzné divadlo. Jejich vůdce vyvedl na dvůr estiletou Mařenku a sedmiletou Ivanku a nařídil jim, aby běely do hájovny. Na prahu obě zastřelil. Ten střelec se jmenoval Bedřich Soukup.

Heinke zbledl jako papír. Civěl na Karáska s otevřenými ústy.

Já se jmenuji Kateřina Doková, představila se starí ena v brýlích. Můj otec učil na kole v Nejdku. V české kole. Byla to jednotřídka, chodilo nás tam dvanáct. Jednoho dne jste vy, ukázala na Heinkeho, a jetě dalí dva vtrhli do třídy. Křičel jste na otce, e u dávno měl odtáhnout. V oknech se objevily dalí hlavy a pistole. Vy jste střelil otce do hlavy a oknem do třídy vlétly dva ruční granáty. Ten útok jsme přeili jen tři. Tenkrát jsem přísahala, e vás, Soukupe, najdu, i kdybych měla prohledat celý svět. Napáchal jste jako vůdce ordrierů za jediný rok tolik zvěrstev, e oprátka pro vás je málo. ena se prudce obrátila k majorovi. Ano, je to Bedřich Soukup. Bezpečně ho poznávám. Nepůsobil ve svém roditi v Jáchymově, ale vyjíděli do okolí Nejdku. Bylo jich dvacet. Spratkové mezi sedmnácti a devatenácti lety. Tenhle, ukázala prstem na zsinalého Heinkeho, ten je vedl a byl z nich nejkrutějí.

Heinke nebyl schopen slova. Vytřetěnýma očima hleděl na svědky. Dalí mu, pětasedmdesátiletý Ladislav Klásek, slouil v osmatřicátém roce u finanční stráe na Boím Daru.

Byli jsme ve dvojím ohni,” vysvětloval. V Německu se utvořil ze sudetských Němců oddíl Freikorps, který pronikal na nae území a prováděl tady teroristické akce. U nás zase Henlein zorganizoval sudetoněmecký oddíl Bereitschaftsdienst, který se zaměřil na stejné akce v pohraničí. Přepadával československé úřady, vradil obyvatele české národnosti, terorizoval. Byla to mohutná organizace. Skládala se z řady samostatných oddílů. Kadý měl jméno, například Boj, Friedrich, Vítězství, Pěst a také Meč, který vedl zde přítomný Bedřich Soukup. Po zavradění potmistra Vondráčka z Perninku a českého lékaře z Abertam si pro něho četníci doli. Z Karlových Varů vak dostali rozkaz, aby ho propustili. Henleinovci u měli své lidi vude. Netrvalo ani týden a Soukupův oddíl povradil rodiny četníků, kteří ho zatkli. Pamatuji se, e strámistr Zykán měl pět dětí. Jetě ije, u soudu bude svědčit.

To vechno bylo dávno! vykřikl Heinke hystericky. Naletěli jsme Hitlerovi a Henleinovi! Oklamali nás! Byli jsme nerozumní kluci! Za války jsem ale neublíil ani kuřeti. Celý ivot jsem poctivě pracoval v dole! Svoje chyby jsem odčinil!

Vichni mlčeli. Heinke těkal očima z jednoho na druhého. Viděl zachmuřené a přísné tváře. Klesl na kolena á sepjal ruce. Po vrásčité tváři mu stékaly slzy.

Andrlík kývl na dozorčího, aby ho odvedl.

Druhý den se Heinke přiznal k zavradění Hermanna Bůrgera. Vechno bylo tak, jak vyprávěl Vávrovi. Při podlézání ochranného lana srazil Bůrgera k zemi. Ale nedal se na útěk, naopak, shodil ho do propasti. K večeru poádal Heinke znovu o předvedení k výslechu. Přiznal se, e na devátém patře nastoupil s Kovandou na plató a na třináctém patře z něho vyskočil.

Konec