Příběh podivného ivota - Zdeněk Třeňák

Seděli na nádraí vedle sebe. Jeden z nich cítil strach. Ten druhý měl vztek na vechno kolem.

Jene to u byl jaksi jeho program. Zíral před sebe a myslel na spoustu věci… Několik párů koleji, které se tu rozčeří, aby se na obou koncích nádraí opět spojily do dvojice čar, ubíhajících kamsi do světa. A právě to je na nich fascinující.

Dostane se po nich odtud kam chce. Z venkovského městečka uprostřed Evropy a na břehy oceánu. A nádraí je místo, kde si to uvědomí.

Bratři Rudolf a těpán si ovem nemohou sednout do vagónu první třídy, objednat si kávu a koňak a dívat se z okna a ujídět do dálav. Zatím jetě ne. Ale…

těpán Balák se narodil v záři 1949 a Rudolf Balák o 14 měsíců později, v listopadu 1950. Sotva začali rozum brát, u se o nich vědělo, e jsou to kvítka.

Být chytrý, nenechat svět, to velké, krásné dobrodruství, aby člověku proklouzlo mezi prsty!

Rudolf zvedl hlavu ke stěně nástupitě. Kulatý ciferník a na něm ručičky ukazují 13.35.

Jetě půl hodinky a jdeme na to,” řekne naprosto zbytečně, protoe je to oběma jasné.

těpán jenom přikývne. Za půl hodiny udělají první krok na cestě, ze které není návratu. Kdyby vak měl v tu chvíli říci třeba jen ano, asi by ho to slovo udusilo. Rudolf to samozřejmě tuí.

Jse fakt takovej srab, těpo? Jestli se mi teďko poloí…!”

těpán se zhluboka nadechl, krátce podíval na bratra a zase očima uhnul. Neboj, zasípal. Přece jsem řek, e ti pomůu, ale…”

Pomůu .. pomůu … na to ti kalu! Myslí, e bych to nedokázal sám? Jednou jsi se rozhod, jde se mnou a hotovo!”

No Jo. Zná mě. U sem takovej. Prostě … 

Maminčin mazlíček. Nebuď blbec! Tady ti penice nikdy nepokvete. Se mnou se neztratí!” Rudolf přemlouvá u po několikáté bratra, protoe ho k uskutečnění svého plánu přece jenom nutně potřebuje.

Před časem Rudolf pracoval na zdejím nádraí jako posunovač. Od určité chvíle se tohle malé nádraíčko stalo důleitou součástí první akce jeho velkého plánu. Dostat se do světa, do něho, jak byl přesvědčen, svými schopnostmi patří. Do světa, který je velkým dobrodrustvím. Do světa, kde obratem ruky můe vydělat miliony,kde chytrým je dovoleno vechno,kde

.

5

Rudolf se o to pokusil u dvakrát. A dvakrát neuspěl.

Ale tentokrát to musí vyjít. Chce to ale formát, ádnou abařinu.

Nádraní hodiny se staromodnimi ručičkami a číslicemi ukazují dvě.

PŘES KOLEJE SLUEBNÍM vchodem z postranní části nádraní budovy se začali trousit posunovači a traoví dělnici.

Někteří z nich si na Rudolfa jetě pamatují. Kývnou na pozdrav prohodí pár slov. Rudolf je spokojen. Dosud ho povaují za přísluníka modré armády.Oba se zvednou a za malou skupinkou dělníků zamíří do budovy. Není na tom nic nápadného.Kadý by je povaoval za zaměstnance,kteří jdou do aten. Tady se vystřídá lidí.Navíc se jim podařilo zvolit správný okamik.Za nimi nikdo,skupinka před nimi zmizela v prvním patře. Bez problémů vystoupili o patro vy a nezamčenými dveřmi vnikli do půdního prostoru.

Okamitě se schovali za hromadou haraburdí. Rudolf si radostně mnul ruce…Přesně jak jsem říkal. I nářadí tady máme. Teď u jenom počkat, a vypadnou ze aten.

Plán to byl jednoduchý u proto, e nikdo nemohl předpokládat, e by se něco takového vůbec mohlo stát.

Těsně po třetí hodině, kdy u byl v zaměstnanecké a ubytovací části budovy dosti dlouho klid, nali v rohu skladitě polámané krumpáče a lopaty. Za půl hodiny zela v podlaze půdy díra, vedoucí přímo nad skříň, do rohu místnosti pod nimi, kde byly uloeny zbraně jednotky Lidové milice.

Klika, e jsme se trefili , oddechl si Rudolf. ,,Počká tady. Já ti to podám a potom mě rychle vytáhne!”

Za dalí půlhodinku odcházeli klidným krokem ze dveří zaměstnanecké budovy, jako by se vraceli domů po skončené ichtě. V kapse, kromě jízdenky, kterou koupili u předtím, měl kadý z nich ostře nabitou pistoli. těpán ve sportovní tace nesl jetě samopal a dalí pistoli navíc. Rudolf v načervenalém kufříku dva samopaly a několik zásobníků střeliva.

Za malou chvíli ve stanici zastavil vlak na Prahu. Nastoupili a s ulehčením sledovali, jak výpravčí dává znamení na odjezd.

Vlak se konečně rozjel a mrtvolně bledý těpán, sedící v rohu kupé u okénka, zavřel s ulehčením oči.

,,Jse frajer, brácho, uslyel Rudolfa, sedícího naproti němu. Já věděl, e to zmáknem …

spolu.

6

Usmál se, ale byla to spí křečovitá grimasa.

Sakra, to je to mastný,uslyel opět bratrův hlas a otevřel oči. Ruda právě vytáhl ruku z náprsní kapsy saka. Měl ji celou upiněnou od vazelíny a dvěma prsty za roh obalu drel občanský průkaz.

Těbůh, vyjekl těpán a také zajel rukou do náprsní kapsy. Dopadl stejně jako Rudolf. Dlaň měl zamatěnou načervenalým tukem.

To je teda hlína … smál se Rudolf. Hoď ho radi do tý taky.”

Tam u máme ..

Do tý postranní kapsy.”

těpán otevřel taku a před očima se mu zjevil samopal a pistole. Znovu ho zachvátil strach.

Rudo já nevím, ale ..

Rudolf ho mlčky pozoroval, a potom řekl;

Kdepak, bráko. Teď u nemůeme zpátky. A to tam praskne, hned si fůra lidí vzpomene, e nás tam viděli, ví?! Nám u zbývá jen jedno - bič a pryč! A hodně rychle. Na maminku zapomeň. Domů nesmíme, poněvad doma by nás nejspí lízli. Buďto hop nebo trop!”

Prosím tě … co si..koktal těpán.

Nic, nic já jen… pokračoval Rudolf a významně odděloval slovo od slova, aby sis uvědomil, e z týhle cesty, bráko, u není návratu.”

Do Prahy dojeli těsně před osmnáctou hodinou a oběma u kručelo v aludku.

Jde se do dvojky,” rozhodl Rudolf. Tam nebudeme tak nápadný. Ale napřed si na záchodě umejem ruce.”

A kde budeme spát?” příhodně se zeptal těpán.

Neboj, do půlnoci vydríme u piva a potom někam zalezem. Pro tu jednu noc se snad nerozsype.”

No … já jen aby nás nelízli. Kdyby na nás náhodou chtěli občanky, tak …”

To je fakt. Vidí, jak ti to u myslí. Musíme se uklidit někam stranou, protoe do hotelu s těma občankama taky nemůeme. Kadou chvíli u by mohla na nás přijít hláka.”

Na záchodku se důkladně umyli, přičísli vlasy a potom usedli do nádraní restaurace druhé třídy k vydatné večeři. K ní si dali kadý dvě piva. Ruda, který drel bank, řádně zaplatil a o půl dvanácté odeli. Nebo noc na nádraí není právě bezpečná pro dva mue, kteří nosí uloupené pistole a samopaly v takách.

7

Ovem ani na ulici to není o mnoho jistějí.

Chce to pořád jít poučoval Rudolf. Aby to vypadalo e jako řádný občan pospíchám domů.

Prostě, e se neflákáme. Střlhnem to přes Ovocňák na Starý Město a v těch uzkých uličkách a si nás někdo hledá. Tam se esenbáci neukáou. protoe větinou jezděj v noci autama a tam dobře nemůou. Zalezem někam do průjezdu a hotovo.”

Za chvíli se za nimi uličky Starého Města na celou noc zavřely.

xxxx

V 15.00 hodin, tak jako kadý jiný den, vyel inenýr Jiří Kolář z brány Výzkumného ústavu na Jenerálce a zamířil k parkoviti osobních automobilů, kde u u červeného embéčka čekala jeho manelka.

Dělá do půl třetí,” řekla a významně se podívala na hodinky.

Chce říct, e tady stojí celou půlhodinu?”

Ne, protoe vím, e vdycky přetáhne.” Usmál se a odemkl vůz.

Byl to takový jejich vitý pozdrav. Něco namísto, líbám tě, miláčku.

Nasedli do vozu a zamířili na Horoměřice, k domovu.

Inenýr Kolář se soustředil na řízení. Byl zvyklý dělat vechno velice precizně a tvrdil, e eliminovat dopravní nehodu v podstatě znamená předpokládat, e ostatní řidiči jsou spolek nezodpovědných individuí.

Za zatáčkou spatřil tabuli s nápisem Středočeský kraj a hned za ní…

Podívej, co to tam ten člověk vyvádí!”, polekaně vykřikla ena a instinktivně se opřela oběma rukama o palubní desku.

Přibrzdil, nebo to viděl mnohem dřív ne ona, kousek od okraje silnice podivně poskakoval s rukama za zády mu, zvedal nohu napříč silnice a zřejmě je nutil, aby zastavili. Nic jiného se také nedalo dělat, pokud nechtěli riskovat, jinak jim padne pod kola, nebo e těsně před zatáčkou vjedou do protisměru. Inenýr Kolář dojel krokem k okraji silnice a zastavil.

Prosím tě, nevystupuj… kdo ví, co je to zač strachovala se ena.

8

Stáhl opatrně okénko.

Ale jetě ne stačil cokoliv říci, mu přiběhl k vozu, otočil se k nim zády, aby viděli jeho svázané ruce a vychrlil zajíkavým hlasem: Prosím vás, rychle na Bezpečnost. Byl jsem přepaden … jsem taxikář.. vzali mi auto a odjeli…

Ruce svázané za zády a uzel černé silonové punčochy, trčící mui pod bradou dost jasně svědčily o tom, e nejde o legraci.

Tak rychle, nastupte,” souhlasil inenýr Kolář. Otevřel mui zadní dveře, na postranní cestě otočil vůz a ujíděl zpět do Prahy.

Na odděleni Veřejné bezpečnosti způsobil příjezd manelů Kolářových se spoutaným pasaérem mení rozruch.

Tak okamik … přeruil dozorčí důstojník vykřikujícího Tomáe Petu, sotva si ujasnil, e ač spoután, nepřepadl manele Kolářovy, ale naopak je přepadeným taxíkářem.

Zanedlouho u drnčely telefony na stole náčelníka oddělení, v kancelářích členů výjezdové skupiny i u dozorčího důstojníka Městské správy.

Vy tady chvilku počkejte,” poádal dozorčí manele Kolářovy a otočil se k Petovi, a vy pojďte se mnou!”

V kanceláři náčelníka u čekali přísluníci výjezdové skupiny.

Posaďte se, pane Peta,” vybídl taxíkáře náčelník major Zítek a krátce pohlédl na jeho spoutané ruce. Pevné, ale amatérské,” konstatoval. Rozvate mu to, soudruhu poručíku!”

Stalo se, major si sedl za stůl a před sebe přitáhl blok.

Tak … a teď krátce a jasně fakta, abychom mohli vyjet, rozumíte, pane Peta. Kdy se to stalo, kde, jaký jste měl vůz, číslo, jak vypadali pachatelé … tak prosím!”

Mohlo být tak čtvrt na tři, moná o pár minut víc,” vteřinku zauvaoval taxíkář, protoe ve třičtvrtě na dvě jsem s nimi vyjel od Karlových lázní. Tam si mě najali. No a … dolo k tomu za Jenerálkou, za levotočivou zatáčkou, jak je místní značka Středočeský kraj.

Asi sto padesát metrů po té polní cestě doprava začíná borovicový hájek. Tam mě tedy u

spoutali, e. No a vůz … mám pastelově zelenou Dacii 1300, státní poznávací značku ABZ

38 00.”

Dobře… máte to?” obrátil se major Zítek na členy výjezdové skupiny. A teď, pane Peta, pachatelé. Jak vypadali … eventuálně co říkali… myslím něco, co by naznačovalo jejich dalí úmysly..

Byli dva … mohli být tak stejně staří, tak dvacet pět… třicet let, a padlo tam slovo brácho.

9

To si pamatuju přesně. Měli velké pistole, kadý jednu a ten co seděl vzadu mně potom, kdy jsme vystoupili z auta, ukazoval zásobník do samopalu a říkal, e mají taky samopaly a e má vystřílenou dvojku, tak abych nedělal blbosti nebo to do mne nasype. Tak to doslova říkal.” Jak byli oblečeni?”

Měli takový jako látkový bundy, nebo tříčtvrteční kabáty, jak se to teď nosí. Ten vpředu hnědou a ten vzadu jako do modra. Kalhoty,no, obyčejné, snad edivé, nevím přesně, ale rozhodně taková nevýrazni barva to byla. Jo… a jetě říkali, abych se nebál, e nejsou ádní zloději, e na mně nechtějí ádné peníze a e jde o nějakou politickou věc. e se musejí dostat na umavu.

Nějaké zvlátní znamení, myslím, jestli nebyli něčím nápadní, na obličeji, na rukou . . v oblečení nebo při řeči?” snail se získat jetě dalí údaje náčelník.

Ne. Ničeho jsem si neviml,”

Náčelník se rozhlédl po ostatních přítomných, jestli někdo z nich nemá dalí otázku. Nikdo se nehlásil.

Tak to prozatím stačí, pane Peta. Počkáte chvilku v kanceláři dozorčího. Teď to nejdřív dáme trochu do pohybu a pak sepíeme podrobnějí protokol, ano?”

xxxx

Soudruzi, jdeme na to,” řekl náčelník, sotva se za taxíkářem zavřely dveře. Mám dojem, e to bude pěkná jízda. Take vyuijte sluebního telefonu a zavolejte včas domů, e přijdete později. Teď váně. Nadporučík Souček, velitel výjezdové skupiny. Zajistit místo činu příjezd na místo a výsledek okamitě hlásit vysílačkou. Nadstrámistr Hnátek , sluba na ústředně u vysílačky, vechno mi okamitě hlásit sem. Poručík Jeřábek… dálnopis. V prvé řadě dozorčímu na město a vem oddělením v Praze popis vozu, pachatelů a základní údaje, včetně upozornění na to, e jsou ozbrojeni pistolemi. Pravděpodobný směr útěku … údajně umava, blíe neurčeno. Ale moc tomu nevěřím. Proč by mu to povídali? Spí si myslím, e nás chtějí odvést od jiného směru.”

A nebo počítají s tím, e si právě tohle řekneme,” připomněl nadporučík Souček.

10

,,l s tím musíme počítat,” přisvědčil náčelník. V kadém případě je nutné zajistit kontrolu výpadovek a tras nejen na umavu, ale do vech hraničních směrů. To zařídí město.

V dálnopise, zvlá vyznačte čas, kdy k přepadení dolo - kvůli orientaci. A ne to odelete, přineste mi to přečíst! Tak … udělal náčelník pomlku a znovu přelétl pohledem vechny přítomné, nikdo nic? Končím. Jo a hlídkám … ádné houkání. Jen v případě dotyku s ukradeným vozem s pachateli při pronásledování, jasné?!”

xxxx

těpán by nevěřil, jak to bylo vechno jednoduché. Stačil perfektně promylený plán, trochu odvahy a těstí a vechno lo jako na drátku. Po prvních pocitech strachu přilo uklidněni.

Najednou je spokojen sám se sebou, sebevědomý a přesvědčený, e není nic, co by s bratrem nedokázali. Jetě jednou se ohlédli směrem, kde nechali v mlází leet upoutaného a bezmocného taxíkáře. Spokojeně se na sebe usmáli a nasedli do Dacie. těpán za volant, Rudolf vedle něho.

Moment…zarazil Rudolf bratra, kdy u chtěl startovat. ,,Teď půjde do tuhého. Ty si nech jenom pistoli. Samopal by ti překáel. Ale já se pojistím . . O t o č i l se, otevřel kufřík na zadním sedadle, vzal jeden ze dvou samopalů a vystoupil z vozu Svlékl tmavěmodrý tříčtvrteční kabát, pověsil si samopal na řemen přes rameno a znovu se oblékl.

Tak konstatoval spokojeně, kdy vyzkouel, jak rychle můe samopal pouit, a teď můeme jet.”

těpán nastartoval, na malé planince otočil vůz a vyjel na silnici směrem k Jenerálce a zpátky do Prahy.

A ádné divočiny, a nás někde nestavěj, rozumí!” připomněl Rudolf. Máme dost času. Je přesně … podíval se na hodinky, čtrnáct padesát. Bratislava startuje akorát za hodinu, take to máme vypočítaný. Jeď předpisově. ádnej dopravní přestupek nemůem potřebovat…

Jasně. Neboj se. Jsem nějakej řidič, ne?! odpověděl sebevědomě těpán, ale po chvilce, kdy si vzpomněl na svázaného taxíkáře, pocítil nervózní chvění. Rozhodně by se mu lépe drel volant náklaďáku kladenského Kabla. Ne, e by k němu nějak zvlá přilnul nebo e by se povaoval za vzorného pracovníka.

11

Občas se mu podařilo přijít pozdě na směnu, ale konec konců nic mu nechybělo. A teď se nechal namočit do tak riskantní záleitosti. Moná kvůli rozvedené manelce a snad i proto, e mu na závodní radě pořád přadhazovali ty opoděné směny, e nebral tolik jako ostatní řdiči. Brácha ten byl vdycky due podnikavá. To se nedá popřít, třeba e je o rok mladí, vdycky musel mít první i poslední slovo. On, těpán, se vak raději drel zpátky, snad to bylo tím, e nemá tolik odvahy. Ze začátku, kdy poprvé zpozdil směnu, se dokonce bál vůbec jít do práce. A pak si zvykl i na lajdačení.

Ruda měl asi pravdu. Konečně, jako vdycky. Kdy jednou vykročí. ..

Před výjezdem na Leninovu třídu dal těpán automaticky přednost vozidlům zleva, na hlavní silnici. Ne proto, e na rohu stál hlídkující přísluník, ale jako řidič z povolání měl základní pravidla vitá. Přesto ale, kdy se mu podařilo zařadit a vyjet Leninovou vzhůru k Ruzyni, hlasitě si oddechl. Brácha to samozřejmě zpozoroval.

Neblbni a klid … jse teď přece taxíkář, ne?! Na střee má napsáno TEMPO-TAXI.”

No jo, vlastně . . s n a  i l se těpán o úsměv, ale moc se mu nevydařil. Co kdy ten taxíkář..

Kdepak, je sichrově spoutanej. A i kdyby… jedem přece úplné jinam. Na umavu.” Rudolf se zasmál, jakoby řekl povedený vtip.

Nedá se nic dělat, brácha má filipa. Je to formát… přiznával v duchu těpán.

A pak …” pokračoval Rudolf, nejsme sami. Významně poklepal na samopal pod kabátem a dodal: Klidně to do kadýho nasypu. Tentokrát u se chytit nedám.”

To těpánovi vzalo trochu dech. I on cítil v kapse tíhu ostře nabité pistole, ale zda by ji dokázal proti někomu pouít, to nevěděl. Zkuenost s taxíkářem ho nejprve vystraila. Kdyby Ruda tuil, jak mu bylo patně od aludku, kdy na toho člověka mířil a jak se v duchu modlil, aby je poslechl! Pravda, kdy potom stál nad spoutaným taxíkářem, cítil se jako vítěz v ringu. Ale to byl jen okamik, dokud viděl, e taxíkář se boji a je ochoten udělat vechno, jen aby nestříleli. Ale potom, jakmile jim ten člověk zmizel z očí…

Cítí to i teď, kdy se blíí letitě a s ním i těpánova dalí nebezpečná úloha.

Tak jasný, jo… slyí vedle sebe bratrův hlas, ale neodvauje se k němu otočit hlavu.

12

Zajeď a na konec parkovitě, proti těm zeleným vratům.”

Poslechl a zastavil tak, aby se potom, a přijde ta chvíle, bez problému dostal rovnou ke vjezdu na plochu. Cítil, e má zpocené ruce. Těce dýchal.

Klid … klid . . s l y  í vedle sebe Rudolfa. Teď jsou tři a pět minut. Máme dvacet minut času.

Vidí mainu? Támhle stojí!” těpán pohlédl na stojánku s letadlem. Mám to vechno přesně naplánovaný a vypočítaný. Teď přijde posádka…zírej. Jasný….odmlčel se Rudolf a pozoroval tři mue a dvě eny, jak vystupují po schůdcích.

No… to bysme m ě l i . . ř e k l spokojeně Rudolf, kdy posádka zmizela v letadle. A teď dávej bacha! Za chvíli přivede pozemní letuka cestující a a nastoupí ten poslední, jdeme na to.

Přirazí těsně ke klandru a jak se objeví stránej, tak na něj zařvu, prosím vás rychle, vzal jsem si taxíka, mekám Bratislavu! On buď ten klandr zvedne, nebo nám přijde vysvětlovat, e nemůe. V tom momentě mu strčím pistoli pod nos. Buďto se lekne a pustí nás dál, nebo bleskově vylítnu, křísnu ho, zvednu klandr a fofrem dorazíme ke schodům letadla. Necháme běet motor, vypadneme s pistolema v rukách a hned dovnitř. Přirazím dveře, ty u nich zůstane s pistolí v ruce a nikoho k nim nepustí. Já vlítnu do pilotní kabiny a poradím si s posádkou.” Plácl těpána dlaní do kolena. Bráko … za dvě hodiny jsme v Mnichově. A potom ..

těpán se stále křečovitě drel volantu a zíral na stojící letadlo. Poslouchal pozorně, alespoň se snail, ale hlavu měl prázdnou, nevnímal vůbec nic. Snad jen to, e bude stát v kabině letadla u dveří s pistolí v ruce Ty..brácho, a nelo by to udělat teď hned? Ví …

dokavaď tam nejsou lidi. Kdyby náhodou některej z nich … já nevím …

Jse váné blbej, brácho! V tom je toti ten fór. Dokavaď tam nejsou lidi, tak se můe ledacos semlít. Ale jakmile má pilot plnou palubu, neudělá nic, co by cestující ohrozilo. To je pro nás to nejdůleitějí,” argumentoval Rudolf, ale viděl, e ho těpán sotva vnímá.

Hele..pokračoval, kdy pilotům zařvu do uí, e máme na palubě plastickou bombu a začneme střílet, budou poslouchat jako hodinky. To u nech na mně. Hleď si auta, jo?!”

těpána to vůbec neuklidnilo. Jasně cítil, e to nedokáe. Po celém těle se mu začala rozlévat malátnost.

13

Rudo, podívejl” zasípal a ukázal k bráně. Ty jsi říkal, e tam bude jeden stránej. A zatím .

Rudolf u to viděl také. U závory ve vjezdu na letitě stál jeden starí a spolu s nim dalí statný mladý mu ve strání uniformě, který vůbec nevypadal na to, e by se při první výstraze zalekl

,,A oba mají pistole ” hltal těpán.

To vidím taky utrhl se na bratra Rudolf. Třeba se tam jen tak zastavil a zase zmizí. Asi je to kontrola.  A co kdy ne?”

Co kdy né sykl vztekle Rudolf. ,,Tak je sloím voba! Ale těpán u docela propadl strachu.

Ty jsi se zbláznil. Střílet hned u vrat, to je přece volovina. Dy u letadla stojí taky jeden. Ne tam dorazíme, tak to do nás naije. Chceme se dostat ven a ne se nechat zastřelit. To by bylo vecko úplně v trapu. Copak to

.

Dr hubu, poseroutkol” zařval Rudolf a umlčel vodopád těpánových obav. Ale nevěděl, jak dál. Nedokázal zabránit tomu, aby bratrovy pochybnosti nepřeskočily také na něho. Naklonil obličej a těsně ke sklu.

Do letadla začali nastupovat první cestující a za okamik měl těpán nastartovat. Seděl skloněný nad volantem a nespoutěl z nich oči. Had postav se zvolna sunul vzhůru. Jeho konec se objevil na prvních schůdcích.

Startuj!” Rudo … ty dva chlapy… Povídám startuj!”

Jse cvok … zastřelit dva chlapy . . z m o h l se těpán na protest, ale přece jenom otočil klíčkem. Motor zaječel, jak těpán nervózní a ztěklou nohou selápl plyn.

Přerazíme ten klandr, rozhodl Rudolf. Jeď! Nepřerazíme. Je to elezný. Rozbijem si hubu.

Do pytle… já mám bráchu, zařval vztekle Rudolf. Pohlédl k letadlu. Já tě snad, ty pitomče, zastřelím … podívej, je to v hajzlu! Vichni jsou v letadle a u zavíraj dveře..

Vchod do letadla v tu chvíli zaklapl, na ploinu u schůdků se postavil mu v modré kombinéze a v přítím okamiku se schody daly do pohybu k okraji plochy.

Prosím tě…jeď odtud, nebo …!zasyčel Rudolf a schoval pistoli do kapsy.

Jeď u, slyí! Vdy to můeme zkusit zítra. Třeba tady bude ten hlídač sám,” pokouel se těpán o jakousi útěchu a nesmírně se mu ulevilo.

14

Rudolf neodpověděl. Vztek mu svíral hrdlo, jako by ho někdo krtil.

,,Tak přidej! A jsme pryč!” poručil u trochu klidnějím hlasem, zavřel oči a plnou vahou se opřel do sedadla. Teď musíme znovu za tím pitomým taxíkářem … uvaoval nahlas.

Musíme ho někam uklidit…nebo s ním něco udělat, aby to do zejtřka neprasklo. Nemám chu zase zejtra shánět nový auto. Nehledě k tomu, e on by stejně kecal… kdybysme ho pustili.”

těpán raději mlčel. Byl rád, e pro tuto chvíli je po nebezpečí a do zítřka je daleko. Třeba Ruda přijde na něco jiného, nebo … prostě zítra. A zítra.

Přidal plyn, jetě jednou se skoro vděčně podíval po těch dvou u závory, vyjel z parkovitě a zamířil ku Praze. Za Červeným vrchem odbočil doleva na Jenerálku, zpomalil a zvolna dojel serpentinami k místní značce Středočeský kraj.

Celou dobu mezi bratry nepadlo jediné slovo. Kadý myslel na své. těpán tak intenzívně, e přehlédl polní cestu, vedoucí k borovicovému hájku a musel kousek couvat.

Konečně sjel ze silnice.

Zastav hned tady a otoč to! přikázal Rudolf na kraji paloučku. Já si to s ním dojdu vyřídit sám.

Rudolf vystoupil a jetě se naklonil do dveří. A motor nezhasínej, a můeme hned vyrazit, kdyby něco, jasný?!

Snad ho nechce . . o z v a l se s úzkostí v hlase těpán.

Dr hubu, srabe, a dělej, co jsem ti řek! utrhl se na něj bratr a třískl dveřmi.

těpána znovu přepadla vnitřní slabost a hrůza. Brácha jde vradit! Zůstal bezmocně sedět ve voze a hleděl za Rudolfem, klusajícím k borovému hájku. Teprve po chvíli se vzpamatoval natolik, e byl schopen na malém paloučku otočit vůz a najet znovu na cestu směrem k silnici.

Motor při volnoběhu tie hučel a minuty nekonečně pomalu ubíhaly. těpán si znovu uvědomoval, e od této chvíle bude spolupachatelem vrady. Vystoupil z auta.

v tu chvíli ho napadla nelogická mylenka. Nechá tu Rudolfa a uteče. Udělal pár rychlých kroků k silnici, ale vtom se Rudolf objevil na kraji mezi stromy a zuřivě mával rukama.

Já ho nemůu najít…” křičel. Asi zdrhnul…!”

těpánovi se podlomily nohy. V tu chvíli se na vrcholku serpentin vynořil hlídkový vůz Veřejné bezpečnosti.

17

Spatřili ho oba současně, ale ne těpán stačil cokoliv udělat, Rudolf bleskově zhodnotil situaci a zvolal: Ujeď!

těpán snad ani neviděl, co dělá. Uslyel Rudův hlas, v přítím okamiku u s e děl ve voze a na plný plyn vyrazil k silnici, zatímco Rudolf zmizel mezi stromy lesíka.

Řidič hlídkového vozu musel projet jetě jednu zatáčku, ne se před nim objevila značka a za ní odbočka k lesíku. Ani on, ani velitel skupiny nadporučík Souček nestačili odhadnout, odkud proti nim vyrazila zelená Dacie. A navíc nikdo z nich nemohl tuit, e se s pachatelem a s ukradeným vozem střetnou na místě přepadení jetě hodinu a půl po činu.

e jde o hledaný vůz zjistili teprve v okamiku, kdy se s ním míjeli. Motor Dacie, vytáčený do nejvyích obrátek třetího stupně, jen hvízdal.

To je on… vykřikli v hlídkovém voze vichni současně a otočili za Dacií hlavy.

Pochopitelně to neulo ani těpánovi. Poznali ho … je zle!

V tu chvíli selápl plyn a na podlahu.

Otočit a za ním, přikázal nadporučík Souček, zapnul vysílačku a podával zprávu o neočekávané události na odděleni.

těpán za volantem horečně uvaoval. Teď vedle sebe nemá Rudolfa, bez něho se nikdy neodváil nic udělat. Nyní najednou musí. Uvědomil si, e jde o vechno. Strach o vlastní kůi ho donutil chladně uvaovat, je jasné, e o jeho autě u za pár minut budou vědět vechny hlídky SNB v Praze. Dole v ulicích nemá anci na únik… musí setřást nejdřív ty za sebou, ne se stačí obrátit a přilepit mu na paty. Prudce odbočil z hlavni silnice doleva a podle řidičského orientačního instinktu se snail zamířit mimo město. Pronásledovatelé určitě pojedou dál ku Praze. Po chvíli zjistil, e se mu lest podařila. Zanedlouho uháněl zpět na Horoměřice.

Napadlo jej zajet zpátky pro Rudolfa, ale okamitě mylenku zavrhl. Ruda v lesíku určitě nečekal a je u kdoví kde. Přidal znovu plyn, proletěl zahrádkářskou kolonii, za okamik i obcí Horoméřice a zamířil na Suchdol. Teď u se cítil bezpečněji a znovu začal uvaovat, dokud bude sedět v tomhle taxíkářském autě, dotud je nebezpečí, e ho kdekdo pozná.

Kdy před sebou spatřil blok koleji Vysoké koly zemědělské, bleskové se rozhodl.

V plné jízdě odbočil na parkovitě, zastavil a rychle vystoupil. Ze zvyku při tom vytáhl klíčky ze zapalováni. Stál u zabouchnutých dveří a civěl na svazek klíčků, jakoby kdovíjak záleelo na tom, co s nimi udělá.

18

Nakonec se sehnul, zastrčil je do podběhu předního blatníku, rozhlédl se a rychlým krokem zamířil do budovy kolejí. Uvědomoval si, e vekerá jeho dalí činnost musí být naprosto nenápadná. Proto chvíli postál mezi dveřmi vchodu, jako kdy na někoho čeká a pozorně sledoval prostor před budovou.

Po několika minutách, kdy zjistil, e je vude klid, vyel jakoby z budovy a zamířil na stanici autobusu.

xxxx

Náčelník oddělení major Zítek si musel přepsanou rádiovou zprávu velitele výjezdové skupiny přečíst dvakrát. Ale ani potom se mu nechtělo uvěřit.

To snad není moné. Nespletl se?” zvedl hlavu k radistovi. Zeptejte se jich …

Také mně to bylo divné a ptal jsem se … tvrdí, e to určitě byl ten ukradený vůz a dokonce se domnívají, e vyrazil z místa činu. Prý se kolem nich přehnal plným plynem směrem na Leninovu třídu. Ne otočili a do toho kopečka dostali trochu rychlost, tak jim zmizel z dohledu. Ovem mají dojem, e ve voze byl jenom jeden mu.”

Co by tam dělali víc ne půldruhé hodiny po činu?” uvaoval nahlas major Zítek. To je přece naprosto nelogické, i kdy s tou umavou … buďto jim něco nevylo anebo dospěli k názoru, e udělali chybu s tím taxíkářem, e by mohl mluvit… a v tom případě si můe gratulovat, e se odtamtud dostal se zdravou kůí. Dobře… okamitě vem hlídkám: Uzavřít oblast Dejvic a provést důkladnou pátrací akci v bočních ulicích, na parkovitích a odstavných plochách. Hlaste to Městské správě k opatření na ostatních obvodech a na vech výpadovkách z Prahy. Moná, e se pokusí projet. A výjezdovka ihned zpátky na místo činu. Jestli tam ten druhý zůstal… oznamte jim, e tam posílám psovoda. Můete jít!”

Nadstrámistr Hnátek jetě nezavřel dveře a major Zítek u vytáčel číslo nadřízeného útvaru, aby si vyádal okamité vysláni psovoda.

19

V těch několika překotně letících vteřinách vechno viselo na vlásku. Sotva se Rudolf stačil skrýt v mlází na okraji lesíka, hlídkový vůz se skřípěním brzd dorazil k lesní cestě a jetě stále velkou rychlosti na ni odbočil, řidič bravurním obloukem vyrovnal sklon a zajel na palouček.

Rudolf u drel pistoli přlpravenou ke střelbě. Z kapsy vytáhl plný zásobník do samopalu, který měl stále jetě zavěen na rameni pod kabátem. Čekal u jen na to, a někdo vystoupí z vozu.

Byl přesvědčen, e ho viděli a jdou po něm. Tentokrát ale neprodá kůi lacino. Nedostanou ho, i kdyby.,.

Ale hlídkový vůz na trávě smykem zastavil téměř do protisměru, ihned vyjel zpátky na silnici, motor zařval, jak do kopce nabíral obrátky a vůz se vyřítil zpátky do serpentin.

Teprve teď Rudolfovi dolo, e poznali ukradené auto a jedou za těpánem. Oddechl si a dokonce se trochu usmál. Byla to klika, e do Dacie taky nevlezl. Aspoň mu zbývá ance.

Ale jinak je původní plán asi v trapu. Teď u pojedou kadý na vlastní pěst.

Jestli těpána chytí a i kdy ne, chce to jediné, rychle zmizet. Sami se u domysli, pokud to neshodl těpán, e on zůstal tady v lesíku. Rychle zmizet. Ale kam? Někam … krucifix …

doklady. Zůstaly v tace v autě. Jestli těpána dostali, nebo dostanou…jene, i kdyby tam ty doklady nebyly, jakmile se brácha nechá chytit, stejně se vechno provalí.

To znamená co nejrychleji zmizet někam, kde ho nebudou hledat, kde by to nemohl těpán shodit…

Modřany! Jasně, čokoládovny. Pepík s náklaďákem a pryč…jen pryč. Není to sice jetě tak dlouho, co tam dělal, ale bude-li přát těstí, znamená to anci.

Teď u neváhal. Rychlým během se dostal k silnici, přes ni mezi pár roztrouených domků na druhé straně a za nimi zamířil řídkým lesíkem na Vokovice. Tam u si můe sednout na autobus.

V takové situaci je čas velice relativní míra. Rudolfovi to připadalo jako chvilka, ne se dostal do Vokovic na otáčku stopětatřicítky proti nádraí Veleslavín, ale hodinky u ukazovaly skoro pět hodin. Pod zataenou říjnovou oblohou začínalo docela přijatelné ero. To se mu, pochopitelně, můe jenom hodit.

Na stanici stál autobus s otevřenými dveřmi, ale Rudolf Balák hned nenastoupil. Zael pod přístřeek, sedl si na lavičku a přitom si pozorně prohlíel cestující ve voze i lidi kolem stanice.

20

Nic podezřelého nezjistil. A tak v okamiku, kdy řidič otočil hlavu k přístřeku, aby se přesvědčil, zda jetě někdo čeká a mezi dveřmi zazněl bzučák, Rudolf vyskočil, v poslední chvíli nastoupil a autobus se dal do pohybu.

Jetě jednou se ohlédl, jakoby se chtěl přesvědčit, e za nimi nikdo nejede a potom si zhluboka oddechl. Nejhorí má za sebou.

Ze Sokolovské jetě pětkou k Národnímu a odtamtud je u do Modřan jenom skok.

V protisměru, v druhé polovině iroké Leninovy třídy se přehnal hlídkový vůz VB.

Rudolf myslel na bratra. Určitě ho dostanou, bábovku.

xxxx

První úspěch se dostavil u za hodinu po zahájení pátrací akce. Krátce po páté hodině zazvonil na stole majora Zítka telefon a po přepojení se ve sluchátku ozval poručík Svěrčina ze Suchdola: ,,Hlásím, soudruhu náčelníku, e hledaný vůz, Dacie 1300 státní poznávací značky ABZ 38 00, stojí na parkoviti Vysoké koly zemědělské v Suchdole.”

V první chvíli to majora překvapilo. Samozřejmě, počítal s tím, e auto nechají někde stát, ale e to bude takhle brzo? Proč potom toho taxíkáře přepadli?

Haló . . jste tam? ozvalo se ve sluchátku zcela nesluebně Samozřejmě. Dělali jste nějaká opatření?”

K vozu jsme se zatím nepřibliovali. Obsadili jsme vechny spojovací ulice. Provádíme pátrací akci v okolí a na stanicích autobusů po muích podle popisu. Myslel jsem si, e kdyby se některý z pachatelů vrátil k vozu a …

Správně, soudruhu poručíku,” přeruil Svěrčinův výklad major Zítek, protoe u byl jako na jehlách. Dokud tam nepřijedeme, pokračujte jako dosud a vůz zatím jenom hlídejte, jasné?”

Provedu … odpověděl poručík Svěrčina, ale poslední část slova u major Zítek stejně neslyel. Poloil sluchátko a okamitě stiskl tlačítko dispečinku.

Nadstrámistr Hnátek,” ozvalo se v reproduktoru.

Zítek … u něco hlásila výjezovka?”

21

Ano, právě jsem to převzal .. sedmnáct dvacet dva hodin . . Z í t e k rychle pohlédl na hodinky, bylo 17,24. Znovu se soustředil na Hnátkovo hláeni: ,,Stopy na místě činu odpovídají výpovědi přepadeného Pety … nařezané větve, udusaný terén. Pes zachytil pachovou stopu a el po ní a ke stanici autobusu městské hromadné dopravy číslo sto třicet pět, nádraí Veleslavín, ve směru na Prahu.

Sledovaný odjel zřejmě směrem do vnitřní Prahy. Kromě upotřebitelných otisků dvou párů bot zatím ádné dalí pouitelné stopy. Okamitě vyjeli po trase za autobusem pro případ, e by v něm jetě pachatele zastihli. To je vechno.

,,Dobře. Dejte vem hlídkám, e hledaný vůz Dacia atakdále byl nalezen v Suchdole na parkoviti Vysoké koly zemědělské. Pátrání po obou muích trvá s tím, e jeden odjel pravděpodobně do středu města linkou autobusu číslo sto pětatřicet. O pohybu druhého mue po oputění vozu v Suchdole zatím nevíme nic. ,,Provedu.

Náčelník stiskl dalí tlačítko dispečinku. Dozorčí.”

Zítek… Zavolejte sem odtahový vůz a jakmile přijede, dejte mi vědět.

Provedu,” odpověděl dozorčí.

Opustil auák… projelo majoru Zítkovi jako ozvěna znovu hlavou.

Co je v tom za fígl? Co mohou mít ti dva za lubem? V půl třetí přepadnou na Jenerálce taxíkáře a vezmou mu auto, dokonce pod hrozbou zbraněmi. Za hodinu a půl se tam jetě jeden z nich projídí, zatímco druhý zřejmě utíká pěky na autobus a nakonec jeden z nich zaparkuje v Suchdole … kdy u je prakticky z Prahy venku .. a uteče.

Pohádali se? Něco jim nevylo, nebo změnili plán a chtěli se pro toho taxíkáře vrátit…?

Proč? Snad proto, e v tom jede s nimi. Proč by se potom snail tak rychle to ohlásit? Vdy

riskoval, e ho chytnou a … nebo to tak měli domluveno? To by se tam ale přece nevraceli.

Museli přece počítat s tím, e se tam hned rozjedeme. Co v tom můe být?

Major Zítek natáhl ruku po deskách vznikajícího vyetřovacího spisu a znovu, snad u

popáté se dal do čtení taxíkářovy výpovědi.

Úřední záznam

Dneního dne v 15.50 hodin byl na zdejím OO-VB v Praze vyslechnut: 22

PETA Tomá, narozen 17.1.1943 v Praze, bytem v Praze 5, řidič Drustevní sluby Praha Tempotaxi, se sídlem v Praze 6, Bělohorská č. 108, který vypověděl: Dneního dne, asi ve 13.45 hodin na Smetanově nábřeí, poblí Karlových lázni mě stavěli dva mladí mui. Jeden z nich nesl středně velký načervenalý kufřík a druhý větí podlouhlou taku sportovního typu. Protoe jsem byl volný, tak jsem zastavil a oni si objednali jízdu do Horoměřic přes Jenerálku. Tak to vysloveně řekli a já jsem souhlasil. Kufr poloili na zadní sedadlo mého vozu, ten s takou si sedl vedle kufru vzadu a druhý vedle mne na přední sedadlo. Potom jsme jeli přes Klárov na Praný most a po Leninové třídě na Bořislavku, kde jsem kousek vý odbočil na Jenerálku a pokračoval po výpadové státní silnici na Horoméřice. Oba mladíci celou cestu mlčeli a já jsem se také o rozhovor nepokouel. A

kdy jsem projel serpentiny, které jsou krátce před výjezdem z území hlavního města Prahy, tak za místní značkou Středočeský kraj, okres Praha západ, ten vzadu najednou řekl, abych zastavil, e se mu udělalo nevolno. Rychle jsem zastavil a obrátil se dozadu, abych mu pomohl otevřít dveře, ale on na mne namířil pistoli a řekl, abych nedělal ádné hlouposti, odbočil doprava a pokračoval po polní cestě, jinak e budou muset střílet. Kdy jsem se otočil zpátky, viděl jsem, e na mne míří pistolí i ten, který seděl vedle mne.

Řekl jsem: Prosím vás, nestřílejte, já vám dobrovolně dám vechny peníze, jen mě nechte být.

Ten vzadu mě něčím ouchl do zad, asi tou pistolí a řekl: Nekecej a jeď! Sjel jsem tedy na tu cestu a pokračoval potom borovicovým hájkem asi sto padesát metrů. Tam mi ten vzadu přikázal zastavit. Znovu mi řekl, abych nedělal ádné blbosti, e má vystřílenou dvojku, ale e mi nic neudělají, kdy do deseti hodin nepůjdu na policii. Říkal, e jim nejde ani o moje peníze ani o mne, e nejsou ádní zloději, ale e jim jde o politickou věc a potřebují se rychle dostat na umavu. Jetě povídal, e se nemusím bát ani o vůz, protoe brácha… tak to řekl brácha je ofér a auto nechají v pořádku na umavě. Kde, to blíe neoznačili.

Ten, který seděl vedle mne si vzal klíčky od vozu a potom mě vyzvali, abych vystoupil. Oba dva vystoupili se mnou. Ten, který seděl vzadu … připadalo mi, e jaksi má hlavní slovo…

vzal ze zadního sedadla i tu taku, sáhl do ní a ukázal mi zásobník do samopalu. Při tom se na mne usmál a povídá… abys nemyslel, e jsme nějaký abaři.

23

Potom mi poručili, abych s nimi el do toho borového hájku. Já jsem měl hrozný strach a asi to na mně bylo vidět, protoe ten s takou zase řekl, abych se nebál, e mě jenom sváou, aby měli jistotu, e to hned neohlásím, el jsem s nimi, protoe mně nic jiného nezbývalo.

Kdy jsme uli lesíkem asi tak sto metrů … to nevím přesně, protoe to neumím teď odhadnout, tak mi poručili, abych zalehl do houti, které jsme právě míjeli a abych se nechal klidně svázat a nedělal potíe, protoe jinak by mě museli omráčit. Znovu jsem jim odpověděl, e se nebudu bránit. Přikázali mi, abych si lehl na břicho. To jsem udělal. Jeden stál nade mnou s připravenou pistolí a ten druhý vytáhl z taky nějaký provazy. Musel jsem dát ruce dozadu a nechat si je svázat. Potom, zatímco mi jeden svazoval nohy, druhý kousek dál nařezal z borovice větve a kdy jsem byl svázán, tak mě odtáhli jetě kousek dál do toho houtí, poloili mne na bok a naházeli na mne ty nařezané větve. Předtím jetě vytáhli z té taky takový malý froté ručník, roztrhli ho, jednu polovinu mi nacpali do úst a druhou polovinou mi to převázali. Nakonec vytáhli z taky černou dámskou silonovou punčochu a přivázali mi ji jetě přes ten ručník. Teprve potom odeli.

Nevím, jak dlouho jsem tam leel, ale asi dost dlouho, řekl bych tak dvacet minut, protoe jsem neslyel odjídět auto a bál jsem se, jestli tam někde nečekají, co budu dělat. A potom jsem si uvědomil, e mám tím ručníkem taky převázané ui taky jsem asi od auta dost daleko, take jsem ho nemusel slyet. Chvíli jsem se pokouel nějak vymotat, ale kdy to nelo, doválel jsem se ke stromu a snail jsem se po něm soukat vzhůru, a se mi podařilo jako kleknout. To bylo těstí, e jsem měl ruce svázané za zády, protoe jsem dosáhl na provaz na nohou. Tak se mi podařilo dostat nohy z pout, o strom jsem stáhl z obličeje tu punčochu a ručník, vyplivl jsem roubík a utíkal k silnici. Tam jsem za chvilku …

Nic, naprosto nic, co by vrhalo na taxíkáře Petu podezření, e tomu bylo jinak. Vechno naprosto věrohodné. A na to, e se ti dva chvilku chovali jako rutinovaní gangsteři v okamiku, kdy ho donutili zastavit a odbočit k lesíku a vzápětí mu jako sedmnáctiletí amatéři hrající si na kovboje ukazují zásobník do samopalu a chlubí se tím, jak umějí střílet.

Teď by jetě chybělo, aby místo skutečných pistolí měli nějaké pouové stříkačky a ten zásobník prázdný.

Tahle monost a upřímně řečeno trochu také Zítkova naděje, se ovem za půl hodinky rozplynuly jako pára nad hrncem.

24

A místo nich zůstala alarmující skutečnost.

Stalo se to v okamiku, kdy náčelník s fotografem a technikem a současně s odtahovým vozem dorazili k zaparkované, sytě zelené Dacii taxíkáře Pety.

Klíčky od vozu objevil za několik vteřin fotograf,kdy pořizoval snímky stojícího vozu ze vech stran. Viml si, e z podběhu předního blatníku vyčnívá část přívěsku.

A potom přilo ono překvapení.

Technik jen povrchně, tak jak se to dělá před odtahem tohoto druhu, prohlédl vnějí stav vozu a opatrně, aby neporuil otisky, se pustil do interiéru. A pochopitelně otevřel i načervenalý kufřík na zadním sedadle. Páni…” ozvalo se uvnitř vozu a vichni venku se sehnuli k okénkům. Technik zcela odklopil víko kufru. Leel v něm samopal, několik zásobníků a zásoba nábojů.

To u ale technik opatrně otevíral i zdrhovadlo vedle leící taky. Pohled dovnitř byl neméně překvapující. Dalí samopal včetně zásobníku a velká armádní pistole 7,65.

Ti chlapi chystali nejmíň přepadení banky… to není moné,” pokračoval v komentáři technik, opatrně se soukající pozadu z vozu. A měl těstí, e ho major Zítek nevnímal. Asi jsme udělali chybu, řekl si náčelník v první chvíli. Ten vůz jsme měli jenom hlídat. Moná, e nás právě teď odněkud pozorují, jak tady prohlííme jejich arzenál… Ale na druhé straně, kdyby se k tomu náhodou a náhoda je prevít nějakým způsobem dostali… nehledě k tomu, e jsou navíc jetě ozbrojení…! Tak rychle . . r o z h o d l vzápětí. Teď u se nedá nic dělat.

Odtáhnout a perfektní prohlídku. Pozor na otisky na voze a na zbraních. A čísla okamitě na evidenci ke zjitění, odkud zbraně pocházejí. A otisky urychleně na ústřednu!”

Provedu,” zaburácel technik a za několik okamiků u zelená Dacie spočívala na kolejnicích odtahového vozu.

Kolik máte lidí, soudruhu poručíku?” obrátil se major Zítek k Svěrčinovi.

Dvanáct, soudruhu majore.”

Dobře … sám jste viděl, o co jde, take do pátrací akce musíme ihned zapojit vechno, co má nohy. A hlavně, prosím vás pozor! Ve voze měli údajně kadý jednu pistoli. Tady je jenom jedna. Musíme tedy počítat s tím, e jsou ozbrojeni a nebudou asi váhat zbraň pouít.

Upozorněte znovu vechny přísluníky a co se týče členů Pomocné stráe ádné zadrováni.

27

Stačí, kdy na ně upozorní. Moná, e vám jetě někoho polu na prohlídku tady těch chatiček a zahrádek v okolí. V prvé řadě je nutné potřeba vyzpovídat obyvatele okolních domů a hlavně prověřit ty, kteří bydlí v kolejích. Někdo přece musel vidět, jak sem přijel a eventuálně kam odeel. Hned se do toho puste … bez ohledu na čas.

..Provedu,” odpověděl předpisově poručík Svěrčina a rozběhl se ke stanoviti pátrací jednotky, aby zorganizoval dalí nutné akce.

To u major seděl ve voze, ujídějícím na oddělení a rádiem podával podrobnou zprávu pro náčelníka Městské správy.Případ rychle přerostl hranici obvodu.

xxxx

Dokud těpán drel v rukách volant, cítil se jistý a bezpečný. No, e by neměl strach, ale jaksi byl svým vlastním pánem. Ale teď, kdy seděl v autobuse číslo sto sedm, který směřoval kamsi do středu Dejvic, měl pocit, jako by vechno skončilo. Kolem sedí neznámí lidé, řidič jede vytýčenou trasou, za chvíli budou na konečné a … co dál?!

Noměl se čeho chytit, nic, na co by se mohl spoléhat.

Kdy vystupoval z ukradené Dacie, jetě o tom nepřemýlel. Jenom věděl, e musí pryč, co nejdál. Jako nejblií příleitost uviděl zastávku autobusu a tak ji vyuil. Ale teď, kdy se blíil ke středu města a byl donucen přemýlet o tom, co dál, najednou začal uvaovat, zda právě tohle byla nejlepí monost, jak zmizet.

Ale jaké dalí monosti vlastně má? Jestli se jim podařilo chytit Rudu, tak u vědí i o něm. A jestli n e … mohl by se aspoň na chvíli vrátit do Kladna k manelce. Určitě by nic proti tomu neměla. A nebo do podnikové svobodárny. Postel tam m á …

Ale co kdy u Rudu chytli?! Nebo je zjistí podle otisků prstů, a najdou auto… nebo na těch samopalech. Tam určitě zůstaly. Zbraně byly celé mastné… mimoděk se podíval na dlaně a přetřel si je kapesníkem, jakoby to bylo co platné. Nemůe nikam, kde ho znají a kde by ho mohli hledat.

A v tom okamiku strnul. Najednou ho zachvátila stejná slabost jako ve chvíli, kdy seděl v autě před letitní závorou.

28

Ve chvíli, kdy si stíral dlaně kapesníkem, se mu před očima objevila situace ve vlaku: Ruda drí ve dvou prstech, upiněných od vazelíny, občanský průkaz a říká. Na, hoď to radi do tý taky…

Bleskově zajel pravou rukou do náprsní kapsy. Prsty mu narazily na tvrdý kov pistole. Nechal tam ruku vězet a najednou cítil, jako by se zmenoval. Jeho legitimace také zůstala v tace, … vechno je ztraceno … těpánovi se před očima objevily červené kruhy, rychle se měnící v rozbouřené hučící moře. Vechno kolem něj zmizelo. Zdálo se mu, e padá.

Není vám nevolno … ?  ozval se vedle něho starostlivý enský hlas. Jste celý bledý…

straně jste … 

Asi mu pár vteřin trvalo, ne ji začal vnímat. Vlny před očima zmizely. Ale stále se třásl.

V přítím okamiku autobus zastavil na konečné. Paní vedle jetě něco chtěla říct, ale těpán rychle vstal a dral se k východu. Udělala mu cestu. Asi byla přesvědčena, e je mu skutečně nevolno.

Vystoupil a pomalým krokem zamířil k lavičce. Sedl si. Nevnímal ani, jak dlouho sedí.

Nepřítomně zíral před sebe a teprve dalí přijídějící autobus ho vrátil do skutečnosti.

Přece něco musí udělat!

Vstal a znovu si začal prohledávat kapsy. Jako malé dítě, které stále nevěří u jednou ověřené skutečnosti. Co kdyby …

Autobus zavřel dveře a dal se do pohybu.

Zpátky… musí přece zpátky. Jetě není nic ztraceno. Rozběhl se za jedoucím autobusem, ale ten u nabral rychlost a zmizel v protáhlé zatáčce.

těpán se bezmocně zastavil. Podíval se na hodinky. Pět a deset minut. Určitě vůz jetě nenali. Na parkoviti si ho přece nikdo nevimne.

Teď rychle … taxíka!

Rozběhl se k tramvajím na hlavní ulici. Pochopitelně, taxík nikde. Jako spásný maják se mu na druhé straně náměstí objevila před očima vě hotelu International. Tam přece musí nějaký taxík stát. Dal se znovu do běhu a ne přeběhl náměstí, byl zcela udýchaný. Taxíky stály na obvyklém místě.

Suchdol… koleje zemědělské koly,” vychrlil ze sebe, sotva dosedl do jednoho z nich. A kdyby to lo … spěchám, víte?!”

Starí taxíkář jen něco zabručel. Mohlo to znamenat zrovna tak souhlas, jako vlezte mi na záda. Ale spí to druhé. Zvolna vyjel z parkovitě, objel náměstí a zamířil na Suchdol.

29

těpán seděl jako na trní. Taková jízda. Nejraději by taxíkáře pratil přes hlavu u sadí si za volant sám. Ale znovu ho pobízet se neodváil

U ulici před cílem zjistil, e se něco děje. U chodníku stál hlídkový vůz VB, na nároí postávali dva přísluníci SNB a na konci ulice, těsně před parkovitěm dalí vůz VB.

Prosím vás, kolem kolejí. . já vám ukáu, ano? řekl těpán s předstíraným klidem, ale málem se lekl vlastního hlasu. Hrdlo měl sevřené, e by z něho snad ani dalí slovo nedostal.

Taxikář jenom něco zachrčel a pokračoval s naprostým klidem dál. Událostem kolem sebe věnoval jen kratičký, nezúčastněný pohled a jedinou větu: A jéje … zase někoho vodtahujou.”

Pro těpána to byl ovem pohled okující. Zelená Dacie, kolem ní plno uniforem SNB a před ní odtahový vůz u s vysunutými irokými nájezdovými kolejnicemi.

těpánovi se zatmělo před očima.

V tace v Dacii jsou jejich občanské průkazy!

Kdyby aspoň věděl, kde je teď Ruda. Jestli el domů …

,,Tak kam to bude.” uslyel vedle sebe nevrlý hlas.

Rychle se rozhlédl a bez rozmylení ukázal kupředu.Támhle ta ulice, vysoukal ze sebe.

Ohlédl se a oddechl si. Nepříjemná scéna zmizela za rohem.

Řidič zastavil a studoval taxametr.

..Pojedeme hned zpátky, oznámil mu těpán. Kupodivu mu dost rychle dolo, e se tady nemůe bezpečně sám pohybovat. ,,Jen si tady něco zařídím. Tak pět minut…

Taxíkář se na něj nedůvěřivě podíval a zřejmě chtěl něco podotknout. Nedostal se k tomu.

Pojďte se mnou, jestli … tady ten druhej barák. Nebo vám tuhle jízdu zaplatím a … “

No já jen . . to víte…soukal ze sebe taxíkář a namáhavě lezl z vozu.

těpán u na dalí nečekal. Jen se tady moc nezdrovat…Jsem hned zpátky,” slíbil a poklusem zabočil do ulice.

Trochu těstí v netěstí je vdycky vítáno. Dvířka do malé zahrádky před vchodem byla pootevřená a tak veel. Taxíkář u na něj z rohu ulice neviděl, ale těpánovi bylo jasné, e dalí průvih, a navíc v tak těsné blízkosti kolejí a celé svity přísluníků SNB,si dovolit nemůe. A proto se příli nezdroval. Po malé chvíli, která by tak stačila k zazvonění a zjitění, e nikdo není doma, se spěně vrátil.

30

Kdy je pech, tak je pech, snail se vít do role, nasedl, počkal, a se funící taxíkář vsouká za volant a dodal: U jsou pryč. Teď by bylo nejlepí… na kulaák, prosím vás.

Náměstí Říjnové revoluce, jo?”, upřesnil si taxíkář, aby snad nedolo k omylu. Ano … já tak po prasku, e jo,” snail se těpán zasmát, ale v duchu posílal leérního taxíkáře ke vem čertům. Trvá mu to hodinu, ne se usadí a nastartuje. těpán nenápadně sekl očima k zadnímu okénku. Touil být odtud pryč. Co nejdál.

Konečně vyjeli, řidič otočil volantem do boční ulice, opatrně zacouval a doslova se plíil kolem kolejí zpět.

Dacie u spočívala na odtahovém voze, který se dával pomalu do pohybu. Přes parkovitě spěchal přísluník ke skupince jiných, postávajících kousek stranou. Víc u těpán neviděl, protoe konečně zajeli do ulice a budovy kolejí mu nemilou scenérii zakryly. Opřel se do sedadla a zavřel oči.

Ale jak u před chvílí řekl, kdy je pech, tak je pech.

Jsme tady … ” zahučel taxíkář a zastavil přímo na stanoviti taxíků. Naklonil se nad taxametr a vynesl ortel.

těpán sáhl do kapsy, vytáhl a otevřel peněenku a v tu chvíli ho znovu polil studený pot.

Uvědomil si, e hlavní bank drel Rudolf. Teď zaplatí taxíka a je na dně. Jet jetě o kousek d á l …

Taxikář mu vrátil na jeho poslední bankovku sedm korun a těpán vystoupil z vozu.

Sedm korun … a tma na krku.

Taxíkář odjel s dalím pasaérem a těpán se bezradně rozhlédl kolem sebe. Co teď? V

první chvíli ho zase napadla ílená mylenka vrátit se do toho lesíka, jestli tam náhodou Rudolf jetě není, ale samozřejmě ji hned jako naprostou poetilost zapudil. Mají auto, mají zřejmě taxíkáře, jak by se jinak o tom autu dozvěděli, mají jejich občanky… Co teď?

Do zeeřelého náměstí probleskovaly osvětlené výlohy, chodníky se hemily lidmi spěchajícími vemi směry. těpán se mezi tím motal, ani by cokoliv kolem sebe vnímal, jakoby sem vůbec nepatřil. Začal cítit silnou únavu z nevyspáni, z přestálého strachu a najednou i hlad.

Z restaurace na rohu náměstí voněla jídla a těpán dostal tak urputnou chu jíst, a cítil křeče v aludku. U vchodu v osvětlené zasklené skříňce visel jídelní lístek: Svíčková na smetaně s knedlíkem … 6,80 Kčs

Moravské uzené, bramborová kae, okurka… 8,40 Kčs A co takhle jenom polévku …

31

Drtková svačinová . 2,20 Kčs

Bílá haé . . 2,00 Kčs

A v kapse mám sedm korun a pár desetníků ..,

Přítí okamik rozhodl za něj. Kolem projely dva hlídkové vozy VB a zabočily do Čkalovovy ulice.

To ho vrátilo do skutečnosti. Uvědomil si, e Dejvice a vůbec ulice, kde je silné osvětlení, jsou mu vrcholně nebezpečné. Vdy jak dlouho to můe trvat a větina přísluníků bude mít jeho fotografii! Přidal do kroku, vedlejími ulicemi se za chvilku protáhl kolem stadiónu Sparty, a zamířil dolů k Vltavě.

Na nábřeí vyel těsně u Hlávkova mostu, ale na druhou stranu se mu nechtělo, protoe tam je vlastně střed města. Moná, e by se ztratil mezi lidmi, ale je tam zase plno světla. A do rána přece nemůe chodit. Ulice budou za chvíli prázdné…

Nakonec se vydal podle Vltavy dál k Holeovicům a k Libeňskému mostu. Tady u se cítil přece jenom poněkud bezpečnějí. Za celou dobu si aspoň trochu ujasnil svoji situaci, teď je nejdůleitějí někde v bezpečí přečkat dalí noc. Prostě se uklidit někam, kde by se dalo přespat.

Přeel most a zamířil do uliček a parčíků Libeňského ostrova. Ale jetě stále nebyl spokojen.

Teprve na břehu Vltavy si oddechl. Nael co hledal na břeh vytaené lodě skýtaly naději.

Vybral si jednu z nich, objevil ebříček a vylezl po něm na palubu. Dveře do kajuty byly zamčeny visacím zámkem, ale to nebyl ádný problém. Obyčejná plechová petlička odskočila hned po prvním vzepření a dveře se otevřely.

Vrátil se k okraji paluby, podíval se dolů a kdy zjistil, e v případě nouze snadno seskočí, povalil ebříček, aby náhodou nikoho nepřivábil a po třech schůdcích sestoupil do kabiny.

Dýchlo na něj teplo a ticho. Opatrně postupoval kupředu, a nahmatal stolní desku. Zvolna po ní mátral dlaněmi, a narazil na petrolejovou lampu. Hned vedle ní leely zápalky.

Majitel je zřejmě systematický člověk.

těpán krtl zápalkou, aby se nejdříve zorientoval a ne rozsvítil petrolejku, zatáhl silné barevné záclonky na kulatých okénkách.

Stáhl knot na nejmení plamen, znovu se přesvědčil, e okénka jsou pořádně zataená a zastrčil závoru na vnitřní straně dveří.

Posadil se ke stolu.

Malé, ale docela pěkně zařízené, konstatoval v duchu. Nějaký čas se tady dá vydret. Pokud … ano, pokud! těpán začal na stůl vyndavat vechno, co měl v kapsách.

32

Moc toho nebylo. Peněenka a v ní sedm korun osmdesát, pistole, zmuchlaný pinavý kapesník a několik pouitých, potrhaných jízdenek z tramvaje.

Rozhlédl se kolem sebe a pustil se do prohledávání kajuty.

Jene naděje trvala velmi krátce. Za čtvrt hodinky před ním leela jediná kořist, balíček taveného sýra a malá tabulka čokolády.

Zvolna otáčel hlavu a znovu si prohlíel vnitřek kajuty, jakoby chtěl sám sebe přesvědčit, e nezapomněl něco prohledat. Cítil se stralivě unavený.

Malátným pohybem sáhl po balíčku sýra a pomalu ho začal rozbalovat. Zakousl se do něho.

Chtělo by to kus chleba. Dojedl, obal pohodil na stůl a opřel se lokty o desku.

S očima upřenýma na pistoli se pokouel přemýlet, co dál.

Být s ním tady Ruda, určitě by něco vymyslel. Kam mohl jít? Měl jsem se pokusit tam do lesa jetě jednou vrátit. Třeba tam na mne č e k a l … i kdy na mne křičel, abych ujel. Byla to jediná monost. Jediná. Ne by ke mně doběhl a nastoupil… určitě by nás byli zablokovali…

Ovem s tou takou, to byla největí blbost. Jestli jel Ruda domů, tak u ho mají. Ale Ruda přece není padlej na hlavu, aby lezl tam, kde na něj číhají.

Vlastně… tomu taxíkářovi nic neudělali, auto je taky v pořádku … kolik by za to mohli dostat?

Zbytečná úvaha.

Nesmí se nechat chytit. To by byl úplný konec. Kdepak! Zítra se pokusí omrknout letitě, nebo po někom spolehlivém pole domů pro Rudolfa vzkaz …

těpán zvedl v rohu lůka tvrdý podhlavník, vstrčil pod něj pistoli, sfoukl petrolejku a lehl si.

Pak si teprve vzpomněl na deku, kterou viděl ve skříňce za dveřmi, doel si pro ni a znovu ulehl. Vzápětí tvrdě spal.

xxxx

Do chvíle, ne se přísluníkům Bezpečnosti podařilo najít odcizený vůz, nevěděli v podstatě nic jiného, ne co vypověděl taxíkář. A toho, včetně popisu, hodícího se na stovky mladých lidí nebylo mnoho. Teď se ovem situace změnila. Zbraně plné otisků prstů, dva občanské průkazy, jedna vojenská kníka…

No, a máme je . . k o m e n t o v a l nález velitel výjezdovky nadporučík Souček a spokojeně si zamnul ruce.

33

Major Zítek se na něj podíval a lehce zakroutil hlavou. ,,Ti dva zřejmě zpanikařili, nebo měli smůlu a teď jsou v bezvýchodné situaci. To nebude zdaleka tak jednoduché. Těko můeme počítat s tím, e se dají jen tak lehce chytit. Vědí, co je čeká. Mám obavu, e se budou také urputně bránit. Jsou ozbrojeni minimálně jednou pistoli, protoe při přepadení taxíkáře měli kadý jednu a tudy zůstala jen jedna. Musíme si pospíit. Za prvé podle evidenčního čísla zjistit původ zbraní, způsob, jak se jim dostaly do rukou a vechno kolem, to je jasné. To si vezmete na starost vy, kývl na nadporučíka Součka. A rychle. Dalo by se přitom zjistit, nemají-li jetě jiné zbraně. Nadstráistr Hnátek zabezpečí…

Akce se rozběhla na plné obrátky. Včetně pátracího oběníku: Po loupeném přepadeni taxikáře Tomáe Pety a krádei automobilu jsou hledáni k zatčení těpán Balák nar. 2. 9.

1949 ve Slaném, zaměstnán jako řidič nákladního automobilu n. p. Kablo Kladno okres Kladno a jeho bratr Rudolf Balák narozený 19. 11. 1950 ve Slaném, okres Kladno, t. č. bez zaměstnáni, oba posledně bytem Slaný …

Oba jmenovaní dnes 21. 10. 1976 kolem 15.15 hodin v Praze Na Jenerálce přepadli řidiče taxi Tomáe Petu, pod hrozbou zbraní mu odcizili osobní automobil, který při pronásledování jeden z pachatelů zanechal na parkoviti kolejí Vysoké koly zemědělské v Praze 6 a z místa uprchl neznámo kam. Ve voze zanechal dva samopaly se střelivem, a OP

obou jmenovaných.

Druhý pachatel nebyl v pronásledovaném automobilu zjitěn a prchl pravděpodobně autobusem městské hromadné dopravy č. 135 do středu města Prahy.

ádáme o okamité prověření a obsazení místa bydlitě obou jmenovaných za účelem zadrení. Pozor, oba pachatelé jsou pravděpodobně ozbrojeni.

Sí byla rozhozena. A pochopitelně nejen v místě bydlitě. Desítky kriminalistů a hlídkoví přísluníci v celé Praze dostávali kopie fotografií z občanských průkazů obou bratrů, na těpána čekali přísluníci v místě manelčina bydlitě i ve svobodárně a ubytovně na Kladně. Aparát Bezpečnosti začal pracovat se strojovou přesností tak, aby nikde nezůstala skulinka, místečko, kterého by mohl některý z pachatelů pouít k úniku. Nitky se rozbíhaly a zase vracely na oddělení.

S první zprávou se doslova přiřítil nadporučík Souček. A skutečně měl proč pospíchat.

Vypadá to dost patně, soudruhu majore,” začal, sotva se ohlásil.

34

Podle čísel byly zbraně přiděleny Lidovým milicím okresu Kladno. Ale které jednotce, to zatím nevím. U jsem poslal soudruhům na okres dálnopis, aby nám ihned podali zprávu.

Pravděpodobně tam potom bude potřeba zajet.

To jistě, ale první ohledání nám udělají kladentí. Teď je nutné . . m a j o r Zítek přeel od stolu k mapě území, pořádně pročesat tenhle p r o s t o r . . d o d a l a obrácenou tukou objel prostor Horní a Dolní árky. Jsou tady v okolí chaty a zahrádky, prostě spousta moností k přenocování. Někde přece budou muset spát, nebo se alespoň na noc schovat. Povedete pátrací skupinu a potom, a to projdete, necháte hlídky na hlavních bodech přístupu. Tak, aby měly rozhled a spojení.”

A co ten Dbán? Rudolf Balák tam dělal do konce letoní sezóny na koupaliti plavčíka.

Moná… chtěl připomenout nadporučík Souček.

Tam u provádí pátrání poručík Svěrčina. Uvidíme. Asi těko půjdou na místa, kde nějak působili. Mohou předpokládat, e je tam budeme hledat.

Nesmíme přesto nic opomenout i kdy to stojí spoustu lidí. Připravte se, za chvilku se sejdou soudruzi, kteří měli mít dneska volno. Půjde s vámi praporčík Bure s Ajaxem.

A potom u začaly na oddělení proudit dalí zprávy, zatím vechny negativní. Dálnopis ze Slaného oznamoval, e ani jeden z hledaných nebyl v místě bydlitě zastien. Podle výpovědi členů rodiny,při krátkém informativním výslechu,oba bratři opustili bydlitě ve středu 20. 10. 1976 kolem osmé hodiny ráno a od té doby se nevrátili. těpán jel na směnu do Kladna a Rudolf měl údajně nastoupit zaměstnání jako průvodčí osobních vlaků ve stanici Praha Střed. Jiný pobyt rodině není znám.

Ani z Kladna nepřila zpráva příznivá. Poslední směnu těpán Balák odpracoval v pondělí 18.10.1976 a od té doby, ani se omluvil, do práce nenastoupil. Na ubytovně rovně nebyl zastien. Naposledy zde byl viděn v pondělí kolem páté hodiny. Jeho skříňka na pracoviti je prázdná a podle údajů spolupracovníků odcházel v pondělí s naplněnou takou.

O svých úmyslech s ádným z nich nehovořil. V místě bydlitě jeho manelky Renaty Balákové v Kladně rovně nebyl zastien. Podle její výpovědi u delí dobu, zhruba půl roku, neijí ve společné domácnosti a jmenované není známo, kde by se těpán Balák mohl zdrovat. Byla učiněna opatření…

Major Zítek opět otevřel zatím hubený svazek spisů. Čeho se jetě chytit?

37

Zvolna listoval občanským průkazem Rudolfa Baláka, pomocný dělník Bateria Slaný, posunovač ČSD Slaný, průvodčí nákladních vlaků, sezónní pomocný dělník Orion Modřany, plavčík na plovárně Dbán - Praské lázně. Vude u běí pátrání. Jen … tady, v hláení ze Slaného, měl nastoupit jako průvodčí osobních vlaků ve stanici Praha Střed. Tonoucí se i stébla c h y t á … vzdychl si v duchu major Zítek a vytočil telefonní číslo nádraního oddělení.

A sotva stačil poloit sluchátko, u vstoupil poručík Kotek, pověřený etřením v areálu kolejí Vysoké koly zemědělské.

Svědek Frantiek Benetka vypověděl, e viděl mladíka, který tím autem přijel, a já mu věřím, protoe dokonce uvádí, e ten mu něco dělal u předního levého kola. A tam jsme v podběhu nali ty klíčky. Co mi ale nejde do hlavy je to, e ten mladík prý zcela určitě veel do budovy C. Ale vrátná, která u je tam roky, tvrdí, e nikdo, kdo tam nebydlí, dovnitř neveel. Kdy jsme jí ukázali fotografii, tak takovou monost odmítla zcela rezolutně.

Samozřejmě jsme prohledali vechny pokoje, sklepy, suárnu, koupelnu … prostě vechno,ale nic. Snail jsem se najít někoho, kdo ho třeba viděl z okna jak přijídí, ale marné. Nic. A navíc . . p o r u č í k Kotek otevřel mapku se spisy a přisunul před náčelníka seznam studentů.

Bydlí jich tam skoro sto osmdesát,a co můe člověk vědět, jestli právě s některým z nich se jeden z těch Balákových nezná? Zkoueli jsme i psa. Podle pachové stopy z té taky, ale nezabral. Jednou nás dovedl ke vchodu a dost. Jestli snad tam ta mastnota v tace… od těch zbraní, nebo co …  Poručík Kotek pokrčil rameny. Ale spí si myslím, e to byla od toho chlápka jenom finta. Schoval se mezi dveře, aby zjistil, jestli je čistý vzduch a potom nejspí skočil na autobus a pryč. Samozřejmě jsem tam pro jistotu nechal hlídku.”

V pořádku, soudruhu poručíku,” přikývl Zítek. Já si také nemyslím, e by riskoval skrývat se tam někde blízko vozu. Vezměte si vůz a pokuste se chytit řidiče, kteří měli slubu na té autobusové lince …  Sto sedm.”

 … sto sedm mezi estnáctou a osmnáctou hodinou … a vlastně a do doby, kdy zastihnete posledního, poněvad nemůeme vědět, jestli tím autobusem nejede zrovna teď. Ukate jim fotku … třeba moc klidný nebyl a mohli si ho vimnout.”

Provedu, soudruhu majore. Jenom … o tom druhém jetě nevíme nic? Pro případ, e bych … 

38

Samozřejmě. Nastoupil do sto pětatřicítky… řidič se domnívá, alespoň podle fotky, e to mohl být Rudolf ,take ve vaem případě by lo zřejmě o těpána. Take v poslední chvíli naskočil do té sto pětatřicítky u nádraí Veleslavín a jel směrem do Prahy. Ale potom … jako kdyby se propadl do země. Nic! Přeju vám víc těstí.”

xxxx

Propadnout se do země, to byla vdycky Rudová specialita. Tentokrát si vak neuvědomil vechno, co si uvědomit měl. Například to, e jestlie těpána dostali, nebo se mu nepodařilo uprchnout i s takou a doklady, bude pro něj hodně horká půda i tady, v Modřanech.

Jene Modřany znamenaly jediný styčný bod, kde by se zase mohl s bratrem setkat. Anebo alespoň ten nejpravděpodobnějí. O zdejí ubytovně mu přece vyprávěl mnohokrát.

Navíc tady má kamarády, kteří jsou pohybliví. S rozvákou cukrovinek se lze leckam dostat.

Jen kdyby ten Tonar u přijel. Rudolf přelápl z nohy na nohu a ohlédl se za zadními světly náklaďáku. Řemen od samopalu ho pod kabátem nepříjemné tlačil do ramene.

V celém těle cítil únavu a chlad. Konec října je konec října, a na holém prostranství před vjezdem do závodu to profukuje. Nejlepí by bylo, kdyby si mohl jít sednou do hospody.

Jene pak by se mohlo stát, e Tonara propásne. A nechávat mu vzkaz ve vrátnici…

zbytečně by se znovu ukazoval. Stačí, e se musel ptát, jestli u přijel.

Lampa vedle vrátnice nad vjezdem do závodu se kývala čím dál víc, podle toho, jak se do ní opřel závan větru. Ruda opět ustoupil do stínu za stromem.

Kadé reflektory na silnici znamenaly naději a kadý míjející vůz zklamání. A konečně.

Rudolf se mimoděk podíval na hodinky, skoro v půl sedmé se dva světelné kuele stočily ke vjezdu do závodu a náklaďák přibrzdil. Rudolf vykročil a postavil se do světel. Vůz zastavil a z okénka se ozval známý Tonarův hlas: No né … Ruda! Co tady dělá?”

Rudolf ustoupil ze světe! a křikl: Mám keft. Mrskni kostrou. Počkám.” A zase se skryl do stínu stromu.

Neuplynulo ani deset minut a Josef Tonar, řidič nákladního vozu proel vrátnicí ven ze závodu. S Rudolfem Balákem se znali z doby, kdy tu loni v zimní sezóně pracoval jako manipulační dělník.

39

Nejedno pivo spolu po večerech vypili. Rudolf mu často nakládal vůz a několikrát s ním i vyjel jako závozník.

Tak pojď, člověče!” volal Tonar u z dálky. Kam půjdeme?” odpověděl Rudolf otázku.

Já jsem utahanej jako kobyla. Od rána jezdím a na baráku mám večeři.” Rudolf ho plácl po zádech a ukázal hlavou k ářícím oknům restaurace U nádraí. Dáme si pořádnej vanec, něco navrch a pohovoříme. Platím.”

Kdy zve, tak pla!” souhlasil Tonar.

Usadili se do rohu poloprázdného lokálu, sami dva ke stolu. Rudolf poručil jídlo a ne se nadáli, stala před nimi dvě piva.

Tak na to!” zdvihl Rudolf sklenici.

Co to bude?” zeptal se Tonar, sotva postavil sklenici na porcelánový tácek.

Nějak pospíchá . . u s m á l se Rudolf a opatrně si přidroval k tělu kabát, pod ním skrýval samopal. Jak jse tady spokojenej?”

Ále, zná to! Jezdím od rána do večera … málokdy se dá trhnout nějaký rito navíc. Není na to parta. Tady v hospodě u jsem nebyl ani nepamatuju.”

No jo … stojí to za starou belu. Já jsem teďka skončil na Dbánu … dělal jsem tam plavčíka.

Nic moc. O pořádnej melouch jsem taky nezavadil.” Rudolf mávl rukou.” U jsem se rozhod, e s tím tady pratím. Mám toti tutovou příleitost dostat se ven. Co ty na to, hledám kámoe, kterej by chtěl se mnou.”

To jako myslí ven … za čáru?”

Jo. To jako myslím. A nejen myslím. Je to tutovka!”

Josef Tonar se opatrně rozhlédl, napil piva, utřel si ústa a postavil sklenici na tácek, a to křaplo.

Člověče … ty jse snad úplnej fanatik. To ti nestačí, e u tě dvakrát, nebo kolikrát lízli?”

Právě proto. Teď stoprocentně vím, e je to tutovka. U mám nějaký zkuenosti.” Rudolf rozvaoval, má-li ukázat samopal pod kabátem. Nakonec si to ale rozmyslel.

A to jako je ten keft?” zeptal se Tonar, ale odpovědi se zatím nedočkal, protoe číník u před ně servíroval dva talíře vonícího guláe.

Tak dobrou . . ř e k l Rudolf a vrhl se hltavě do jídla. Situace se nevyvíjela tak, jak si představoval. Nepřestal vak uvaovat o tom, z jakého konce na Josefa jít. Předevím od něho musí získat bezpečný nocleh a zítra, neobjeví-li se mezitím těpán, přiměje Josefa, aby ho odvezl co nejdál od Prahy.

40

Kam a jezdí, e se vrací tak pozdě?” prohodil jakoby mimochodem.

Teď u jen tady po okolí,” odpověděl Josef. Ale zato se třeba dvakrát nebo třikrát obrátím.

Dál u rozváíme jenom vlakama. Autem se to nevyplatí,” vysvětloval.

Po okolí?” nevzdával se naděje Rudolf.

No tak … nejvej Středočeskej kraj. Ani ne celej.”

Tak to je v trapu, uvědomil si Rudolf. Jedině ráno s Josefem vyjet a … zopakovat to s ním jako s tím taxíkářem …

Rudolf dopil, sklenicí kývl na číníka, aby jim přinesl dvě dalí.

A co na baráku? Dobrá parta?” převedl řeč blí k noclehu. U se mi dneska nechce nikam plácat. Nechá mě přespat?

Tak tohle je přesně to, co jsem čekal, řekl si v duchu Tonar. A nahlas povzdechl: Jo, kamaráde, to je dost těký. Co by se mě týkalo, klidně. Zná mě, ne? Ale spím na jednom pokoji s funkcionářem SSM. A e by u někoho jiného bylo volno… Odmlčel se, jakoby probíral jednu místnost po druhé. Ne. Nevím o ničem. A potom… to bys asi musel lézt oknem. Vrátnej je jako řemen. Jak jsem ti říkal, Rudo. Moc se tady změnilo. Dneska dostat do baráku kočku . . n e d o p o v ě d ě l a mávl rukou.

Rudolfovi to bylo jasné. Josef má z něho strach a prostě se vymlouvá. Nedá se asi nic dělat, tohle je ztracené. Teď u jenom

.Fajn, nic se neděje. Nebudem to komplikovat. Já jen, e bych se bejval nemusel tlouct přes celou Prahu. A jak se dohodném na tom keftu?

Znova ti říkám, je to naprostá tutovka.”

Hele R u d o . . z a č a l zvolna Josef, zvedl obličej od sklenice piva a podíval se svému spolustolovníkovi rovnou do očí, to je vyloená blbost! Se mnou nepočítej. Myslel jsem si, e má nějakej melouch. Ale tohle?”

Já vím, ty se bojí, ale já ti zaručuju …  pokouel se ho uklidnit Rudolf.

Počkej,” pohodil Tonar hlavou, o to přece vůbec nejde. Chápu, e taková věc není vejlet na Slapy. Ale já prostě nevím, proč bych to měl dělat.”

Páni… proč! To snad není moný. Před chvilkou jsi to sám říkal. Od rána do večera maká a c o … ? Furt nějaký příkazy, směrnice, iniciativa… co tady můe podnikat. Na kadou volovinu abys měl povolení… funkcionáře SSM na pokoji…

41

Svoboda, kamaráde! Svoboda, to je to pravý proč. Copak to nechápe?”

A ty si myslí, e tam nebude muset makat, jo? rozpálil se konečně i Josef. Nebo co si představuje, e tam bude mít lepí? Já například neumím nic jinýho, ne jezdit autem. A takovejch tam j e … ! Tady mám aspoň sichr, e tím autem budu moct jezdit, kdy nic nevyvedu. Dodělám si kurs na automechanika a přejdu na dílnu. Jene ty, co já aspoň vím, neumí vůbec nic. Co tam teda bude dělat? Vdy se tam ani nedomluví, člověče!”

Rudolf cítil, jak mu stoupá krev do hlavy. e jsem si vůbec s tímhle blbcem něco začínal. Co se to s ním stalo? Býval to tutový kámo. Nadával na vechno a na kadého a teď najednou vede tyhle řeči. Jetě aby mě tak prásknul! Tohle chce jenom zpátečku, uvědomil si. A rychle pryč.

No n i c . . p o k u s i l se o bezstarostný úsměv. Jen jsem si na tebe vzpomněl. Ale kdy ne, tak ne.” Ukončil rozhovor a nedbale mávl rukou. Potom se ledabyle podíval na hodinky a kývl rukou na vrchního: Platím … Vechno!”

Kdy se před restaurací loučili, přece jenom si neodpustil: Jo a a budu zavedenej, tak ti občas polu nějakou tu kloudnou měnu. Jenom bych rád … to, e jsme se nedohodli snad neznamená, e bys neměl mlčet, viď!” Ty jsi, Rudo, opravdu cvok!”

Čao . . ř e k l na rozloučenou Rudolf a pozoroval chvíli záda mizejícího Josefa. Měl takový vztek, e by to do něj nejraději nasypal. el jetě pár kroků za ním, aby se přesvědčil, e jde skutečně rovnou na ubytovnu. Potom se vrátil k modřanskému akcízu na stanici autobusu.

Bez rozmylení nastoupil a jel, ani věděl kam. Jedno mu bylo jasné, musí zamést stopu a na nějaký den se uklidit.

xxxx

Josef Tonar spěchal na ubytovnu. Setkání s Balákem mu nelo z hlavy. Podobných nesmyslných úvah slyel v době, kdy s Rudolfem pracovali v čokoládovně, dost a dost.

Větinou to byly jenom plané řeči. Tentokrát se mu vak zdálo, e Rudolf má opravdu něco za lubem. Co se s tím ale dá dělat? Nic. Kdo chce kam …

42

Bylo těsně po osmé. Tonar se osprchoval, převlékl do tepláků a napadlo jej, e se chvílí podívá na televizi.

Doel do klubovny, uvelebil se do křesílka a stačil se zeptat souseda, co běí na obrazovce, kdy se otevřely dveře a ozval se hlas vrátného: Tonar tady má nějakou návtěvu!”

Josefa popadl vztek. Byl přesvědčen, e je to zase Ruda. Vstal a rychle vyel z klubovny.

Z omylu ho vyvedl vrátný, čekající hned za dveřmi. Člověče, Pepíku, co jsi proved? Je tady pro tebe Bezpečnost.” Tonarovi se zatmělo před očima.

Bezpečnost?” pitl Josef zastřeným hlasem. Dopraváci?

O ádným přestupku nevím, pane Měchura.”

Vrátný pokrčil rameny a chytil ho za rukáv. Ví,” zaeptal a rozhlédl se kolem sebe.

Dopraváci to nejsou. Asi bych ti to neměl říkat, ale ptali se mě na nějakého chlápka…jestli jsem ho tady jako neviděl. Ukazovali mi fotku … neznám ho.

Pan Josef Tonar?” zeptal se přísluník hlídky VB, kdy Josef seel do haly.

Ano. Prosím, co … 

Potřebovali bychom se vás, pane Tonare, zeptat na pár věcí. Ale nejdřív … ” Přísluník sáhl do náprsní kapsy a vytáhl dvě fotografie. Znáte toho mue,” ukázal jednu z nich.

Jistě. To je Rudolf Balák. Kdysi tady u nás dělal. Ale j a k … “

Okamik,” přeruil ho přísluník. A tohoto mue?”

To je, myslím, jeho bratr těpán. Ale toho jsem viděl jen asi dvakrát a u je to déle, take …

ale myslím, e je to on.

Je to těpán Balák. Kdy jste je viděl naposledy?”

No . . T o  n a r nevěděl jak začít. Víte, já bych nerad ..

,, Pane Tonare, jde o vánou věc. Ve vrátnici závodu jsme se dozvěděli, e dnes večer na vás čekal nějaký člověk, ne přijedete. Je dost moné, e to byl právě Rudolf Balák. Alespoň podle stráného. A to je také odpověď nato, na co jste se chtěl zeptat, jak jsme se o vás dozvěděli.”

Takovou přímost Josef ocenil.

Ano. Byl tady … tedy před závodem. Nevěděl jsem, e tam na mne čeká. Potom jsme chvíli seděli v restauraci U nádraí,” odpověděl popravdě Josef.

Kde je teď?”

Tak to, bohuel, nevím. Chtěl, abych ho nechal přespat na ubytovně. Říkal, e prý se nechce tlouct přes celou Prahu. Ale já jsem ho odmítl, protoe … prostě … byl vdycky cvok, a teď blábolil něco o tutovém odchodu z republiky … 

43

Nechtěl přes celou Prahu? Přesně kam, to neříkal?”

Ne, to ne, ale spí jsem měl dojem, e asi nemá kam jít, protoe snad bydlí a někde ve Slaném.”

Dobře. V kolik hodin jste se rozeli a kam el potom? Myslím kterým směrem. Na autobus, nebo … 

Asi kolem půl osmé jsme se rozloučili. Já jsem se vrátil rovnou sem na ubytovnu a v koupelně jsem se sprchoval. Zdálo se mi, e Ruda dost spěchal. Kam nevím, ale asi na autobus. Měl to tam nejblí. Jinak by býval el kus se mnou, e jo.

A co ten druhý, těpán Balák. Nebyl tady?”

Ne. A taky jsme o něm vůbec nemluvili. Naposledy jsem jeho bráchu viděl.. to je dost dávno, kdy tady jetě Ruda pracoval. Nějak těsně na začátku roku. Ne skončila sezóna.”

Zatím vám děkujeme,” usmál se přísluník. Teď se, prosím, oblečte a pojedete laskavě s námi. Sepíeme protokol. Nebude to dlouho trvat.”

Kdy je to potřeba,” odpověděl Tonar, a zamířil na pokoj, doprovázen druhým přísluníkem hlídky.

Já si zatím, kdy dovolíte, od vás zavolám, ano?” zeptal se velitel hlídky vrátného.

Samozřejmě, soudruhu,” odpověděl důvěrným tónem vrátný a vedl jej do své kukaně u vchodu.

Přísluník vytočil číslo operačního důstojníka na městské správě.

Soudruhu kapitáne, podpraporčik Julek, Praha 4 Modřany. Hlásím, e kolem devatenácté hodiny navtívil hledaný Rudolf Balák řidiče Čokoládovny Modřany Josefa Tonara a ádal na něm zprostředkování noclehu na zdejí ubytovně. Tonar odmítl a Rudolf Balák pravděpodobně odjel autobusem zpět na Prahu. Podle Tonarovy výpovědi to bylo kolem devatenácti třiceti hodin.”

Kontrolovali jste autobusy?” zeptal se hlas v telefonu.

Zjistili jsme to teprve před několika minutami, take situaci nejdřív hlásím vám k dalímu opatření. Samozřejmě ihned provedeme pátrací akci v oblasti Modřan a podrobně vyslechneme Josefa Tonara. Jestli el Balák skutečně kolem půl osmé na autobus, tak …

teď je dvacet patnáct… můe být, pokud někde nevystoupil,na druhém konci Prahy.”

Správně, děkuju. Výslech zaměřte hlavně na dalí úmysly Rudolfa Baláka a jeho bratra těpána. Záznam okamitě doručte majorovi Zítkovi na obvodní oddělení, ano?! Já mu teď dám zprávu sám. Kdyby něco ukázala pátrací akce ..

44

Samozřejmě, budu okamitě hlásit, soudruhu kapitáne,” skončil podpraporčik Julek, poloil sluchátko a vyel před vrátnici do haly, kde u čekal Tonar s druhým přísluníkem.

Vrátný doprovodil vechny tři před budovu, počkal a nasednou a zvedl dva prsty ke títku čepice.

xxxx

Rudolf Balák si uvědomil teprve v autobuse cestou z Modřan do Bráníka, e nasedl do jedoucí pasti.

Jestli se těpánovi nepodařilo ujet nebo schovat taku, pak v tuhle chvíli má Bezpečnost v ruce jeho občanský průkaz. A to znamená jak fotografii, která se u moná rozlétla ke vem hlídkovým přísluníkům VB, tak pochopitelné i adresu bydlitě, bývalá pracovitě … prostě vechno. V takovém případě můe na kterékoliv zastávce autobusu vstoupit hlídka. A tím spíe ho u mohou hledat vude podle dřívějího pobytu.

Na prvni zastávce vypadl z autobusu, jako by mu v patách hořelo. Co teď? Buďto zpátky pěky do Komořan a na Zbraslav… ale kam odtamtud? Nebo to risknout přes elezniční most na druhý břeh Vltavy?

Pohlédl na hodinky. Bude osm. Ale třeba těpána nechytli. Měl přece dost velký náskok, jezdit u m í … moná, e včas někde zastavil, vzal taku a zmizel… To by mohli oba zůstat jetě nějaký čas v bezpečí. Podle taxíkářova popisu je hned tak nenajdou. Dokud to nepraskne tam na nádraí.

Kdyby mu alespoň ten samopal tolik nepřekáel a netlačil do ramene! Ale pistole v kapse a tenhle samopal znamenají pořád jetě anci. A tu si on, Rudolf Balák, nedá vzít. Jene putovat pěky noční Prahou není o nic bezpečnějí a navíc rozhodně pomalejí.

Rudolf povytáhl řemen od samopalu víc kupředu, aby se mu hlaveň náhodou nevysunula z kabátu a nasedl do tramvaje. Čím dále bude od Modřan, tím lip. Kdo ví, co udělá Tonar.

Třeba se vylekal a běel na SNB vechno prásknout.

Poloprázdná tramvaj nejela nijak pomalu, ale Rudolfovi se zdálo, e se přímo vleče. Na chvilku mu bleskla hlavou mylenka, co udělá, kdyby najednou přistoupili hlídkaři SNB.

Pokropím je a zmizím.

Jo , ale čím. Zásobník do samopalu má v kapse. Taková blbost. S tím se teď nedá nic dělat.

V první chvíli by musel vystačit s pistolí.

47

Zvedl si jetě více límec u kabátu, sklouzl po sedadle co nejní, opřel si hlavu o sklo a dělal, e spí. Avak do mozku ho bičovala stále naléhavěji otázka, co bude dál? Nejen dnes. Zítra, p o z í t ř í … prostě vůbec. Dál!

Ani si to uvědomil, přestal předstírat spánek, seděl teď s očima otevřenýma dokořán, zíral do tmy za oknem tramvaje a nevnímal nic kolem sebe. Do skutečnosti ho vrátil teprve ampliónový chrapot a hlas řidiče: ,,Výtoň.

Do středu města u dál nemůe. Rychle z tramvaje vyskočil a přeběhly z nástupního ostrůvku na nábřeí, vyel po schodech na elezniční most a spěchal na druhou stranu řeky.

Otázka, co bude dál, ho neustále pronásledovala. Navíc se znova a naléhavě hlásila únava.

Předelou noc prodřímali se těpánem na zákoutí jakéhosi schoditě v neznámém průchodícím baráku na Starém Městě. Dalí sychravá noc se blíila a naděje na úlevný spánek v teplé ubytovně se musel před chvílí vzdát.

Proel kolem enských domovů, zahnul na Plzeňskou, odkud krátkou spojovací uličkou do Holečkovy a dalími příčnými uličkami zamířil do kopce, ke Strahovu. Kráčel automaticky, ani si tu trasu nějak plánoval nebo uvědomoval. Pud sebezáchovy mu přikazoval vyhýbat se osvětleným místům. Snad i skutečnost, e právě tudy často projíděl při cestě domů, vedla jeho kroky. V takových místech se člověk obvykle cítí bezpečněji.

Minul ztemnělý stadión a zůstal stát na rohu Bělohorské, právě v okamiku, kdy po ní zvolna projíděl hlídkový vůz Veřejné bezpečnosti.

Ten pohled ho okamitě vrátil do tvrdé reality. Uvědomil si, e u nemá na vybranou. Musí se pokusit dostat ven, ne jej dříve nebo později dopadnou.

Dostat se ven, ale jak? A co těpán? Jestli se mu podařilo zmizet, určitě je teď ve stejné situaci a bezradný. Ale jak zjistit, c o j e s bráchou?

Nejdříve si pohrával s mylenkou zavolat na Bezpečnost, představit se jako jejich přísluník a zeptat se, zda těpána mají. Vzápětí nápad zavrhl. Jednak přesně neví, kam zavolat a jednak by to prokoukli a mohli by podle telefonátu zjistit kde právě je. Spolehlivějí, i kdy

nebezpečnějí bude obhlídka letitě. Jestli těpána nedostali, je moné, e se pokusí hledat jeho, Rudolfa, právě tady. Vdy těpán to byl, kdo navrhl, aby opakovali akci na letiti přítího dne. A to by byla poslední ance a monost záchrany.

48

Do blízkosti ruzyňského letitě se dostal a po jedenácté hodině. To u se sotva vlekl. Přesto znásobil a vybičoval opatrnost. Pečlivě se vyhýbal kruhům zářícím z velkých stoárových svítidel, propletl se mezi automobily na parkoviti a schoval ve stínu dodávkové volhy. Téměř v místech, kde u dnes jednou byl. Viděl odtud osvětlenou plochu a doslova vnímal , klid.

Nevzruený, klidný a normální provoz, nikde nic podezřelého. Na letitní ploe právě tak jako v odbavovací hale. Uvaoval, e kdyby u těpána měli, určitě by jim přiznal, jaký plán chystali a Bezpečnost by byla kolem letitě na nohou.

Za tu dobu jej několikrát zachvátilo nutkání, vtrhnout dovnitř k prvnímu letadlu, které se bude na stojánce připravovat ke startu a donutit piloty, aby letěli tam, kam jim přikáe. Nakonec vdycky ochladl. Zkuenost je zkuenost a ta říká, zbrklost se nevyplácí.

Vyel stejně opatrně ze skrytu. Zamířil zpět k silnici a uvaoval, kam se uklidí na zbytek noci.

Vzpomněl si, e cestou domů často hleděl na malý domek. U lesíka za Ruzyní, vpravo od silnice na Kladno. Kolikrát si říkal, co to tam vlastně je. Kdy dělal v létě na Dbánu, tak se přesvědčil, jakási přečerpávací vodárenská stanice. Rychle k tomu stavení zamířil.

xxxx

Těsně před jedenáctou hodinou se na obvodním oddělení v rukách majora Zítka a jeho vyetřovací skupiny sela hláení z různých koutů Prahy. Zatím vechna negativní. árka, koupalitě na Dbánu, zahrádkářská kolonie, chatové oblasti na okrajích Prahy, hláení hlídek, prověřujících restaurace a ubytovny … prostě nic. Skutečně, jako by se po bratrech Balákových země slehla.

Ty neastné Modřany. Tam to chtělo o půl hodiny dřív, konstatoval major Zítek, kdy

znovu prolistoval vechna hláení a nenael sebemení nitku, na ni by po Rudolfově zmizení z Modřan bylo moné navázat dál. Zřejmě mají někde nějaké zázemí, o kterém zatím nevíme a tudí honíme spoustu lidí zbytečně. Balák přece tomu Tonarovi říkal, e by musel jet přes celou Prahu … mohla to být, samozřejmě, výmluva, aby ho Tonar nechal přespat. Ale právě tak dobře můe mít někde ve Vysočanech, nebo já vím kde nějaký kouteček u známého, nebo spí známé.

49

To, e plavčíci, kteří s ním slouili,, o ádné jeho známosti neví, jetě nemusí nic znamenat.

Takový plavčík má na plovárně spoustu moností. To je snad jasné!” Na jasnou eventualitu to skutečně vypadalo. Jene nikdo nebyl schopen přijít s nějakým dalím návrhem.

Nejrozumnějí bude, kdy teď poleme členy pátracích skupin spát a hned ráno to vezmeme systematicky znova.” Major Zítek se rozhlédl kolem sebe po ostatních členech skupiny. Nadporučík Souček za vechny trochu unaveně pokyvoval hlavou na souhlas.

Projdeme znovu vechny jejich spisy,” pokračoval náčelník. Mají toho spoustu, vytáhneme vechna jména třeba z bývalých styků, a u z práce, nebo z bydlitě, z trestné činnosti i z nápravných zařízení. To by vtom byl čert, abychom někde nenarazili na stopu. Kontrolu u osob, o nich zatím víme, nám jetě teď v noci průběně udělají jednotlivá oddělení na obvodech. To bychom stejně sami nemohli ani obsadit. Take to je zařízeno. A jetě něco?”

Skončil otázkou a rozhlédl se po přítomných.

Soudruhu náčelníku,” přihlásil se nakonec o slovo nadstrámistr Hnátek. Já bych to s tou umavou přece jenom nebral na lehkou váhu. Rudolf se pokusil o ilegální přechod státní hranice u dvakrát , co kdy se vrátili jenom proto, e si nebyli jisti tím taxíkářem. Třeba si uvědomili, e udělali hloupost, kdy se mu zmínili o tom, kam mají namířeno a potom, kdy

tohle nevylo a ztratili vůz, hledají jiný způsob. Alespoň u Rudolfa to sedí. Vyzvídal na Tonarovi, kam jezdí s rozvákou a určitě ho chtěl vzít do party jenom proto, aby byl mobilní a měl celkem dobrou zástěrku , rozvoz čokolády. No a co kdy u v téhle chvíli něco nail?!

Co kdy se jim někde podařilo ukrást auto a u jsou na c e s t ě … ? ! Chci říct, e bychom znovu měli upozornit přechody i útvary Pohraniční stráe.”

Předběnou zprávu dostali a teď u pravděpodobně vude mají i jejich fotografie. I na letiti.

Tam jsme je dali hned.” Následovalo opět ticho.

Tak jestli u nikdo nic nemá …  zkouel jetě jednou major Zítek. Dobře. Tak soudruh Hnátek si vezme spisy Baláka starího, tedy těpána… tam je jen pár listů. Já Rudolfa.

Dobrou noc. Zítra bude perný den.”

xxxx

50

Domů dorazil major Zítek těsně před dvanáctou. Samozřejmě se snail jít jako myka. Ale za dlouhá léta, kdy se snail skloubit manelství se slubou se mu snad jetě nikdy nepodařilo přijít v noci, ani by se vzápětí nerozsvítilo malé světlo v lonici a neozval se tichý hlas Zítkovy manelky: U jdu. Zatím se umyj.”

Dnes u snad po tisící se snail oponovat: Prosím tě, spi! Vdy j á … ” A snad u po tisící se právě v téhle části věty přeruil, protoe právě v tu chvíli se ena objevila ve dveřích lonice, mávla rukou a la do kuchyně. Věděl, e za tu chvilku, ne se trochu opláchne, bude mít připravenou večeři.

Půjde dneska vůbec spát?,” zeptala se ho manelka, kdy si konečně sedal ke stolu.

No, chvilku bych měl, ale jetě nevím… uvidím. Jdi si klidně lehnout, nic zvlátního se neděje. Nemusí mít strach. Jenom nám utíkají dva hoi, tak se musím podívat tadyhle do spisů, kde by se nám asi tak mohli zabydlet. Nádobí dám potom do dřezu.”

Manelce majora Zítka bylo úplně jasné, e by v tuhle chvíli mue spí ruila. Tak dobře.

Kdybys něco potřeboval, řekni. Ví, e spím jen tak na půl oka. Na kávu jsem ti u postavila, nenech vyvařit vodu. Dobrou noc.”

Jo, vodu . . dobrou noc,” odpověděl, spíe pro sebe a rychle dojídal poslední zbytky rotěné na houbách, vlastnoručně nasbíraných o dovolené. Sotva za manelkou zaklaply dveře do lonice, sloil nádobí do dřezu, připravil si spisy na psací stůl v rohu obýváku a nedočkavě postával u sporáku, kdy u začne bublat voda na kávu.

Budu jí potřebovat hodně a kapánek silnějí,” co byl důvod, proč mu ji neuvařila manelka.

Vybral si v příborníku odpovídající hrnek a za chvilku u seděl nad kruhem světla, dopadajícím na stránky spisů.

Počínající únava po večeři z něho působením kávy zase zvolna opadla a major Zítek se ponořil do událostí, které vytvářely a provázely ivot mladého člověka, jménem Rudolf Balák.

Podzim 1967, Okresní soud v Kladně.

Na lavici obalovaných sedí pět mladíků. Vichni jsou tu poprvé. Čtyři z nich nevědí co s rukama, oči mají roztěkané. Jen ten pátý je suverén. Buďto i tady chce svým kamarádům dokazovat, e je frajer, nebo je mu to vechno skutečně jedno.

51

Konečně, v sedmnácti letech, zvlá před kamarády, i lhostejnost někdy můe předstírat hrdinství. Lhostejnost k pětce z matiky, lhostejnost k trestu za patný čin …

aluji mladistvého Rudolfa Baláka, narozeného 19. listopadu 1950 ve Slaném … “

Za pár dní mu bude sedmnáct. Sedí na lavici obalovaných a netečně poslouchá úryvky z vlastního ivotopisu: Povinnou kolní docházku ukončil v sedmé třídě, kdy estou a sedmou třídu opakoval pro patný prospěch. Posudek ze koly ho charakterizuje jako drzého ignoranta s násilnickými sklony. Na závěrečném vysvědčení měl o stupeň zhorenou známku z chování. Po ukončení koly zůstal tři měsíce doma, údajně pro nedostatek vhodné pracovní příleitosti” (a tady se předčítající významně odmlčel, co Rudolf ohodnotil ironickým pohledem na předsednický stůl), a potom nastoupil jako učeň do národního podniku Sázavan v Zruči nad Sázavou. Posudky ze závodu i z internátu hovoří o tom, e byl neukázněný a nejevil o profesi ani o kolektiv ádný zájem … 

Rudolf si prohlíí vechny ty váné lidi v talárech. Vypadají, e se jim ani nechce věřit tomu, jaký je grázl. Zájem o kolektiv … profesi… není zájem, no. A co má být?! Copak je nějaký trouba, aby se musel chovat podle nějakého internátního řádu?! Budíček, rozcvička, snídaně, dopolední zaměstnání na učebně nebo v dílnách, oběd, odpolední zaměstnání, svačina, osobní v o l n o … Co je to za volno? Napite domů,n e c h c e t e jít do divadelního krouku, nebo se učit na hudební nástroj? Ne? Tak jděte třeba na hřitě, nebo do bazénu …

A pořád dokola, den za dnem, nejvý jednou za čas do bijáku, nebo večer co večer koukat v klubovně na televizi, pochopitelně bez kouření. Co je tohle za ivot? Předpisy … řády …

kolní, pracovní, internátní… A ty nekonečné hodiny v lavici nebo u stroje, to a si dělá ten, koho to baví. Jeho ne!

Rudolf Balák jednoho krásného odpoledne sbalí svůj kufírek a bez rozloučení prostě a jednodue zmizí. Nasedne do vlaku na Prahu a najednou se cítí jako znovuzrozený.

A co bude dál? Na takové starosti je vdycky dost času. Důleité je jen jedno, opatřit si prachy. Ovem nikoli prací někde ve fabrice. To dovede kadý. Chce to nápad a p o t o m …

kdo má prachy, ten se má. Hlavně nic nemusí dělat.

52

Dali ho na evce, jse blbej, snad bude mít aspoň ikovný ruce. Jo,na práci. A jetě daleko od domova, od kamarádů, do intru!

Ne e by mu nějak zvlá záleelo na domově, to je kapitola sama o sobě, tři bráchové a sestra… sedm lidí v jednom malém, otlučeném přízemním baráčku, ale co se dá dělat.

Aspoň nějaký čas to bude muset vydret. Ale a budou p r a c h y …

Obavy z toho, co jeho rozhodnutí řeknou doma, ho přepadly a ve chvíli, kdy vystupoval z vlaku. Chce to udělat suveréna, jít otevřeně na věc, ádné vykrucování, ádná slabota. To zabírá. Kdy přiel domů, byla celá rodinka pohromadě a vichni na něj zírali jako na zjevení.

Včetně toho nejmladího, jetě ani ne čtyřletého bráchy.

Co je, zavrčel otec místo odpovědi na pozdrav, měl jsi přijet a za tejden.”

Pratil jsem s tím … nebaví mě to tam,” odpověděl více ne stroze Rudolf a postavil kufr rovnou za dveře. Coe…?” zasípal překvapeně otec, otočil se na idli a matka na lavici u kamen dlouze vzdechla. Nelíbí se mi to!” odpověděl Rudolf a pomalu si svlékal kabát.

Nelíbí se mu to, opakoval ironicky otec a vzápětí zaburácel: A co jako míní d á l … ? Jak se bude ivit?!” Aáále … já se postarám. Jen se nebojte!”

Sebevědomá odpověď vzala na chvilku otci dech. Sledoval Rudolfa, jak věí v předsíni kabát a vrací se, jakoby se vůbec nic nestalo. Poslouchej..zapochyboval otec, tys tam něco vyved, e?!” Nic jsem nevyved,” ohradil se Rudolf. Copak tam se dá něco vyvíst…?!”

Jo tááák, drej vás tam zkrátka!” Jakýpak zkrátka…? Nechci bejt prákem, no!”

A ví vůbec, čím chce bejt? Asi doktorem, ne?”

Sestra vyprskla smíchy, vichni ostatní na něho hledí jakoby právě on byl nejpitomějí z celé rodiny. Jene před rokem brácha těpán taky vyel ze sedmičky, sestra je právě tak samá čtyřka a pětka … Pudu do fabriky. Chci si vydělat nějaký prachy a potom … Mám svoje plány.” U to vidím … !  Otec mávl rukou a zabručel: Jse dost starej pacholek, abys mohl mít rozum!” Při tom se obrátil zpátky ke stolu a k půllitru piva.

53

Dej mu něco k večeři,” vybídl matku a Rudolf věděl, e bouřka je zaehnána.

Navečeřel se, zabral si zase svoji starou postel v rohu světnice, co se, pochopitelně, neobelo bez hádky s bráchou. A hotovo. U jen vypakovat kufírek.

Na radu kamarádů se vypravil do Baterky”, tedy to továrny Baterie Slaný. Není to tam nejhorí,” informovali ho. A kdy se dostane s námi do party, bude to docela fajn.”

Pro Rudolfa Baláka to vak ádné terno nebylo. První dny a týdny spí koukal jak se co dělá.

Ani později nepřiloil příli horlivě ruce k práci, říkal, e mu vadí v dílně smrad z kyseliny a asfaltu, pak zase ta jednotvárná nuda v expedičním oddělení. Den za dnem před estou, nebo před druhou píchnout a potom celých osm hodin čekat, ne můe tu kličku u píchačky zase zmáčknout a vypadnout. To tedy zase zlatý intr. Nikdy by si nepomyslel, e osm hodin je tak straně dlouhá doba. Kdy je venku oklivě, tak to Rudolf jetě jak tak překousne, ale potom přijde červen, červenec … venku je krásně, ale … Na dovolenou jetě nemáte nárok! Volno? Bez řádného důvodu nelze, protoe továrna plánuje výrobu i dovolené …

Kluci na to vyzráli. Kalali na řemesla, hned po kole nastoupili do práce a teď jdou na čundr.

Počasí jako vyitý …  konstatoval Jarda, kdy v pátek odpoledne vech pět kamarádů opoutělo brány závodu, aby čtyři z nich se sem vrátili a za měsíc. Bude to príma čundr.

Potáhneme k Berounce, na Klíčov určitě.”

Nebo na Bucek, ke Straecímu … ” navrhoval Pepík. koda, e s námi nemůe, Rudo.”

To se jetě u v i d í …  mnohoznačné odpověděl.

Jak to,” chtěl vědět Zdeněk. To Rudolfovi dodalo. C o s i o něm myslí? e je poseroutka?

Mám dovolenou,” ohlásil doma, ani by mrkl okem.

V sobotu ráno se na náměstí mezi kamarády objevil s batohem na zádech a vítězným úsměvem na rtech. Přece nenechám partu ve tychu. Voni se nezblázněj… ledabyle mávl rukou. Čundr to byl jak se patří. Rudolf udával tón.

Táboráky, pivo, někdy dokonce i něco ostřejího, kdy byla chata dobře zásobená. Nikdo z těch čtyř dosud netuil,

jak je to vlastně jednoduché dostat se do zamčené a dokonce i zabedněné chaty. Rudolf jim to ukázal. Stačí sekerka.. ze dveří nebo okenice toho moc nezbyde, ale mastňáci si to dají spravit, mají n a t o .

54

Předseda senátu předčítá dlouho, nebo dlouhý je i seznam napáchaných kod.

Podle výsledků etření a podle výpovědí dalích obviněných mladistvých Josefa K., Frantika J., Jaroslava S., a Zdeňka L. je dostatečně prokázáno, e vichni, pod návodem a vedením mladistvého obviněného Rudolfa Baláka v měsíci červenci postupně vnikli neoprávněně a s pouitím násilí do jedenácti v tu dobu neobydlených chat, kde kromě potravinových konzerv a nápojů odcizovali i cenné předměty, jako tranzistorová rádia a magnetofony i peníze, a zařízení chat z pouhé recese, jak vypovídají, pokozovali a ničili..

Na kamarády si člověk musí dávat pozor, uvauje Rudolf na lavici, na ni poprvé v ivotě usedl jako mladistvý obviněný. Vechno na něho shodili. I to, co nebylo z Rudolfovy iniciativy. Se obviněný mladistvý Rudolf Balák odsuzuje k trestu odnětí svobody na čtyři měsíce .. No vida a tolik rámusu! Říká si v duchu Rudolf

.se výkon trestu odkládá nádobu do 22. prosince 1969.

Ironický úsměv na tváři mladistvého podmíněně odsouzeného Rudolfa Baláka nijak nesvědčí o účinné lítosti.

Léto 1968, Okresní soud v Kladně.

aluji Rudolfa Baláka, narozeného 19. listopadu 1950 ve Slaném, e

.

Je mu sedmnáct let a est měsíců. Tentokrát sedí na lavici obalovaných sám. Byl zadren při pokusu nezákonně překročit státní hranice československé socialistické republiky.”

Po prvním odsouzení ho u zpátky do továrny nevzali. Neměli zájem o takového .pracanta.

Spotřeba baterií stoupá, závod musí plnit zvýený plán a v určené kvótě pracovníků nemůe zaměstnávat bulače. Skoro tři měsíce sháněl dalí místo. Ale vude to dopadlo stejně, co umíte? Nic? Prospěch ve kole, a jéje, z učení utekl, podmíněně odsouzen … a výsledek?

Pomocný dělník. Za pár korun se dřít jako mezek. Anebo s prosíkem a přímluvou kurátora pro mladistvé, zednický učeň. Pěkně děkuju za takové vyhlídky!

Obalovaný… probudil Rudolfa z úvah hlas předsedy senátu,  … podle vlastní výpovědi jste se snail najít si nějaké vhodné zaměstnání. Vysvětlete soudu, jaké zaměstnání jste povaoval pro sebe za vhodné?!”

57

Rudolf se podíval na obhájce. Ten mírně zavrtěl hlavou na znamení, aby neodpovídal.

Zřejmě se chystal odpovědět sám, ale Rudolf byl rychlejí: Na to nemusím odpovídat,”

vysvětlil si obhájcův pokyn po svém a vzápětí se dal do vlastní obhajoby: Ústava zaručuje právo na práci, ale neukládá povinnost, e by člověk musel pracovat.” Doslova vychrlil frázi, kterou slyel na jakémsi mítinku místních obroditelů, psal se rok 1968.

Ano … ? !  S trochou ironie v hlasu se podivil předseda senátu. Tak tedy polome otázku jinak. Jaký způsob získávání prostředků na obivu poctivou prací byste pro sebe pokládal za nejlepí, nebo řekněme za nejvhodnějí?”

Obhájce se trochu zamračil a na němý Rudolfův dotaz odmítavě zavrtěl hlavou.

Mohl byste být třeba řidičem, jako vá b r a t r … ?  zeptal se předseda. Nebo zámečníkem … elektrikářem … ? ” dodal po chvíli, ale odpovědi se nedočkal.

Místo něj promluvil obhájce, také jazykem obroditelů. Váený soud d o v o l í . . v y s k o č i l rychle a postavil se před Rudolfa, jako by ho chtěl svým tělem zatítit. Můj mandant chtěl říci, e práci zásadně neodmítá. Ale váenému soudu jsou jistě známy rodinné podmínky mého klienta, kromě zde citovaného výdělečné činného bratra, jeho výdělek ostatně postačuje na obivu jeho samého, má můj klient jetě tři nezaopatřené sourozence a tak je jasné, e jedním z důleitých hledisek hledaného zaměstnání je finanční stránka věci. A právě tady a jen tady, váený pane předsedo senátu, vidím těsnou souvislost, promiňte, kdy řeknu, s tak zvaným trestným činem mého mandanta, kdy ve snaze ulevit po finanční stránce své rodině a ve snaze najít odpovídající výdělek jinde, kdy se mu to zde nepodařilo, pojal úmysl opustit území republiky.”

Nezákonně o p u s t i t . . o p r a v i l závěr obhájcovy tirády předseda senátu. Obhájce znovu vyskočil.

Vzhledem ke zřejmým okolnostem … ” začal zaníceně, jako by lo o hrdelní proces, nezletilost mého klienta a s tím spojená neznalost formální stránky věci, předelé odsouzení za mladický prohřeek a s tím spojená jistá komplikace při administrativním způsobu povolování, neúnosnost situace v rodinném prostředí…”

To je ono, blesklo Rudolfovi hlavou, vdy doma u to bylo k nevydrení. Má místo …

hledá něco … podívej těpán, u vydělává, kdo tě má věčné  i v i t …

58

Vlastně mě k tomu dohnali, ulehčoval Rudolf vlastnímu svědomí. Vzpomněl si na poslední večer doma. Otec popíjel jako obvykle pivo a způsobem sobě vlastním seznamoval matku s nejnovějími událostmi. No vidí,” drel v ruce noviny, tady píou … irí pole osobní iniciativě lidí schopných drobného podnikání, které by zvýilo konkurenci a ozdravilo nae národní hospodářství..

To chce svobodný podnikání,” vmísil se otci do výkladu Rudolf. Aby se moh člověk vypracovat, něco podniknout a ne jenom ..

Otec zvedl oči od novin. Jene zlodějna není ádný podnikání. Za tu tě zavřou dycky. Tady, jako jinde,” Jinde bych měl jiný monosti,” kasal se Rudolf.

Na to ty se blbej!” konstatoval sue otec. Napil se piva a jetě dodal: Tak to zkus jinde.

Bě, já tě dret nebudu.” Taky e pudu. A hned zejtra!” vybuchl Rudolf.

Dobrý,” souhlasil s ironií v hlase otec. A napi!”

Přítí ráno Rudolf vstal současně se těpánem, který spěchal na autobus do Kladna. Teple se oblékl, sbalil si kufřík a vypadl s bratrem jetě za era z domu.

A co ty?” prohodil k těpánovi. Ty chce tvrdnout tady?”

těpán se na něj překvapeně podíval. Jak to myslí?” Má řidičák, uivil by ses kdekoliv.”

Chci se oenit. A proč bych měl chodit jinam?”

No jo, to jse celej t y . . P o několika krocích přeel k naléhavějímu tématu: Hele …

nemám ani vorla. Kdy mi pučí aspoň stovku, vrátím ti ji v dolarech.”

těpán samozřejmě tuil, e brácha má sotva na autobus, nato na cestu do Ameriky.

Ostatně vůbec nevěřil tomu, e Rudolf to myslí vechno váně. Sáhl vak do náprsní kapsy a z peněenky vylovil stokorunu. Víc nemám.” To stačí,” poděkoval Rudolf.

Stačilo mu to sotva na jízdenku v ranním dělnickém vlaku do Chebu. Z chebského nádraí se daleko nedostal. S pohraničníky, kteří jej zadreli, nebyla ádná diskuse .

 … a proto jsem přesvědčen . . p r o b r a l Rudolfa ze zamylení hřímající hlas jeho obhájce, e tento čin nelze klasifikovat jako pokus o ilegální oputění republiky ve smyslu zákona z roku 1961 … 

Rudolf vak ví své: Prostě neměl kliku. Chtělo to jetě nějaký čas počkat, pořádně připravit a potom … Podruhé si to zařídí lip.

, , … a odsuzuje se k trestu odnětí svobody na dobu esti měsíců, přičem se výkon trestu na základě

, s l y  í předsedu senátu a rychle o  í v á … odkládá na zkuební dobu v trvání do 16. března 1970.”

59

Podzim 1969, Okresní soud Praha-západ.

aluji Rudolfa Baláka, narozeného 19. listopadu 1950 ve Slaném,  e . .

Jak se říká mezi určitou vrstvou protispolečenských individuí, kdy se nedá nic jiného dělat, musí se i dělat. Třeba jen přechodně a třeba jen jako. Tohle si záhy osvojil i Rudolf.

Po cestě do Ameriky, která neslavně skončila u soudu v Kladně, se vrátil domů jako kajícný syn. Znovu slíbil otci, e si najde zaměstnání. Uronil přitom i pár falených krokodýlích slz.

Ve vyetřovací vazbě, i kdy netrvala dlouho, měl dostatek času přemýlet o tom, co dál.

Dospěl k závěru, e tentokrát půjde na věc jinak. Nebude spěchat. Předevím si vydělá trochu peněz a potom vymyslí způsob, jak se dostane ven.

Těsně po 9. květnu přiel Rudolfovi nečekaně úřední dopis a v něm, amnestie. Vyuil jí naoko jako příleitosti, je mu dává monost nápravy. A on chce dokázat, e se napraví. Tak to prohlásil kajícné i při pohovoru na osobním oddělení a během čtrnácti dnů nastoupil v elezniční stanici Slaný jako posunovač. ádná práce pro něj nebyla příli těká, ádná směna příli dlouhá a tak si postupné vyslouil pověst přičinlivého a pracovitého mladíka, který skoncoval se patnou minulostí a konečně přiel k rozumu.

Z první výplaty si koupil učebnici němčiny a dokonce přispěl s mení částkou domů.

No vidí, e to jde, kdy se chce, pochvaloval si otec.

Rudolf sice jeho uznání nebral váně, nicméně v zaměstnání nepolevil. Projevoval iniciativu a zájem o rychlé odbavení vozů. A tak, kdy po půl roce přiel se ádostí, e by rád dělal průvodčího nákladních vlaků, nebylo proč o tom váně neuvaovat.

Nejdříve mu svěřili záskoky za onemocnělé pracovníky, které zastal obstojně. Jenom s němčinou stále pokulhával. Kromě obligátního:

Danke, Bitte, Brot a leh bin, du b i s t … se ne a ne dostat o krok dál. Co se jeden den jak tak naučil, druhý den zase zapomněl a tak není divu, e učebnici otevíral stále méně a méně. Tohle období patřilo ovem k nemnoha světlým momentům Rudolfova ivota.

60

Práce jej zpočátku zaujala natolik, e na nějaký čas pozapomněl i na svůj plán. Větinu pracovní doby jezdil po celé republice, plat dostával sluný, prostě místo, jakého by si mnohý mladý člověk povaoval.

Za nějaký čas můe o nějaký stupínek postoupit, udělat si kurs a ne se naděje, bude z tebe třeba i vlakvedoucí. To u je are pod penzí,” vyjádřil se otec.

Rudolf otcovy mylenky nebral nikdy příli váně. Ale přesto se přistihl, e s postupem u dráhy a o vyhlídce na místo vlakvedoucího uvauje. To ovem netrvalo dlouho. Den za dnem, jízda za jízdou se mu vechno opět zdálo obyčejnějí a vednějí, nezajímavé a pro něho nudné. Z počínající záliby se pro Rudolfa stávala nutnost, povinnost a tu Rudolf neměl nikdy v lásce.

A tak se mu při dlouhých jízdách začaly znovu v mylenkách vynořovat u trochu pozapomenuté plány. A k nim přibývaly dalí.

Začínalo léto 1969. A naskytla se příleitost, kterou by, podle Rudolfova mínění, bylo hřích nevyuít. Věděl sice o ní u delí dobu, ale rozhodl se teprve teď. Snad i proto, e zpočátku byl příli zaujatý novou prací a pozapomněl na původní plán, v něm hrály významnou roli peníze.

Jako průvodčí nákladních vlaků si získal u nadřízených značnou důvěru. Jezdil u dlouho bez jediné závady.

Průvodčí nákladního vlaku má nejen odpovědnost, ale i přehled o tom, co ve vlaku veze.

Rudolf udělal první pokus. Stačilo jenom trochu zručnosti a chytrosti a ze zásilky beze stopy zmizel kartón cigaret. Ovem ze zásilky nikoli vlastního vlaku.

A pak následovaly dalí úspěné pokusy. Jene cigarety, cukrovinky nebo potraviny stačil zuitkovat sám. Tranzistorová rádia a autorádia přinesou finanční uitek teprve tehdy, podaří-li se je výhodně prodat. Jene k tomu je třeba mít překupnickou sí.

Bezpečnost u delí dobu sledovala, e z perfektně zaplombovaných zásilek mizí mení mnoství nejrůznějího zboí. Ukazovalo to spí na samostatného zlodějíčka ne na organizovanou činnost. Zatím nevznikla vánějí koda. To vak neznamená, e by i mení straka měla zůstat bez povimnutí. Pak dolo na krádee v soupravě průvodčího Rudolfa Baláka. Pracovníci Bezpečnosti prověřovali jeho minulost. Podezření bylo zřejmé.

61

A potom u stačilo nenápadně si počkat.

Onoho letního dne dostal Rudolf tra Praha-Plzeň-Cheb. Hlavní zásilka pro Velkoobchod v Plzni skýtala jedinečnou anci. Nemínil ji pustit. U před odjezdem měl vechno připraveno a naplánováno.

O tom, e jeho přípravy sledují i oči pracovníků Bezpečnosti, neměl ani potuchy. Práce mu la od ruky, jako snad jetě nikdy. V čekací době v Plzni, před odpojením zásilky vnikl do vagónu, rychle vypáčil příslunou bednu, a během několika málo minut byl u zase venku a plombu na vagóně uvedl do pořádku. Tak to také zjistila přejímka při odpojení vagónu.

Rudolf a celá vlaková četa tím měla být z obliga.

Jetě před odjezdem z Plzně do Chebu si jako normální cestující podal na noční rychlík Plzeň-Praha spoluzavazadlo, v něm u spočívalo 12 tranzistorových radiopřijímačů. Svůj nenápadný kufírek si v noci po návratu do Prahy, opět jako normální cestující, vyzvedne.

Nikdo nebude mít o ničem ani tuení.

Měl to důkladně promyleno. Celou cestu do Chebu zůstane čistý, protoe se lupu ihned zbavil a předal ho do opatrování vlastně, dráze. Navíc, zboí se ztratilo a v Plzni po přejímce. Za to přece on nemůe!

Z trasy se Rudolf vrátil do Prahy necelou půlhodinku před příjezdem nočního rychlíku z Plzně. Klidně jetě stačil splnit vechny svoje povinnosti, se splasklou aktovkou se objevil ve sluebně, aby kadý viděl, e nic nenese a s obligátním ,,Nashle,se rozloučil.

Potom u jenom stačilo obejít budovu, druhou stranou se vrátit k výdeji spoluzavazadel, jako běný cestující si po příjezdu Plzeňáka vyzvednout to svoje…

Veřejná bezpečnost, doklady, prosím, ozvalo se za jeho zády právě v okamiku, kdy převzal kufírek.

Trochu ho zamrazilo, ale rychle se ovládl. Postavil kufr na zem, sáhl do náprsní kapsy a podal jednomu z přísluníků VB občanský průkaz. Dokonce se dokázal i usmát.

,,Vy jste zaměstanec ČSD? zeptal se přísluník VB. Ano,” odpověděl. Proč?”

e ani nevyuíváte výhod,” nevinně vysvětlil přísluník. Máte přece pernamentku … 

No tak j á . .začal Rudolf koktat. To je vlastně jedno … 

Aha,” zasmál se přísluník. Kvůli tomu ale nemusíte být nervózní. Ledae by nebylo v pořádku něco jiného. Copak je v t o m kufru?”

62

To u bylo Rudolfovi jasné, e je zle. A e tohle není náhodná kontrola. Zřejmě po něm li.

Ani nevím . . z a č a l se vymlouvat, jene přísluník ho nenechal ani domluvit. Tak toho snad necháme, pane Baláku. Vezměte ten kufr a půjdeme na oddělení. A ádné hlouposti, ano?! My toti víme, co v tom kufru je. Věděli jsme to u v Plzni. Jen jsme byli zvědaví, jak to dostanete domů. Bylo to chytré, ale nikoli nové.”

Rudolf Balák pochopil, e dalí zapírání nemá cenu.

Jménem republiky…

Během přelíčení zůstal jak tak klidný. Neproíval je prvně. Jene pak jako vdy přijde ona poslední věta a rázem je po klidu, i kdyby přelíčení proíval podesáté.

Rudolf odhaduje, e nedostane horní hranici trestní sazby. Alespoň na to spoléhá, protoe vechno před tím bylo smazáno díky amnestii. Ale přece jenom … kolik … k o l i k … ?

a odsuzuje se k trestu odnětí svobody na jeden rok, přičem se podle paragrafu toho a toho výkon trestu odkládá na zkuební dobu do 10. března 1973.”

Oddechl si. Kadý nemá takové těstí, aby vyfasoval tři podmínky za sebou. Tomu se říká ivotní etika. Ovem a na to, e přiel o dobré zaměstnání.

xxxx

Rudolfův návrat domů byl tentokrát velice neslavný. U po cestě si připadal jako spráskaný pes. Předtucha, jak bude otec řádit, v něm skoro vyvolávala strach. To byl úplně nový pocit.

Něco, co se mu zatím jetě nikdy nestalo. Snad zapůsobilo těch předchozích deset měsíců téměř bezúhonného ivota. A určitá lítost, e něco definitivně zpackal, přece jenom v něm zůstala.

Deset měsíců, kdy dával matce část výdělku, byl doma celkem klid. Vichni to brali, jako e u dostal rozum a konečně se trochu narovnal. A najednou je zase Ruda tam, kde byl.

Áááá, vida - ná vlakvedoucí pod penzí,” uklíbl se otec, sotva se Rudolf objevil ve dveřích.

Nese ti vejplatu, m á m o …  pokračoval jetě ironickým tónem, ale najednou zaburácel: Tak co, kolik jsi vyfasoval? Pochlub se, ty kriminálníku!

63

e si vůbec troufá vrátit se domů! To nemá ani kapku svědomí?! Teď snad táta po něm chce, aby kajícně poklekl a znovu sliboval, e to bylo naposled a e se polepí.

Jene doma je jídlo, teplo i p o s t e l … tak se budeme zase trochu kát a potom se uvidí.

Času dost, vak oni mě nevyhodí.

Neuplynulo ani čtrnáct dní slastného nicnedělání a hledání zaměstnání, kdy potovní doručovatel předal Rudolfu Balákovi proti podpisu úřední obálku s razítkem v záhlaví Okresní vojenská správa v Kladně a se strohým textem uvnitř: Dostavte se…!

xxxx

Rudolf si nepotrpěl na příli dlouhé vlasy, jaké nosilo mnoho mladíků stejného věku jako on, ale e mu jetě přistřihnou to málo, co měl, mu připadalo jako schválnost. A také to dal patřičně najevo. Jene mu to nebylo nic platné.

Řeklo by se, běná maličkost, ale pro něj to byl první konflikt s vojenským reimem a také první signál, e tady přestává vekerá legrace. Bude nucen udělat to, co v ivotě nejvíc nenáviděl, podrobit se pevnému řádu, pokynům, rozkazům. Po skončení základního výcviku byl zařazen k rotě technického zabezpečení motostřeleckého útvaru.

e by se vnitřně smířil s plněním vojenských povinností, o tom nemohlo být řeči. Avak navenek to nedával znát. Vykonával slubu tak, aby se jevil nadřízeným velitelům v dobrém světle. Na lonici si večer občas zanadával, pokud mono ne moc nahlas, ale vzápětí sebou pratil na lůko, udělal čárku za den za námi a hotovo.

Minula zima, dny se vláčely přesně tak, jako kdy člověk na něco dychtivě čeká. Neskonale pomalu přeel duben a konečně v polovině května dostal vojín Rudolf Balák volno s oputěním posádky, touebně očekávaný opuák. A s ním i anci dostat se doma k civilním atům a potom … sbohem vojno. Bylo toho dost. Doma dopadlo uvítání jako obvykle.

Ty jsi zdrhnul, co? řekl podezíravě otec.

Rudolf sáhl do kapsy. Opuák … jestli se chce podívat.” Hodil na stůl papír.

A hergot… komentoval otec, kdy si prohlédl předtitěný formulář se synovým jménem, razítko útvaru i podpis velitele roty.

64

Poslouchej, snad z tebe nebude nakonec vzornej voják, Rudo! Vojna u narovnala hodně takoveich, jako jsi byl ty. V té uniformě jsi docela jinej člověk.”

No jó ..odpověděl neurčitě Rudolf a schoval doklad do kapsy.

Otec se trochu zvedl, a dlaněmi opřenými o desku stolu se na Rudolfa podíval a povzdechl: Jen, aby to s tebou nedopadlo zase jako na tý dráze. Tam jsi taky začal sekat latinu a pak najednou .. A u je to tady zase. Jako vdycky.

Jen se neboj. Teď u si dám pozor, zahučel Rudolf. Mělo to znít jako slib. Avak význam toho, na co si chce dát Rudolf pozor, znal jen on sám.

Tím rozmluva s otcem skončila. Matka jako obvykle mlčela.

První den opuáku trávil Rudolf doma jako spořádaný člen rodiny. Ani neel mezi kamarády. Promýlel plán útěku, rozhodnut nevrátit se do kasáren.

Věděl, e za svémocné vzdálení následuje vojenský prokurátor. Proto se nesmí dát chytit.

Pokud mono dostat se daleko odtud, protoe tady ho kadý zná a nejdřív budou zběha hledat v místě bydlitě. Někam daleko … daleko… no jasně! Máma! Je z jiního Slovenska.

Vlastně napůl Maďarka. Má tam hodně příbuzných a ti pomohou. Aspoň pro první čas, ne si vymyslí nějaký plán, jak se dostat přes hranice. Moná, e by to lo i přes Maďarsko do Rakouska, uvaoval a v hlavě se mu rojily dalí nápady.

Podíval se na matku, sedící na lavici u kamen. Ptát se jí na příbuzné nemůe. Určitě by jí to bylo nápadné. Podívá se jí do skříně, a odejde nakupovat. To by bylo, aby tam nenael aspoň jednu adresu!

Nazítří se chystal z opuáku zpátky do kasáren, jak řekl rodičům. Ve sportovním pytli měl pečlivě sloený civilní oblek, který si převlékne ve vlaku. V kapse dvě adresy do obcí Radzovců a Čakanovců, o nich podle adresy věděl jen tolik, e leí někde u Filakova a e tam ijí matčiny sestry.

Tak se tu mějte dobře,” rozloučil se bezstarostně s rodiči a slíbil, e se opět brzy ukáe.

Matka mu dala na cestu balíček s jídlem, otec mu vtiskl do dlaní stokorunu. Rodiče opravdu začínali věřit, e se Rudolf na vojně změnil…

ivot zběha netrvá dlouho. Rudolf se nestačil divit, jak ho v té zapadlé vsi nali. Pak usedl na lavici obalovaných před vojenským soudem.

67

 … se obalovaný Rudolf Balák, podle paragrafů 282, odstavec jedna a paragrafu 3, odstavec jedna á trestního zákona odsuzuje k odnětí svobody na dvacet měsíců nepodmíněně. Výkon trestu ..

Rudolf zvedl hlavu, jakoby nevěřil vlastním uím. Dvacet měsíců …! Třikrát po sobě jim vyklouzl a teď najednou dvacet měsíců! Víc ne půl druhého roku!

xxxx

U poněkolikáté se major Zítek pokusil napít kávy z prázdného hrnku. Vstal od stolu, aby se trochu protáhl, zastavil se u okna a zamyleně hleděl do tmy. Tam někde se pohybuje člověk, který je stíhán a při zadrení asi nebude váhat pouít zbraň.

Po chvíli se major podíval na hodinky , ukazovaly půldruhé a potom na poslední spis na stole.

Nedá se nic dělat, chce to jetě jednu porci,” řekl si sám pro sebe a s prázdným álkem zamířil do kuchyně. Nový si samozřejmě nevzal. Proč má ráno manelka počítat, kolik jich vypil. Stejně bude mít řeči, i kdy tenhle poslední vymyje a zapře. V poslední chvíli stačil odklopit víčko na konvici, aby nezačala hvízdat, přelil kávu, usadil se zpátky ke stolu a otevřel desky posledního spisu.

11.5.1973 - Obvodní soud v Praze 10.

aluji Rudolfa Baláka, narozeného 19. listopadu 1950 ve Slaném, e …

Je konec června 1972.

Kdo by věřil, e pouhých pár kroků od brány Nápravného zařízeni je cítit jiný vzduch, ne

tam uvnitř. Samozřejmě jiný pro toho, kdo uvnitř proil dlouhých dvacet měsíců. Snad je to také tím, e Rudolf je skoro o dva roky starí, ne tenkrát, kdy procházel branou opačným směrem.

Zhluboka se nadechl, jetě jednou se ohlédl a potom zamířil k blízké obci, na stanici autobusu.

Původně se rozhodl, e domů ani nezajde. Co by tam hledal. Ale postupně dospěl k názoru, e zatím nemá jiného východiska. Nějaké ty řečičky vydrí, pár dní bude mít kde přespat.

68

Nasedl do autobusu, rozpačitým úsměvem odpověděl na chápající úsměv řidiče a protlačil se na zadní sedadlo. Usedl vedle dívky, která asi věděla oč jde, kdo jiný můe na této stanici na znamení nastupovat!

om

D

ů dorazil k večeru.

est lidí v jedné místnosti. Vichni čtyři sourozenci, máma u kamen na lavici a táta jako obvykle u stolu, láhev piva před sebou.

Vedle něj, pochopitelně také se sklenicí piva, starí brácha těpán. Za necelé dva roky, co ho Rudolf neviděl, se stačil oenit a zase rozvést. První vyskočil od stolu a hrnul se k Rudovi, aby mu potřásl pravicí. Otec zůstal mlčky sedět, a ani se na Rudolfa nepodíval.

No tak si odlo a pojď mezi nás… pokračoval těpán, aby překlenul napjatou atmosféru.

Dej mu sem taky pivo .. zabručel konečně otec a těpán vytáhl v předsíni z kbelíku s vodou dalí půllitrovky dvanáctky.

Tohle Rudolf patřičně ocenil. Usmál se na otce, usadil se jakoby nic a spustil: Do tejdne musím nastoupit do dolů v Příbrami, dlouho vás obtěovat nebudu.” Znovu mrkl zpod obočí na otce. Vydělal jsem si tam nějaký koruny, tak vám chci přispět na domácnost…A jako grand vytáhl připravené čtyři stovky a poloil je na stůl.

Moc to není,” řekl otec. Na, mámo, vem si to a zejtra nám vem za to trochu přilepí.”

Potom přinesli jetě dalí pivo.

xxxx

Konec července, sluníčko praí a člověk musí nastoupit do práce v dolech.

Rudolf si opět připadal, jako kdy nastupuje na vojnu. Kdosi mu podal pracovní mundur, boty, přílbu, někdo dalí přidělil deky a postel na svobodárně a ten třetí, z něho se záhy vyklubal Franta Touek, mu hned po příchodu na lonici řekl: Heleď, nekoukej. Od týhle chvíle si v potu tváře chléb svůj vezdejí dobývat bude … nebo tak něco. Chápe? A teď mě nech před noční ichtou pořádně vychrápat.”

Ruda na něj hezkou chvíli civěl. Dolo mu jen, e Touek má noční a chce spát. V kanceláři mi říkali, e budu mít ichty stejně s tebou. To jako mysleli e u dneska…”

69

Ty a zejtra. Nejdřív ti bezpečák vysvětlí, e odteďka má hlavu proto, abys na ní nosil přílbu, kde se smí kouřit a kde ne a pak teprve začne. Na kolik to má?

,,Na sedm měsíců. ,,To de. Zarobí prachy a přeije aspoň zimu v teple. U nás tak kolem čtyřicíti.. Popravdě řečeno, těch sedm měsíců Rudolfovi uběhlo, ani nevěděl jak. Snad to bylo i tím, e jeho spolubydlícím i spolupracovníkem byl právě Franta Touek. Chlap jako utesaný sekerou. Nic mu nebylo svaté, ale za celou dobu, co byl na achtě, neměl jetě ani jednu modrou. Za víc ne rok.

To byl ovem pro Rudolfa, hlavně na začátku, kámen úrazu.

Onoho rána, po první vynechané noční směně, to poznal.

,,Tak kamarádíčku ..  slyel napůl ve spánku a napůl jetě alkoholem omámený Rudolf, jestli se honem rychle neprobudí, tak se honem rychle probudí, to ti garantuju!”

Rudolf pootevřel opuchlé oči a chvíli zíral na paráka. Co je … nech mě spát!

To ví, e tě nechám spát, protoe večír musí bejt fit na ichtu. Teď ti nedám ani do drky, protoe bys to pořádně necejtil. Já jen, aby sis nemyslel, e zase večír zdrhne. To bych ti neradil. A teď si tedy chrň. Večír si etě promluvíme.

Promluvili si.

Kvůli takovýmu blbounovi jako jse ty, nebude celá parta a zvlá ne já tratit. Take … buďto bude s námi pořádně makat, nebo skončí hezky brzo na marodce. V díře se toti můe stát lecos. Sorry … ale jinak bysme se tě nezbavili, kdy u si k nám byl přidělený, skončil ráznou domluvu Franta Touek.

Bylo to jasné a Rudolf si vzal jeho výstrahu k srdci. Co mu jiného zbývalo. Ale nakonec Frantovu zásadu ocenil. Kdy koncem února opoutěl ubikaci jednou provdy, měl v kapse skoro deset tisíc korun, které mu říkaly, pane.

Takhle příjemný pocit dosud nikdy nezail. Mozoly a noci pod zemí, vechno je rázem zapomenuto.

Na náměstí v Příbrami chvíli postával před výkladem Mototechny. Mohl by si koupit motocykl. Doma by zírali. Ale to je blbost. Stejně nemá řidičák. Otočil se od výkladu.

Sáhl si na náprsní kapsu, ucítil hřejivý balíček a loudavým krokem se vydal přes náměstí ke stanici autobusů na Prahu. Čím dřív odtud bude pryč, tím lépe.

Kdy Rudolf vystoupil na Smíchově, zamířil do bufetu. Poručil si gulá. Tělem se mu rozlilo teplo a únava. Servírka před něj postavila pivo.

70

Na nic se neptala, bleskovým pohybem namalovala na promáčený papírový tácek čárku.

Ruda nevěděl, co je to asociace. Ale sotva se napil, rázem si vzpomněl na domov, Přesněji řečeno na tátovo pivo z kbelíku za dveřmi. Kdy před něj servírka stavěla třetí, dokonce se pokusila o úsměv. Inu, pozná svoje lidi.

Dal si jetě vuřty s cibulí, potom jedno pivo navrch a vyrazil. Cítil se spokojeně.

Přeel napříč autobusovým nádraím, nastoupil do poloprázdné tramvaje, vmáčkl se do sedadla a zachumlal do převlečníku.

Znovu si vzpomněl na domov. Dokonce ho přepadla mylenka e by přece jenom měl… ale rázem tu mylenku zavrhl. Měl u dlouho v hlavě jiný plán …

Vystoupil na Můstku a dal se Václavským náměstím vzhůru. Pro člověka, který má deset tisíc v kapse, je tu hotová pastva pro oči. Těch lákavých věcí za výkladními skříněmi! Kolikrát u si ohmatal náprsní kapsu, aby se přesvědčil, zda tam ten kouzelný balíček stále jetě je.

Snad pokadé, kdy se zastavil před některým výkladem. Nejdéle postál před obchodem s hodinkami. Potřeboval by nějaké pořádné. Ale proč kupovat obyčejné Primky. Počká si na perfektní výcary, nejlépe ve Vídni.

Rázným krokem zamířil na Hlavní nádraí.

Nejdřív je třeba zjistit, jak jedou rychlíky na Bratislavu.

Nejlepí by byl noční, lůkový. Jednak nebude muset hledat nocleh v únorové psotě není nic příjemného se někde poflakovat. A za druhé přijede do Bratislavy vyspalý a odpočinutý.

Zitra bude mít celý den k dispozici, aby si trochu obhlédl situaci a ujasnil na místě svůj plán.

Měl na jeho promylení dost času. Jistý .kolega, recidivista mu v Nápravném zařízení podrobně vysvětlil tutovou monost.

Alespoň na první pohled, z bratislavského nádraí na Petralku, tam před odbočkou hlavní silnice na Rusovce uhnout doprava, lesem a k Dunaji… tady pozor na lodičky… A tam podle situace, dělej co a jak umí. Ale kadopádně je dobře umět solidně plavat. A nezapomenout dát prachy a důleité věci do igelitového pytlíku.

Jene v únoru plavat v řece…

Jako návod to znělo lákavě a Rudolfovi nepřipadlo divné, proč ten radílek toho nevyuil sám.

Na Petralku dorazil před polednem.

Ani hledání místa, kde je třeba uhnout k Dunaji, mu nečinilo potíe.

V orientaci mu pomohla autoopravna směrovky na Vídeň.

71

A tak se vechno zdálo naprosto v pořádku. V klidu se naobědval, popil pivo, proel se po okolí a s časným soumrakem se vydal na cestu k hranici.

Podle komplicovy rady měl jít celkem klidně asi půldruhého kilometru rovnoběně s hranicí.

Neuel vak ani kilometr a za zády se mu ozvalo:

Stůj… pohranční strá!”

Těch pár skoků rozhodně nestálo za to. Ne se nadál, leel na zemi.

Zkuené ruce mu rychle přejely po těle. Ejhle, igelitový pytlík s doklady a balíkem peněz. A teď přísluníkům hlídky PS vykládej, e jsi v Bratislavě na výletě a jen čirou náhodou jsi zabloudil…

Na lavici obalovaných vyslechl vechno jako závěrečný účet. Od zběhnutí z vojenské sluby na Slovensko a po pokus o ilegální opoutění republiky v oblasti Bratislavy.

Sotva se dá co vysvětlovat, zatajovat. A na otázku: proč? Jenom pokrčil rameny.

.. se obalovaný Rudolf Balák odsuzuje k odnětí svobody na dva roky nepodmíněně.

xxxx

Major Zítek skončil výpisky jmen, která mohou znamenat pro Rudolfa Baláka moný kontakt a zavřel poslední pátý spis.

V těch pěti svazcích na stole před ním se odráí profil člověka, jemu není dvacet est let.

Pět odsouzení, pět trestů a teď … Na co takový člověk teď myslí? Sotva na to, e se k němu společnost zachovala a dosud více ne velkoryse, e brala v úvahu jeho mládí a pochybenou výchovu v rodině. V kapse má ostře nabitou pistoli a pod kabátem moná ukrytý samopal…

Co bude dělat Rudolf Balák, co jeho bratr těpán? Co učiní, paklie je zastaví přísluník SNB? Co kdy se to stane v tramvaji, v nádraní hale?

Major Zítek zvedl telefon a vytočil číslo na oddělení. Věděl, e by jej byli stejně volali, kdyby bylo něco naléhavého. Zítek … co je nového?’*

Nic, soudruhu náčelníku. Jako kdyby se propadli do země. Vechna stanovitě jsou obsazena, ale …

72

Dobře. Kdyby něco, hned volejte! V sedm jsem tam.” Skončil hovor, podíval se na hodinky.

Ukazovaly za pár minut tři.

xxxx

Pomourné říjnové ráno bylo plné syrové mlhy, zvolna se měnící ve vude přítomné a vytrvalé mení.

Rudolfovi se večer nepodařilo dostat do baráku vodárenské stanice. Neměl baterku a netroufal si vyrazit dveře příli velkým násilím. Eventuální kontrola by mohla zdálky objevit, e se tu něco děje. Kdo ví, jak dlouho se bude muset skrývat ne přijde na nějaké východisko.

Hned při prvním rozbřesku, sotva viděl na pár kroků před sebe, se vyhrabal zpod větví, které si v noci nařezal v blízkém lesíku, nanosil pod přístřeek u vchodu do baráčku a přikryl se jimi. Moc ho nezahřály. Mlha a studené mrholení dokái proniknout přes aty a na kůi.

Pustil se do otevírání dveří, zavěených do dvou elezných ok, zaputěných jednak do dveří a jednak do zárubně z tlustých trámů.

Třeba by to lo ustřelit… pomyslel si a v duchu měřil vzdálenost k silnici, kterou na tu dálku zatím nebylo vidět. Jen světlomety aut občas v mlze zazářily jako světlejí body. Zato hluk motorů mu připadal natolik silný, e by v něm rána z pistole pravděpodobně zanikla.

Ale proč riskovat a zbytečně na sebe upozorňovat. Musí vymyslet něco jiného.

Rudolf chvíli uvaoval. Zima byla čím dál citelnějí. Natěstí o nápady Rudolf neměl nikdy nouzi. Sáhl do kapsy pro nů a dal se do práce. Několikrát opakovaným řezem vyznačil kolem zaputěného oka v zárubni malý čtvereček. Potom začal okolo trnu oka vydlabávat velké třísky tak, aby jimi mohl petlici opět upevnit, půjde-li z domku pryč.

Byla to práce zdlouhavá, ale nakonec úspěná.

Zahřál se při ní a zapomněl trochu na chlad. Kdy petlici uvolnil, dostal se dovnitř. Uviděl plno různých rour a potrubních kolen s velkými ventily. Ale předevím tady bylo sucho a poměrně i teplo. Rudolf zavřel zevnitř dveře, zalezl do rohu za sple rour, ustlal si kabát pod hlavu a za pár minut spal.

73

Aspoň hodinku…dvě, utěoval se. Pro případ, e by někdo přiel, si připravil pistoli a zásobník zasunul do samopalu.

xxxx

Major Zítek toho příli nenaspal. Těsně po esté hodině ráno u zase spěchal na oddělení, aby mohl co nejdříve zařídit pátrání po obou bratrech Balákových u osob, jejich jména se ve spisech vyskytovala. Vypsal si jich celou řadu, ale dalo se předpokládat, e nejsou vechna.

S kadou z těch osob se, samozřejmě, objevují i nová místa, kde by se Balákové mohli skrývat.

Úderem sedmé hodiny, přesně jak bylo stanoveno, se v kanceláři náčelníka Zítka seli vichni členové operační skupiny, aby projednali úkoly dneního dopoledne. Nový, podrobnějí výslech taxíkáře Tomáe Pety … třeba si při tom na něco vzpomene, slovo, pohyb, náznak. Zjistit dalí styky Rudolfa Baláka v Modřanech a eventuální styky, je mohl navázat jako plavčík na koupaliti Dbán. Za třetí najít a prověřit vechny styky těpána Baláka v Kladně a vude, kde kdykoliv bydlel, nebo pracoval.

Kromě toho..pokračoval Zítek v přehledu úkolů, samozřejmě nadále kontrolovat vechny styky v místě bydlitě rodičů obou bratrů, bydlitě příbuzných, známých… prostě hlídat, hlídat a hlídat. Vechno a vude. Výpadovky, elezniční stanice, autobusy, osobní vozy, restaurace, kolonie zahrádek, chaty…Já vím,e je to nezáviděníhodná práce, ale taková je i situace. Nic jiného se zatím nedá dělat.”

Po osmé hodině se situace stala jetě vánějí. Dálnopis z Kladna potvrdil nejhorí Zítkovy obavy: Zbraně uvedených čísel, tři pistole ČZ 7,65, evidenčních čísel … a tři samopaly evidenčních čísel… byly přiděleny jednotce Lidových milici elezniční stanice … Sklad byl naposledy kontrolován dne 18. 10. t.r. v 15.00 hodin, kdy nebyly shledány ádné závady. K

vloupání proraením otvoru do stropu skladitě z půdního prostoru a k odcizení zbraní tedy dolo po tomto termínu, pravděpodobně 20. 10. t. r. po 14.00 hodině. Jak vyplývá z dosavadního etření, byli v té době oba bratři Balákovi spatřeni na nástupiti nádraí. Dalí vyetřování na místě vede kapitán Holý. ádám o dalí podrobnosti k případu a eventuální dalí instrukce.”

74

I člověk, který celý ivot pracuje jako kriminalista, můe pocítit strach. Je to zcela specifický druh strachu. Souvisí s poznáním osoby pachatele, jeho charakteru, s tím, e si kriminalista dokáe udělat reálnou představu, co konkrétní pachatel můe spáchat, zejména bude-li se cítit ohroen. Má přece pistoli a samopal a do kadé z těchto zbraní nejméně jeden plný zásobník střeliva. To je v sázce příli mnoho ivotů. Příli mnoho nebezpečí pro ty, kteří se s ním setkají. A u jsou to přísluníci SNB nebo nic netuící občané.

Zaváhají těpán a Rudolf Balákovi, budou-li třeba jen myslet, e jim hrozí nebezpečí?

Major Zítek opětovně přeběhl očima dálnopisný text, Jakoby si chtěl znovu ověřit, e to, co tuil a čeho se obával, je skutečně pravda.

Zbraně uvedených čísel… Popadl text a doslova pádil do ústředny. Tohle okamitě dejte městu, vem obvodům, vem autohlídkám … a v obvodech zařídí, aby to dostali přísluníci a pátrací skupiny v terénu. Zdůraznit, e pachatelé jsou nebezpeční a nebudou váhat pouít zbraní.”

Radistovo provedu u major Zítek ani neslyel. Do kanceláře si okamité zavolal nadporučíka Součka.

Nadporučík tuil, e jde o zbraně. Od samého rána čekal, odkud se ozve poplach a byl jako na trní, protoe čím později to propukne, tím horí situace můe nastat. A tak, jetě ne Zítek stačil pořádně zavěsit, u stál před jeho stolem.

Je to tady… vloupání do zbrojního skladu Lidových milicí. Tři pistole a tři samopaly. A nábojů…Okamitě tam zajedete, spojíte se s kapitánem Holým, vede tam vyetřování.

Zaměříte se hlavně na moné spolupachatele a společníky bratrů Balákových. Údajně byli na místě činu spatřeni 20., co je předevčírem, take stopa můe být relativně čerstvá. Kdy

tam někdo tak jistě tvrdí, e je viděl, tak je musel dobře znát. A kdy je někdo dobře znal, třeba… přece jenom… co kdyby… A opatrně, mají jetě dvě pistole, samopal a dost nábojů, aby nemuseli etřit. Vezměte si s sebou poručíka Loukotku. Je něco nejasného?”

Ne, soudruhu majore.” Dobře. Dejte mi hned zprávu, jak to tam vypadá.”

Provedu.” Za čtvrt hodinky u ujídělo sluební auto s nadporučíkem Součkem a poručíkem Loukotkou směrem na Ruzyň.

Moc úspěchu si major Zítek od tohoto směru pátrání sice nesliboval.

77

Bratrům jistě dolo, e v autě nechali doklady, které vyzradily o koho jde. A zbraně, u nich

se dá rychle zjistit, odkud pocházejí. Avak člověk nikdy neví. Rozhodně není mono opomenout ádnou sebemení maličkost. Ani major Zítek, tím méně oba přísluníci, ujídějící v autě po silnici za Ruzyní směrem na Kladno nemohli tuit, e jejich cesta vede necelých tři sta metrů od místa, kde Rudolf Balák celkem klidně vyspává noční útrapy.

xxxx

Přiblině v tuté dobu, kolem deváté hodiny, se v kajutě kutru, vytaeného na palky na vltavský břeh, probudil i těpán. Nespalo se mu patně. Hluk města sem doléhal jen slabě.

Víc bylo slyet ptáky v listnáčích na nábřeí.

Potřeboval několik okamiků k tomu, aby si vůbec uvědomil kde je. Potom následoval pohyb rukou pro pistoli pod poltářkem.

Pomalu vstal, opatrně se přiblíil ke dveřím kajuty a teprve po chvilce poslouchání zvolna odstranil závoru a otevřel. Co kdy někdo objevil uraený zámek a teď čeká …

Pomaloučku, téměř po břie se připlazil k okraji lodi a pozorně se rozhlíel po okolí. Nikde nic. Zmizel zpátky v kajutě. Dosedl na lavici a v tu chvíli ho rozklepala zima.

Rozbalil tabulku čokolády, kterou večer nael v jedné z poliček, polovinu si ulomil, zbývající zabalil opět do staniolu a znovu se zimomřivě zahalil do deky. Zvolna, čtvereček po čtverečku si nechal čokoládu rozpoutět v ústech. S tím posledním se mu znovu začaly klíit oči, jene teď u se bál usnout. Náhoda je prevít a kdyby sem přece jenom někdo přiel…?!

Co by vlastně udělal, kdyby někdo přiel?

Obrátil hlavu a zíral na dveře, jakoby se skutečně otevíraly. Asi by musel vystřelit. Asi by ho musel zabít, protoe jinak…

Nebylo by lepí zmizet? těpán vstal a popadl kabát.

Jene, kam jít?! Zastavit ho mohou vude. A vlastně kdekoliv ve městě mu hrozí nebezpečí jetě větí. A taky by asi musel střílet.

Musí nějak přečkat den. Večer se vypraví hledat bráchu. Tady to bude asi nejjistějí. V

takovémhle počasí sem nikdo nepřijde. Lodě jsou vytaeny.

78

A kdyby přece, tak ho prostě bouchne a uteče.

těpán si znovu svlékl kabát a zalezl zpátky pod deku. Zailhal přitom po zbývající čokoládě, ale odolal. Bude na oběd. A k večeři si ze zbývajících sedmi korun koupí alespoň buřta.

Nebo pár rohlíků … ty vydrí déle.

Jeho pohled padl na dveře… krucifix! Zapomněl zastrčit závoru. Odhodil přikrývku a přiskočil ke dveřím, jakoby záleelo na kadé vteřině. Zastrčil závoru a pomalu se vracel. Zalezl pod deku, ale oči mu zůstaly viset na dveřích.

Taková hloupost, závora. A co se mohlo stát…!

Před chvílí, kdy stál za dveřmi a naslouchal, zdali ho někdo neobjevil, jetě necítil strach.

Ten přiel a teď. S nezastrčenou závorou, půlkou tabulky čokolády, sedmi korunami osmdesáti haléři v kapse a s pistolí na desce stolu. S raícími vousy na bradě, které nemá čím oholit.

A s naléhavou otázkou co dál. S otázkou, kde hledat Rudu, snad ho v tom lesíku nedostali.

Tam na letiti v autě měl brácha pravdu. Jsem zbabělec. Jsem srab. Co jiného. Takhle to vechno zbabrat! Vdy se snad ani před Rudou nemůu ukázat a říct, milej brácho, je to vechno v trapu, já jsem zapomněl v autě taku s doklady i zbraněmi…

To je naprostý konec. Raději na to nemyslet! Natáhl ruku pro pistoli, vstrčil ji zpátky pod poltářek a přitáhl si deku a na ui. Tělem mu začala lomcovat zimnice. Ale nebylo to jenom ze zimy. Byl to hlavně strach, beznaděj, naprosté zoufalství.

Začal si uvědomovat hrozivou neřeitelnost své situace. Fakt, e tohle vechno nemůe skončit jinak, ne tím, e bude dopaden.

Teď u vlastně nemůe vyuít ani tu jedinou anci, najít bráchu. To by dopadlo hrozně. A jinak … nic. Nemá ani peníze, ani Rudovu odvahu a zkuenost, nemá nikoho, kdo by mu pomohl z téhle situace vyváznout.

Snad kdyby se el sám přihlásit… ale co Rudolf? Co kdy ho nemají, co kdy brácha teď právě hledá jeho, těpána, a třeba se oba nějak najdou …

Jetě dlouho se těpánovi honila hlavou nejrůznějí proč i proto, ale nakonec zima, únava i strach vykonaly své. Tentokrát u oči neudrel a usnul nepokojným, trhaným spánkem.

xxxx

79

Zvlátním rysem Rudolfovy povahy byla přehnaná sebedůvěra. Vechno nějak dopadne, ze veho se nějak dostane. Proto dokázal ve vodárenském domečku mezi rourami, v nich to co chvíli zaumělo, klidně vyspávat a do samého poledne, ani mu to připadalo nebezpečné.

Ne e by nepřemýlel co dál, to byla první jeho mylenka po probuzení, kdy se rozhlédl kolem sebe. Ale situace mu nepřipadala tak katastrofální, jako těpánovi. Ve se zúilo do jediného bodu: Musí se dostat ven! Problém tedy není v tom co dělat, ale jak to udělat.

Obezřetně otevřel dveře vodárenského domku a vyhlédl ven.

Tady, prakticky za Prahou a trochu nad ní, se mraky u přece jenom mírně zvedly, obloha se prosvětlila, ale na sluníčko to nevypadalo. Ale zima přece jenom u není tak lezavá a mokrá jako ráno.

Z letitě se odlepil stříbřitý Iljuin, opsal táhlý oblouk někam nad Smíchov a nabral pravidelný kurs. Rudolf se za ním díval, jak stoupá do té edivé kae, dokud mu nezmizel v dálce.

Dalí letadlo se blíilo od jihu. Nad árkou sklouzlo po křidle do oblouku a lo na přistání.

Tenhle manévr znal Ruda podrobně. Pozoroval jej mnohokrát, kdy jetě dělal plavčíka na Dbánu. A vdycky se mu líbila ta klouzavá elegance.

A u to dopadlo se těpánem jakkoliv, letadlo je jediné východisko.

Vrátil se do domečku, aby se zbytečně neukazoval, oblékl si kabát a pohodlně se usadil do rohu mezi dvě roury.

V první řadě musí sehnat nějaký proviant, protoe tady bude muset nějaký čas vydret.

Hlavně nic neuspěchat. Jestli těpána chytili a mluvil, budou hlídat letitě. To je jasné. Musí to opatrně zjistit. A vlastně dávat bacha pořád, protoe jestli bráchu nechytli včera, můou ho dostat dneska, nebo zítra… Přitom bude třeba, aby se na letiti zdroval co nejvíc, vechno se musí znovu promyslet, najít nový způsob, jak se dostat v pravou chvíli do mainy. A to bude vyadovat pár dní.

Z náprsní kapsy vytáhl peněenku a dal se do počítání hotovosti. Sto dvacet čtyři a nějaké drobné. No, nějaký ten den se s tím protluče.

Přejel si rukou po tváři a ucítil nepříjemné drhnutí.Den to jetě vydrí, ale potom to bude muset nějak zařídit s oholením. Po letiti se nemůe poflakovat jako vandrák. To by si ho brzy vimli. Sklouzl pohledem po atech, bude potřeba trochu namočit puky u kalhot a uhladit.

80

Pustil se do toho hned. Vzadu na kabátě objevil skvrnu od bláta, zřejmě jak se v noci choulil za domečkem. O nic Iíp nevypadal ani pravý loket. Jetě těstí, e na to přiel včas.

V tomhle se někde objevit…

Rychle stáhl kalhoty, u dostatečně zaschlé skvrny bláta vymnul v dlaních a pořádně vyklepal. Venku párkrát přejel boty trsem trávy.

Byly tři hodiny. Rudolf se rozhodl, e je čas opatřit si něco k jídlu a obhlédnout situaci na letiti. Pistoli zastrčil do náprsní kapsy, samopal pověsil na rameno pod kabát a po kraji lesa vyrazil směrem k letiti.

xxxx

Před druhou hodinou odpoledne se celistvá eď nad Prahou poněkud protrhala a tu a tam probleskl sluneční svit, dávající naději na pěkný podzimní den. Leckoho napadlo, e takovou přízeň počasí, o ní nebylo ráno ani potuchy, musí vyuít.

Jaroslav Koula byl jedním z nich. Z velkého okna pracovny v projektovém ústavu měl na oblohu přímý výhled. Sotva kolem půl druhé zjistil, e se objevuje sluníčko, zvedl telefon a vytočil číslo do zaměstnání své manelce. Ahoj… vidí to co já?

Asi těko… já nekoukám po děvčatech,” odpověděla vesele.

Začíná se to venku vybírat.” Tím chce říct, e přijde domů a večer.”

Myslím, Janičko, e by bylo dobré, kdybych to dneska dodělal. Zítra ráno, nebo v neděli můe být hezky a…”

Neblázni, Jardo. I kdyby,kvůli jednomu víkendu to budem tahat na vodu a pak zase zpátky na palky? Co kdy to jetě nebude dost zatvrdlé, někde chytnem a budem opravovat znovu.”

Jaroslav Koula, přestoe nebyl nijak dlouho enat, zachoval se jako starý enáč, zvedl oči ke stropu a odevzdaně poslouchal.

Já vím, e má trhání… pokračovala manelka, tak si to skoč dodělat. Moc toho stejně nestihne, za chvilku má tmu. Jo a nezapomeň, e v neděli jdeme k naim!”

No právě … vyuil příleitosti manel. Kdy se mi to podaří dneska zmáknout, budeme mít celou sobotu pro sebe, klidně se připravíme .

81

Fajn, take v kolik?

Hned jak se setmí, vyrazím domů.

Tak ahoj.

Pa, miláčku ..zaveholil, zavěsil, podíval se na hodinky, znovu na oblohu a spokojeně si zamnul ruce. O půl třetí skončí… pro jednou moná trochu dřív a před třetí můe být v loděnicích. Koníčkem Jaroslava Kouly byly odjakiva voda a lodě. Od pramičky jetě ve Zruči přes kanoe a k nynějímu plachetnímu kurtu. To u jaksi kvůli rodině. Zatím dvoučlenné.

S manelkou se seznámil také na vodě. Ale ta ,snad je to u en jiné, čím déle byli po svatbě, tím víc tíhla k bytu a méně k lodi. Kdoví jak to bude vypadat, a za pár měsíců budou tři.

Vrátil se k rýsovacímu prknu.

Ta koupelnička je v tom projektu jako procezená nudle, pomyslel si, ale co s tím, kdy nesmi překročit stanovenou plochu bytu? Přidá-li koupelně, ubere kuchyňskému koutu a tam je přece jenom potřeba trochu více prostoru.

Čas ubíhal. Pohlédl na hodinky.

Půl třetí, a to si říkal, e pracovní dobu dneska trochu oidí. Rychle svlékl pracovní plá, navlékl sako, kabát… zkontroloval kapsy, aby se přesvědčil, e má klíče od kutru a u

spěchal za svou druhou láskou.

Dopravní pička jako kadý pátek odpoledne. Ulice ucpané osobními auty, mířícími ven z Prahy. Tramvaje se doslova prodírají. Jaroslav Koula se nemůe dočkat, a vyskočí z tramvaje ven a pustí se vytoueným směrem tam, kde čeká jeho koráb. Kdy se přiblíil, zpozoroval, e u sousedů kousek dál se u pilně pracuje.

Ale hned u boku svého kutru zůstal překvapen stát. Ten ebříček schoval přece za loď…!

Obeel příď na druhou stranu, ale tam bylo vechno v pořádku.

Franto… vy jste si půjčovali ebříček?” zavolal na souseda.

Ne, proč?” odpověděl kolega otázkou a přikročil blí.

Měl jsem ho pod lodí…vysvětloval Koula, zvedl ebříček ze země a opřel ho o bok trupu.

Kleplo to suchým, rezonujícím zvukem.

Soused zatím doel a k lodi. Kdo by tady … uvaoval nahlas, ale Koula, který zatím vystoupil na první příčky a uviděl dveře kajuty, vykřikl: Nějaký syčák mi utrh zámek… A rychle vyskočil na palubu.

82

Počkej… opatrně!” volal za nim soused. Koula se marně pokouel dveře otevřít. Nepovolily.

Vrátil se k okraji paluby a slezl rychle po ebříku dolů. Někdo je uvnitř, Franto. Má zastrčenou závoru,” eptal vzrueně sousedovi.

Poodeli kousek od lodi, aby se poradili, co dál.

Nemá smysl se tam dobývat,” usoudil Koula. Prosím tě, Franto, já tady počkám a ty sedni na mainu a sjeď do hospody zavolat na Bezpečnost! Uvnitř se určitě někdo schovává.”

U jedu,” řekl soused a klusem zamířil k motorce.

xxxx

Zvuk, který těpána Baláka probudil, ho současně přivedl na pokraj nervového zhroucení.

Kdesi venku, zřejmě docela blízko, zastavila motorka. Řidič jetě jednou trochu vytočil obrátky a potom ticho. těpánovi se zdálo, e to muselo být někde těsně u boku lodi.

Esenbé, blesklo mu hlavou a v tom okamiku téměř přestal dýchat. Nebyl schopen jediného pohybu. Ani pro pistoli pod poltářek nesáhl. Vlastně si na ni ani nevzpomněl. Jen se vztyčil na loktech a naslouchal.

A potom se ozvaly hlasy, muský a enský. Mluvily cosi o lodi. Zaslechl jen kusé věty, jednotlivá slova, barva, krabka, ale to stačilo, aby se alespoň trochu uklidnil.

Teprve teď vytáhl pistoli, posadil se na lavici ke stolu a pomalu, aby nebylo slyet cvaknutí kovu, natáhl závěr. Náboj vklouzl do hlavně téměř neslyitelně.

Snad je to někdo z majitelů. Třeba bude stačit tou pistolí pohrozit a nechají ho odejít. Ani by nemusel střílet…

Hlasy venku se vak nepřibliovaly. Chvílemi dokonce ztichly. Pak bylo slyet, jak na sousední lodi cosi skřípe a klepe.

těpán si zhluboka oddechl. Zajistil pistoli a poloil ji na lavici vedle sebe. Pohledem padl na zbytek čokolády. Svíravý pocit hladu v aludku ho přimněl zapomenout na nebezpečí.

Neskonale pomalu, opatrně rozbalil staniol. A teď u ne čtvereček po čtverečku jako ráno, ale naráz a bez patřičného vychutnání zbytek čokolády snědl.

Zůstal sedět s rukama v klíně a zíral před sebe. Nebyl schopen se rozhodnout, co dál.

Opustit loď se bál. Tady se

83

jistě vichni znají a kdyby ho někdo viděl, jak leze z lodi, a to by se mohlo stát, vznikne poplach a…

Třeba se bojí zbytečně. K téhle lodi, jak to zatím vypadá, nikdo nejde. Je u po sezóně a vedle asi něco opravují před zimou.

Čas plynul a těpán u věřil, e nebezpečí minulo. Pak se u boku lodi ozvaly kroky, zase se vzdálily a znovu přiblíily. ,,Franto … vy jste si půjčovali ebříček?”

Dalí slova těpán neslyel. Zmocnila se jej panika. Je zle! Chtěl se postavit ke dveřím, ale ramot na boku lodi mu přikoval nohy k podlaze. Slyel zcela jasně, jak někdo vystupuje na palubu.

Nějaký syčák mi utrh zámek … ozvalo se venku. Kdosi vzal za kliku kajutních dveří a pomalu ji stiskl. Dveře se zarazily o závoru a klika se opět zvedla.

těpán ani nevnímal, e drí pistoli. Třásl se po celém těle. Nebyl by schopen zvednout ruku, udělat jediný krok.

Cítil podivnou strnulost a slabost.

Jsem srab … srab … paneboe, já jsem srab … hučelo mu v hlavě. Tísnivá nevolnost stoupala ze aludku vzhůru a svírala hrdlo. Na čele mu vyrazily krůpěje potu.

Tak já jedu … slyel zvenčí muský hlas a rázem mu bylo vechno jasné. Jedou pro Bezpečnost. To je konec.

Chtěl si utřít s čela pot. Cítil, e mu selhávají nervy a prsty vypovídají poslunost. Zíral na pistoli. Zbývá jediná monost, jak uniknout. Vemu je konec …

Přiloil z posledních sil pistoli ke spánku a okamitě stiskl spou.

xxxx

Po výstřelu se venku kolem lodi rozhostilo ticho. Jaroslav Koula i jeho soused se instinktivně vrhli k zemi. Od vedlejí lodi přiběhla sousedova manelka.

Co se stalo,vykřikla.

Manel ji strhl vedle sebe do trávy.

ádný dalí výstřel nepadl. Ticho nepřeruil jediný cizí zvuk. Jen z dálky hučelo město, jako by se nic nestalo.

Teprve po drahné chvíli se odváili odplíit do bezpečné vzdálenosti.

84

Čtyři mui z výjezdové skupiny obstoupili loď. Pátý, jejich velitel vystoupil po ebříčku na úroveň paluby.

Tady Bezpečnost,zavolal. Vyzývám vás jménem zákona, odhoďte zbraň a vzdejte se! Loď je obklíčena.”

ádná odpověď, ádný zvuk uvnitř kajuty.

Poručík se vyhoupl na palubu a pohybem ruky přivolal dalí dva přísluníky. Postavili se se zbraněmi v rukou kadý z jedné strany dveří, poručík obeel kajutu po uzounkém ochozu, poklekl vedle kulatého okénka a obezřetně nahlédl dovnitř.

Vedle stolní desky na kousku vyčnívající lavice spatřil pokroucenou ruku, zbytek těla skrýval stůl. Jinak nic. Jen blytící se kousek staniólu na stole. Zaklepal na okno pabou pistole.

Uvnitř se nic nepohnulo. Zaklepal jetě jednou. Věc se zdála být jasná.

Vrátil se z lodi na břeh a el opodál do skrytu stromů, kde čekal Jaroslav Koula. Buďte tak laskav… dá se ta vae kajuta nějak otevřít?”

Koula pokrčil rameny. Jedině vyrazit dveře. Zevnitř je obyčejná zástrčka. Okénkem by se nikdo neprotáhl. Je moc malé.”

Neradi bychom vám to zdemolovali, ale… uvnitř leí člověk. Pravděpodobně mrtvý. Musíme se tam rychle dostat.” To se nedá nic dělat… konstatoval majitel lodi.

Poručík pokynul jednomu z přísluníků. Jděte k okénku a opatrně sledujte, co se bude dít.

Kdyby se zvedal, vypalte do vzduchu, jasné?!” Provedu.”

Rozběhl se a po několika náporech zástrčka povolila. Vteřinku počkal a pak jedním skokem stanul u stolu. A hned za ním dalí přísluník. Ale postava, leící na lavici, se nepohnula.

Tratolitě krve pod lavicí bylo neklamným znamením, e tento člověk u nevstane.

Na nic nesahat,” upozornil poručík přísluníky výjezdovky. Vyel na palubu a spěchal k autu, zaparkovanému opodál. Zapjal vysílačku. Tady výjezd sedm … výjezd sedm, poručík Formánek, přepínám.” Ano, sedm. Slyím vás dobře, přepínám.”

Hlásím se z loděnice na Libeňském ostrově. Na základě telefonického upozornění jsme v jedné z lodí nali mrtvé tělo mladého mue. Střelná rána do spánku z bezprostřední blízkosti.” Rozuměl jsem. Počkejte na příjmu.”

87

Rozumím a čekám ..

Tady sedmička, volám výjezd sedm … přepínám,” ozvalo se a překvapivě brzo a poručík poznal hlas náčelníka oddělení.

Tady výjezd, slyím vás dobře, soudruhu majore, přepínám ..

Dávejte pozor, soudruhu poručíku … vypadá to, e se střelil sám, nebo e ho někdo zastřelil?”

Na první pohled bych soudil na sebevradu. Pistole leí z části pod tělem, ale … blií ohledání jsem zatím nedělal.”

ádné zřetelné stopy po dalí osobě?”

Ne. Nic. Byl zavřen zevnitř na závoru. A tu nemohl nikdo zvenčí zastrčit.”

Dobře. Vyčkejte na místě, jsem tam za chvilku. Konec.”

Provedu ..odpověděl velitel výjezdovky. Přivolal jednoho z přísluníků skupiny, přikázal mu, aby zůstal na příjmu a se zbývajícími třemi se rozmístili kolem lodi.

Netrvalo dlouho a z Městské správy rovně vyjíděli k libeňskému přístaviti specialisté z odboru vyetřování.

xxxx

těpán Balák, samozřejmě nevědomky, prokázal sebevradou svému bratru Rudolfovi poslední slubu. Pozornost Bezpečnosti, kromě kontrol vozidel na výpadových silnicích, se zaměřila na přilehlé oblasti místa, kde se těpán zastřelil.

Mezitím Rudolf Balák pozoroval z povzdálí skleněnými stěnami provoz uvnitř odbavovací letitní haly. Připadalo mu, e se nic mimořádného neděje.

Snad opravdu bráchu dosud nechytili anebo mlčel.

V prvním případě by se tady mohl objevit… kde jinde by mě hledal?

Rozhlédl se, jakoby skutečně věřil, e se těpán odněkud vynoří. Bylo by to dokonce pravděpodobné. Ovem spoléhat na náhodu se nedá. Na druhé straně ale není moné, aby tu takhle věčně stál, bez dokladů, kadému jako na dlani. Kdokoliv z odbavovací haly si ho můe vimnout. Volným krokem, aby nevzbudil pozornost, obeel budovu a zamířil k vyhlídkové terase. Konečně, kdy se tam vmáčkne někde do rohu, nebude tak na ráně.

Na terase mnoho lidí nesedělo. Nael si volné místo u zábradlí, s dokonalou vyhlídkou na stojící a pojídějící letadla.

88

Pohled na letitní provoz jej zaujal tak, e zapomněl na čas, hlad i nebezpečí.

Letadlo naroluje na určené místo stojánky, přijedou s pohonnými hmotami a dobíječkou akumulátorů, po nich zřízenec se schůdky, přistaví je, za chvilku přijde posádka, nastoupí…

dveře jsou otevřené a nic se neděje. To trvá dost dlouho… Teprve pak se objeví přísluník a zůstane stát u schůdků. Za chvilku se přihrnou cestující. K blízké stojánce pěky, ke vzdálenějí je dopraví autobus. Vechno se hrne nahoru. Cisterna i akumulátory jsou obyčejně u pryč … pozemní stevardka a s ní i přísluník odcházejí. Dveře letounu jsou zavřeny. Teď se dole na ploe motá jenom mechanik a navaděč. Netrvá dlouho a i schodař odjídí s pojízdnými schůdky. Posádka nahodí motory …

A to u je po anci. Musí se najít nějaká časová skulinka mezi narolováním a odjezdem schůdků …

Jednou, dvakrát, třikrát se vechno opakovalo, ne si Rudolf uvědomil, e je skoro tma.

Polekaně se rozhlédl kolem sebe. Terasa zela prázdnotou.

Zvolna se zvedl a loudavým krokem zamířil k východu. Teprve teď pocítil křečovitý hlad.

Přesto jen pomalým krokem přeel kolem skleněné odbavovací haly ke vchodu. Co kdyby tady někde uviděl těpána? Dovnitř se vak neodváil. Bylo by to přece jenom velké riziko.

těpána nespatřil. Nemá smysl se tady jetě déle zdrovat.

Zvolna obeel parkovitě a zamířil ke stanici městského autobusu. Počkal si zase a na poslední chvíli a nastoupil. Někde na zastávce se určitě objeví hospoda.

xxxx

Zbytek odpoledne bylo v Libeňské loděnici runo. I oba spoluaktéři mimořádné události, Jaroslav Koula se sousedem Frantou a jeho manelkou museli vyklidit prostor přísluníkům Bezpečnosti.

Loď od lodi, křoví za křovím … ani metr prostoru loděnice, uzavřené po celém obvodu hlídkovými přísluníky VB, nezůstal neprohledán. Sluební psi vnikli do kadého, sebemeního zákoutí.

89

Od řeky u táhl chlad a nad loděnicí se začalo pomalu stmívat. Fotograf a technici sbalili svoje nářadí, vůz prosektury odvezl mrtvé tělo těpána Baláka a náčelníci sedmého a estého obvodu, spolu s pracovníkem odboru vyetřování z Městské správy usedli k závěrečné poradě v jednom z vozů.

Snad bys měl začít tou zprávou ..obrátil se major Zítek ke kriminalistovi.

Kapitán ámal pokrčil rameny. Na první pohled se to zdá být úplně jasné. Jde vyloeně o sebevradu, o tom nemůe být pochyb. Poloha těla a pistole odpovídá. Otisky na pistoli, směr výstřelu i vstřelu a také i otvoru v boku lodi koresponduje s pravděpodobnou a technicky monou polohou těla před výstřelem. Stopy zápasu, nebo aspoň přítomnosti dalí osoby nejsou, závora zastrčená zevnitř… prostě bez problému. Ale . . rozumějte mi, jsem zvyklý mít i v případě sebevrady jasnou také druhou stránku věci. Nejen jak, ale, proč.

Podle pátracího oběníku vím, e jde o člověka, který se vloupal do skladu zbraní, pomáhal při přepadení taxíkáře ukrást auto, podstoupil s ním honičku po Praze, proel Prahou ze Suchdola do Libně, vloupal se do lodi, přespal v ní a potom … z ničeho nic, jen proto, e na něho narazí majitel lodi, to se mi skutečně nezdá. Vdy tady kromě těch tří nic netuících lidí nebylo iváčka. Stačilo z lodi vyskočit, těm lidem pistolí pohrozit a ne by se vzpamatovali, byl pryč. A on místo toho … Po takové arádě, jakous námi oba hrají…ne, to se mi nezdá normální.”

Kdyby se tady jeho bratr vyskytoval, tak jsme po něm určitě nějakou stopu nali,”

konstatoval náčelník ze sedmičky.

Já kapitánu ámalovi rozumím …” řekl po chvilce major Zítek. On to myslí jinak. Jde o to, e těpán Balák nebyl zřejmě zahnán do úzkých tím, e se tady objevili dva majitelé lodí, ale něčím docela jiným. Je pravda, e o těpánovi toho zatím moc nevíme.

Trestán nebyl, spisy o něm dohromady neexistuji a vlastně s nikým, kdo ho dobře zná, jsme zatím jetě nemluvili. V bydliti a u rodičů jsme zatím provedli jen velice opatrné etření, abychom je nevyplaili dřív, ne se tam náhodou některý z bratrů objeví. A tak toho, zejména o jeho povaze, nevíme moc. V zaměstnání… no, s nikým ádné přítelíčkování, tichý, spí

samotář, trochu zakřiknutý… co z toho vyvodit?”

Přesně tak,” přisvědčil kapitán ámal. Jediné vysvětlení je stralivý strach. Prostě vědomí, e situace je bezvýchodná a nejen to. Vědomí, e se nesmí nechat chytit… e pro něj existuje nějaká větí hrozba, ne vězení, kolik mohl dostat, kdy jetě nebyl trestán.

90

A je nad slunce jasnějí, e iniciátorem byl ten druhý, ten recidivista. Nebo myslíte, e o tomhle neuvaoval? Vsadím se, e určitě. A vtom tuím důvod. Strach z bratra Rudolfa.”

,,Takovouhle hypotézu ovem těko prokáeme,” konstatoval major Zítek. Jak? těpán je mrtev a Rudolf… kdyby tady i nějaká souvislost, myslím přímou souvislost existovala, rozhodně to nepřizná. Studoval jsem jeho spisy a troufám si tvrdit, e co se mu nedokáe, tak sám nedozná.”

Nehledě k tomu, e ho zatím nemáme,” neopomenul dodat náčelník ze sedmého obvodu.

To je otázka času. Dostaneme ho,” řekl přesvědčivě major Zítek. Teď je pravděpodobně někde zalezlý a čeká, a se trochu uklidní hladina. Ale brzo bude muset vylézt. Jediná dalí monost je, e se pustil rovnou někam k hranicím. Docela určitě se bude snait o ilegální přechod a je odhodlán se i prostřílet. Ale vude o něm vědí.” A co letitě?”

Samozřejmě i s tím počítáme. Ale jaké má monosti..? Ví asi dobře, e kdyby se ukázal u kterékoliv přepáky, nebo v hale, je s ním konec. Nemá občanský průkaz a kdoví, zda peníze na letenku. Kadý přísluník tam má k dispozici jeho fotografii a popis. Musel by se dostat do letadla nějakým jiným způsobem a to není prakticky moné.”

Take …” uzavíral náčelník sedmého obvodu, tady vám u nejsme nic platní, e? V

kadém případě tady nechám hlídku. Mohli tu mít domluvenou schůzku.”

Jistě. Nesmíme opomenout ádnou monost. Je to vlastně teprve čtyřiadvacet…

estadvacet hodin, co se rozdvojili. Paklie si tady dali schůzku a moné to je, máme pořád anci. Jestli měl ovem těpán přijít za Rudolfem: V kadém případě my se tady u zdrovat nebudeme.”

Za malou chvíli prostranství loděnice tonulo v houstnoucí tmě. Jenom nenápadná hlídka v blízkosti lodě čekala na eventuálního návtěvníka.

xxxx

V hostinci poblí Červeného vrchu měli dobrý gulá. Dvě piva navrch Rudolfovu spokojenost dovrila.

91

Najedl se sice dobře, ale nikoli klidně. Hosté po něm pokukovali. Bylo mu jasné proč. Musel zůstat sedět v kabátě, pod nim skrýval samopal, který ho navíc tlačil do boku.

A tak se nezdroval. Dopil, zaplatil a vypadl z hospody. Vysedávat příli dlouho v lokále je velice nebezpečné.

Člověka si zapamatují a kdyby se tam náhodou ptali esenbáci, nebo kdyby někoho z hostí napadlo zvednout telefon…

Na oko bezstarostně zamířil na stanici autobusu, kde natěstí stálo jen pár lidí. Vmísil se mezi ně, chvíli pozoroval okolí a kdy se mu zdál vzduch čistý přeel silnici a vyrazil ve tmě směrem k svému útulku.

Cesta pěky a za stálého pozorování okolí trvala hezkou dobu. Kdy zjistil, e kolem domku není nic nápadného, veel dovnitř. Uvítalo ho tiché umění v rourách a vlhký chlad. Venku bylo tentokrát asi větí teplo.

Pečlivě zavřel dveře, zapřel je kusem elezné trubky, leící v koutě a ulehl za vodovodní baterii na prkenná bednění. Samopal i pistoli si poloil vedle sebe, zachumlal se do kabátu a záhy usnul.

xxxx

Je vdycky těké přinést rodičům zprávu o tragické smrti jejich dítěte. Pokadé se hledají nejcitlivějí slova a pokadé, by bys hledal jak chtěl, po nich přijdou nářky a zoufalý pláč.

V případě těpána Baláka je situace o to těí, e spáchal sebevradu v době, kdy byl hledán Bezpečností. Rodiče a sourozenci vak dosud nevědí ani to, proč byl stíhán.

Opomenou jeho trestný čin i nesmyslnost sebevrady. Úsudek bude hotov hned: Vy jste ho k tomu, chudáka, dohnali!

Tohle tuili vichni, kdo seděli ten večer na průběné operativní poradě u majora Zítka.

Pojedeme k nim zítra dopoledne,” rozhodl náčelník. Já, nadporučík Souček a nadporučík Zachariá. To u budeme mít pitevní nález… i kdy nemyslím, e by přinesl něco nového.

Ale jistota je jistota.”

Take rodině dnes jetě nic neoznámíme?” zeptal se nadporučík Souček.

Domnívám se, e to není nutné,” odpověděl major Zítek. Nic bychom tím nenapravili.

Take ráno v osm tady!”

92

xxxx

Těsně před devátou ráno vyel Rudolf Balák ze svého úkrytu a rozhlédl se po obloze. edivý příkrov, nasáklý vlhkem visel nízko nad zemí vude, kam oko dohlédlo.

Obrátil hlavu směrem k letiti. Praha určitě nepřijímá. Teď nemá smysl tam chodit.

Vrátil se do domečku a usedl na studenou rouru. Moná, e by toho mizerného počasí mohl vyuít. Přejel si rukou po obličeji. Vousy u přímo chrastí. Takhle se někde objevit by mohlo být riskantní.

Vyskočil a opráil si kabát. Pistoli zastrčil do kapsy, pohlédl na samopal a vzpomněl si na včerejí potíe v hostinci. S tím bude muset něco udělat. Vzal samopal a chvíli ho v ruce obracel. Potom vytáhl z kapsy nů a marně jej zkouel zaříznout do tvrdé paby. Chtělo by to pilku. Ale kde ji vzít? Moná, e list do pilky na elezo by úplně stačil. Rychle se rozhodl nemá smysl tady trčet. Sjede na Bořislavku. Není to daleko a je tam vechno pohromadě holič, elezářství, potraviny. Nehledě k tomu, e jedině tam můe být v sobotu otevřeno.

Samopal ukryl pod dřevěnou podláku, oblékl si kabát, do kapsy vsunul pistoli a el. Pečlivě zavřel dveře a upravil petlici ve veřejích tak, aby na první pohled vypadala normálně..

Vyrazil do pomourné mokré kae, zvolna se měnící v jemné mrholení. ZamířiI na okraj lesíka a dal se k silnici, odkud byl jen malý kousek ke stanici autobusu. Připravil si jízdenku.

Stodevatenáctka přijela za malou chvíli. Rudolf se nenápadně vmísil mezi cestující. Vypadal mezi nimi poněkud umouraně, jako by jel z noční směny. Nikdo si ho zvlá nevímal.

xxxx

Vechno musí projít bez zbytečného rozruchu,” upozorňoval ráno major Zítek přísluníky, vybrané pro akci. Nesmíme uzavřít Rudolfovi cestu domů. Je v úzkých a bude hledat pomoc. Kdybychom ho vystraili nebo tam udělali nějaký zmatek, mohl by s těmi zbraněmi lecos vyvést. Jasné?!”

Kadý ze sedmi připravených muů si dovedl velice lehce představit, co dokáe pistole a samopal v rukách člověka zahnaného do kouta.

93

A má-li člověk za sebou takovou minulost jakou má Rudolf Balák, nebude pociovat příli

zábran. Tak jetě jednou, uzavíral poradu major Zítek. První skupina, vedená nadporučíkem Součkem si vyzvedne Karla Baláka,

otce v Kablovce a výslech s ním provede na okresním oddělení. Jako důchodce dělá ranní směnu. Já s druhou skupinou si vezmu na starost výslech Gizely Balákové v bydliti a domovní prohlídku. Poručík Houdek vyslechne Jiřího Baláka a poručík Zemánek Marii Balákovou, a to na městském oddělení ve Slaném. Soudruzi z oddělení vám je tam přivezou z domova dřív ne my přijedem, aby nevznikl zbytečný rozruch. Kolem jedné hodiny se vichni sejdeme na Okresním oddělení v Kladně, porovnáme výsledky, abychom eventuální rozpory mohli hned na místě vyjasnit. Dotazy?

Kadý z těch sedmi muů převlečených do civilu, měl u v hlavě jasnou představu přítích hodin. Je prostě třeba získat z kadého výslechu i sebemení maličkost, která by mohla vést ke stopě na Rudolfa Baláka. Dotazy jsou tady naprosto zbytečné.

Těsně po osmé hodině odjíděly tři civilní vozy Bezpečnosti směrem na Ruzyň a dál, jeden do Kladna a dva do Slaného. Nízké mraky se plouily a na zem a řidič musel zapnout stěrače.

xxxx

I kdy tak zkuenému kriminalistovi, jako byl major Zitek se často nestávalo, aby byl při akci něčím vyveden z míry, tentokrát se mu to přihodilo.

Podle plánu vystoupil spolu s dalími dvěma přísluníky z vozu u ulici před domkem, v něm ili Balákovi. Beze spěchu přeli kolem malých zahrádek. Tu a tam jetě kvetly jiřiny.

Před domkem Balákových byla také zahrádka, ale zřejmě u dávno tady ádné květiny nekvetly. Zůstal jen neutěený kousek země před zápraím.

Veli do tmavé chodby a po zvuku haraícího nádobí dál, do nepříli světlejí kuchyně.

Paní Baláková stála u velikých kachlových kamen a na lavici vedle nich měla postaven dřez plný nádobí. Zvedla hlavu, hleděla na ně a vůbec na nic se neptala.

94

Jmenuji se major Zítek a jsem z Bezpečnosti,” představil se Zítek a nabídl paní Balákové k nahlédnutí legitimaci.

Utírala si ruce do cípu zástěry a dívala se kamsi do hromady nádobí v dřezu.

Jako by příchozí ani nevnímala.

Zítek přelápl z nohy na nohu. Přece kdy vstoupí do domu tři chlapi z kriminálky, tak to nikomu není jedno. Paní Balákové zřejmě ano.

Nastalá situace přece jenom vyvedla majora z míry. Alespoň trochu. Podle vech zkueností, jich nabyl z jednání v rodinách, kde u měli co dělat s Bezpečností, se teď měla strhnout buďto bouře protestů a dokazování naprosté neviny, nebo naopak vlna trochu úlisné vlídnosti. Ale tady byli méně ne vzduch.

Přili jsme ohledně vaich dvou synů, paní Baláková.” Nic jiného se snad ani říct nedalo.

Rudolfa a těpána. Můeme se posadit?” Zeptal se, nevěda jak pokračovat.

Baláková to vzala opět mlčky na vědomí. Sedla si na lavici u kamen. Zítek na jedinou volnou idli.

Paní Baláková, je mi líto, e vám musím oznámit smutnou zprávu,” Zítek upřeně pozoroval její obličej.

Dívala se na něj zpod víček, jakoby mu dávala u předem najevo, e mu nevěří.

Nejdřív uvaoval, jak jí to říci. Scény, které po takových zprávách vdycky následovaly, mu byly a příli známé. Vá syn těpán … je mrtev ..pronesl tie a vstal.

Teď konečně zvedla hlavu, upřela na Zítka oči a pootevřela ústa. těpán …? Spí

vzdechla, ne vyslovila jeho jméno. Potom, ani hnula hlavou, stočila zrak kamsi do podlahy před sebe.

Zastřelil se… paní Baláková,” pokračoval tie Zítek. Zatím nevíme přesně proč, ale …

hledáme také vaeho druhého syna. Rudolfa. Nevíme, kde je.”

Seděla a vůbec na nic nereagovala.

Jestli vám mohu nějak…Zítek poznal, e mluví naprosto zbytečně.

Paní Baláková, já vím, e teď to není právě vhodné, ale musíme najít vaeho druhého syna, Rudolfa. Ne se stane nějaké dalí netěstí. Vy moná víte, kde bychom ho mohli hledat.”

Ani nezvedla hlavu. Jen s ní zakroutila na znamení, e neví, nebo nechce říci… co si v takovém případě vybrat. A tak Zítkovi nezbylo nic jiného, ne pokračovat.

97

Tadyhle . . ř e k l a sáhl do kapsy, máme povolení od prokurátora k domovní prohlídce.”

Zmlkl a čekal. Nic. Jistě chápete,” pokračoval, e v takovémhle případě musíme vidět věci vaich synů a podívat se po domě.Tak.. “Chtěl říci, aby je doprovázela, ale v tom okamiku si uvědomil, v jaké obtíné situaci se octli. Akce měla proběhnout bez jakéhokoliv rozruchu v okolí. Teď stál major Zítek před problémem, kdo je bude při prohlídce doprovázet jako nezúčastněná osoba.

Vstal a přistoupil k svým muům u dveří.

Nedá se nic dělat, mládenci, jsme v prekérní situaci. Zajděte k někomu do sousedství.

Seeňte k prohlídce svědka.” Ohlédl se. Baláková seděla dál na lavici bez hnutí.

Já zatím zůstanu s paní Balákovou a vezmu si to na starost tady.”

Vrátil se k sedící eně. Paní Baláková, prosím vás, kde mají Rudolf a těpán svoje věci?

Musíme si je prohlédnout.”

Ruda támhle … v kufru …” ukázala pod starý otoman v koutě místnosti, těpán v druhý seknici,” dodala klidně, jako by si těpánovu smrt jetě neuvědomila.

Zítek se sehnul k otomanu. Zkusil to z podřepu, ale pak musel na kolena a jetě se napůl nasoukat pod otoman, aby vydoloval odřený kufr.

To je on …?” zeptal se.

Pokývala hlavou na souhlas a jakoby v ní ten kufr probudil nějaké asociace, zeptala se: U

to ví táta?”

Ano. Myslím, e přijde brzo domů. Ráno mu to jeli oznámit do zaměstnání. Stalo se to včera odpoledne,ale ne jsme zjistili co a jak..snail se udret řeč, kdy u řekla alespoň pár slov.

Vzápětí zjistil, e u je to zase zbytečné. Znovu seděla netečně a koukala do podlahy před sebou. Zítek zvedl kufr, poloil ho na stůl a otevřel víko.

To je vechno …? zeptal se překvapeně, kdy nahlédl dovnitř a zjistil, e je poloprázdný.

Jen trochu zvedla hlavu. Připadalo mu, e nerozuměla. Ptal jsem se … víc věcí tady Rudolf nemá?” Zavrtěla hlavou.

Hrábl rukou do kufru. Jedny prooupané a roztrhané texasky, obyčejný holící strojek s rezavou iletkou uvnitř, ne právě čisté ponoky, zmuchlaný kapesník a dvě rozdrbané kníky. Přelétl jejich názvy. Údolí mrtvých stínů. Vrada vévody Ortega …

Zase vechno naskládal zpět, kufr uzavřel a postavil vedle otomanu.

98

Vzal idli, přistavil ji blí k sedící eně a také usedl. Chvilku hleděl na její hlavu, potom na ruce sepnuté na klíně, měla je zahnědlé od domácích prací, a pořád nevěděl, jak začít, jak ji přimět k rozhovoru.

Paní Baláková… přece vám Rudolf se těpánem museli říct, kam jdou, ne? rozhodl se pro formu nezávazné besedy.

li do práce,” odpověděla.

Ale oni do práce neli.”

Povídali to.” Zvedla hlavu a podívala se mu do tváře, jakoby chtěla, aby jí věřil.

Vrátil se od té doby některý z nich domů?”

Zavrtěla hlavou a zase ji sklopila k podlaze.

Takovýhle výslech je k ničemu, uvědomil si Zítek. Snad ho ani pořádně nechápe. Snad si ani neuvědomuje, co se vlastně s jejím synem stalo.

í Baláková, co byste mi mohla říci o těpánovi? Jaký to byl syn?”

Uvědomil si příli pozdě slůvko byl a trochu se zhrozil. Ale slůvko v minulém čase nevyvolalo ani smutek ani lítost.

Byl takovej tichej… ne jako táta,” odpověděla.

Přenesla se tím přes fakt, e byl a u není, a Zítka zamrazilo.

A Rudolf?”

Zvolna otočila hlavu k otomanu. Furt si něco vymejlel. Doma nebejval. A na vechny křičel… jako táta.”

Byla to pro ni zřejmě straně dlouhá věta. Slovo za slovem se snail její větu opakovat, byla tak lapidární a logická… vyplývala z ní celá řada povahových rysů: Nespokojenost, nestálost, panovačnost…

těpán se ho … bál?” dostal se Zítek konečně trochu blí k jádru věci, i kdy věděl, e to není správně poloená otázka.

Dala si na čas, ale potom se jí na tváři objevilo něco jako kodolibý úsměek: Ale táta se ho nebál. Ten ne ..

Major Zítek se narovnal, opřel se o opěradlo idle, sepnul ruce v klíně a sklopil hlavu. Pak si teprve uvědomil, e sedí přesně jako paní Baláková a vyvedlo ho to z míry. Po kolikáté u za to krátké odpoledne. Rychle odtrhl ruce od sebe a zvedl hlavu. Ale stejně nevěděl, jak dál.

Obrázek o vztahu mezi oběma bratry měl v hrubých rysech před sebou, ale ani to ho jetě nemohlo uspokojit.

Co myslíte, paní Baláková..zeptal se po chvíli přemýlení, měli se těpán s Rudolfem rádi?”

Podívala se na něj, ale vzápětí měl Zítek pocit, e ho snad ani nevidí. e má jenom otevřené oči, e ho nevnímá.

těpán byl hodnej… takovej tichej, ale Růda … párkrát ho pratil. To etě byli mení a těpán … Odmlčela se, sklopila hlavu a náhle jí z očí vytryskly slzy. těpán mě měl rád..

xxxx

Domovní prohlídka nepřinesla vůbec nic. Výsledky výslechů sourozenců Rudolfa a těpána byly tak obecné, e se z nich nedalo vyvodit také prakticky nic. Výslech Karla Baláka, otce, třebae zaplnil téměř čtyři strany strojopisu, neřekl nic jiného, ne v několika lapidárních větách vyjádřila způsobem sobě vlastním Gizela Baláková.

Ale kdy si tohle vechno dal major Zítek dohromady, začínal si uvědomovat, e má určitou představu nejen o ivotě celé rodiny a vztahů mezi Rudolfem a těpánem, ale i o příčině těpánovy sebevrady.

Čím více nad vím uvaoval, tím usilovněji si přál, aby se podařilo Rudolfa dopadnout.

xxxx

Z krátkého výletu se vrátil Rudolf do své skrýe jako znovuzrozený. Oholen, najeden, v látkové tace, kterou zakoupil v drogerii,si přinesl dvoukilový chléb, iku trvanlivého salámu, list pilky na elezo a hlavně notnou dávku sebevědomí.

U vůbec neuvaoval o tom, co se stalo se těpánem.

Současně s posíleným sebevědomím se dostavila i chu do dalí činnosti.

Nejdřív musí něco udělat s tím samopalem. Dřevěná paba je pod kabátem nepohodlná.

Popadl list pilky na elezo a pustil se do práce. Za chvilku paba odpadla. Řemen provlékl úchytkou za lučíkem. Takhle to bude mnohem lepí. Teď mu konec samopalu vklouzl přesně do podpaí.

ádná boule na kabátě, ádné bouchání do boku. A taky se dá rychleji vytáhnout, co je důleité.

Vyel před domek a rozhlédl se po obloze. Přece jenom se to trochu vybralo. Vak u byly skoro dvě hodiny. Nad Ruzyní stoupal obloukem dopravní letoun. Rudolf se za ním zasněně díval, dokud nezmizel v mracích.

99

Potom vykročil souběně se silnicí na Kladno, k odbočce na letitě.

xxxx

Major Zítek a mnoho dalích přísluníků Bezpečnosti trávilo neděli ve slubě. Vůle, odhodlání, snaha a vechny podobné vlastnosti končívají u přesvědčení a vědomí, e jsi udělal ve, co bylo moné. A přece, co kdy někde chyběl docela maličký krůček …

Během nedělního odpoledne docházela hláení, zprávy o prověření styků, zjitěných v protokolech a při výsleích, ale jak ubíhal den, bylo stále jasnějí, e pátrání vázne ve slepé uličce.

Soudruzi,” řekl na večerní poradě major Zítek. Dnes u nic kloudného nevymyslíme.

Půjdeme domů, ovem trvá pohotovost u telefonů. A zítra zařídíme celostátní pátračku v tisku, rozhlasu a televizi. I kdy jsem to nechtěl udělat vzhledem k tomu, e je ozbrojen a hrozí nebezpečí, e pouije zbraní, kdyby se ho někdo pokouel zadret. Ale je to poslední monost, jak ho vyhnat z úkrytu. Jestli to uslyí nebo si to přečte, začne mu vrtat hlavou, co se vlastně stalo s jeho bratrem. A teď to začne, dostali jsme ho, nedostali… proč vlastně hledáme jenom jeho? Třeba se vypraví domů ..

Jestli u se tam nepoflakoval a někdo mu neřekl co a jak. Má tam spoustu známých a kamarádů, o kterých se nedá právě předpokládat, e by nám to běeli honem říct,”

připomněl se skeptickým tónem v hlase nadporučík Souček.

Jisté, i to se dá předpokládat. Více jiných moností vak na vybranou nemáme. Koneckonců v takovémhle případě se musí vyzkouet vechno. Třeba i náhoda, shoda okolností, těstí, patný odhad soupeře …

A s touhle naději se vichni rozeli strávit alespoň zbytek nedělního večera do svých domovů.

xxxx

V tu dobu postával Rudolf Balák v závětří pod nadjezdem odbočky směřující k novému letiti, na silnici vedoucí do Kladna a Slaného a rozhodoval se, jestli se má vrátit do studeného vodárenského domku, nebo se jít podívat domů.

Nebylo to ovem rozhodování, v něm poslední slovo by měl vynést rozum. Pro a proti se střídala tak rychle, jak v mysli Rudolfa nabývala vrchu touha po pohodlí nebo obava před dopadením.

Začalo to vlastně u ráno, kdy těsně po osmé hodině vyel před vodárnu, aby se protáhl a podíval, jaké je počasí. Pochopitelně byla zase mlha, i kdy ne tak hustá, aby úplně skryla zvýený ruch na výpadovce z Prahy. Jedno za druhým auta v zatáčce blýskala rozsvícenými reflektory a mizela v dálce. Tím směrem se také dá jet do Slaného, blesklo mu hlavou, ale ádné dalí souvislosti ho jetě nenapadly. Chvíli pozoroval provoz, protáhl se, zimomřivě oklepal a rychle se vrátil do domečku.

Byl právě tak čas na snídani. Rudolf si ukrojil krajíc chleba, kousek salámu, posadil se na silnou vodovodní rouru a, potom přila ta první mylenka. Současně s pocitem chladu z roury, na které seděl. Mylenka na hrnek teplého čaje, nebo bílé kávy. S tím je ovem nerozlučně spjata představa domova, nebo alespoň místnosti, kde je teplo, představa stolu, o který se člověk můe opřít lokty…

Suchý chleba, i kdy k němu člověk sem tam přikusuje kousek salámu, je pořád jenom suchý chleba. A kdy při tom myslí na čaj nebo kávu a nemá se čeho napít, má pocit, jako kdyby mu kadé sousto přímo dřelo útroby. Rudolf vstrčil do úst poslední kousek ukrojeného salámu, zbytek chleba schoval a rázně zahnal mylenky na čaj, kávu i domov.

Jestli těpána chytili, tak tam samozřejmě čekají i na něj. S tím se nedá nic dělat. A ve dne u vůbec ne.

Znovu vyel před vodárnu. V ústech má jetě pořád chu salámu, slastně ji převaluje po patru a rozhlíí se po svém hájemství. Tak dneska máme neděli… říká si nahlas. To je na draka.”

Otočil hlavu k letiti. Jestli se odpoledne počasí trochu vybere, bude tam plno lidí, kadý ve svátečním kvádru … Podíval se na svůj kabát a kalhoty, párkrát přes ně třepnul konečky prstů, ale vzápětí to vzdal. Konečně, letový řád je také jiný ne ve vední dny, prostě den k ničemu. Nuda.

A nuda často bývá prvním krokem k průvihu, protoe s člověkem začnou ít vichni čerti a za chvíli neví co dělá. To je potom nejlepí zalézt pod duchnu … no jo, pod duchnu! Prostě to vechno zaspat.

100

Znovu se rázně obrátil, veel do vodárny a pečlivě za sebou zavřel. Stulil se do svého koutku za nejirí rouru, přikryl se kabátem a zavřel oči. Jene kdy člověk celý čas nic nedělá, chodí brzo spát a pozdě vstává, přítel spánek se chce bavit. Například o tom, jaké by to bylo prima pod opravdovou duchnou, která hřeje, s poltářem, který netlačí a do kterého hlava pěkně zapadne …

A u je tady čert: Třeba ani těpána nechytili. Za volantem je přece jenom kádr. A jestli se mu podařilo ujet, někde to odstavit a zmizet domů … kam jinam by taky el. Zbraně mohl dát do kůlničky…Snad by to stálo za pokus jít se tam podívat.

Ale co dál? Se těpánem u rozhodně nic nebude. Nejspí zase sedí za volantem náklaďáčku, plesá samou radostí, e z toho vyvázl a po bráchovi ani nevzdechne. Spí

naopak. A bude dělat nevím co, jen aby měl klidný ivot.

Take vlastně ani nemá cenu tam chodit. Snad jen … e by se člověk, ne to trochu utichne, ulil do bezpečí. Pokud by to ovem bezpečí bylo. Přece jenom je viděli na tom nádraí, taxíkář taky asi nemlčel a nejhorí chyba, plné auto pěkně mastných otisků prstů. Taková blbost! Jako kdyby nevěděl, proč mu je při kadém průvihu brali.

Kdepak, čert nikdy nespí.

Ale Rudolf taky ne. A je mu zima. Zvenku i uvnitř. Chtělo by to něco teplého. Konečně, do té hospody u Červeného vrchu by to mohl zase zkusit. Taková bramboračka a gulá se esti knedlíkama…

Probudil se těsně před polednem, tak náhle jak usnul a navíc s tupou bolestí v íji, protoe si patně podloil hlavu. Sedí, zírá před sebe a za nic na světě si nemůe vzpomenout co chtěl udělat. Teprve zima a hluboké zakručení kdesi v útrobách mu připomněly potřebu zase jednou se pořádně najíst. Vstal, vyel před vodárnu a zběně přeběhl očima svůj u chatrný zevnějek.

Dobrý … konstatoval polohlasem. Není to ádný Interhotel. A potom s přesvědčením, e co vylo jednou, vyjde i podruhé urovnal samopal pod pravou paí a bezstarostně vykročil směrem k Červenému vrchu.

Úsloví, odvánému těstí přeje se Rudolfovi vyplnilo i tentokrát. Najedl se s chutí a do sytosti, dokonce chvíli poseděl u piva a bylo mu náramně dobře. Těch pár hostů, kteří zde zřejmě mají domovské právo, nebo na vrchního pokřikují křestním jménem, mu tenkrát vůbec nevadí. Vimli si ho jen kdy si objednával jídlo a potom, kdy mu číník servíroval.

101

A tak Rudolf zvolna dopíjí pivo a najednou cítí, jak se mu po těle rozlévá příjemná malátnost a únava. Chtělo by to kanape … vybavila se mu současně v mysli přirozená souvislost s obvyklým obrázkem nedělního odpoledne doma. Rychle tu představu zahnal.

Zaplatím ..zavolal poněkud hlasitěji na vrchního, sklánějícího se právě nad skupinkou hostů. Pochopitelně vichni zvedli hlavy a zadívali se na něj, jakoby říkali, tady se nekřičí.

Vekeré kouzlo klidu náhle zmizelo. Takhle hloupě na sebe upozornit, uvědomil si Rudolf.

Zaplatil a rychle se vytratil z lokálu.

Jako posledně nejdříve zamířil ke stanici autobusu a teprve potom přeel irokou ulici a zmizel pod náspem v lesíku. Byl rozhodnut, e se znovu stulí za rouru ve vodárně a zbytek neděle nevytáhne paty, ale ne doel k domku, únava a malátnost po dobrém obědě u

docela zmizely. Veel dovnitř a zjistil, e je tam větí zima ne venku. A najednou ho to věčné schovávání přestalo bavit. Otočil se a rázně vykročil k silnici, vedoucí na letitě.

V tu chvíli jetě nevěděl, jestli půjde na vyhlédnuté pozorovací stanovitě nad letitěm, nebo po silnici dál, domů.

Auta uhánějící oběma směry kolem něj vdycky jen zahučela. Stačilo by zvednout ruku a některý z řidičů by ho docela určitě svezl. Ale co se samopalem v podpaí. Náhodou vyklouzne a … kdepak, náhoda je prevít!

Na křiovatce Rudolf automaticky odbočil k nadjezdu přes kladenskou silnici a zamířil k letiti. Třeba budu mít těstí, pomyslel si a mylenky na domov u docela zmizely.

Ale nakonec vechno dopadlo tak, jak ráno tipoval, neděle je den k ničemu. Prostě nuda. Po necelých dvou hodinách ho pozorování provozu na letiti přestalo bavit. Volným, procházkovým krokem se vracel k hlavní silnici. Seběhl na ni po náspu z druhé strany nadjezdu a zastavil se v závětří pod ním.

Do Slaného je odtud autem vlastně jenom kousek. Určitě tam jede leckteré z těch, která uhánějí kolem. Stačilo by zvednout ruku a… ale co kdy právě tam na něj čekají?! Kdyby aspoň věděl,co je se těpánem. Chvíli pozoroval auta mizející v dálce a najednou zjistil, e se začíná stmívat.

To rozhodlo. Teď u nemůe riskovat. Teď u se přece nenechá chytit. Letitě je moná poslední ance. A tu musí vyuít.

Rázně se obrátil k domovu zády, obeel nadjezd a rychle zamířil ke svému přechodnému bydliti, vodárně pod Ruzyní.

104

Netuil, e právě v tomto okamiku se obrátil zády ke své poslední anci.

xxxx

O pondělním ránu si major Zítek myslel, e je snad nejhorí v jeho ivotě. Pochopitelně, naprosto stejných u byla celá řada, vdycky, kdy se v noci často probouzel s hlavou plnou obav a starostí o dalí vývoj případu, vdycky, kdy po rychlém usnutí podvědomí dále pracovalo a přetvářelo jeho mylenky do nejnesmyslnějích situací, mnohokrát zakončených domnělým zvoněním telefonu, ráno z toho měl hlavu k prasknutí a tělo, jako kdyby měsíc dobýval pařezy.

Pohled z okna, prvotřídní říjnové, edivé, mokré počasí. Zamířil do koupelny.

Prudký, chladný dé sprchy ho dokonale vzpamatoval a vrátil do problému, který ho pronásledoval celou noc, kde můe být to jediné místečko, kam se Rudolf Balák ukryl a cítí se v bezpečí? Vechny styky, vechna místa, ke kterým kdy měl nějaký vztah, nebo která důvěrně zná, tam vude je na něj políčena past. A ne a ne sklapnout.

Kdyby alespoň nebylo těch zbraní, nebyl by ádný problém počkat, a ho nouze vyene z úkrytu, ale takhle?!

Zítek si zlostně vytřel kapky vody, tlačící ho v očích. Prudce otočil kohoutkem sprchy, popadl velký froák a začal si třít tělo. Za chvilku u se cítil mnohem lépe.

Jetě to chce slabou snídani a sviným krokem dojít do kanceláře. Taková ranní procházka je lepí, ne pět práků proti bolení hlavy.

Jene potí je v tom, e čím lépe začíná mozek pracovat, tím důrazněji se hlásí ke slovu nevyřeené problémy. A z toho je člověku zase mizerně.

Lépe na tom ovem nebyl ani jeden z přísluníků oddělení. Nadporučík Souček, který ve spolupráci s tiskovým pracovníkem Správy Veřejné bezpečnosti zařizoval zveřejnění pátračky v tisku a navíc měl noční pohotovost na oddělení, si v umývárně před zrcadlem brousil chrastící strnisko vousů elektrickým strojkem a sám na sebe se díval nepřátelským pohledem.

Stejně půjde domů, ne …? komentoval jeho činnost poručík Svěrčina, spěchající natočit si do konvice vodu na kávu. Musím si honem udělat kafe, abych se trochu zmátořil.

107

Já ti,člověče, snad nezamhouřil oko. Kde ten mizera můe být…?

Vypadalo to spí jako samomluva, protoe vzápětí zmizel za dveřmi na chodbu.

Nadstrámistr Hnátek, nejmladí z týmu, ale bystrý a schopný přísluník touící po kariéře kriminalisty se přiznal rovnou. Je mi jako před maturitou. Do tří hodin jsem nad tím přemýlel, v est začal brečet kluk…

A co jsi vymyslel?” přeruil ho Svěrčina, nebo rituál raního brečení, přebalovaní a krmení nejmladího, prvorozeného Hnátka u znal nazpamě.

Ten chlap si hraje na profesionála a nemá anci. Jasně ho dostaneme. Ale děsí mě ta jeho snaha být profesionálem. Na taxíkáře sice jetě nevystřelil, ale to byl v jiné situaci.

Příznivějí. Teď jde o to, jestli si uvědomil, e tu anci nemá. Skutečný profesionál by si to uvědomil. Já se obávám, e on tu anci hledá. A to nemusí dopadnout dobře. Já bych řekl..

Jeho úvahy přeruila hvízdající konvice na kávu.

No tak… na to, e se cítí jako před maturitou, ti to nemyslí patně. Za pět minut začíná porada. Moná, e bys měl..

Ve dveřích se objevila oholená tvář nadporučíka Součka.

Tak půjdeme na to, mládenci, ano? Náčelník čeká.

Poručík Svěrčina mrkl na hodinky, potom na álek s kouřící kávou, ale neřekl nic.

Souček se usmál. Tu kávu si vezmi s sebou”.

Oznámení o pátrání s ádostí o pomoc pochopitelně bylo ve vech novinách přesně stejně stylizováno, ale člověku to nedá, major Zítek, i kdy zprávu jetě v neděli odpoledne schvaloval, si ji musel přečíst ve vech:

Veřejná bezpečnost ádá občany na celém území republiky o pomoc při pátrání po nebezpečném pachateli závaných trestných činů Rudolfu Balákovi, narozeném …

Jmenovaný je ozbrojen. Proto se ho nepokouejte zadret, ale podejte o něm zprávu na nejblií oddělení VB, nebo nejbliímu přísluníku VB.

Kdy do náčelníkovy kanceláře, v čele s nadporučíkem Součkem vcházeli vichni členové tábu pátrací skupiny, odkládal major poslední noviny, sloené otitěnou zprávou navrch.

Tak se posaďte, soudruzi, začnem,” uvítal je a přeel rovnou k věci. Nadporučík Souček měl pohotovost, take udělá shrnutí, eventuálně nám řekne, co je nového ..

108

Tak..začal Souček a rezignovaně rozhodil ruce, nového, bohuel, není vůbec nic.

Pohotovosti na vech vytipovaných místech trvají, sledování vech zjitěných styků pokračuje… Vechno probíhá bez závad, ale také zatím bez úspěchu. Hláení ze vech úseků od nočních slueb sice jetě zatím nemáme… před půl hodinou se soudruzi střídali, ale kdyby někde něco bylo, tak u to dávno víme. S místem bydlitě Balákových i manelky těpána máme trvalé spojení. Nikde se nic nedělo.

Normálně zhasli a li spát, ráno se rozjeli do práce… Jako kdyby se nic nestalo.”

Nadporučík Souček se odmlčel a pokrčil rameny. Jo, a v televizi bude relace dnes večer.”

Dobře . . u j a l se slova major Zítek. Tak dalí věc. Podle pitevního nálezu ze soudního jde u těpána o jasnou sebevradu. Konečně, místo činu tomu nasvědčovalo. Nikde na těle nebyly shledány ádné známky násilí, alkohol v krvi nula, aludek prakticky prázdný…

stopy čokolády, dráha střely odpovídá poloze těla. A zpráva z daktyloskopie, otisky prstů jen majitele lodi, jeho manelky a těpána. Zřejmě tam vechno prohledával, prostě… účast druhé osoby nebyla prokázána. To znamená, e tu loděnici u můeme uvolnit pro normální provoz. A jinak jak to vypadá, nezbývá ne se obrnit trpělivostí a být v neustálé pohotovosti.

Někde se přece musí objevit.” Major Zítek nechal zhlehka dopadnout pěst na stůl, jako by chtěl svoje slova potvrdit a rozhlédl se po přítomných. Nějaké připomínky, nápady…?”

Kadý z účastníků porady měl případu plnou hlavu. Ale vymyslet dalí tah, kdy u vlastně vechna dostupná opatření byla vykonána, není vůbec jednoduché.

Asi jste si toho také vimli..přihlásil se o slovo nadporučík Souček, ale mně připadá nenormální, e jsme nikde nenarazili na nějakou jeho známost se enou. Vdy je mu dvacet est let. A teď… mně to prosté připadá, e je někde zabydlený u nějaké eny, která se o něj stará… třeba ani neví o koho běí. Zbraně mohl někde schovat… Já vím, je to jen taková domněnka, ale copak třeba na tom Dbánu se nemohl s nějakou seznámit? Vdy tam dělal plavčíka. Příleitost jako hrom. A v Čokoládovnách v Modřanech je to také samá enská.”

Nadporučík Souček se rozpálil, jako kdyby mu někdo odporoval. Já myslím, e bychom se po tom měli znovu podívat.”

Ano, to je pravda,” přisvědčil major Zítek, čím poněkud sníil hladinu cholesterolu v krvi nadporučíka Součka. V Modřanech jsme na nějaké styky narazili a také jsou pod dozorem.

109

Ovem ani tam nelo o nějaké velké známosti. Zdá se, e o eny nejevil valný zájem. S tím Dbánem je to ovem divné. Tam odtud zatím nemáme vůbec nic. Take poručík Svěrčina si vezme někoho z místních, kdo to tam trochu zná a znovu to důkladně prověří. Ze stálých, starých zaměstnanců by někdo mohl něco vědět. Dalí…?

Poručík Svěrčina dloubl loktem do nadstrámistra Hnátka.

Tak to vysyp … pitl. To ovem u Zítkovi neulo.

Tak prosím . . k ý v l směrem k nim.

Já… toti … Ostych, vyplývající z respektu před starími, zkuenými přísluníky Hnátkovi bránil rozhovořit se naplno, jako ostatní, ale po prvních slovech na něj vdycky zapomněl.

Hovořili jsme o tom s poručíkem Svěrčinou. Já myslím, e se Balák neschovává proto, aby nechal vechno utichnout.”

To bylo ovem tvrzení, které vem zvedlo hlavy. Hnátek to zpozoroval a zarazil se.

Přesněji, prosím …” vybídl ho Zítek.

Uvaoval jsem takhle,” pokračoval Hnátek, teď u s větím důrazem. Balák byl několikrát trestán. Několikrát se pokusil o přechod státní hranice. Vdycky to byla… jak se říká, abařina, tedy z jeho hlediska. A teď najednou řada kvalifikovaných, společensky velmi nebezpečných trestných činů, vyloupení skladu zbraní, přepadení taxíkáře se zbraní v ruce, přemlouvání bývalého kamaráda k útěku. Je přece jasné, e to vechno mělo něčím vyústit.

Nějakým neméně kvalifikovaným činem. To vechno byla příprava… řekl bych na profesionální čin. On si teď určitě připadá jako kdovíjaký profesionál. Je ozbrojen a po zuby… a já jsem si vzpomněl na zprávy v tisku o únosech letadel za pouití střelných zbraní. V poslední době je toho ve světě plno. A Balák je přece prokazatelně zločinec. Nemá ádné zábrany. A v jeho dnení situaci.. prostě hledá anci jak se dostat za hranice. Jinou monost nemá. Já bych to tipoval na letitě.”

V té chvíli ticha se kadému z přítomných vybavily před očima moné situace, vyplývající z Hnátkových závěrů.

Po zuby ozbrojený a veho schopný chlap na palubě letadla, plného lidí…

To jsou správné a logické závěry,” přeruil ticho major Zítek. Jenome teď, vyplývají z nich nějaká dalí opatření, která jsme zatím neučinili?”

Pokud se týká letitě, a nejenom Ruzyně,” odpověděl poručík Jeřábek, opatření jsou velice důkladná a momentálně nevím, co jetě bychom měli zařídit.

110

Pasovka, celní oddělení, letitní strání sluba, nai soudruzi při kontrole… není tam jediný vchod, kde by nebyli dostatečné informováni. Vude jsou fotografie, vude počítají s tím, e je ozbrojen a e by zbraň pravděpodobně i pouil. Já osobně jsem přesvědčen, e je vyloučeno, aby se dostal do letadla.”

Normálním vchodem,” podotkl Hnátek. Ale poručík Jeřábek byl o své věci přesvědčen.

A jak?” zareagoval. Plocha je přece také střeená. A z věe mají výborný přehled.”

Moment, soudruzi..uznal Zítek za vhodné je přeruit. Jeden po druhém. Je pravda, e jakýmkoliv vchodem nebo vjezdem nemá anci se dostat na plochu a do letadla. Ale na druhé straně, uváíme-li, e si uvědomuje svoji zoufalou situaci… kdo ví, co můe zkusit.

Kadopádně tam po poradě s poručíkem Jeřábkem jetě jednou zajedeme, obhlédneme situaci a podle výsledku navrhneme opatření i na ostatních letitích v republice. Na hranicích opatření trvá , tam soudruzi vědí nejlépe sami, co a jak zařídit. No a, jiné monosti zatím nevidím … Take úkoly: Nadporučík Souček se teď půjde chvilku vyspat, nadstrámistr Hnátek se svou skupinou na tu dobu převezme pohotovost, zejména pozor na to, kdyby na základě té pátračky přiel nějaký poznatek. To musí být rychlost, soudruhu Hnátku, jasné?

Poručík Svěrčina jetě jednou prověří eventuální styky ze Dbánu a já s poručíkem Jeřábkem jedeme do Ruzyně. Tak jestli nikdo nic u nemá,…” rozhlédl se, ukončil poradu a vichni se rozeli za svými povinnostmi.

xxxx

Ludvík Zahajský je jméno jako ze starých milostných románů nebo filmů. A k tomu zaměstnání: lázeňský. Tedy on to ádný lázeňský ve skutečnosti není,” řekli poručíkovi Svěrčinovi na Městské správě lázní a koupali. Taky Dbán nejsou ádné lázně. Ale a ho uvidíte, tak vám to bude jasné. Moná, e vám bude připadat jako nějaký seladón, ale to je jednom zdání. Je to vlastně , dalo by se říci , takový inventář Dbánu. A toho chlapíka, Baláka, určitě znal, protoe u hezkých pár let, od prvního koupání a málem do zámrazu je tam denodenně. A stará se prakticky o vechno , od malých capartů, kteří se učí plavat a

po zalepování děr v matračkách a co my víme o co jetě. 

111

Poručík Svěrčina konečně vylápl táhlé stoupání Libocké ulice a téměř na vrcholek, párkrát zhluboka oddechl, zazvonil u vrátek malého domku v zahrádce a pozoroval, jak se po upravené cestičce k vrátkům blíí vysoký bělovlasý a jetě teď, koncem října, do snědá opálený mu. Tak takhle bych chtěl taky vypadat, a mi bude sedmaedesát jako jemu bylo, první na co Svěrčina pomyslel, kdy mu přiel blí.

Dobrý den … pan Zahajský?” Zdravíčko. To jsem já.

Já jsem poručík Svěrčina z Veřejné bezpečnosti, pane Zahajský. Rád bych se Vás zeptal na pár věcí.. Samozřejmě, jen pojďte dál…” Ludvík Zahajský zacloumal na druhé straně vrátek s jakýmsi háčkem a otevřel. Kdy dovolíte, půjdu napřed.” Opět zaklapl vrátka a vykročil zpět k domku. Prosím, pojďte za mnou …

Pane Zahajský, vy pracujete na koupaliti Dbán jako lázeňský, viďte?” zeptal se Svěrčina, kdy vystoupili na pěkně upravenou verandu.

No tak , lázeňský… usmál se Zahajský. Spojuju příjemné s uitečným. Mám rád vodu a sluníčko, mám dost času… tak tam prostě dělám, co je potřeba.

Ale jestli se nemýlím, vám nejde ani tak o mne, jako o Rudlu Baláka, e?” Odpověděl a podíval se na poněkud překvapeného Svěrčinu.

Vy o něm víte?”

Ne. To nevím, ale je to dneska v novinách. Hned jsem si řekl, e to bude určitě on, protoe jak já jsem ho poznal, tak se od něj nedalo nikdy nic kloudného čekat,” dodal na vysvětlenou a mávl rukou. To znamená, e ho znáte dobře?”

Jestli dobře, to nevím. Ale vídal jsem se s ním kadý den celou sezónu. No a to víte , kdy

se na place nic nedělo, tak jsme poseděli, nějaké to slovo padlo …

Take byste mi mohl říci, pane Zahajský, co to asi tak bylo za člověka? Rozumíte, jak byste ho …

Říkáte bylo … to znamená, e ..přeruil Svěrčinu Zahajský a překvapeně se na něj podíval.

Ne, to ne … tedy, vlastně nevíme. Hledáme ho.”

Já e v těch novinách to taky tak stojí,” ujistil se Zahajský a hned navázal na Svěrčinovu otázku. Tedy co se týče toho jaký to je člověk. Řekl bych , nic moc chytrého. On si samozřejmě myslel kdovíjak není mazaný, ale byl to spí takový primitivek.

112

Takhle dostat se do Ameriky , vdycky vykládal , to by koukali, jak by se vyvihl. Ale ručičky dozadu. Jen né něco pořádného dělat. Ne e by na koupaliti nebyl potřeba plavčík. Zdravý, silný chlap. Ale větinou to dělají nějakou tu sezónu spí ze záliby sportovci, tudáci..

ale on vdy on se kolikrát ani nenamočil. Povídám mu , člověče, proč to tady vlastně dělá? Ále… prej odpočívám. A co jsi dělal před tím, ptám se ho. Tak velicos … prostě, jak říkám, portmonku bych mu nesvěřil,” skončil Zahajský sáhodlouhou, ale bohatě ilustrativní charakteristiku.

,,A dobře byste udělal,” zasmál se Svěrčina. Ale teď si prosím vás, pane Zahajský, dobře vzpomeňte! Potřebujeme toti zjistit, jestli se Balák na tom koupaliti přátelil s někým trochu víc. Rozumíte, jestli tam třeba nenavázal nějaké přátelství, nebo … chodilo tam jistě spoustu en, děvčat…

Zahajský stáhl obočí a sedl si. Sedněte si, proboha… bavíme se tady ve stoje ..ukázal na idli, ale nepřítomný pohled přes husté prokvetlé, kdysi černé obočí upíral dál do protějí zdi.

Po chvíli trochu sepulil rty a zakroutil hlavou. Víte, byl to divný pavouk. Člověk by řekl , mladý, celkem pohledný chlap, kolem plno pěkných děvčat, kolikrát i dost přístupných a on … nic. Párkrát tam za ním byl nějaký chlápek, o kterém říkal, e je jeho bratr. Ale známosti, to bych se tam asi spí oenil já, ne on, zasmál se Zahajský nad tou představou. Ne … v tomhle pádě nemohu slouit.”

koda,” konstatoval Svěrčina. Doufal jsem v nějakou, třeba sebemení stopičku. Zmizel, jako kdyby se propadl do země a tak si myslíme, e se u někoho skrývá.”

To víte, e kdybych něco věděl… snail se Svěrčinu ujistit Zahajský, ale najednou mu ztuhl obličej. Počkejte .. pronesl dramaticky. No jo, vlastně. Člověk tomu nevěnuje pozornost, kdy jde taky o zaměstnance. V tom bufetu, v ráji… tedy restaurace a jídelny, e, tam byla taková…my jí říkali Miládko. Já ani nevím, jak se správně jmenovala. Tak tam u ní takhle občas stál. Dokonce jí pomáhal občas nalévat limonády, kdy se nudil a to on větinou. Ale e by to byla nějaká známost, za to bych ručit nemohl.

Ona to byla hezká a čilá holka, taky si asi dost vydělala, take takového pána z Nemanic asi… no, ale zkusit to můete, e.

Moná, e si třeba něčeho vimla ona.” A poručík Svěrčina se vydal po nové stopě.

xxxx

113

První ohlas na zveřejněnou ádost o pomoc při pátrání po Rudolfu Balákovl doel na obvodní oddělení u kolem jedenácté hodiny dopoledne.

Byla to zpráva, která způsobila pořádný rozruch. Snad i proto, e slubu velitele pohotovosti měl nadstrámistr Hnátek, který na ranní poradě přiel s teorií poslední ance, s ní se nový poznatek a nápadně shodoval.

Hned dva občané z Ruzyně přili ohlásit, e při společné návtěvě restaurace poblí

Červeného vrchu, v neděli kolem půl jedné, tam viděli hledaného Rudolfa Baláka obědvat.

Samozřejmě, co se týče obličeje,” rozváděl svůj poznatek jeden z nich, to nemůeme vědět. Neznáme ho. Ale podle oblečení, jak byl takový… umudlaný, uuntěný, nebo jak to říct, ten namodralý tříčtvrák a jak se tak divně choval…”

Moment, to si hned upřesníme. Já vám ukáu pár fotografií.. Hnátek vybral z karkotéky několik fotografií hledaných muů, včetně Baláka, zamíchal je a rozloil po stole před oba mue. A teď mi řekněte, jestli je mezi nimi ten, kterého jste viděli!”

A v přítím okamiku radostí málem nadskočil. Oba mui téměř současně ukázali na fotografii Rudolfa Baláka. Tenhle . . naprosto jistě.” Je to on!”

Vychrlili to ze sebe oba v jednom okamiku a dychtivě se podívali na Hnátka.

Ano, je to on. Moc vám děkujeme,” odpověděl.

No tak vidíte.” Ulevil si první z obou a začal se zvedat.

Hlavně, abyste ho brzy dostali.”

Ale Hnátek ho jetě zarazil. Jen okamik, prosím vás. Potřebovali bychom nejdříve vědět jistě jste si ho dobře vimli , jestli se nějak změnil oproti naemu popisu v novinách. V

obličeji… vousy, nebo to oblečení…?”

No tak … snad byl trochu jako zarostlý, ale nijak zvlá, co říká?” obrátil se první na svého kolegu.

Já myslím, e ta fotografie odpovídá. A ty aty taky , podle nich jsme si na něj vlastně vzpomněli.”

Dobře… a něčeho zvlátního jste si nevimli? Třeba na těch atech…?” vyzvídal dál Hnátek a kdy viděl jejich nechápavý pohled, jetě napověděl: Nezdálo se vám, e by pod kabátem třeba mohl něco mít…?”

No to je právě to, co nás taky asi upoutalo. Ne e bychom něco viděli. Aspoň já ne,” začal první z muů a obrátil obličej k druhému, jako by čekal doplnění.

Já taky ne, ale venku bylo celkem chladno a uvnitř pěkně teplo, take by bylo normální, kdyby přiel a svlékl si kabát, e jo?

114

Ale on si sedl tak jak byl, ani se pořádně nerozepnul a dal se do horké polévky. Naobědval se, seděl u piva a pořád v tom kabátě , jak píete, takový tříčtvrák, pinavá tmaví modř…

Leo, tedy číník v té restauraci nám zrovna eptal, e si tam ten chlápek asi přiel vypotit rýmu, kdy se od toho stolu ozval, e bude platit.”

No a to vechno vedlo k tomu, e jsme si ho tak dobře zapamatovali,” dokončil výpověď kolega.

Výborně. A nevimli jste si, kam potom odcházel?”

Tak to, bohuel..

Mám dojem, e jsem ho viděl mihnout se kolem oken směrem dolů, jako k autobusu. Ale jestli to byl on anebo jestli doel a na stanici a nasedl…?

I tak jste nám moc pomohli. Děkujeme vám a tady u soudruha, prosím vás, podepite výpověď,” rozloučil se rychle Hnátek a spěchal k vysílačce, aby podal zprávu majoru Zítkovi.

A v přítích okamicích se celý pátrací aparát znovu rozjel naplno. Vechny autohlídky, přísluníci na motocyklech i pěí pátrací hlídky začaly uzavírat kolem Ruzyně a Červeného vrchu neprodyný kruh. Teď u bylo jasné, nebo alespoň velice pravděpodobné, e přítím cílem Rudolfa Baláka bude letitě. Hnátkova teorie o poslední anci Rudolfa Baláka se začala naplňovat. A nikdo neměl ani tuení o tom, e na letiti probíhají pečlivá opatření k jejímu odvrácení.

xxxx

Poručík Svěrčina byl snad jediný z celého pátracího tábu, kdo nevěděl o novém vývoji situace. Ale to na celé věci nic neměnilo, protoe Rudolf Balák dosud dopaden nebyl a kadá nová informace mohla být cenná. A tak poručík Svěrčina, docela malou chvíli před tím, ne na oddělení dorazili oba informátoři z Ruzyně, ohlásil Hnátkovi na pohotovost výsledek svého etření u Zahajského a vyrazil za Miládkou, někdejí prodavačkou Občerstvení na Dbánu. Na ředitelství bez problémů zjistil adresu jejího bydlitě i současného pracovitě a v okamiku, kdy po časovém znamení hlasatelka v rozhlase po drátě oznamovala, e je dvanáct hodin a třicet minut a z reproduktoru se ozvala znělka Praského zvukového deníku, u seděl v koutku vinárničky Diana na Smíchově s paní Miládkou proti sobě.

115

Rudla Balák? To víte, e ho znám … teda znám. Jak se to vezme. V létě dělal plavčíka na Dbánu a párkrát postával u mého stánku s občerstvením.”

A nic víc?” zeptal se tie Svěrčina.

Podívejte, já jsem rozvedená a nikomu by do toho nic nebylo,” odrazila jeho útok, ale hned pokračovala. Ale kdy u jsme u toho, tak tedy nic víc. Jednak to nebyl můj typ a jednak …

prostě nemám ráda ztroskotance, kteří si za to sami mohou.”

To byste mi měla moná trochu ..podíval se na ni nechápavě Svěrčina.

Klidně. Máte druh lidí, kteří vědí, e vechny poklady světa u byly vykopaný a proto je třeba zapracovat a dávat korunku ke korunce, aby to udělalo nějakou sumu. A pak máte lidi, kteří jsou přesvědčeni, e na ně někde jetě nějaký ten poklad čeká a proto neuznávají nic, co by jim okamitě nehodilo pořádný balík peněz. A pokud mono bez vlastního přičinění. Já patřím k těm prvním , diko sem, diko tam …. no a on k těm druhým. Přece nebude dělat!

On, s jeho nápadama a schopnostma.

Take takový podvodníček, jestli vám dobře rozumím …”

Co vás nemá… Ten v ivotě ádný pořádný podfuk nevymyslí. Víte, on je v podstatě straně hloupý. Kdybyste slyel ty jeho řečičky , jako puberák , jak by v takové Americe roztočil obrovské kefty, a třeba by začal s takovým stánkem na koupaliti… a přitom neuměl ani pořádně česky, nato anglicky. A deset limonád bych mu nedala prodat, protoe by mi prodělal měsíční zpropitné.”

Tak takovéhle hodnocení by měl slyet, pomyslel si poručík Svěrčina na adresu Rudolfa Baláka a současně si uvědomil, e cesta za Miládkou asi byla zbytečná, protoe ta by s ním nela ani do kina. Přesto se ale jetě zeptal. Víte, my toho Baláka dost usilovně hledáme.

Ukázalo se toti, e je to nebezpečný a bezohledný člověk. Neviděla jste ho v poslední době?” Ne. Od konce sezóny na Dbánu jsem ho neviděla.”

A nezná náhodou vai adresu?”

To si přesně nevzpomínám. Jestli snad náhodou někdy nepadlo nějaké slovo, tak jenom čtvr. Tedy jako Smíchov, e. Přesnou adresu určitě nezná. To bych si vzpomněla. A proč bych mu ji taky dávala?! Nikdy jsem neměla zájem se s ním scházet. A myslím, e on se ani nijak zvlá nezajímal.”

116

Chcete říct, e o eny nejevil zájem?”

Ale to snad ano. Ze začátku taky prohodil pár slov, e jako co večer a tak, ale jestli ho kadá hned na začátku usadila tak jako já , a moc bych se tomu nedivila, tak asi moc kuráe na dalí dobrodruství neměl.”

Vrchní, stojící u baru se konečně dočkal, e se na něj paní Miládka podívala, významně povytáhl obočí a poklepal si na hodinky.

Tak vám děkuji,” ukončil poručík Svěrčina rozhovor a taktně přehlédl jejich tiché dorozumívání. Jen bych vás chtěl jetě upozornit, e Balák má u sebe zbraň a je skutečně nebezpečný. Kdybyste ho náhodou ..

To se můete spolehnout,” ujistila Svěrčinu paní Miládka a vzala si od něj papírek s napsaným číslem. Na tohle číslo, ano?”

Ano. Nebo nejbliímu přísluníkovi. A děkuji.”

xxxx

Chýlilo se u k večeru, ale iroce rozvětvená pátrací akce v oblasti Ruzyně a Červeného vrchu nepřinesla dosud ádné výsledky. V průběhu odpoledne vidělo fotografii Rudolfa Baláka nesčíslné mnoství obyvatel celého obvodu i náhodných chodců, zdrujících se zde s nejrůznějími cíli, ale ádný z nich o něm nemohl podat ani tu nejmení informaci. Nikdo ho neviděl, nikomu jeho tvář nebyla povědomá.

Samozřejmě kromě číníka z restaurace pod Červeným vrchem, který po delím prohlíení přece jenom výpověď obou muů potvrdil. Take restaurace zůstala jedinou moností, kde by se zase mohl objevit. A nutno říci, e by to byla na dlouhou dobu jeho poslední návtěva restaurace. Past v podobě dvou muů, sedících v rohu restaurace střídavě u kávy a limonády by se o to bezpečně postarala.

S tímhle vědomím usedali vichni členové řídícího tábu v čele s majorem Zítkem k večerní poradě.

Příli velký krok kupředu to není.” Komentoval situaci major Zítek. Ale myslím, e také díky nadstrámistru Hnátkovi , máme alespoň správný směr pátrání. Skutečně to vypadá, e Balák se buď pohybuje, nebo ukrývá u někoho známého tady v okolí a zřejmě vyčkává, ne

se situace trochu uklidní, aby mohl udeřit. Nebo se k úderu připravuje bez ohledu na okolnosti.

117

Po rozruchu, který způsobil a on si to jistě uvědomuje, protoe přepadení taxíkáře není maličkost, by pravděpodobnějí byla alternativa první. Ale i pro druhý případ jsme připraveni.

Hlídky u vech přístupů na letitě jsou zdvojnásobeny a zvlá vyzbrojeny. Vekerý personál byl informován. A navíc, kromě běné sluby přísluníků letitní ochrany, je ve dne i v noci ve vyčleněné místnosti hned na okraji plochy připravena zvlátní četa naich přísluníků.

Jsem přesvědčen, e tam skutečně nemá anci. I kdyby se mu podařilo nějakým způsobem se dostat na plochu , nemůeme kolem celého letitě postavit zeď z přísluníků , do letadla se nemůe dostat.” Uzavřel major Zítek hodnocení situace a rozhlédl se po přítomných.

Jestli je tahle nae teorie správná,” přihlásil se o slovo nadporučík Souček, mohla by nějaké výsledky přinést dnení relace v televizi. Za chvíli uvidí spousta lidí jeho tvář a jestli se tady v okolí u někoho skrývá, mohl ho někdo vidět. Kdy i tak nepřesný popis v novinách měl úspěch, tak je jasné, e přece jenom občas vychází. A u někoho tady je. Mně toti pořád leí v hlavě ten jeho pobyt na Dbánu. Tam přece v létě není k hnutí. A chodí tam spousta mladých lidí právě tady z okolí. Spousta mladých děvčat…

To u tady připomínáme kdoví po kolikáté.” Přeruil Součka poručík Svěrčina. A já jsem si to myslel také. Ale hovořil jsem znovu s tím lázeňským , Zahajským a ten mi dal tip na jediného člověka, se kterým jsme zatím nemluvili, prodavačku v kiosku na Dbánu. Mladá, hezká, rozvedená .,. prostě přesně to, co by Balák potřeboval. Samozřejmě, její hodnocení nemusí být rozhodující, ale podle ní není vůbec předpoklad, e by si tam Balák nějakou známost se enou udělal. Byla tam celé dny a podle mého by si určitě vimla, kdyby si něco začal. A ten Zahajský by o tom věděl určitě. A ostatní z mé skupiny také nezjistili nic nového.”

No tak mi, hrome, řekněte, kde jinde můe být, ne u někoho zalezlý. Doma ani u kamarádů ve Slaném se neukázal, adresy z vojny jsou kontrolovány právě tak jako jeho spoluvězňové, zahrádkářské kolonie jsou hlídané,

areál Dbánu je pod dohledem, v parcích milenci zakopávají o přísluníky, kdejaký jeho styk, neudělá ani krok, o kterém bychom nevěděli… rozohnil se nadporučík Souček tak, e ho major Zítek musel uklidňovat. Já jsem přesvědčen, e jsme udělali vechno pro to, abychom ho dopadli a nemusíme se takhle rozčilovat. Je logické, e na úspěch má vdycky větí naději ten, kdo se schovává, ne ten, kdo hledá.

118

Nemůeme přece pročesat kadý koutek země, prohledat kadý dům.” Podíval se na hodinky. Soudruhu nadstrámistře, zapněte televizi. Podíváme se na tu relaci..

Za několik minut se na rozzářené obrazovce v kanceláři majora Zítka objevila tvář hledaného Rudolfa Baláka.

Jako ivý..utrousil s trochou humoru poručík Svěrčina a jemu v odpověd zazněl povzdech nadporučíka Součka. Kdyby tak byl…”

Zatím to byl jenom povzdech, ale za necelých pět minut po odvysílání relace si na něj vzpomněli vichni, kteří jej slyeli.

V tu chvíli toti v místnosti pohotovosti, kde se sbíhaly vechny nitky pátrání, zazvonil telefon, jeho účastnické číslo před chvílí zářilo pod fotografií Rudolfa Baláka.

Dobrý večer. Tady je lapák. Jan lapák, řidič autobusu městské hromadné dopravy.”

Představil se volající. Je tam esenbé?”

Prosím, Obvodní oddělení Veřejné bezpečnosti.” Dostal se konečně ke slovu přísluník u telefonu.

Prima. Já jsem se právě teď díval na televizi. Víte , s tím Rudolfem Balákem a tak vám hned volám, protoe jsem ho dneska vezl autobusem a .. “

Tak okamik, prosím vás, já si to hned budu psát… tak prosím, můete. Kdy to bylo, kterým autobusem a kam?”

No jo, vidíte… kdy to bylo? Končil jsem ve čtyři a tohle bylo… tak v půl třetí. Předposlední jízda v Butovicích na konečné. Ano, v půl třetí. Linka dvě stě čtyřicet devět z Dejvic do Butovic. Já jsem si ho viml na konečné v Butovicích. Ale kde nastupoval to nevím. To víte, v tu dobu jezdí plno lidí. Je to pička.”

Ano, jistě.” Přeruil ho netrpělivě přísluník, protoe kolem něj u nedočkavě postávali vichni z pátracího tábu. A jste si naprosto jistý, e to byl on?”

Určitě. Hned jak se objevil na obrazovce, povídám eně , hele, tak tohohle chlapa jsem dneska určitě vezl. Víte, lidi jsou dneska celkem solidně oblečený a kdy se mezi nimi objeví chlap v umudlaném a uváleném kabátě, ve kterém nejmíň týden spal… i ta modrá barva, ten kukuč a navíc, lidi, kteří tam jezdí se větinou znají, e. Prohodí slovo, jedou spolu dva tři..  ale tenhle ani neel k domům, ale namířil si to ven z Prahy, jako někam na Řeporyje.

Proto jsem si ho taky víc viml. Určitě to byl on.”

Dobře. Tak vám zatím děkujeme a jetě kdybyste byl tak laskav a dal mi vai adresu.

119

Za chvilenku za vámi přijede přísluník a … “

V tu chvíli u stál major Zítek se členy tábu před nástěnnou mapou Prahy a s vírou v novou stopu studovali dalí tah Rudolfa Baláka. Jen nadstrámistr Hnátek byl skeptický. To se mi nechce vůbec líbit. Co by tam dělal? V té oblasti jsme přece nezjistili ádný styk. A e by el pěky na Plzeň a k hranici…? uvaoval s tónem pochybnosti v hlase.

Ano, divné to je. Přiznal major Zítek. I kdy z té restaurace el také asi na autobus.

Moná, e cestováni povauje za bezpečné. Kadopádně ale opatření musíme udělat, a u

se ten řidič zmýlil, nebo ne. Tak , uvědomit oddělení v Berouně, poádat o pomoc oddělení Praha západ,

dva hlídkové vozy po trase linky dvě stě čtyřicet devět a do Butovic a dva vozy do oblasti Stodůlek, Řeporyjí a Slivence. Za tím řidičem pojede poručík Svěrčina a pořádně ověří pravděpodobnost jeho sdělení podle fotografie.”

Tu noc odpočíval málokterý přísluník oddělení, ale a u bylo jejich úsilí sebevětí a osobní přesvědčení Jana lapáka, e viděl hledaného mue sebepevnějí, po Rudolfu Balákovi jako kdyby se slehla země.

xxxx

Do světa Rudolfa Baláka, ohraničeného zdmi domku hydrologické rozvodné stanice poblí

Ruzyně ani po zveřejnění jeho fotografie neproniklo nic, co by ho vyruilo. Sychravý konec října nelákal mnoho lidí do těchto míst a Rudolf se pochopitelně snail co nejméně ukazovat.

Od neděle do středy ho nezajímalo nic jiného, ne systém odbavování letadel. Ze silnice nad letitěm a do pozdního večera sledoval kadý krok pozemního personálu, cestujících, posádek …

Zjistil, e má jen dvě monosti, dávající naději úspěně vniknout do letadla. První nastane v okamiku, kdy schodař přiveze a přistaví pojízdné schody. Vzápětí ovem přichází ozbrojený přísluník letitní strání sluby a za chvíli po něm nastupuje posádka. V tu chvíli jsou dveře do letadla otevřeny. To by ovem znamenalo znekodnit ozbrojeného stráného, případně i schodaře, co by se bez střelby ani neobelo. A potom , je otázka, zda posádka uposlechne jeho příkazu bude-li paluba letounu bez cestujících. Asi sotva.

120

Take zbývá druhá monost , těsně po nástupu cestujících, dokud jsou jetě schody přistaveny. I tak to stráný asi odnese, ale tím spí posádka ze strachu, aby neopětoval střelbu, uposlechne. Letadlo bude plné lidí. Můe navíc zavolat, e na palubě je kolega s pumou. V tom zmatku tomu cestující i posádka uvěří.

Jene kámen úrazu je v tom, e chce-li se dostat k letadlu, musí se nejdříve dostat na letitě, na letitní plochu. A to není snadné. Rudolf dobře věděl, e halou projít nemůe. Přelézt plot také ne. Jednak jsou vude strání a jednak z kontrolní věe ho uvidí jako na dlani, i v noci.

Letitní plocha je osvětlena… Ani by nestačil přelézt a měli by ho.

Rudolf si zoufale lámal hlavu. Nepodaří-li se mu nepozorovaně proniknout na letitní plochu, nemá jeho plán anci.

Ve středu dopoledne se začalo vyjasňovat. Krátce před polednem se roztrhaly mraky a objevilo se slunce, slibující obrat k lepímu počasí.

To bylo zřejmě příčinou, e těsně po obědě napochodovali k postranním dvířkům v kovovém plotě nedaleko od konce letitní budovy čtyři chlapi, zřejmě kopáči pomocného letitního personálu. Chvíli cloumali brankou a patrně nadávali na toho, kdo je sem poslal. Potom se chvíli dohadovali, a jeden z nich namířil zpátky někam do budovy.

Za chvíli se vrátil se starím muem.

Odemkl jim branku, mávl rukou ke títku čepice a pomalu kráčel zpátky do budovy. Kopáči si rozebrali krumpáče a lopaty, opřené o drátěný plot a přeli travnatou část a těsně k okraji betonové plochy. Teprve teď si Rudolf viml řady kolíků, zaraených do země a táhnoucí se kolem betonu. Bylo mu jasné, e výkopová práce potrvá hezkých pár dní. Konečně, z vlastní zkuenosti ví, jak to v tomhle řemesle chodí.

Chlapi doli na místo, zvolna obhlédli vykolíkovanou část treky tam a zase zpátky, aby zjistili, jaká fuka je čeká a teprve potom, po nezbytném rituálu plivání do dlaní se konečně pustili do práce. Rudolfovi okamitě bleskl hlavou nápad.

Nezamčená dvířka v plotě! Jestli bude mít těstí a vrátka zůstanou třeba jen chvilku nehlídána, můe to vyjít.

Byl by v tom čert, aby se taková chvilka nenaskytla. Musí ovem vyuít hned té první.

Nehledě k tomu, e u by tady s tím poflakováním mohl být nápadný.

A tak Rudolf zbytek odpoledne pozoroval skupinu kopáčů. Jakmile se začalo eřit, vichni čtyři odeli a teprve pak se přikolébal stráný zamknout vrátka.

121

Celou tu dobu u Rudolf nemyslel na nic jiného. Zítra… zítra…!

xxxx

Noc na čtvrtek skoro vůbec nespal. Snad stokrát v duchu proel vrátky do areálu letitě, skrýval se mezi odstavenými agregáty, vyskakoval z výkopu, zkouel rychlé vytaení pistole a samopalu, snad stokrát změnil větu, kterou zvolá, a se dostane do pilotní kabiny: Tohle je přepadení, ádám let do Mnichova, nebo budu střílet! Nebo: Na palubě je plastická puma, jakmile vystřelím, kamarád ji odpálí. Poletíme do Mnichova! Nebo raději něco kratího, údernějího: Proveďte můj rozkaz, jinak letadlo vyletí do vzduchu. Kurs - Mnichov!

Vechno je naplánováno, připraveno a najednou jedna pitomá věta…! A do té chvíle o ní Rudolf vůbec neuvaoval, ale teď mu je jasné, jak je důleitá. Aby to znělo opravdově, aby nevypadal jako nějaký amatérský cvok, aby posádka okamitě pochopila, e ho musí poslechnout, aby byla přesvědčena, e jinak opravdu začne střílet.

Rudolf se vymotal z kabátu, posadil se a opřel si bradu do dlaní. Ucítil téměř pět dní staré vousy. Teď u to nehraje roli. Spí naopak. Moná, e i zdivočelý zevnějek přesvědčí piloty o tom, e to myslí váně. Musí se pokusit usnout, aby byl ve formě.

Znovu zalezl pod kabát, ale ne a ne se zahřát. Přesto, e cítil, jak má horké čelo, rozklepal se. To jsou nervy, musí se uklidnit. Teprve po půlnoci, vlastně a k ránu na pár hodin usnul.

Náhle a tvrdě, jako v narkóze.

Probudil se prudce, jakoby se něčeho lekl. Vyděeně se rozhlíel kolem sebe. V zátylku ho bolelo, jako po úderu klackem. V prvním okamiku měl pocit, e mu hrozí nějaké nebezpečí.

Seděl tie, ruku poloenou na samopalu. Teprve kdy vůkol slyel jen známé umění vody a občasné zapraskání v rourách, se uklidnil, pustil samopal a začal si třít krk.

Pak vstal a vyel před baráček. Slunce stálo u dost vysoko. Ale nemá naspěch. Teď u

nelze zbytečně riskovat. Jeho chvíle přijde těsně po třetí hodině, a kopáči poloí krumpáče a lopaty a půjdou na svačinu.

Vrátil se do úkrytu. Z kola ventilu nad svým dočasným loem sundal taku. Vytáhl zbytek chleba a salámu, aby se nasnídal.

122

Bolest v týle u trochu povolila, ale pořád ji jetě cítil. Do večera to jistě přestane, uklidnil se.

xxxx

Kopáči odloili nářadí, vykrábali se z výkopu, párkrát třepli rukama o vy kalhot a loudali se z vrátek ven, ke vchodu do letitní budovy na svačinu.

Mu, který se přiblíil od stanice autobusu a malou chvíli okouněl kousek od branky, se pustil za nimi. Náhodnému pozorovateli by připadalo, e jde o dalího člena kopáčské party, který se opozdil za svými druhy.

Avak nespěchá, aby je dohonil. Naopak, jakmile zmizeli v letitní budově, pomalu se obrátí a okázale nápadně míří zpátky k otevřené brance do letitního prostoru a dál, rovnou k výkopu.

Ani jednou se neohlédne, nerozhlédne. Kráčí zvolna a těce. Kdo by jej uviděl, bude mít dojem, e tenhle člověk má za sebou únavu z celodenní dřiny krumpáčem. Seskočí do výkopu, vezme lopatu a přehodí ji kousek dál. Potom se shýbne, jakoby právě nael to, co hledal. Zase vylezl, ale místo aby se vrátil zpět brankou ven za svou partou, zamíří k rohu budovy a zmizí mezi odstavenými agregáty a vozíky nejrůznějích tvarů. Kopáči se vrátili, naskákali do výkopu a pokračovali v díle. Těsně po páté udělali padla, chvilku poklábosili, nářadí naházeli do rohu výkopu a zamířili zase ven z vrátek a dál k budově.

Chvíli po nich dorazil starý stráný, zamkl vrátka a beze spěchu odkráčel.

Nad plochou se začalo snáet sychravé ero. Rudolf neklidně sledoval oblohu. Jen aby nepadla mlha. To by mohlo zhatit na poslední chvíli celý plán. Přikrčil se jetě víc ve svém úkrytu a čekal touebně na tmu. Pod její ochranou se přemístí do výkopu, co nejblíe k místu, kam pravidelně, jako kadý den v 21,00 hodin, naroluje dopravní letoun k přípravě na let po lince Praha-Bratislava…

Rudolf Balák vysunul opatrně hlavu z výkopu.

Provázeny tichým hukotem vyjely od okraje betonové plochy pojízdné schody a přirazily k boku letadla, přesně k vstupním dveřím. Nepřijely samy, z první ploinky sestoupil schodař v kombinéze a zamířil zpět k odbavovací hale.

123

Současně zaujal stanovitě pod schody ozbrojený přísluník letitní ochrany. S tím ovem plán počítal. Má smůlu, chlapec. Jestli nebude rozumný…!

Rudolf přelápl z nohy na nohu a soustředěně sledoval stráného u schůdků. Začínal být nervózní. Pohlédl na hodinky, světélkující ciferník ukazoval 21.20.

Na ploe se pořád nic neděje! Čas , to je v takovéhle chvíli prevít. Neodhadne, uplynula-li minuta nebo tři nebo pět…

Konečně se od východu z odbavovací haly, odkud je k esté stojánce jen malý kousek, ozývá změ hlasů. Muské i enské. Rudolf se napřímil a vystrčil hlavu nepatrně nad násep vykopané hlíny.

Rozumět jim jetě není, ale zřejmě vechno probíhá tak jak má. Posádka jako obvykle , tři mui, dvě eny. Vidí je v kruhu světla na stojánce, zvednutím ruky k čapce se pozdravili s přísluníkem letitní ochrany a stoupají do schodů. Který z nich by spočítal, kolikrát takhle vystoupil po schodech, otevřel dveře letadla a proel prostorem pro cestující do pilotní kabiny. Letuky teď obejdou vechna sedadla, prohlédnou místnůstky umýváren, kuchyňky a zavazadlové prostory, ohlásí kapitánovi, e je vechno v pořádku a zaujmou svoje místo u vstupních dveří.

A u to jde dál jako obvykle. Nejdříve přijídějí vozíky se zavazadly a zastaví u boku v zadní části letadla, kde je nákladní prostor. Zatím vdycky zmizely dřív, ne letuky ukončily nástup cestujících, take by se nic nemělo změnit. Nakladači spěchají. Poslední vozík je téměř prázdný, kdy se od východu z odbavovací haly ke schůdkům začíná sunout proud cestujících, vedený pozemní stevardkou. Je to ke stojánce jen malý kousek a proto autobus vynechali. Ale i tak jde vechno rychle. Organizace je dokonalá. ádné zdrování, vechno je připraveno u v odbavovací hale. Cestující vystupují na schůdky, odevzdávají kartičku a zmizí uvnitř letadla. Vichni někam pospíchají. Právě tak, jako Rudolf. Oni pravděpodobně domů, on…

Stevardka se pro jistotu ohlédne, zdali se náhodou někdo neopozdil, ale ví, e jsou vichni.

Mávne kamsi vzhůru na pozdrav a přání astného letu a vrací se zpátky do budovy.

Teď nadela ta pravá chvíle:

Rudolf se opřel koleny o předprseň výkopu a prudce se vyvihl nahoru. Teď záleí na kadé vteřině. Za dvě minuty se objeví schodař a…

124

Jetě při výskoku Rudolf zahlédl, jak letuka vstupuje do letadla a chystá se zavřít dveře. V

tom okamiku na setinu vteřiny strnul , vzápětí se stalo něco, s čím nepočítal. Odkudsi z druhé strany letadla, od odjídějícího agregátu vyel ze stínu křídla pozemní mechanik. To je chlap navíc! Zastavil se u ozbrojeného přísluníka vedle schůdků a rozhlíí se. Zřejmě se diví, proč u nepřiel schodař. Dívá se někam k oknům v přízemí budovy, kde má místnosti pozemní personál.

Ale to u Rudolf Balák běí vpřed. Tohle si odskáče!” drtí mezi zuby. Tam nemá co dělat!” Pravou rukou nahmatal hlaveň samopalu a trhl s ní kupředu.

xxxx

Automat zaznamenával přesný čas začátku spojení:

Praha vě … Čéesá třistatřináct. Dobrý večer!”

Dobrý večer, třistatřináctko.”

Třistatřináct , stojíme na estce a dokončili jsme nakládání. ádám povolení k nahození.”

,.Třistatřináctko, počkejte. Zavolám.

Třistatřináct. čekáme.” Kapitán letadla ukončil spojení a naklonil se k okénku.

Sakra… co je to za zmatek?” ulevil si. Jak můeme nahazovat, kdy jetě máme schody?

Co ten chlap kde dělá?” zavrtěl nechápavě hlavou a chystal se navázat spojení, aby upozornil vě.

Jetě někdo běí… chce nastupovat, nebo …” konstatoval druhý pilot, který mezi tím přeel kabinku k protějímu oknu, aby se přesvědčil, co se vlastně děje.

Jaképak nastupování , jsme zavřený!” rozzlobil se kapitán, vstal a zamířil ke dveřím z pilotní kabiny.

xxxx

Rudolf Balák běel od skrýe ve výkopu ke schůdkům. Pozemní mechanik se nejdřív domníval, e je to schodař. Zamával na něj, a si pospíí. To na okamik zmýlilo i přísluníka strání sluby. Jene tenhle mu, který se k nim ze tmy řítí, drí v ruce samopal.

125

Ruce vzhůru …! křičí na stráného a míří na něj samopalem.

V tomto okamiku se nedá dělat nic jiného, ne poslechnout.

A ty nahoru a otevřít dveře!” Rudolf pootočil samopal k mechanikovi a pohodil hlavou k letadlu. A rychle, nebo to do vás nasypu!”

Jdi..říká přísluník, ale nespoutí Rudolfa z očí.

Mechanik zvolna, s rukama nad hlavou, vystupuje po schůdcích a Rudolf nervózně drí prst na spouti samopalu. Musí teď hlídat oba dva. Proto nezpozoroval, e se dveře letadla pootevřely a hned zase přivřely.

Přísluníkovi, obrácenému čelem k letadlu, to ovem neuniklo. Postřehl monost, ale jetě čeká. Rudolf postupuje natočen bokem vzhůru za mechanikem. Krok přísun, krok přísun …

očima seká z jednoho na druhého, ale samopalem stále míří na přísluníka. Mechanik u je nahoře, bere za dradlo. Rudolf se prudce obrací, ale v té chvíli proběhne několik dějů současně. Dveře se rychle otevřou, ruka v oprýmkovaném rukávu popadne mechanika za montérky, vtáhne ho dovnitř a dveře zase přibouchne. Rudolf přiskočí a chce sáhnout po dveřní klice. V tom okamiku se za ním ozve: Ruce vzhůru … odhoďte zbraň!”

Rudolf Balák se otáčí a dávka ze samopalu svití těsně nad hlavou přísluníka letitní strání sluby. To u není promylené jednání, ale impulzívní, bezmocný vztek, zuřivá touha zabít. Mylenka na útěk zůstává kdesi v pozadí.

Přísluník uskočí za masívní podvozek schodů. Pistole v jeho ruce bleskurychle zamíří na nepříčetného útočníka, který pádí po schůdcích dolů. Ozve se jediný výstřel. Rudolf Balák u

nedolápne na dalí stupeň. Zavrávorá a jeho pád končí na spodním stupni pojízdných schodů.

Konec