Příli mnoho mercedesů - Bohumil Lipert

Ve věních hodinách, které se z chodníku daly pouze tuit, jeliko zářivka nedokázala zcela proříznout tmu podzimní noci, to mírně zaskřípalo a o několik sekund později se nad náměstím ozvaly nejprve čtyři a potom jedenáct o tón ní laděných úderů. Z restaurace U labutě se vypotácely dva stíny, hlasitě proklínající hostinského jako nelidu, protoe je vyhazuje, ačkoli mají ízeň, kterou by bylo třeba zahnat jetě několika řádnými douky. Přítě půjdeme ke konkurenci, vyhroovali výčepnímu. Ten jen otrávené mávl rukou a zavřel dveře lokálu,

Béďa má recht, podpořil svého kumpána druhý opilec. U nás tu nikdy neuvidí!

Aby to byla pravda, ozvalo se nad jejich hlavami. Táhněte domů, kdo má ty vae kecy ustavičně poslouchat, ráno musím na ichtu …

Zatímco náměstí alespoň na malou chviličku oilo tímto malým extempore, v okolních úzkých uličkách, jimi se Palkov právem pynil a které byly součástí městské památkové rezervace, se nic nepohnulo. Ani dvojice milenců, těsně k sobě přimknutých ve tmě vlhkého průjezdu. Líbali se dlouze a beze slov. Kdy se od sebe konečně odtrhli, zaeptal mladý dívčí hlas: U musím jít, je pozdě.

Jetě chvíli,” zazněla prosebná odpověď. Větí malér stejně u mít nemůe.” Mládenec zatrachal po kapsách, vytáhl krabičku cigaret, krtl plynovým zapalovačem a na okamik si osvítil tvář. Mohlo mu být osmnáct, nanejvý devatenáct let. Mám výhodu, nai jdou na noční, nic se nedozvědí…

Já u fakt musím, pitlo děvče. Uvidíme se přece zítra.

Rudý bod opsal ve vzduchu oblouk a nedokouřená cigareta dopadla na hrbolaté dládění. Neměl bys kouřit, ozvala se dívka, kdy se jejich rty odtrhly. Mám občas pocit, e se líbám s tabákovým monopolem.

V zámku zaharail klíč, ozvalo se cvaknutí vypínače a luté světlo árovky ozářilo průjezd i oba mladé lidi, z nich zejména on by se raději neloučil a spíe následoval dívku do dveří rodičovského bytu. Ta ho vak lehce políbila na tvář, otočila a vystrčila z průjezdu: Ahoj, zítra ..

Pomalu se vydal na opačný konec Pálková, do sídlitě zvaného Zámecká. Nemohlo se chlubit ádnou zajímavostí. Zato tu vak denně tekla teplá voda a na zdech se neusazovala houba z trvalé vlhkosti, jako tomu bylo dole v centru v domech, jejich průčelí bylo moné spatřit na mnoha prospektech a pohlednicích.

Mladík el zkratkou přes vilovou čtvr. el prostředkem ulice, na kterou před několika málo týdny poloili asfaltéři nový koberec. Chodníky na předládění teprve čekaly a tak chůze po nich nebyla bez rizika. Zdálky slyel cinknout půl dvanácté. Přidal do kroku, protoe si vzpomněl na práci z matematiky, kterou musí zítra odevzdat a jetě na ni ani nesáhl. Nebýt v posledním ročníku průmyslovky, asi by z toho nedělal problém, ale profesor jim na začátku roku kladl důrazné na srdce, e se vechny jejich hříchy promítnou v maturitním hodnocení, a si tedy hoánkové nezahrávají…

Jeho oči, které si zvykly na tmu, jen tu a tam slabě ruenou pouličním osvětlením, zaregistrovaly náhle překáku. Padesát metrů před ním leelo cosi uprostřed ulice. Balík, pomyslel si v prvním okamiku, ale kdy se přiblíil, uviděl člověka. Měl snahu zrychlit chůzi, nohy vak mu náhle ztuhly. Nebyl ádný strapytel, ale bál se opilců. I těch, kteří nebyli v stavu mu ublíit, jeliko se sotva dreli na nohou. Kdykoli nějakého zahlédl, by to nebylo často, obcházel ho v uctivém oblouku. Chtěl to udělat i teď. Pak si vak uvědomil, e ačkoli v těchto místech bývá v noci jen nepatrný provoz, přece jen by mohl někdo jet, zpozorovat ve světle tlumených reflektorů leícího mue pozdě, a klidně ho přejet. Přemohl se a přistoupil k leící postavě. Chlap, to se dalo tuit, řekl v duchu a dodal si odvahu. Popadl ho za bezvládnou ruku, otočil na záda a v této poloze jej dovlekl na rozkopaný chodník. lo to těko a stálo to mnoho úsilí. Mu mlčel a nejevil zájem spolupracovat. Mládenec se ho snail posadit tak, aby se zády opíral o nízkou zídku, do ní byl zaputěn ozdobný plot z tyčí, tvořících ornamenty. Kdy se mu to konečně podařilo, polil ho náhle studený pot. Vdy z toho člověka vůbec není cítit alkohol… A pramínek, vytékající mu z koutku úst, je krev… Znovu se nad mue naklonil a ostýchavě se dotkl jeho čela. Zdálo se mu studené, jistotu vak neměl. Rozhlédl se okolo sebe, ale nikde neviděl jediné světlo v okně. Matematika byla rázem zapomenuta. Rozeběhl se stejnou cestou, odkud přiel, do centra města. Zpocený a udýchaný stál za několik minut pod modrobíle svítícím skleněným panelem s písmeny VB. Dveře do budovy byly zamčené. Stiskl tlačítko zvonku a z domácího telefonu se okamitě ozvalo: Co si přejete?”

Nahoře, ve vilách, lapal po dechu, leí mrtvý mu.

Čekejte, řekl hlas a po chvíli se dole ve dveřích objevil praporčík v uniformě, s pistolí na opasku. Otevřel i druhé křídlo vrat, z nich se opatrně, protoe místa po stranách příli nezbývalo, vysunul sluební igulík. Jedeme, pronesl praporčík a rázně usadil mládence na zadní sedadlo. Jak se jmenujete?

Karel Vohlídka, řekl potichu.

Občanku máte?”

Ne.

Hm,” zabručel praporčík spí pro sebe a dál se věnoval u jenom řidiči, kterému diktoval, kam má v který moment zahnout.

Je to v Nerudovce, řekl mládenec na tázavý praporčíkův pohled. Asi v polovině.”

Dál u jeli beze slov, tie, bez houkající sirény a blikajícího majáku. Zastavili asi dvacet metrů od místa, kde u z auta viděli postavu mue opřenou o plot. Praporčík i mladý řidič několika kroky zdolali zbývající vzdálenost. Chlapec z auta raději ani nevystoupil. Pozoroval praporčíka, jak si prohlíí mue ve světle silné svítilny a pak jde ulicí a prohledává snad kadý čtvereční milimetr vozovky: Pojďte sem, Karle, zavolal náhle a student překvapen, e si přísluník zapamatoval jeho jméno, pomalu opustil sluební auto. Kde leel? Pokud mono přesně.”

Mladík pokrčil rameny. Táhl jsem ho rovnou na chodník. A byl asi v půli ulice. Take někde tady,” zamumlal.

To by souhlasilo,” kývnul praporčík.

Je mrtvý?” zeptal se Vohlídka.

Bohuel, zněla praporčíkova odpověď. Mrtvého jste ho asi u táhnul, ale to musí potvrdit doktor. Ten na to má diplom.”

Vrada?” udiveně se zeptal Karel.

Asi ne,” zachmuřeně pronesl praporčík. Někdo ho porazil a ujel. Morálně vzato taky vrada, jenome paragrafy jsou holt jiný… mírnějí. Dokonce o dost. Ví co? změnil téma rozhovoru. Ne přiveze ofér dopraváky, nadiktuj mi nacionále a pověz mi, kde jsi byl, kam jsi el, jak jsi ho nael. Pak tě pustím domů a přijde zítra a sepíeme to vechno načisto.

Já nikam nepospíchám, řekl chlapec, kdy praporčík zaklapl blok, do něho si ve svitu zajímavé tuky, opatřené baterií a árovkou, vepsal potřebné údaje.

Jen jdi,” oponoval mu praporčík téměř otcovsky. Tohle divadlo věru nestojí za sledování..

V zatáčce zakvílely pneumatiky a vyřítila se sanitka. Vyskočil z ní lékař, postavil s uchnutím branu na zem a rozhlíel se, kde má pacienta. Praporčík jen kývnul hlavou. S doktorem

Havlíčkem se znal u dlouhá léta a věděl, e si na dlouhé hovory příli nepotrpí.’

Lékař uchopil mue za zápěstí, chvilku je drel, pak vzal baterku a posvítil mu do očí. Kdy ji zhasl, ani by udělal cokoli jiného, věděl praporčík, e se ve svém soudu nemýlil. Jak dlouho, doktore?”

Co já vím,” pokrčil lékař rameny. Nejsem větec. Ale odhadl bych to nanejvý na hodinu.

Take v jedenáct?”

Doktor Havlíček se podíval na hodinky. Můe být. Mau zpátky do pitálu, tady nejsem nic platný. Polu sem havrany, a ho odvezou. Znáte ho?”

Praporčík zavrtěl hlavou. Ne. Nechtěl jsem s ním moc manipulovat, dokud jsem neměl jistotu, ňíkal jsem si, e u s ním dost cloumal ten tudák co ho nael. Pokud by byl zraněný, třeba páteř…

Proč ho vlekl?”

Myslel, e je opilý, tak ho chtěl uklidit ze silnice,” odpověděl praporčík asáhl při tom sedícímu mrtvému mui do kapsy saka. Vyndal objemnou taku s doklady, v ní bylo napěchováno sluné mnoství peněz. Frantiek Salaj, ročník čtyřicet, zaměstnanec autoservisu v Netolicích, bydlitě tamté.”

Doktor Havlíček pokýval hlavou a lezl zpátky do sanitky. Neznám. Konečně, auto si dávám spravovat u Sládka k vekeré spokojenosti, proč bych s ním měl jezdit do sousedního okresu, e jo.” Kývnul na pozdrav a zabouchl dveře. Sanitka se pomalu vzdalovala od místa, kde zůstal praporčík sám s mrtvým Salajem.

Jeho samota vak byla v tu chvíli jenom zdánlivá. Za záclonami mnoha oken sledovali rozespalí lidé, které vyburcovalo ze spaní startování aut i rozsvícené reflektory, co se v jejich klidné ulici děje. Kdy pak jetě k tomu zahlédli dalí vůz Bezpečnosti, sledovaný o chvíli později černým furgonem, zahalili se ti nejzvědavějí do kabátů a bez ohledu na drobný dé vyli před vrátka svých vilek a rodinných domků.

Zdravím tě, Petře,” podal praporčíkovi ruku poručík Slabý, který ačkoli byl náčelníkem skupiny dopravních nehod pal-kovského dopravního inspektorátu, slouil tuto noc za onemocnělého přísluníka. To je praporčík Vondrák,” představil ho strámistrovi, který s ním přijel. Je tu nový, přiel zrovna ze koly,” dodal k praporčíkovi, jakoby na omluvu.

Zřízenci pohřební sluby bez zjevného vzruení naloili mrtvolu a odjeli. Vypadalo to, jako by poručík Slabý na tu chvíli čekal: Tak jdeme na to. Proč myslí, e to byla nehoda?

Podívej, ozval se Vondrák a ukázal na asfalt, kde se válelo několik blýskavých střípků. Vypadá to na rozbitý reflektor, nebo ne?”

Poručík začal sklo opatrně sbírat pinzetou a ukládat do igelitového sáčku. Ale celý se nevysypal. Zřejmě paprskovité praskl a vypadl jenom kousek.”

Soudruhu náčelníku, ozval se najednou nad nimi strámistr. To je nějaká divná bouračka. A hledám jak chci, nikde nevidím ádnou brzdnou dráhu. Ani metr.

Poručík vstal a rukou si otřel vlhká kolena. Nedivte se, v tom deti..Sám zamířil k lidem, kteří se u srotili do malého hloučku. Prohodil s nimi tři čtyři věty, ale pak od nich odeel, jeliko mu bylo jasné, e se od nich nedozví vůbec nic, naopak, jejich snahou je tahat informace z něj.

Nakresli alespoň plánek,” otočil se po chvíli poručík na strámistra. Soudruh praporčík ti pomůe s určením polohy mrtvého.”

Podle toho, co řekl praporčíkovi student, zakreslili přísluníci obrys leícího těla, změřili vzdálenost od obou chodníků i k nejbliímu rohu a pak zůstali stát, jeliko si v ten moment uvědomili, e vlastně nejsou s to určit, odkud přijel automobil, který Salaje srazil, dokonce ani to, jakým směrem chodec kráčel. Poručík jen mlčky kroutil hlavou. Teprve po krátké úvaze řekl: Bude to trochu oříek. Jenome daleko víc mě tve, e ten syčák za volantem vůbec nezastavil a ujel. Byl asi pořádně pod párou. Takovýho chlapa bych nejenom zavřel, ale v ivotě bych mu u nedal řidičák do ruky. Měl by dojedíno!”

Jetě půl hodiny mlčky prozkoumávali celé okolí. Nic nového to vak do případu nevneslo.

*

Zástupce náčelníka okresní správy Sboru národní bezpečnosti v Pálkově seděl ve své kanceláři a díval se z okna na sluncem zalitou ulici. Krásné babí léto, povzdechl si, a bylo by jetě hezčí, nebýt toho Salaje, přesněji řečeno řidiče, který ho srazil a ujel. Je to u pomalu týden a pořád nic. Ne a ne se chytit. Kapitán Jindřich Kalenda se znovu posadil ke stolu a zalistoval slokou plnou papírů. Ve městě začínají řeči, e

esenbáci jsou dobří akorát na to, napařit někomu pokutu za rychlou jízdu nebo sebrat technické osvědčení, kdy má člověk trochu sjeté gumy, ale jak jim vyskočí nějaký mord či sloitějí případ, jsou v koncích. Je sice pravda, e na podobné invektivy si Kalenda za svou slubu v Bezpečnosti u zvykl. Dobře věděl, e úspěchy jsou lidmi z ulic, hospod i domácností zapomínány brzy, zato o případech, které se protáhnou na týdny a měsíce, se mluví často, vánivě, a pohříchu bez znalosti věci. Jenome smrt spoluobčana, to je pro pivní filozofy a zvídavé dámy vdycky pořádné sousto. Zvlá, kdy poslední skutečnou vradu zail Palkov někdy před patnácti léty, kdy tu Kalenda jetě nebyl. Za jeho působení tu sice jednu mrtvolu měli, ale byla to tak řečená .domácí zabíjačka’, jak nazýval podobné maléry kdysi jeho učitel. Manel pratil v záchvatu árlivosti nevěrnou menelku sekerou po hlavě a kdy viděl, e dodýchala, el sám na Bezpečnost a vechno řekl. Od té doby tu nic obzvlátě mimořádného, co by hraničilo s krutostí, nepamatovali. A tuhle nehodu, při ní seslova smrt a mrtvola skloňovala ve vech pádech. Dvacetitisícový Palkov měl svou senzaci.

Kapitán Kalenda se podíval na hodinky. Téměř současně se ozvalo zabouchání na dveře a dovnitř vstoupilo několik lidí. Soudruhu kapitáne, poručík Slabý a …”

Pojďte dál, chlapi,” přeruil ho Kalenda. Posaďte se. Kávu si dáte?”

Podívali se na sebe a kývli. Kapitán otevřel dveře a řekl cosi sekretářce. Zakrátko nato bylo i přes zavřené dveře slyet cinknutí porcelánu. Kalenda čekal s oficiálním zahájením operativní porady, dokud nebudou álky na stole. Aby se do té doby nemlčelo, obrátil se na nadporučíka Válka, náčelníka dopravního inspektorátu: Tak co, začátek kolního roku byl bez problémů?”

Nadporučík se usmál: Jako vdycky. Ke kolám jsme postavili nae kluky a pomocníky. Po týdnu jsem dopraváky stáhl a teď jsou tam občas jetě péesvébáci, zvlá ráno a kolem poledního, kvůli prvňákům. Ale problémy nejsou.”

Kalenda se obrátil k dalímu nadporučíkovi, který měl ruce poloené na velkém papíru, přehnutém do tvaru provizorních desek: Co tam schovává, Mráčku?”

Náčelník skupiny obecné kriminality se netvářil nijak nadeně: Problémy, které Jarda, jak vidím, nemá. Přitom se ho týkají pomalu víc, ne mne …”

Kalenda ho zarazil pohledem, protoe sekretářka právě

vstoupila s kávou. Postavila na stůl podnos a zavřela za sebou dveře. Během následující hodiny byla odhodlána nevpustit ke Kalendovi ádnou návtěvu a nepřepojovat mu do kanceláře telefony, pokud by nebyly zvlátní naléhavosti. Věděla toti, e v opačném případě by ji vůbec nepochválil.

Tak abychom se do toho dali,” zahájil Kalenda neformálně. Co víme? Jardo, spus.

Nadporučík Válek se ani nemusel dívat do poznámek. Nebudu opakovat, co u vichni známe. Začnu od toho, e druhý den ráno po nehodě nali přísluníci r obvodního oddělení stát kousek pod náměstím auto zabitého Salaje. Technický průkaz je tady, nael ho praporčík Vondrák spolu s ostatními doklady v kapse jeho saka. Klíčky od vozu a ostatní věci, jako klíče od bytu, hřeben a podobně, vyndali kluci z techniky a na patologii. Proč stálo auto tak daleko od místa, kde byl Salaj přejet, zatím nevíme. Ale podle toho, e el pravděpodobně k autu, a nikoli od něho, by se dalo usuzovat, e vůz, který se s ním střetl, projíděl Nerudovou ulicí směrem od křiovatky s Bezručovou. Kdyby to bylo opačně, nemohl by vyvinout od zatáčky v Nerudovce takovou rychlost, aby Salaje přehlédl. Zkoueli jsme to ve dne as několika vozy. Zatáčka se dá jet maximálně čtyřicítkou. Dvacet metrů za ní nael Salaje ten student z průmyslovky. Řidič by tady těko zrychlil víc, ne na edesát kilometrů v hodině. Kdeto z opačné strany je více ne tři sta metrů dlouhá rovinka.”

Co říká lékařská zpráva?” zajímal se Kalenda.

Nadporučík Válek rozloil po stole několik listů: Kdy dovolíte, vynechám to, co není pro tuhle chvíli rozhodující. Důleitý je závěr. Salajovi praskla lebka a zemřel na krvácení do mozku. Úder nebyl způsoben ádným ostrým nebo tupým předmětem, mohl nastat po pádu na asfaltovou vozovku. Tady, nadzvedl hlavu, bychom mohli o údaji pochybovat. Doktor Havlíček přijel na místo nehody osobně a vytvořil si předem názor na to, jak to vechno bylo. Ale shoduje se to se skutečností, protoe poručík Slabý nařídil Nerudovu ulici jetě v noci po nehodě uzavřít a ráno vyslal na místo techniky. Navzdory nočnímu deti skutečně nali v asfaltu krevní stopy a v nich i několik vytrených vlasů, které laboratoř určila bezpochybně jako vlasy mrtvého Salaje.”

Já se osobně domnívám,” řekl kapitán, e rychlost auta není tak důleitá. Souhlasí se mnou i odbornici?”

Nadporučík Mráček se stále tvářil ustaraně: Znalec si z uvedených fakt netroufá vypočítat rychlost vozu, tvrdí vak,

e k prasknutí lebky můe dojít i tehdy, padne-li člověk na tvrdou podloku přímo na hlavu. Salaj byl vysoký sto osmdesát centimetrů. Údajně by prý stačilo, aby ho auto srazilo do té míry, e by nebyl schopen koordinovat svůj pád a schoulit se do klubíčka či strčil před sebe ruce. Otázka síly nárazu prý není tolik podstatná, protoe své tu sehraje moment překvapení a podobně.”

Takovéhle znalecké posudky mám nejraději, zabouřil nahlas nadporučík Válek. Ano nebo ne neřeknou, je to jen samá obezlička, jak by to mohlo být, kdyby ovem, a zase kdyby … Take nevíme nic.

Něco přece, zabručel Mráček. Znalec cituje ze své praxe případ obdobného charakteru. Toho člověka porazil druhý, jedoucí na jízdním kole. Tedy rychlostí ne vyí, ne dvacet kilometrů v hodině. Přičem ten mercedes byl jistě o poznání rychlejí.

Jaký mercedes, vyskočil poručík Slabý.

Mráček se nenechal vyruit a klidně pokračoval: Tady soudruh kapitán nařídil naemu technikovi, aby sebral vechny moné stopy. Co učinil a spolu s oblekem mrtvého Salaje poslal vechno do Prahy. Dneska ráno přiel výsledek.

Mráček otevřel své provizorní desky a vyndal z nich několik listů papíru, z nich na prvém se i laik z předtitěného záhlaví mohl dozvědět, e zprávu podává Kriminalistický ústav federální správy Veřejné bezpečnosti. Mráček si nasadil brýle a pomalu četl: Zkoumané střepiny pocházejí z reflektoru vyráběného firmou Bosch. V atech oběti bylo nalezeno několik upinek sedřeného laku. Jedná se o pětivrstvý automobilový vypalovaný lak černé barvy, který se pouívá v několika západoněmeckých automobilkách, přičem s černou barvou tohoto typu se lze setkat výhradně u vozů značky Mercedes. Jeliko reflektory Bosch montuje do svých vozů kromě jiných firem rovně i firma Mercedes, lze předpokládat, e se jedná o vozidlo této značky. Podle sloení laku lze usoudit, e vůz, jeho oděrky laku a střepiny skel byly dodány ke zkoumání, byl vyroben po roce devatenáct set sedmdesát pět.

Mráček podal list Kalendovi. Nic dalího nám říci nemohli, nebo pro jiné zkouky byly vzorky nedostačující.

I tak je to stopa, řekl kapitán. Nadporučík Mráček a jeho lidé by měli zjistit, co Salaj v Pálkově pohledával, u koho byl, proč nedojel a k vilám svým vozem a nechal ho dole ve městě. Vím, e není lehký úkol zachytit jeho pohyb, ale poádejte o spolupráci kriminálisty z Netolic a dopraváci,” podíval se na Válka a Slabého, se rovně ve spolupráci se sousedními okresy zaměří na majitele černých mercedesů. A to by bylo, abychom s tím nepohnuli. Přece nebudeme hledat pachatele dopravní nehody s takovýmhle následkem pět let. Jde přece jenom o mercedes a ne o kodovku.” Vstal, aby dal najevo, e poradu končí.

Nadporučík Válek vak jetě zůstal sedět: Já jenom, soudruhu kapitáne, e to není tak docela jednoduché. Kdyby to bylo před deseti lety, li bychom moná najisto. Ale v poslední době je u nás těch mercedesů nějak moc …

Na Karlové mostě cvakaly spoutě fotoaparátů. Skupina zahraničních turistů, nevycházejících z úasu, vyráela obdivné výkřiky a stavěla se do hloučků, připravených ke zvěčnění do rodinného alba s Mosteckou věí a Hradčanami v pozadí. Jakýsi postarí mu se obrátil na německy mluvícího průvodce s dotazem, která z těchto soch je svátý Hugo, patron právníků. On sám je toti právník …

Major Kamil Barták pozoroval to kadodenní divadlo z okna své kanceláře. Ačkoli samozřejmě nemohl na dálku rozumět rozhovoru dvou muů, domyslel si, oč asi jde. A vzpomněl při tom na svá studia na právnické fakultě, jmenovitě na profesora Vaněčka, stejné výtečného právníka jako historika, který vyplaeným studentům prvního ročníku informaci o patronu právníků podal s nonalancí jemu vlastní. Bohuel, u je to tak dávno, přes dvacet let. Barták začal dálkové studovat krátce poté, co nastoupil slubu jako obyčejný hlídkař místního oddělení Veřejné bezpečnosti. Odtud el na kriminálku praského obvodu a pak sem, do budovy přilepené k Vltavě a slavnému mostu, kterou kdysi dávno obýval řád křiovníků. Jedno z křídel patřilo nyní federální kriminální ústředně. Sem přiel čerstvý doktor práv Kamil Barták, aby se zabydlel v jedné z kanceláří, na jejich dveřích se skvěly títky s nápisem -odbor hospodářské kriminality. U přes deset let plhal Barták do třetího patra po starých dřevěných schodech, které pamatovaly staletí, pomalý krok zadumaných a do sebe uzavřených mnichů, ale u i vzruené diskuse a ustavičné pobíhání kriminalistů. Pokud zde ovem byli, protoe jetě ádný kriminální případ se nevyřeil mezi zdmi kanceláří, ale vdycky jediné v terénu. Kolikrát říkali, jak by brali ivot známého detektivního tloutíka Nero Volfa. Nikdy nevyel z domu a přesto řeil zamotané arády jednu za druhou jako na běícím pásu. Na černou práci měl své lidi, kteří za něj mokli, sledovali stopy, hledali důkazy a nezřídka po sobě nechávali i střílet. Tady, jak u to v obyčejném ivotě bývá, je vechno jinak. Dneska v Brně, zítra v Mostě, pozítří v Koicích. Kancelář ve staré budově byla jen útočitěm ve chvílích nezbytných porad, vypracovávání alternativ, operativních studií i oddělování zrna od plev, zákonitě v terénu nasbíraných.

Na stole cinkl telefon: Pojď na oběd, ozvalo se ve sluchátku. Je u pomalu půl druhé.

Nezlob se, a jindy,” omluvil se major Barták. Něco tu mám.

Jednou si na těch salámech uene aludeční vředy, přemlouval ho hlas přítele. Kdy ti to nevychází, přijď k nám alespoň večer na něco teplého. Věra u tě stejně dlouho neviděla, bude ráda.

Uvidím. Jetě tibrnknu. A dík za pozvání.

Barták byl sám. ena od něj odela před osmi lety. Vichni se tomu tenkrát náramně divili. Vdy i dnes, kdy je mu málo přes čtyřicet, se za ním spousta enských se zájmem ohlédne. Vyí černovlasý muský, kterému edivé skráně jen přidávají na zajímavosti, vdycky dobře oblečený, inteligentní a zábavný společník. Jen on sám vak věděl, co zatím stálo. Manelka nebyla zlá, ale chtěla ho mít stále blízko sebe. Těila se, e a vystuduje, dostane práci od osmi do čtyř, kadý večer bude doma, soboty a neděle jakbysmet. Mohl si takovou sehnat. Jsem kriminalista, prohlásil vak tenkrát. A chci jím zůstat.

Proč jsi se v té kole tak dřel,” zuřila manelka po dlouhé měsíce. Proč sis dělal doktorát, kdy jsi zůstal sedět na místě, které jsi měl před tím. Vyměnil jsi jenom pracovitě, ale ne práci.

Zpočátku jí vysvětloval, e se mořil se studiem jenom proto, aby to, co dělá, mohl dělat jetě lip, ale s tímhle argumentem neměl naději na pochopení. Dva roky ili v ustavičném napětí. Pak přijel jednoho dne z delí sluební cesty a nael manelku v pokoji obklopenou kufry a zavazadly. Odcházím,” řekla mu tenkrát. Nala jsem si mue, který u mne bude vdycky, kdy ho budu potřebovat. Byt ti nechám, nepotřebuju ho, ten můj má, a lepí. Pro nějaké věci si jetě přijedu a z vkladní kníky jsem svou polovinu vybrala. Návrhem na rozvod se nezatěuj, je podán.

Děti neměli a tak to bylo za jedno stání vyřízené. Od té doby zůstal sám a najít si novou celoivotní partnerku se mu nepodařilo. Moná i proto, e neměl dostatek snahy ji hledat. Jen on sám věděl, jak těce na něho manelčin odchod zapůsobil. A nechtěl to proívat jetě jednou. U pouhá představa té eventuality dokázala rozbít i ty jeho vztahy k enám, které by se říci ,ano nezdráhaly ani na okamik.

enatí kolegové mu sice často tvrdili, e by si to s ním od hodiny vyměnili, ale sami dobře věděli, e to není pravda, e dokonce i pracovně je na tom Barták občas hůř ne oni, protoe sám se na nějakou tu hodinu navíc neohlíí a neděle je pro něj stejným dnem, jako třeba úterý.

Dnes vak byla středa a major měl na stole tenký svazek listin, nadepsaných úhledným rukopisem: ,Akce mercedes’. Před několika málo minutami se vrátil od náčelníka odboru podplukovníka Vlastimila Kodéry. Nenadělal mnoho řečí, co bylo obvyklé. Přistrčil papíry k Bartákovi a okamitě ho začal zasvěcovat do problému: Podívej se, doktore, dostali jsme úkol. Bude to nejspí pořádná zabíračka, ale co se dá dělat. Viml sis, kolik jezdí po Praze mercedesů s tuzemskou státní poznávací značkou?”

V poslední době dost, alespoň se mi to zdá. Proč?

Podplukovník se zvedl ze idle a začal rázovat po místnosti: Přemýlel jsi někdy o tom, jak se k nám vechny ty vozy dostaly?”

Máme venku emigraci,” uválivě odpověděl Barták.

Chtějí se vytáhnout, ukázat v jakém jsou balíku, a tak příbuzným koupí auto. Nejde vesměs o nové vozy, ale větinou o ojeté, několik let staré. To přece není nic tak nenormálního.”

Podplukovník Koděra zarazil své kroky s takovou vehemencí, a mu málem pod nohama ujel kousek prolapaného koberce. Kdyby to bylo tak, jak říká, pak máme o starost méně. Jenome, a to u má v těch papírech, pracovníci Celní správy zjistili něco jiného. V dubnu letoního roku bylo do republiky na vech hraničních přechodech se Spolkovou republikou a Rakouskem přihláeno třicet čtyři mercedesů nejrůznějích typů, předevím vak s dieselovým motorem. Teď máme září. Kromě jednoho, tedy plných třiatřicet auáků, změnilo do konce tohoto srpna majitele. A to u něco signalizuje, nebo snad ne?”

Barták pokýval hlavou: Ale abychom to věděli jistě ..

Podplukovník se uklidnil: To budě tvoje práce na přítí týdny, protoe nechci říkat měsíce. Tak dlouho se nám to snad

nepovleče. Mám pocit, pomalu vysvětloval náčelník a podtrhával kadé druhé slovo ve vzduchu prstem, e tady nejde jenom o obyčejnou spekulaci. Myslím teď třeba příbuzného, který dostane například od bráchy auto a prodá ho za sto dvacet tisíc, ačkoli jeho cena stanovená znalcem je sotva poloviční.”

Dám se do toho jetě dneska. Major Barták se podíval na svého náčelníka. Jak vás znám, měl bych vám dát co nejdřív schválit plán postupu, ale zatím nevím, kudy do toho, ani co mám vlastně zjiovat. Take bych .. 

Souhlasím, podal mu podplukovník Koděra ruku. Ale byl bych rád, kdybys mě průběně informoval.

Můete se spolehnout, soudruhu náčelníku. Barták pomalu odcházel ke dveřím. Vypadá to na případ od umavy k Tatrám, jestli se nepletu. Těch čtyřiatřicet lidí je toti rozseto po celé republice. Nedáte mi někoho z odboru k ruce? Takový poručík esták by jistě rád …

Koděra prudce vztyčil ruku. Ví, jak jsme na tom. Případů je několikrát vlc ne lidí, co na nich mohou pracovat. A v tomhle pádě ani nevíme, jéstli z toho něco bude. Třeba je to jenom shoda náhod a my v tichosti odtroubíme ústup. Ale v opačném případě můe být klidný, samotného bych tě v tom nenechal.

Od tohoto rozhovoru uplynuly u víc ne tři hodiny. Barták je zčásti proseděl s hlavou v dlaních, a zčásti s tukou v ruce nad poznámkovým blokem. Teď se vak definitivně zvedl ze idle, dal vechny papíry do trezoru, zapečetil ho a seběhl se schodů do průjezdu, vedoucího z budovy. Zamával stránému v jeho zasklené kukani, nasoukal se do starého embéčka a nastartoval. Motor se s cukáním rozeběhl. Chudáku stará, taky u bych tě měl vyměnit za něco novějího, poznamenal nahlas k automobilu, nebo byl z těch, kteří tvrdili, e s neposluným autem zmůe víc vlídné slovo, ne parta automechaniků. Dám tě asi do důchodu a pořídím si… no, třeba taky mercedes. Motor náhle zabublal v pravidelných otáčkách, jako by chtěl majorovi naznačit, e tenhle ert se mu docela povedl.

Na Míčánkách bylo ivo jako obvykle. Pracovníci praského dopravního inspektorátu, a u přísluníci Bezpečnosti v uniformách, nebo občantí zaměstnanci, větinou eny za přepákami, si na nedostatek práce nemohou stěovat. Spí naopak…

Major Barták vstoupil do chodby, propletl se mezi dlouhým hadem čekajících zájemců o zapsání nových vozidel do evidence a vydání státní poznávací značky a odbočil ke schoditi. Minul dalí frontu, tentokráte u okénka řidičských průkazů a zaukal na poslední dveře.

Dále, ozval se hlas uvnitř.

Vstoupil a přikročil ke stolu, za ním seděl ustaraný nadporučík. Sáhl do náprsní kapsy a vyndal sluební průkaz v červených deskách se zlatým státním znakem: Jsem major Barták z federální kriminální ústředny.”

Nadporučík vstal a podal Bartákovi ruku. Těí mě, Kubíček. Potřebujete zapsat auák a nechce se vám stát ve frontě, nemám pravdu? Vesele se díval na majora a očekával jeho kladnou odpověď.

Kdyby jenom to, povzdechl major a urovnal si zcela zbytečné perfektně uvázanou kravatu.

Nadporučík znejistil. Jestli jde o nějaký malér, pak jste ovem na patné adrese. V tom vám nepomůu, ani kdybych chtěl.” Rázem se zatvářil odmítavě.

Nic takového,” ujistil ho major. Je to ryze sluební záleitost. Jenome jak znám agendu, to zapsání vozu bez čekání je proti tomu, co po vás budu chtít, úplná prkotina.” Popotáhl za idli, zastrčenou za stůl. Můu si sednout?”

Samozřejmé,” vyskočil nadporučík Kubíček. A promiňte … dáte si kafe?”

Jestli si vezmete se mnou, pak rád.”

Nadporučík kývnul a vyběhl na chodbu s konvičkou, svědčící o častém uívání. Vrátil se ve chvíli. Kafe je mor. Tuhle jsem četl, e je to celosvětová droga číslo jedna střední generace. Mladí mu tolik neholdují a staří ho u patně snáejí. Take to odskáčou takoví, jako vy nebo já, abych vás neurazil. Kolik jich denně pijete?”

Barták mávnul rukou. Jak kdy. Ale kadopádně víc, ne je zdrávo.”

Já jsem na tom taky tak. Někdy si říkám, e v tomhle blázinci… Dáte si cigaretu?”

Major sáhl do kapsy světlého saka a poloil na stůl koené pouzdro a zapalovač. Dík, a za chvíli, ale vy si vezměte.

Snaíte se omezovat kouření?” chápavě pronesl nadporučík.

Ano. Ale bez úspěchu.”

Zapálili si a usrkli ze álků. Jetě pár minut se pak bavili o problémech takříkajíc obecných, o počasí, mnoství dopravních nehod pod vlivem alkoholu, samozřejmě i práci, které je a nad hlavu. Major nepovaoval takto uplynulé minuty nikdy za ztracené. Za léta praxe věděl a příli dobře, e to, co bude po lidech z evidence motorových vozidel ádat, by se dalo vyřídit i sluebním přípisem. Poslat prostě dopravákům ádost a čekat. Moná i delí dobu, protoe toho mají sami dost a z papíru nevyčtou, jak je celá záleitost,důleitá a neodkladná. Takhle z očí do očí se dalo přece jenom alespoň naznačit, i kdy třeba ne říci úplně vechno, navázat přátelský kontakt s lidmi, kteří rovně vědí, e mohl poslat pouze dopis, ale přiel-li osobně, pak má asi svůj důvod, který bude jaksepatří závaný.

Jestli tedy můu,” začal major, jde mi o mercedesy, které máte v evidenci. Ne o vechny, dodal rychle, spatřiv nadporučíkovo zděení v obličeji. S cizími státními přísluníky se vůbec nemusíte zdrovat. A časově bych to vymezil na vozy, které jste zaregistrovali v posledních dvou letech.”

Jetě e tak,” oddechl si nadporučík Kubíček. Ale i tak to bude, soudruhu majore, pořádná fuka. Jestli jsem vám dobře rozuměl, chcete znát jejich majitele.”

Barták pokrčil rameny. To samotné by nám příli nepomohlo. Spí ne dneního majitele bych chtěl znát předchozího. Vycházím z toho, e vozy téhle značky se u nás neprodávají, tudí je musel někdo dovézt. Myslím soukromník, nikoli organizace. A kdy budete hledat prodávající, pak se moná stane, e jméno některého z nich najdete dvakrát či víckrát. A to je můj člověk. Ostatní mne nezajímají. Bude to náročné?” Barták se podíval na nadporučíka pohledem, jím se předem omlouval.

To víte, práce s tím bude, ale vyhovíme vám, to buďte bez obav. Do kdy byste to potřeboval mít v kupě?” Nadporučík zváněl: Ale prosil bych o rozumný termín.”

Barták poloil na stůl desky, které vyndal z aktovky. Podívejte se na tenhle seznam. Je v něm dvanáct vozidel evidovaných v Praze. Se jmény původních majitelů, protoe sem přily vechny z NSR jako dar. Ani jeden z nich si vůz dlouho nenechal a prodal ho dál. Pochopitelné se značným ziskem. Ten seznam bych vám tu nechal. Pomohl by vám nějak?

Jedině v tom, e bychom tyhle vozy u nemuseli hledat. Jinak ne.” Nadporučík se natáhl po telefonu. Počkejte, zavolám děvčatům a ony se do toho hned dají.”

Kdy mám přijít? zeptal se major. Jestli se nemýlím, zázraky na počkání neděláte.”

I kdy bychom mnohdy rádi, opáčil nadporučík stejným tónem. Stačilo by vám to do pozítří?

Barták se postavil: Jestli se vám to podaří, postavím na stůl láhev koňaku, jako e se to u nás nepěstuje.

Půjde to i bez ní, smál se nadporučík.

Rozloučili se vskutku srdečně a ani jednomu z nich nepřipadalo, e se vlastně viděli poprvé.

Kdy Barták odeel, nadporučík Kubíček otevřel druhé dveře ze své kanceláře. Veel do místností, uspořádaných jako průchozí a plných registratur, u nich se pohybovalo několik en. Ve stručnosti jim vysvětlil oč jde. Nejstarí z nich spráskla rukama: Náčelníku, tohle mi chystáte jako dárek k narozeninám? Vy si pořád myslíte, e kdy jste nás napojili na počítač, e výsledky vypadnou za deset minut? Vdy budeme muset projít vechna auta z Prahy …

Já vím, chápavé pronesl Kubíček. Ale je to důleité. Pomůu vám s tím i sám.”

Jenom to ne, vykřikla dalí z en. Vy byste byl schopen nám to tady přeházet a budeme to dávat dohromady jetě půl roku. Na vás spí necháme vysvětlování drahým choům, e místo odpoledne budeme chodit domů v noci. Kubíček jim poděkoval a nechal je o samotě. Věděl velmi dobře, e mají pravdu. Snad právě proto, e tohle oddělení vyadovalo pečlivost enských rukou, mui zde pracovali jen velmi sporadicky. Na holky, jak jim říkal bez rozdílu věku a s laskavým zabarvením v hlase, bylo spolehnutí. Snad proto ho vůbec nepřekvapilo, kdy u druhý den odpoledne dostal na stůl seznam, čítající několik hustě popsaných stran papíru. Jeho závěr zněl: V období posledních dvou let bylo u naeho dopravního inspektorátu vzato do evidence motorových vozidel čtyři sta osmnáct automobilů značky Mercedes. Z toho jich v téme období bylo devadesát osm převedeno na jiného majitele. Tři vozy uvedené značky zaevidoval Jaroslav Kořínek, dva vozy pak Even imáček a Karel Bína. Bydlitě bylo uvedeno. Nadporučík tyto údaje přeskočil a četl dál. Vechny vozy byly dovezeny z NSR a při evidenci bylo předloeno potvrzení o zaplacení dovozního cla. Jaroslav Kořínek ve sledovaném období dva vozy převedl na jiné majitele, jeden stále vlastní, Even imáček a Karel Bína převedli jeden vůz, ‘ jeden rovně vlastní. ádná jiná osoba uvedená na seznamu neměla v drení více ne jeden automobil mercedes. Po

převedení na jiného majitele automobil této značky u nevlastní.

Nadporučík odloil seznam a hlavou mu prolétly pochyby, zda tohle.majorovi z kriminální ústředny nějak pomůe. Sám o tom v hloubi due pochyboval, jeliko se domníval, e Barták hledá spekulanty. Tady snad jediný Kořínek … Podíval se do malého telefonního seznamu, aby majora zavolal, e u můe přijít, kdy do dveří strčila hlavu Růena Antoová, která se nad tímhle elaborátem zapotila snad nejvíc. Tak co, náčelníku, jaké jsme?”

Zlaté holky, řekl Kubíček procítěně.

A povíte nám alespoň, proč jsme to dělaly?

Těko. To nevím pořádně ani já sám. V duchu dodal, e major Barták, jakkoli je to příjemný společník, s informacemi podobného druhu, jak vidět, etří. Zvedl telefon a chvíli čekal, ne ho Barták na druhém konci linky zvedl.

U? Senzace! Kolik tam máte těch enských? Coe? Čtrnáct? Fajn. U jedu.

Nadporučík Kubíček zapřemýlel, proč se major tázal po početním stavu pracovitě, ale vzápětí tu zodpovězenou otázku zapudil, uznav ji za konverzační obrat a nic víc. O to víc se vak podivil, kdy ani ne za hodinu stál major Barták ve dveřích a v ruce třímal balík o čtrnácti bonboniérách.

V přízemí bratislavského Luxoru, v restauraci podávající slovenské speciality, bylo obsazeno. Nikde ani místečko volné. Jídelna je přece jenom mení, ne její věhlas. Nechodí sem toti pouze cizinci a turisté, nýbr i rodilí Bratislavané, jeliko brynzové haluky, a nejenom ty, zde připravují lépe, ne se to podaří větině kuchařek u domácího sporáku. Příchozí proli kolem atny, zvědavě nakoukli dovnitř, a pak větinou zklamaně odcházeli.

Major Kamil Barták byl na rozpacích, zda nemá následovat dvojice i celé společnosti, obracející se k východu, ale pak uposlechl doporučení číníka, stojícího u vchodu, který ho ujistil, e pokud chvíli počká a posadí se zatím do křesla u malého kulatého stolku v předsálí, místo za okamik bude. Souhlasil, podal atnářce lehký plá a usadil se tak, e viděl nejen na večeřící hosty, ale mohl sledovat i dalí zájemce o příjemný večer, nerozhodně přelapující u atnového pultu. On sám měl původně namířeno do Rybářského cechu, kam ho

zval kapitán Hric z dopravního inspektorátu městské správy Veřejné bezpečnosti, ale pak se na poslední chvíli ukázalo, e přes vechnu dobrou snahu bude trávit večer u rodinného krbu, jeliko manelka odchází na schůzi Svazu en a on se musí postarat o děti. Omluvil se Bartákovi s tím, e se snad jetě najde příleitost. Majora to neroztrpčilo. Sedět u jídla sám byl zvyklý. Změnil jenom podnik. Nechtělo se mu na nábřeí pod Hrad a rozhodl se zůstat zde, v centru Bratislavy, odkud se dostane pohodlněji na svobodárnu pro přísluníky Bezpečnosti slouící v Bratislavě, kde mají vdycky k dispozici několik lůek pro ty, kteří sem odjinud přijídějí na sluební jednání.

Za necelých deset minut se nad ním naklonil číník:

Přál jste si opravdu jenom jedno místo?

Souhlasně kývl.

Číník počkal, a se zvedne z křesla a el před ním do nepříli osvětlené jídelny, kde ho posadil k čtyřlístku mladých lidí. Pak se s úklonou rozloučil a popřál Bartákovi dobrou chu. Ten vzal od servírky jídelní lístek v těkých deskách a ponořil se do dlouhého seznamu jídel.

Aperitiv? uslyel za sebou.

Borovičku, řekl po malém zaváhání. Kdy slovenské speciality, tak se vím vudy. V miku stál před ním malý kameninový pohárek. Odmítl předkrm i polévku a stále jetě nerozhodně pročítal jídelníček. Byl tu u několikrát a věděl, e a si objedná cokoli, nemůe se splést. Ale právě to mu bránilo v rychlé objednávce.

Dejte si zbojnický píz, naklonil se k němu jeden z mladíků. Neproděláte,” dodal měkkou sloventinou.

Poděkoval, zdvihl kalíek s pálenkou a s úklonou hlavy ho pozvedl proti společnosti. Nemělo to být vyzývavé gesto, spí pozdrav spolustolovníkům a jakási omluva, e jako cizí element do jisté míry ruí jejich zábavu. Pochopili to vak jinak, kadý zvedl svou číku a přiukl si s ním.

Nechte si chutnat, oslovilo ho děvče nanejvý dvacetileté, zatímco její alespoň o pět let starí přítelkyně pozorně poslouchala, co si vyprávějí oba mui.

Pustil se pomalu do jídla a vychutnával kadé sousto. Snail se nemyslet při tom na své neúspěné dopolední jednání s dopraváky, které dopadlo naprosto stejně, jako to v Praze a později i v Ústí nad Labem. Mercedesy zde jezdí v počtu daleko hojnějím, ne v minulosti. Ale ani tady se nepodařilo zjistit, e by existovala osoba nebo skupina osob, které by se

jejich prodejem zabývaly se spekulativními úmysly. Od začátku, kdy mu byl tenhle případ přidělen, prověřil díky pomoci přísluníků na nejrůznějích součástech a v řadě měst desítky lidí, kteří se k mercedesu nějakým způsobem dopracovali a pak ho dříve či později prodali. Vzpomněl si při tom na rozhovor s jedním takovým člověkem, který byl podobný ostatním jen s nepatrnými odchylkami. Mám venku dceru. Vdala se do Frankfurtu v devétaedesátém roce. Kdy jsem byl za ní na návtěvě, koupil mi auto ze. Bylo osm let staré a stálo čtyři tisíce marek. Rok jsem s ním jezdil, ale pak jsem ho dal pryč. Rez jím začal cloumat a hrůza a tak jsem si řekl, e teď můu jetě něco trhnout, kdeto později u do něj budu jen cpát peníze za díly, které nejspí neseenu. Nael jsem sluného kupce. No, kdy to chcete vědět, dostal jsem sto tisíc. Ale na tom přece není nic trestného. Koupil jsem za ty prachy nového igulíka a jetě mi zbylo. To víte, e jsem spokojený…

Nebyli to vak jenom příbuzní, ale i známí, větinou západní Němci nebo Rakuané, kteří zali do tamních autobazarů, koupili méně či více ojeté auto a poslali ho do Československa, kde trávili například v loňském roce příjemnou dovolenou ve společnosti slečny nebo paní XY, a jí se tímto způsobem odvděčují…

Tohle se u Bartákovi líbilo daleko méně, ale co naplat, v této fázi to bylo rovně nenapadnutelné. Jediný, kdo dva mercedesy nejspí zamelil, byl praský Kořínek. Ale Barták tuil, e ani on není jeho člověk, a tak ho zatím nechal na pokoji. Jenome koho vlastně hledá? Nehoní se za chimérou? Konečně, náčelník mu hned zpočátku řekl, e na celé věci nemusí nic být. Moná se tedy snaí najít něco, co vůbec neexistuje.

Zapil poslední sousto třetinkou piva, kdy byl před tím ujitěn servírkou, e to nebude ani Prazdroj ani Staropramen, ale pravý Topvar z Topofčan. Vybavil si při tom léta dávno minulá, kdy slouil na skupině obecné kriminality a přátelsky se pičkoval s kolegy z hospodářské, nazývaje je, jako ostatně vichni, cifrpióny, kteří řeí případy nad lejstry a s kalkulačkou, zatímco oni… Zrovna tak si vak vzpomínal na jejich odpovědi, stejně kamarádsky rýpavé, v nich oponovial i tím, e ti druzí se dostanou k případu jedna dvě, protoe mají od čeho začít, a u je to mrtvola, nebo vykradený byt, zatímco oni…

Uznal jejich pravdu, a kdy se stal jedním z nich. Začíná se opravdu z ničeho, z předtuchy, z útrků vět, z nic neříkajících signálů. Nebo od jedné zfalované účtenky v cestovním výkazu. To byl jeho poslední případ. Konečná suma pak vem vyrazila dech. Parta nákupčích za est let okradla podnik o několik set tisíc.

Rozhlédl se, kde zrovna inkasuje vrchní a připravil si peněenku.

Snad u nebudete odcházet,” promluvil na něj mladík, který mu prve vybral jídlo. Smutno je člověku samotnému. Zveme vás jetě na sklenku.”

Chtěl odmítnout, ale druhý mu s ním navázal hovor tak bezprostředně, e zvednout se by bylo v tu chvíli netaktní. Jste tu sluebné?”

Ano,” usmál se. Jak jste to poznal?”

Ach, to není nic těkého. Kdybyste měl partnerku, mohla by to být pozdní dovolená, ale takhle? A potom, sem chodí hodné Praáků, kteří do Bratislavy jezdí sluebně. Jste přece z Prahy, ne?”

Hádáte dobře.”

Nehádám, poznám to. Jednak jsem si v Praze odkroutil celou vojnu a potom, mám na jazyky talent. Praáci přece mluví úplně jinak ne Plzeňáci.” Otočil se ke svým přátelům a zaparodoval: A co teprve Ostraváci s jejich krátkými zobáky.”

Vichni se zasmáli a děvče vysvětlilo: To jsou aňova parádní čísla. Umí pobavit celou společnost. A kdy spustí záhorácky, máte pocit, e dával ve Stu pávě lekce i Lasicovi se Satínským.

Mladík naoko skromně pokrčil rameny a pak podal Bartákovi ruku přes stůl. Já jsem aňo, to u nakonec víte.”

Druhý byl Duan, mladí zen MonikaastaríVěra. Řekl jen Kamil, protoe ani oni se nezatěovali příjmením.

Oslavujete?” zeptal se, kdy Duan rázným pohybem přivolal číníka a objednal dalí láhev vína.

Tak trochu,” přitakala Věra.

Jaképak trochu, sestřičko,” zarazil ji Duan. Oslavujeme hodně. A budeme v tom nejspí jetě nějakou hodinu pokračovat, protoe to stojí za to. I kdy asi někde jinde. Tady se spí jí ne popíjí. Co byste řekli Veíkým Frantikánům. Kdy u jsme v těch stylových podnicích.”

_,,Já chci k Malým Frantikánům,” zaprotestovala Monika. Řekni něco, aňo. Tam bývá veseleji. I zazpívat se dá.”

aňo přisvědčil: A je to jen kousek.”

Víte co,” navrhla najednou Věra. Kdy se nemůete

dohodnout, bude po mém. Frantikány ruíme a jdeme do Kyjeva. Je to taky jen pár kroků a já si chci zatancovat.”

Přijali to bez protestů. V rychlosti dopili zbytek vína. Pak se Duan omluvil a odeel od stolu. Vrátil se za malý okamik: Zvedejte se a jdeme.

Velice mě těilo, postavil se Barták. A děkuji za příjemnou společnost.

Nepřichází v úvahu, odmítl Duan loučení. Jdete přece s námi. Stejně nemáte na večer ádný program.”

To nám přece neuděláte, dotkla se jeho pae Věra.

Podívala se zpříma na Bartáka a on si u po několikáté uvědomil, e má nádherné uhrančivé oči podobné cikánským, které harmonují se zádumčivým obličejem. Kdy vstala, musel ocenit i tíhlou prunou postavu, oblečenou do jednoduchých, nikoli vak laciných černých atů. U se chystal říci, e lituje, a mluvil by přitom pravdu, kdy najednou zazády uslyel Duana, který tvrdil Monice: Přece bys po mně nechtěla, abych riskoval řidičák. Svezu tě v tom mercedesu zítra, jen co vystřízlivím. Teď by to byla hloupost. Přijít o papíry, kdy jsem si ten bourák jetě ani pořádně neuil.

Major byl rázem sama pozornost. Kriminalistické těstíčko mi přeje, řekl si v duchu a snail se poslouchat slova a věty, které budou následovat.

Tak co, dáte mi koem?” ptala se Věra.

Nerad bych obtěoval,” řekl tónem, naznačujícím souhlas.

Jaképak obtěování,” halasně prohlaoval Saňo. Koneckonců, my vám dáme monost vrátit nám tenhle večer i s úroky. A přijedeme někdy do Prahy, pozvete zase vy nás.

Pokud budete mít kam,” připojila se Monika. Protoe pokud vím, v Praze ádná restaurace českých specialit není.”

A co párek v rohlíku,” bránil se Barták výpadu, nikoli vak Věřině ruce, která se ho chytila pod paí.

V baru dostali stůl s mírnými obtíemi. Bylo jich pět a tak musel číník přinést jetě jednu idli navíc. Věra se usadila právě na tu stranu, kam se museli stěsnat dva a samozřejmým gestem pokynula Bartákovi, e jeho místo je vedle. aňo s Monikou si začali něco eptat a Duan se po krátkém rozhlíení zvedl a s omluvou odeel od stolu, jeliko zahlédl skupinku lidí, kynoucích na něj paemi a vyzývajících, aby si s nimi dal skleničku přímo u pultu.

Tančíte?” zeptala se Věra Bartáka.

Kdysi jsem.to docela uměl,” přiznal se, ale v poslední době si u nejsem tak jistý.”

Ráda bych prověřila vai zapomnětlivost.” Počkala, a vstane a vyzve ji k tanci sám, i kdy věděla, e mu vlastně nic jiného nezbývá.

Tohle jsem se naopak zase nenaučil,” zasmál se, kdy ji vedl k parketu, sluně obléhanému natřásajícími se dvojicemi. Disco se toti za mých mladých časů v tanečních neprobíralo. Zato umím polonézu, Českou besedu a lipsi.”

To poslední, co jste jmenoval, co to je?”

Ted u nic. Ale byl to tanec. Vymysleli ho v Lipsku. estičtvrový rytmus.”

Vy jste muzikant?”

Amatér. Hrál jsem na piáno ve kolní kapele. Na gymnáziu.”

A pak?” neskrývala zvědavost.

Pak jsem s tím přestal. Nebyl čas.”

Nemyslím na muziku. Chci vědět, co jste dělal po gymnáziu. Pokud mi to ovem chcete říci.”

Práva,” zjednoduil svůj ivotopis.

Advokát?”

Ne. Prokurátor,” prohlásil pevně. A vy?”

Skoro kolegyně,” pronesla pobaveně. Mám střední sociálně právní. Ale,” podívala se na něj zkoumavě, myslím, e u toho o sobě víme pro tuhle chvíli dost. Co říkáte, Kamile?”

Barový orchestr nasadil k typickému plouáku. Světlo nad parketem zhaslo a zůstaly jen barevné efekty, blikající svými oky od pódia. Zmlkli. Barták se pokusil o klasický dlouhý krok, ale děvče jej zbrzdilo, ovinulo mu ruce okolo krku a přitisklo se na něj v taneční poloze, kterou ostatně vykazovaly v podstatě vechny páry okolo nich.

Promluvili a u stolu a Barták se rozhodl vstoupit na riskantní půdu: Toho mercedesa vám koupili rodiče?” Tohle ho zajímalo ze veho nejvíc.

Ale ne,” řekla Věra a maličko upila ze sklenky. Je to taková trochu zamotaná historie. Duan by vám o tom mohl vyprávět víc, ale jak se tak dívám,” docela nespolečenský ukázala prstem k jednomu stolu, kde seděl její bratr ve společnosti stejně mladých muů a en, ten u k nám dnes nepřijde. A dost bych se divila, kdyby vůbec spal doma.”

Víte,” prohodil Barták, chtěl jsem před několika měsíci tohle auto také koupit,” tvrdil, ani by hnul brvou.

Ale pak z toho selo. Majitel chtěl moc.

Manelka nesouhlasila?”

Jsem sám,” přiznal zcela otevřeně.

Pak bych nekupovalamerku, řekla s údivem. Spí nějaký dvoumístný sporák.”

Líbila se mi.

Ó, vy konzervativní mui, zasmála se, ale vzápětí zváněla. Bratr je členem Veterán car clubu. Měl starou pragovku, z devětadvacátého roku. Asi před půl rokem ho navtívil jeden člověk s tím, e je československým zástupcem salónu veteránů, který se bude pořádat v Mnichově. A e by tam bratrovo auto rádi vystavovali. Měl původní papíry, zmocnění, dával záruky. Tak se nakonec dohodli. Autosalón skončil, psali o něm i v naich novinách, sklízeli jsme toti úspěchy, by vozy neposkytla muzea, ale výhradně soukromníci. Čekali jsme, kdy nám pragovku vrátí. Ale místo toho přiel ten člověk a řekl nám, e při zpáteční cestě transportní vůz havaroval a bratrovo auto shořelo. Ukazoval nám fotografie. A řekl, e místo něj nám můe vyplatit pojistku, nebo, kdyby Duan chtěl, dá protiúčtem starí, ale velmi Zachovalý Mercedes 220 D. Pokud ovem Duan doplatí jetě dvacet tisíc. Bratr souhlasil, ale řekl, e se rozhodne definitivně a poté, co vůz uvidí. A koupil, dodala.

Jak je to dlouho?

Dva týdny. Přesněji patnáctého září. Jenome musel nejdřív na stanici technické kontroly, tam nali nějakou drobnou závadu, tak dal auto opravit. Stálo ho to jen pár korun, byla to prkotina, ale svez! se vlastně a dneska. Ale víte co, přeruila tok svého vysvětlování. Pojcfte si jetě zatančit.”

Nezůstali v kole dlouho. Po několika taktech se ho najednou zeptala: Kamile, nemáte chu vypít u mne doma kávu?

Velmi rád, řekl popravdě a skoro dodal, e by ta káva snad ani nemusela být. Místo toho se vak nahlas zeptal: Jestli jsem dobře pochopil, ani vy nejste vázaná manelstvím.

Správné, uhodl jste. Duan také ne, ale prý u se cosi chystá.

Co řeknou mé noční návtěvě rodiče?

Jsou stejně moderní, jako jejich děti, odpověděla stručně.

Barták přivolal vrchního a zaplatil útratu. S Monikou a aňem se neloučili, protoe ti právě poskakovali na parketu v břeskné předpůlnoční sérii, kdy přily ke cti lidovky. Čím je Čechům zlatá Praha, tím Slovákům Bratislava, zpívala polovina hostů se zdvienýma rukama.

Venku před hotelem mávl Barták na taxík a pak přenechal

iniciativu Věře. Petralka. Tam vám řeknu, kam máte zahnout.

Přejeli most a po chvíli jízdy zastavili před ztemnělým rodinným domkem, stojícím na rohu ulice. Věra odemkla a otočila se k Bartákovi: Půjdu první.

Chytil ji za ruku: Moment. Pamatujete se na jméno toho mue, co s vámi provedl tu mercedesovou transakci?.

Opřela se o rám dveří a pak ho krátce políbila na rty. Ty má v tuhle dobu starosti. Ale kdy jinak nedá …

Vtáhla ho do předsíně a pak po schodech do útulně zařízeného pokoje. Byl to chlápek odněkud z Netolic. Představil se jako Salaj.

Přitáhla ho k sobě na iroký gauč a zhasla světlo staroitné lampičky.

*

V Praze lilo jako z konve. Začalo vlastně u před Beneovem a major Barták sledoval z předního sedadla dálničního expresu trojici stěračů autobusu, pracujících na plné obrátky, jak vzdorují přívalům vod. V Bratislavě se zdrel o den déle, ne předpokládal. Vrátil se toti znovu na dopravní inspektorát za kapitánem Hricem, aby mu pomohl zjistit, jak to bylo s pragovkou Duana abotínského. Nic konkrétního se vak nedozvěděl. Auto bylo u dávno vyjmuto z evidence motorových vozidel, pokud ho chtěl majitel převézt po vlastní ose na výstavu, nebo na start některé soutěe veteránů, musel si vdycky přijít pro převozní číslo, platné pouze na několik předem stanovených dnů. A co se mercedesu týče, byly na něj řádné doklady. Víc inspektorát nezajímalo. Papírově bylo vechno v naprostém pořádku a nebyl tudí důvod nad něčím se pozastavovat.

Autobus končil na Florenci. Barták vyskočil a malý okamik zapřemýlel, kterou tramvají se vydá. Pak vak rezignovaně vyrazil do detě s tím, e pěky bude ve své kanceláři přece jenom dřív. U dole na schodech oklepal vodu z plátě a pak je bral nahoru po dvou. Jetě se ani neposadil za stůl, kdy zazvonil telefon: Kamile, má jít k náčelníkovi.

To je snad telepatie, odpověděl. Zrovna se k němu chystám, pokud na mne bude mít čas.

Nejspí má, kdy tě zve.

Major si zapnul knoflík saka, popotáhl klopy, vzal z taky poznámkový blok a přeel na druhou stranu chodby.

Pojď dál, uslyel vyzvání následující okamitě poté, co zaukal. U na tebe čekám. Něco pro tebe mám. Ale napřed se chlub ty, co má pro mne.” Podplukovník Koděra se posadil a soustředěné se podíval na majora Bartáka, otevírajícího blok. Moc toho není, soudruhu náčelníku.

Tyhle řeči si nech napotom, mávl rezolutné rukou podplukovník. Od toho jsem zde já, abych to posoudil. Tak spus.

Barták pomalu, zároveň vak úsporně, líčil náčelníkovi svou práci na dopravních inspektorátech, která vak nepřinesla ádný pozitivní výsledek. Dokládal to čísly, je měl v bloku pečlivé podtrhaná červenou tukou. Daleko zajímavějí věc jsem ale zjistil zcela náhodné, při setkání s oslavující společností v Bratislavě, v Luxoru.

Nenech se prosit. Náčelník se pohodlněji posadil na idli a opřel záda o opěradlo.

Barták mu řekl vechno o abotínského pragovce a výměně za mercedes, připojil i závěr kapitána Hrice.

Tohle je u lepí. Podplukovník zamnul rukama. Ví proč, doktore?

Tuím. Kdyby bylo vechno v pořádku, pak by ten Salaj jednodue odkázal abotínského na pojiovnu v Mnichově, která údajné celý autosalón zajiovala. Ti by mu prostřednictvím banky poslali peníze, on by si vyzvedl bony a el je utratit do Tuzexu. Ale v ádném případě by mu nenabízeli za veterána ojetý mercedes, který má nota bene jetě doplatit československou měnou.

Takhle nějak bych uvaoval i já. Na druhé straně je tu ovem otázka: Proč, připustíme-li, e s pragovkou to není docela tak, jak pan Salaj vyprávěl, mu tenhle chlapík nezaplatil penězi a proč mu vůbec nabízel auto?”

Major Barták na okamik sklonil hlavu k poznámkám. To, co řekl, vak na ádném papíře poznamenáno neměl: Salaj velmi dobře věděl, e abotínský by se mu na peníze vykalal. Je to inenýr architekt a nevydělává nikterak málo. Salaj věděl, e ho musí na něco nachytat. A z rozhovoru s ním asi poznal, e inenýr není z těch vánivých veteranistů, kteří jsou ochotni prodat třeba i kalhoty, jen aby bylo auto v pucu. On měl pragovku tak trochu na předvádění své osoby. Zdědil ji po dědečkovi, který byl skutečným nadencem. Ale sám ji drel jako kompenzaci k polskému fiatu, který si můe pořídit vlastně kadý. Proto asi ten mercedes…

Podplukovník vstal a zapálil si doutník, který v momentě zaplnil místnost ostrým dýmem. Odkud tohle ví, to ti přece abotínský nemohl říci sám.”

Od jeho sestry,” odtuil major.

Je jí sedmdesát a oklivá je jako noc, co?” Podplukovník se krátce zasmál. Jsou chvíle, kdy by ti člověk na stará kolena záviděl.

Zvlá kdysi můu sám vyprat, uklízet, umýt okna, kdy na mne nikdo nečeká doma s večeří…”

.Nech toho, ví, e jsem to nemyslel ve zlém,” přeruil Bartákův protiútok náčelník. Nějaké papíry jsi viděl?”

Ne. abotínský měl v ruce pouze oficiální pozvánku pořadatelů na salón s tím, kolik mu bude uhrazeno za vystavování. Velká suma to prý nebyla. A potom zmocnění organizátora, který pověřuje Frantika Salaje jednat v Československu se soukromými vystavovateli. Jenome to vechno si zase Salaj odvezl, kdy nechal inenýrovi mercedes.”

Podplukovník několikrát rozváně zatáhl z doutníku.

Jaký postup jsi zvolil?”

Rozjedu se nejspí zítra do Netolic a trochu toho Salaje oklepnu.”

Souhlasím,” řekl podplukovník Koděra. Ale ne to udělá, prostuduj si tohle. Sáhl do trezoru a podal majorovi několik papírů.

Co to je?”

V podstatě případ. Jistý Kozelka se převčírem dostavil na okresní správu SNB do Dlakovic a stěoval si tam, e před několika měsíci zapůjčil nějaké dámě, to jméno najde v papírech, svou aerovku, třicítku. Ví proč?” Náčelník zvýil hlas. Hodlala ji odvézt na výstavu do Mnichova. Jenome je dávno po výstavě a Kozelka nemůe sehnat ani enskou, ani svoje auto. Fotokopie dokladů, na ně si vůz vypůjčila, má tady. Originály nechtěl dát ten chlapík z ruky. Tvrdí, e je to jeho jediná záruka.”

Take napřed Salaj a potom Kozelka,” řekl spí pro sebe Barták.

Kozelku zatím vynech. Pomoci mu v téhle fázi nemůeme a co věděl, to u řekl. Budeme spí hledat tu enskou. Ale to si vezmou na starost jiní. A bude k dispozici, dám ti vědět a navtíví jí.

Kdy myslíte, e to bude? Abych s tím mohl alespoň předběně počítat,” zamyslel se Barták.

Tak to je přesně to, doktore, co ti nejsem schopen říci. Ta enská je toti cizí státní příslunice. Z Mnichova doposud nepřijela. Vízum k nám jí platí jetě tři měsíce. Pokud se vůbec vrátí… Ten její zlodějský keft by spí mluvil o opaku.”

Major Barták prolistoval papíry: Jestli vám dobře rozumím, mám si je zatím nechat u sebe.

Přesně. A vyra za Salajem. Třeba bude mít těstí a on smůlu na hovornou sestru, znovu se zasmál podplukovník. Zjisti o tom člověku vechno, co se dá. Pak na něj teprve vyrukuj. Ale opatrné, zatím jsme jetě na vodě.”

Spolehněte se, soudruhu náčelníku,” uklidňoval Koděru major Barták.” Nepůjdu za ním dřív, dokud nebudu mít alespoň něco v ruce. I kdy, víte co? Nabídnu mu pro výstavu své embéčko. Vdy to u je pomalu taky veterán …

Kampak, soudruhu,” zastavil Bartáka slubu konající přísluník u vchodu okresní správy SNB v Netolicích.

K náčelníkovi,” odpověděl a chtěl pokračovat v chůzi chodbou.

A ke kterému,” nedal se odbýt mu u vchodu.

Správy,” odpověděl trochu příkře Barták. V duchu si pomyslel, e horlivost tohoto podpraporčíka je poněkud přehnaná, má sluební průkaz a můe tudí do budovy bez toho, aby odpovídal na spoustu otázek. Ale podpraporčík jeho mylenky číst nedokázal a tak se zeptal znovu: K majoru Poivilovi?”

Jestli je major Poivil náčelníkem správy, tak ano,” odpověděl Barták s hlasitým povzdechem. ‘

Koho mám ohlásit?”

Barták se představil úmyslné i s akademickým titulem, co za normálních okolností činil jen velmi zřídka, ale na mue za okénkem to ádný viditelný dojem neudělalo. Zvedl telefon, vytočil trojmístné číslo a pak hlásil: Soudruhu náčelníku, sluba u vchodu podpraporčík Karhan. Je tu nějaký major doktor Kamil Barták z Federální kriminální ústředny a chce s vámi mluvit.”

Tak ho nezdruj a poli ho nahoru,” slyel Barták v telefonu a přijal to jako zadostiučinění.

Čeká vás,” řekl podpraporčík a konečné stiskl bzučák. Je to ve druhém patře,” dodal a zasalutoval. Díval se pak za Bartákem, zdolávajícím schody, se zjevným zájmem. Krimina-listu z FKÚ toti jetě nikdy v jejich budově neviděl.

Major Poivil vyel Bartákovi vstříc do předpokoje, v něm se nad psacím strojem skláněla u postarí sekretářka. Vítám vás, pojďte dál.

Barták veel do malé, ale vkusně zařízené pracovny. Kdy se trochu rozhlédl, uviděl na věáku, ale i na policích, desítky čepic a příleb.

To je moje sbírka, řekl major Poivil, kdy si viml Bartákova pohledu. Čepice vojenských a bezpečnostních sborů z celé Evropy. Moc historie v tom sice není, nejstarí je tahle tuzemská četnická přílba z dvacátého roku, ale i tak, sbírka u je to utěená.

edesát kousků, řekl bych, uznale pokýval Barták.

Téměř přesně. Máte odhad. Do edesátky sice jetě čtyři scházejí, ale slíbil mi teď jeden známý, e mi přiveze brigadýrku policie z Kypru. Je to filmař, neměl by to pro něj být problém. Nabídl Bartákovi idli. Co vás k nám přivádí, soudruhu majore? Mé čepice jistě ne.

Barták v několika přesně formulovaných větách zasvětil náčelníka okresu do případu, na něm právě pracuje.

To je zajímavé,” řekl Poivil. Ale nechápu, co vás přivedlo a k nám. Pravda je, e i u nás v okrese se několik mercedesů objevilo, ale to u dneska nepovaujeme za nic mimořádného. Jezdí skoro vude. I kdy je to samozřejmé velmi relativní, protoe v porovnání s vozy u nás prodávaných značek je to mizivé procento …

S tím lze souhlasit, soudruhu náčelníku, přeruil ho Barták. Jenome tady moná nejde u jenom o ty mercedesy. A proto jsem tady. Potřeboval bych ovem vai pomoc. Z několika důvodů se zajímám o jistého Frantika Salaje. Bydlí tady na téhle adrese, podal náčelníkovi kousek papíru. Rád bych věděl, kde je zaměstnán, zda byl v minulosti trestán, jak si na tom stojí majetkově a tak dál. Byl byste ochoten? Barták si uvědomoval při kadé podobné příleitosti, jak hodně záleí na tom, zda jeho ádost o pomoc bude posouzena jako neodkladná. Věděl, e tady, stejné jako jinde, mají svých problémů dost. Čas, který mu věnují, budou muset nastavit ze svého volna. Proto se nikterak nedivil, e náčelník nespěchal s odpovědí. Kdy se jí vak dočkal, překvapením doslova otevřel ústa.

Salaj je po smrti. Jestli se nepletu, tak před deseti dny měl x>hřeb. Chcete přesné datum?

Snad později… vysoukal ze sebe Barták. Infarkt? Vdy jetě nebyl tak starý.

Dopravní nehoda. Srazil ho nějaký pacholek a ujel. Taky v mercedesu ..Major Poivil se najednou zarazil: No to je teda gól, pronesl zcela nesluebně.

To tedy je, ulevil si Barták. Z toho, co jsem slyel, usuzuju, e jste řidiče jetě nezjistili.

Zatím ne, ale větí část práce dělají soudruzi v Pálkově. To je sousední okres. Stalo se to toti tam. Chcete se s nimi spojit?

Jistě, řekl poněkud nepřítomně Barták. Ale jestli by vám to nevadilo, rád bych se přece jenom o Salajovi dozvěděl něco víc.

Spolehněte se, zařídím to. Byl tu docela známý. To víte, vedoucí autoservisu. Po okrese se občas povídalo, e si mae kapsy na tuzérech a úplatcích. Jenome, prokate to. Kdy jsme zali za někým, kdo u něj měl auto v opravě, popřel to velmi rázně. Jeden z nich dokonce tvrdil, e se mu embéčko rozsypalo před dovolenou a on ho do tří dnů potřeboval. Nabídl tedy Salajovi tisíc korun, ale ten odmítl s tím, e i tak se pokusí udělat vechno, co bude v jejich silách. A auto za dva dny skutečně jelo. Dal prý alespoň mechanikům tři stovky. Jinak ale, to vím docela přesně, Salaj byl machr. Kdy měli moc práce, vzal na sebe montérky a el si klidně lehnout pod vůz jako automechanik. Máme v okrese jetě dvě autodílny, tahle jeho je nejmení, ale lidi k němu jezdili s důvěrou a raději čekali, třeba se záručními opravami, jen aby se dostali právě sem.”

Barták majora Poivila nepřeruoval. Počkal a skončil větu a teprve pak se dotázal: A co styky, majetkové poměry, rodinný ivot?”

Náčelník rozpřáhl ruce: Tohle vechno vám neřeknu. Zjistíme to, lépe řečeno, řeknou vám to chlapci na obvodním oddělení, ti mají přece jenom lepí přehled o lidech jejich rajónu. Ale jedno vím určitě. Trestán Salaj byl. I kdy je to u hodně dávno, jetě dřív, ne se k nám nastěhoval.”

Barták netrpělivě poposedl na idli: Mělo to něco společného s automobily?”

Vůbec ne,” ujistil ho major Poivil. Ale lumpárna to byla tak jako tak. Dal se dohromady s partou, která vykrádala muzea a jejich depozitáře. Chytili je při třetím pokusu. On sám toho na triku moc neměl, nebyl iniciátor, trest podle toho tenkrát vypadal. Odseděl si, tuím, osmnáct měsíců. Jenome to bylo před patnácti lety. A od těch dob sekal latinu, alespoň jsme nikdy neměli důvod domýlet se o opaku.

Barták vstal, aby nezdroval majora déle, ne bylo nutné. Zael bych si tedy na obvod.

Nemusíte daleko, je to hned ve vedlejí budově. Náčelníkem je poručík Bříza, přiel nedávno z Vysoké koly SNB, take jetě mnoho nepoví. Ale jeho zástupcem je nadporučík Kube. Slouí tu u dvacet let a pořád na obvodním. Ten bude vědět vechno. Kdyby ne, obratem ruky to zjistí.

Barták se rozloučil a jetě ne za sebou zavřel dveře, chopil se náčelník telefonu a začal udělovat pokyny.

Ačkoli byl nadporučík ochota sama, nic překvapivého se od něj Barták nedozvěděl. Salaj byl enatý, měl rok vdanou dceru, manelka králila tváře zákaznicím v místním kosmetickém salónu, kde byla vedoucí a současně jedinou zaměstnankyní. Původně kadeřnice, ale absolvovala kurs pro kosmetičky a ji osm let se věnovala stále rostoucímu okruhu zájemkyň s péčí jí údajně vlastní. Rodinné majetkové poměry odpovídaly profesím obou. Kdy vdávali dceru, koupili mladým nový drustevní byt a starí auto. Zůstali sami v rodinném domku, který prý chtěli v budoucnu směnit za novostavbu plus doplatek, protoe co budou dělat s tolika místnostmi, kdy i za vydatné dceřiny pomoci bylo stále co uklízet. Po manelově smrti vak Kateřina Salajová začala přesvědčovat dceru, aby se se zetěm, který pro tento plán neměl příli pochopení, nastěhovali k ní a prodali drustevní byt. Kateřina Salajová mladí by s tím snad souhlasila, je zaměstnána jako laborantka lékárny zdejí nemocnice a je toho názoru, e by matka mohla občas pohlídat dítě, které čekají s muem během několika týdnů, ale Ivan, vedoucí čety údrbářů závodu Karex, je zcela opačného mínění. Jak to dopadne, jetě zatím nikdo neví. Novomanel toti tvrdí, e mu zcela postačoval občasný společný víkend na chalupě Kateřininých rodičů, aby měl celou polovinu přítího týdne otrávenou jaksepatří. Salajovi měli pochopitelně řadu přátel, ale pokud nadporučík Kube ví, nejednalo se o pevné vztahy, spí o příleitostné návtěvy nad skleničkou vína a partičkou kanasty…

Major Barták si to vechno pečlivě poznamenal, zapsal si i několik jmen, s nimi se Salajovi stýkali přece jenom častěji ne s ostatními, rozloučil se s nadporučíkem Kubeem i náčelníkem okresní správy a el se ubytovat do hotelu. Byl rozhodnut, e na noc cestovat nebude, zvlá kdy jetě přesně nevěděl, zda to bude do Pálková nebo zpět do Prahy.

Přemýlení mu usnadnil mu, který na něho čekal v hotelové hale. Vyčkal, a se Barták zapíe do knihy ubytovaných hostí a přijme od recepční klíč s obrovitou hrukou, jaké jsou

u k vidění jen málokde, a pak k němu přistoupil: Něco bych pro vás měl, soudruhu doktore.

Barták se na něj tázavě podíval. Nikoho tady přece nezná a tudí by ani opačně … Pak si vak uvědomil, e před ním stojí podpraporčík Karhan, s ním se střetl u vchodu okresní správy. Neměl teď na sobě pochopitelně uniformu a snad i proto ho major okamitě nepoznal.

Co by to mělo být?

Podpraporčík se nedůvěřivě rozhlédl po prázdné hale: Neměli bychom jít raději k vám, myslím nahoru?”

Barták kývl a vydal se k výtahu. Vyjeli do druhého patra, proli kus chodby po edém koberci a minuli dveře s nápisem koupelna. Barták si povzdechl, protoe jestli neměl některé hotely rád, pak to byly právě ty, v jejich pokojích chyběly toalety a sprchovací kouty a cestu za hygienou bylo nutné podnikat do nepříli vábných hotelových zákoutí. Kdy odemkl, viděl, e se ve své předpovědi nemýlil. Válenda, malý stolek, umyvadlo, stolní lampička a na stěně grafický list. Veho vudy jenom jedno křeslo. Kdyby dali druhé, neměli by kam postavit skříň. Barták odloil aktovku a plá a ukázal podpraporčíkovi, aby se posadil ke stolku. Sám se svalil na válendu a v duchu radostně konstatoval, e pod náporem jeho těla nevydala ádné zvuky, tudí bude zřejmé vhodná i ke spaní. Co máte na srdci? zeptal se návtěvníka.

To je tak, začal podpraporčík Karhan rozpačitě.

Jetě před čtyřmi roky jsem slouil u kriminálky. Na obecné … Bartákova hlava přeplněná starostmi na okamik vysadila. Major se přistihl, e sice poslouchá, ale neví, kam podpraporčík míří, jeliko ho vnímá sotva na padesát procent. Karhan líčil nějaký případ, v něm hrála roli parta, vykrádající lékárny, ale Barták stále jetě nechápal, proč o tom podpraporčík vypráví. Znovu se na okamik uzavřel do sebe, kdy

najednou zaslechl:…..a ten chlap vytáhl z kapsy bouchačku

a začal po nás střílet. Já měl holt smůlu a koupil jsem to. Do kolena. Od té doby byl s kriminálkou konec. Slouím na operačním, občas u vchodu, jak je potřeba. To víte, moc toho nenaběhám, i kdy invalida nejsem, jenom trochu kulhám.

Bartákova momentální indispozice byla tatam a vyčítal si, e s ním při jejich prvním setkání jednal moná dost příkře: Vy byste něco potřeboval? snail se napravit dojem, domnívaje se, e v podpraporčíkových očích nestojí v příli příznivém světle.

Ne. Ani náhodou. Já jsem vám jenom chtěl říci, e jako

bývalý kriminalista pro vás mám informaci. Zeptal jsem se nadporučíka Kubee, známe se u pár let, co sháníte. Řekl mi, e něco okolo Salaje. Tak jsem mu připomněl tu starou příhodu s jeho milenkou. A Kube řekl, a za vámi dojdu.

Byl jste tu dřív, ne já.

Jenome já u zdejí náměstí neobdivuju jako vy. Zdrel jste se tam dost dlouho.

Máte pravdu,” usmál se major. Ale muzeum je budova, která stojí za trochu pozornosti.

Dneska muzeum, opravil ho Karhan. Dřív radnice. Dokonce jedna z prvních renesančních budov v Čechách. No, ale…

Jistě, pokývl major. Sedl si na okraj válendy a natáhl se pro popelník. Spuste.”

Salaj měl v Pálkově milenku. Nějakou Hedviku Dlouhou.Ta tam ostatně bydlí jetě teď. Spolu se svým manelem. Se Salajem se dali dohromady v době, kdy mu dělala v servisu pokladní. Salajová se to nějak dohmátla a začala Frantovi dělat příerný scény. Ale ne před lidma. To by bylo pod její úroveň. Vyhroovala mu rozvodem. Salaj to vzal váně a sebral z domova vkladní kníky, prostě, bylo to jako souboj kdo z koho. Pak to ale najednou přestalo. Dohodli se.”

A následovalo usmíření a druhé líbánky, doplnil podpraporčíka Barták. Víte co, zvu vás na večeři a na skleničku vína.

Karhan ho vak zarazil: Ani v nejmením. Řekli si, e spolu budou ít ve veobecné shodě. On a si dál chodí za Hedvikou, ale ona e si v tentý den, kdy vyrazí on, udělá své volno. A u toho zůstalo. Salajová skutečně začala taky vyráet, ale pokud vím, lo pouze o společenské návtěvy. A Salaj pokračoval v románku s milenkou, která je o dobrých dvacet let mladí.

Prosím vás, co tomu říkal její manel? Vdy se to také musel dozvědět. Bartáka to celé opět začalo zajímat.

Ale kdepak. To je takový moula. Nebo chudák, jak to vezmete. Má prý měknutí kostí a je v invalidním důchodu. Hodně času tráví u rodičů. Ti se v něm vidí. Koupili mu dokonce auto, aby se za nimi nemusel vláčet vlakem. Me-dáka. .

Barták se neubránil a vstal: Coe mu koupili?”

Mercedes,” spisovně se opravil podpraporčík. Ale hned dodal: Fáro černý jako noc.”

Prosím vás, vydechl major, odkud znáte tyhle podrobnosti?

Z domova, odtuil Karhan.

Vy máte soukromou detektivní kancelář?

Proč, zazubil se podpraporčík. Salajová se za svobodna přece jmenovala Karhanová.

Sestra?

Ne, teta. Můj táta je její bratr. Otec byl nejstarí ze čtyř sourozenců. Kateřina nejmladí. S tátou si vdycky dobře rozuměli. Jenom na Salaje měl zásadně jiný názor, ne ona. Neměl ho rád a nechtěl prý jít ani na jejich svatbu. Ale ona mu pak, a do toho maléru, pořád říkala, e se s ním má dobře. Nad poměry si ale neili, namítl major.

Jak se to vezme, soudruhu doktore, zaprotestoval podpraporčík

Co, zapálil si Barták dalí cigaretu, kdy se předtím znovu ujistil, e Karhan je zapřísáhlý nekuřák, měli domek, starou chalupu a ojetého fiata. Není to tak mnoho, uvědomíme-li si, e on byl ve sluném postavení a vae teta také zřejmě nevydělávala málo. Na drustevní byt pro dceru si prý vypůjčili ze spořitelny …

A co ten mercedes? zaútočil Karhan.

Měli fiata, právě jsme o tom mluvili.

On. Prosím. Mercedes byl psán na Kateřinu.

Jak dlouho s ním jezdí? Barták se upřeně díval na svého hosta.

Skoro dva roky. Prý ho splail Franta v autobazaru. Výhodná koupě.”

Tak se mi zdá, e teď u tu večeři a trochu vína doopravdy potřebuju, zvedl se uaslý major. Co je to za značku? Benziňák. Černá dvě stě čtyřicítka.”

2

Major Kamil Barták se nemohl dočkat rána. Přesněji řečeno chvíle, kdy opustí hotelový pokoj, vyrovná účet a zajde si do nejbliího bufetu na teplou polévku, protoe ty snídal nejraději. Zvykl si na to, jeliko usoudil, připravoval-li si snídani sám, e Vitana skutečně vaří za něj a nedá to ani tolik práce, jako namazat si chléb a uvařit čaj. Pravda je, e v bufetech ze sáčku nevařili. Major si vak v mnoha případech říkal, e jeho pytlíkovka je lepí. Do odjezdu autobusu mu zbývala půlhodinka. Náčelníkovi správy vzkázal přes operačního důstojníka, e odjídí do Pálková, ale neloučí se, protoe má dojem, e se v přítích dnech jetě uvidí.

Vstoupil do podlouhlé, překvapivě velmi čisté a moderně zařízené jídelny, postavil se za chromový pultík a hned prvním soustem horké guláovky si spálil jazyk. Zaklel docela nahlas. Mohl si to dovolit, nebo kromě něj tam téměř nikdo nebyl. Jen dva mui v montérkách se nakláněli v koutě nad stejnou snídaní, jakou si dal sám.

Podle jízdního řádu měl autobus z Netolic do Pálková zdolat potřebné kilometry za hodinu a deset minut. Ale ofér byl z rodu spěchavých atak od poslední zastávky vyvinul rychlost, jakou by mu mohl závidět leckterý osobák. Zkrátil čas o osm minut, ale ani Bartákovi, ani jinému cestujícímu se nezdálo, e by přitom riskoval. Byl to zkrátka profesionál v dobrém smyslu toho slova. Jenom nafty asi potřebuje víc, ne druzí, pomyslel si major. Sestoupil se schůdků a rozhlédl se po autobusovém nádraí. Tak tady jetě nikdy nebyl. Následoval zástup lidí, mířících k východu. Správa bude asi někde v centru, jak bývá větinou zvykem, usoudil, protoe se nechtěl nikoho ptát na cestu. el ulicí, která tu byla zřejmě povaována za hlavní a díval se po střechách domů. Hledal pletenec antén, které umoňovaly spojení operačního střediska s hlídkovými vozy a obvodními odděleními po celém okrese. Tohle poznávací znamení ho větinou dovedlo k cíli spí, ne tabulka na dveřích, která mu a z blízkosti několika kroků potvrdila, e se nemýlí. Ani tentokrát nezvolil jiný postup. Ale a se rozhlíel jak chtěl, své osvědčené orientační značení nenacházel.

Prosím vás, kde je tady okresní správa SNB, zeptal se proto raději oféra, skládajícího zeleninu u malého krámku.

Támhle, mávnul rukou. Jak vidíte ty paneláky. Je to nová budova, nemůete ji minout.”

Major poděkoval a vykročil udaným směrem.

Hej, ozvalo se za ním. ofér ho gesty volal zpět. Jdete určitě na správu a ne na obvodní oddělení?

Určitě, usmál se major.

Tak jo,” chopil se řidič dalí bedýnky. Já jenom, e v tom někteří lidé nevidí rozdíl. Bezpečnost jako Bezpečnost. A to byste si zael. Protoe obvodní oddělení je hned tady za rohem.

Barták znovu poděkoval a jetě jednou se rozloučil. Za deset minut poté se u v opravdu nové a napohled hezky řeené budově dozvěděl, e náčelník správy je dlouhodobě nemocný, ale můe mluvit s kapitánem Jindřichem Kalendou, jeho zástupcem pro Veřejnou bezpečnost, případně zástupcem pro politickovýchovnou práci, který je rovně přítomen.

Vybral si Kalendu a za několik sekund u bral za kliku kancelářských dveří.

Kamile, je to vůbec moný? Kalenda se postavil a rozpřáhl náruč. ^

Jindro, kde se ty tady bere?”

Přátelsky se objali a hezkou chvíli se poplácávali po zádech, aby se pak jeden díval na druhého a podle tohoto pohledu zkoumal, jak vlastně zestárnul on sám. Kolik je to let?”

Od státnic, ne, pak jsme se jetě viděli na nějakém aktivu nebo co to bylo a od té doby jsme si to jenom po telefonu slibovali. Posledních deset let u ani to ne.

Posadili se proti sobě, říkali - tak co, jak ije, ale hlavami obou běely vzpomínky. Potkali se tenkrát v aule právnické fakulty při slavnostním zahájení prvního ročníku. Ani jeden ani druhý tam nikoho neznal. Poslouchali hlasy ve skupinkách, trochu deprimovaní tím, e větina téhle lidí sedí v nejrůznějích kancelářích, kde pracovní doba začíná stejně přesně, jako končí, a pro studium jsou tudí podmínky přece jenom snazí. Kdy se dav nahrnul do, rozlehlé posluchárny se skleněným stropem, sedli si do první řady lavic, ačkoli bylo vidět, e ostatní zabírají místa spíe odzadu. Odkud jste,” zeptal se Bartáka Kalenda, kdy viděl, e pokládá na stůl malý kroukový zápisník s tukou.

Tady, z Prahy. A vy?

Z venkova. Můu se zeptat, kde pracujete?

Vnitro,” odpověděl Barták.

To mám kliku,” zaradoval se jeho soused a utědřil mu přátelský tulec. Já jsem taky přísluník. Z Hradce. Kamaráde, já přímo jásám.”

Začali si hned tykat. Kalenda byl sice o pár let mladí, ale to v ten moment nehrálo ádnou roli. Proválčili spolu těch pět let, společně sháněli studijní materiály, pomáhali si i na dálku s vypracováním úloh, společně jezdili na soustředění a chodili ke zkoukám stejně tak, jako na obědy ke Golemovi či na pivo k Synagoze. Stáli vedle sebe i u promoce v Karolinu a třásli se jako listy trémou, kdy přísahali k insignii univerzity.

A ty jsi zvládl i doktorát, Kamile, no to ti musím jetě dodatečně gratulovat. Já u jsem se na rigorozum nikdy nedokázal připravit. Nebo spí donutit, abych se přihlásil a začal prtat. To ví, práce, děti, a taky trochu pohodlnosti …

Barták mlčel, protoe nechtěl vysvětlovat, e v jeho případě byl titul doktora práv spí přáním manelky, ne jeho vlastním.

Ale pak se i v něm samém probudila ctiádost zakončit studia opravdovou tečkou a ponořil se do práce. Studovalo se mu lépe, ne na státnice. Věděl, e nemá co prohrát. Kvalifikaci mu ani bez titulu nikdo neupře. A tak to zvládl bez velkých problémů. ena to vzala samozřejmě, ale otec s matkou mu tenkrát blahopřáli se slzami v očích a jak se později dozvěděl, často s pýchou v hlase vykládali sousedům, e jejich Kamil je teď doktor. Dolo to dokonce tak daleko, e je musel mírnit, protoe i táta, by to jistě tak nemyslel, objednával v hospodě nikoli dvě piva, ale jedno pro sebe a druhé tady, pro doktora…

Kamile, kroutil Kalenda hlavou. Pomalu jsem nevěřil, e my dva se jetě někdy setkáme.

Tak vidí. A ani to jsme si nedokázali zařídit sami, musela zapracovat náhoda. Barták se ani na okamik nesnail zakrýt radost z toho, e se právě tady setkává s bývalým spoluákem a dobrým kamarádem. Jak dlouho jsi tady zástupcem?

Co se zřídily okresní správy. Náčelníkoval jsem ve Smiřicích, ale sem mě přeloili. Nebránil jsem se, je to tady moc pěkné. Hezký kraj, dělná parta.

Náčelníka má dobrého?”

Přímo bezvad ného. Jenome jak to tak vypadá, přijdu o něj a vechno spadne na moji hlavu.

Jak to?”

Marodí. Měl zánět mozkových blan a asi domarodí a do důchodu, chybí mu osm měsíců. Na kraji mi řekli, e na funkci počítají se mnou. Ale nechci ji dřív, ne to náčelník dotáhne do penze. Nebylo by to vůči němu poctivé.

Barták chtě nechtě musel ukončit příjemný hovor. Konečné, jistě si jetě popovídají. Ale teď u začínal být netrpělivý, jeliko ho na jazyku svrbělo mnoství nevyslovených otázek. Kapitán Kalenda ho vak předeel: Co té k nám vůbec přivedlo?

Barták se nadechl a pak celých deset minut bez jediné přestávky líčil Kalendovi svůj problém, i to, nač při jeho řeení narazil.

Kalenda soustředěně poslouchal. Kdy Barták skončil, malý moment vyčkal, zda své vyprávění nebude chtít doplnit. Kdy se tak nestalo, ujal se slova sám: Podívej, Kamile, ty jse sice přímo kriminální ústředna, ale moji kluci také něco dokáí.” Pohybem ruky a ramen dal najevo, e to byl pokus o vtip, protoe Barták se u chystal cosi říci.

Ne, váné, černý mercedes porazil Salaje, tentý má

Salajová a dalí manel jeho milenky. Museli bychom být slepí, abychom si je neprověřili. Kluci na dopravce to vytáhli z karet, představ si, e jenom u nás na okrese jezdí osmdesát mercedesů. Ale to ví, kraj zeleniny a ovoce. Na vesnicích jsou lidi, kterým na kontech moc nechybí do miliónu. Ale abych se vrátil k Salajovi. Jeho ena nebyla údajně tu noc s vozem venku. Bude to nejspí pravda, protoe se malounko namazala na večírku, který se konal slabých tři sta metrů od jejich vrátek, la pěky a nikam během flámu neodjela. Odcházela společně s několika lidmi ve dvě hodiny v noci, a to u byl Salaj po smrti. Tohle nám zjistili kolegové z Netolic. Druhý černý mercedes byl sice tu noc na cestě, ale okolo jedenácté hodiny prý kousek za Olomoucí. Dlouhý tam má rodiče, to u ses jistě dozvěděl. Vyjel odtud sice po osmé, ale po pár kilometrech se mu udělalo patně, tak zastavil na parkoviti a čekal, a ho to přejde.

Barták se potichu zeptal, spíe konstatoval:

Svědky asi nemá, e?

Prosím tě, ty by sis zapisoval čísla aut, co tam s ním stála? Podezřelé by bylo, kdyby je měl. Ale pro tvůj klid ti řeknu, e hned druhý den po Salajově smrti jsme si oba vozy nechali přivézt k nám a důkladně je prohlídli. Ani jeden z nich nebyl odřený, ani jeden neměl čerstvě opravený lak. Stačí?”

Take neznámá se vím vudy, prohlásil Barták.

Vypadá to tak. Ale ty se tím, Kamile, přece nemusí vzruovat. Jestli jsem ti dobře rozuměl, hledá něco jiného, ne pachatele dopravní nehody.

V tom má sice pravdu, ale je tu jedna nevysvětlená věc. Toti ta Salajova transakce v Bratislavě. Mohla mne moná k něčemu dovést. Ale takhle …

Co bude dělat dál? zajímalo Kalendu.

Kamaráde, právě nad tím přemýlím. Zajdu nejspí za Dlouhým. Jak se jmenuje křestním jménem?”

Bronislav.

Poptám se ho, od koho koupili jeho rodiče auto. Pokud ovem bude vědět.”

Ví to, Kamile. U jsme se ho ptali.”

Koukám, Jindro, uznale ocenil Barták, e za chvíli nebudu mít co na práci.”

Oni ten mercedes koupili od svého vlastního syna.”

Počkej, co je to za nesmysl,” bránil se Barták.

Nech mě to dopovídat a přestane se divit. Bronislav Dlouhý má bratra. Starího o deset let. Je mu teď čtyřiačtyřicet. Jmenuje se Zdislav, rodiče si asi na ty Slávky potrpěli. ije střídavě ve Skandinávii a v západní Evropě. Emigroval v osmaedesátém.

Politické důvody?” zeptal se major.

Ale kde, byl to normální vekslák a podvodník. Nabízel byty, inkasoval a mizel. Kdy cítil, e má pod nohama horkou půdu, vyuil situace a utekl do Rakouska. Jenome nedal pokoj ani tam, něco provedl a la po něm tamní policie. Nevěděl kudy kam a tak si myslel, e se v Maďarsku ztratí. Jenome chyba lávky. Maďaři nám ho dodali na hranice s pouty na rukou. Prý kradl i tam. Měl soud, zná to, jak to chodí, někteří pokození pro ostudu raději ani nepřili. Dostal tři roky, odseděl si je, pak nějakou dobu čepoval pivo na Bránické přehradě a jednoho dne přiel se ádostí o vystěhování, jeliko si vzal za manelku Skandinávku a chce za ní. enská je o sedmnáct let starí, ne on, ale byla asi při penězích, jinaksi to nikdo nedokáe vysvětlit. Půl roku ijí na severu, zbytek procestují. Vystěhování se mu samozřejmé umonilo. Nemá teď ani nae občanství…

Počkej, Jindro, jak tohle vechno ví? ptal se Barták.

Od jeho bratra. Vyprávěl to na pasech a vízech, kdy přiel ádat o výjezdní doloku, aby za ním mohl na návtěvu. Ale jel jenom jednou. Kdy se vrátil, tvrdil, e tak lakomou babu, jako je ta bráchova, jetě v ivotě neviděl. Kalenda se na chvilku zarazil. Ale abych to dokončil s koupí auta. Kdy začal Bronislav marodit a doktoři ho dali do důchodu. Zdislavovi, s ním rodiče udrují písemný styk, se bratra zelelo a nabídl mu auák. Respektive rodičům, jestli by ho pro Bronislava nekoupili. On sám e ho zaplatit nemůe, jeliko kapitálem u nich disponuje manelka. Část je prý ochotná darovat, ale celý vůz nikoli. Poslal sem opravdu hezké auto. Mírně ojetou třístovku, nafák. Ale Dlouhých museli nakoupit bedny skla a porcelánu, výhradně jenom křiál a cibulák, sháněli to dohromady kolik měsíců, a to poslali jako protiúčet. Tak zněla dohoda. Dost se jim to prodrailo, vývozní clo na tyhle věci není zrovna malé, ale upřímně řečeno, neprodělali na tom. vagrová musela podle kluků z dopravky dát nejmíň polovinu. Co je celá aráda s Dlouhého autem. Nic zajímavého. Myslím pro tebe.”

Má asi pravdu, Jindro, odtuil Barták. Kadopádně jsi mi uetřil spoustu cestování a otázek. Vypadá to, e se ze veho nejdřív vypravím zpátky do Prahy. Nebo za nějakým Kozelkou z Dlakovic.”

Nepočkalo by to na zítřek? podivil se Kalenda. Kdy u jsme se tak dlouho neviděli?

Docela váně, Jindro, řekl Barták a vstal. Rád bych s tebou proseděl ne jeden večer, ale celý týden, nemít ovem naspěch. Člověče, vdy já jezdím od čerta k ďáblu a jsem pořád tam, kde první den.

Třeba v tom skutečné není nic nezákonného a ty se pachtí zbytečně, uklidňoval ho kapitán.

To je docela moné. Rád od toho půjdu, kdy budu mít jistotu. Jenome tu nemám. A mám-li ti říci plnou pravdu, věřím, e v tom nějaká pína je. Take … Znovu se objali a Kalenda dodal; V přítím desetiletí opět nashledanou. Barták se narovnal, vzal do ruky aktovku a odpověděl: Kdy budeme mít těstí, stihneme to jetě v této pětiletce.” Moc tomu vak nevěřil ani jeden z nich.

3 kapitola

U dlakovické prodejny automobilů stál malý mu, světlý převlečník měl rozepnutý a co chvíli si rukou utřel z čela pot. Střídavě se díval do výloh, za nimi trůnily nablýskané kodovky a lady, střídavě na hodinky, ukazující za deset minut jednu. Stál tady u hezkou chvíli a zdálo se, e na někoho netrpělivé čeká. Kdy uplynulo dalích pět minut, zhluboka vydechl a otočil se k Mototechně zády. Namířil si to rovnou do budovy, která byla téměř naproti. Tabulku s nápisem okresní správa Sboru národní bezpečnosti u nečetl. Nebyl zde ostatně poprvé. Podal přísluníkovi u vchodu předvolánku a občanský průkaz.

To je v pořádku, pane Kozelko, čekají vás v prvním patře v čísle dveří osmnáct.”

Veel do kanceláře, v ní seděli dva lidé. Jednoho z nich u znal. To byl poručík Urban. Lovil v paměti, zda náhodou odněkud nezná i toho druhého, mírně proedivělého elegána, ale nemohl se upamatovat.

Dovolte, představím vás, ujal se poručík iniciativy. Major doktor Barták z federální kriminální ústředny, Josef Kozelka, technický úředník Průmstavu.

Pane Kozelko, začal Barták a poloil před sebe několik papírů, tohle jsou fotokopie dokumentů, týkající se zapůjčení vaeho vozu na výstavu veteránů do Mnichova. Předpokládám, e originály máte u sebe.

Jistě, hlesl asi padesátiletý mu.

Major Barták mírně nadzvedl obočí: To jest u sebe doma nebo u sebe zde?”

Ach tak, rozumím, drmolil čím dál nervóznějí Kozelka. Tady je mám, samosebou, vdy mě tak soudruh poručík, ukázal hlavou na Urbana, písemně vyrozuměl.

Byl byste tak laskav a ukázal ml je?” ádal Barták.

Ano, tady jsou, přehraboval se chviličku v deskách, v nich Barták zahlédl i několik diplomů. Ale fotokopie jsem pořídil u nás v závodě xeroxem, jsou naprosto perfektně čitelné, nechápu tedy ..

Barták ho nechal klesnout hlasem uprostřed věty a teprve, kdy si viml zdrceného Kozelkova obličeje, dodal: To je pouhá formalita … Formalita to sice byla, ale důleitá. Major nechtěl zhrzenému majiteli aerovky vysvětlovat, e fotokopie není notářem ověřená a tudí není nikde ádná záruka, e souhlasí s originálem ve vech jednotlivostech. Zdálo se mu toti, e Kozelka by toto vysvětlení pochopil jako projev nedůvěry vůči své osobě a to major nechtěl. Neměl k tomu zatím ádný důvod. Zběná kontrola ukázala, e je vechno skutečně v naprostém pořádku.

Já vím, pane Kozelko, e u jste před časem to, co budete teď vyprávět mně, sdělil tady poručíku Urbanovi. Jsem jím do jisté míry informován. Ale rád bych, kdybyste mi vechno vylíčil jetě jednou.

Bylo vidět, e se Kozelka alespoň z části zbavil počátečního rozruení. Nepodobal se typu lidí, kteří se chvějí trémou před kadým jednáním na úřadech a kdy mohou, raději se mu vyhnou. Byla to právě aerovka, co v něm způsobovalo proměny, do té doby vpodstatě nepoznané. U u byl ochoten se smířit s tím, e naletěl nějakým podvodníkům, ale kadé prohlédnutí dokumentů či jednání s přísluníky Bezpečnosti mu vracelo naději. Byl vak natolik realista, aby věděl, e v jeho případě příliným optimismem hýřit nelze. Snail se tedy přibrzdit vlastní naděje, co způsobovalo onu nervozitu. Sráel se sám á snáel to velmi patně. Já bych … trochu ze iroka.”

Tím lépe,” povzbudil ho poručík Urban. Soudruha majora to bude velice zajímat.

Pokud ovem soudruh doktor, poloil Kozelka důraz na akademický titul, ví něco o starých autech a nadencích, kteří se jimi zabývají.

Barták kývl. Věděl sice, e jeho znalosti, načerpané ostatně z literatury teprve před několika dny, by zdaleka nevystačily na dlouhou a zejména oboustrannou diskusi se skutečným odborníkem, ale nepletl si u třeba kategorii Vintages kategorií Clasic, Adlera s Walterem, bejbinu s lejdynou a ehličku s hadimrkou.

To jsem rád,” řekl Kozelka a opravdu na to vypadal. Ostatně, předpokládal jsem, e kdy soudruh doktor přijede a z Prahy

Tentokrát ho Barták přeruil a jemně mu naznačil, e by mohl konečně začít.

Tady mám několik diplomů a čestných uznání. Bylo by dobré, kdybyste se na ně podíval.”

Majorovi se vtiskl do paměti zejména jeden, udělený Josefu Kozelkovi a jeho vozu u příleitosti závodu veteránů na tradiční klasické trati Zbraslav-Jílovitě. Ostatní jména měst a míst srazů majitelů veteránů přelétl jen zběně.

Neodborník by mohl říci, e moje aerovka se v ničem neliila od mnohých, které jetě dneska můete tu a tam potkat na silnicích a docela i se státní poznávací značkou. Ale chyba, prosím. Byl jsem jedním z mála, kdo měl vechno originál, chápete? ádnou repliku nebo náhradu součástky nebo dokonce části motoru či karosérie. Vechno původní, dokonce i stahovací střecha. Jenom pneumatiky, pravda, ale to dá přece rozum.”

Major přikývl, i kdy do jisté míry nechápal, jak se dají sehnat pneumatiky typu dnes ji jistě nevyráběného rozměru, kdy on sám má problém, protoe si zamanul obout své embéčko do radiálek OR 6, které se v Otrokovicích produkují zcela běně, přesto se vak po nich v posledních měsících nějak slehla země. Ale nehodlal se k tomu vyjadřovat.

Původně jsem koupil aerovku jako pojízdný vůz, ale právě řada součástí u nebyla originálních. Nevím, co mne to tenkrát popadlo, já si ale řekl, e to tak nenechám,.e musím mít vechno, jako kdyby auto právě opustilo fabriku. Největí problém bylo ovem zapalování. Co já se nainzeroval. Ale měl jsem trpělivost. A ta se, jak známo, vyplácí. No, kdy jsem měl Ferdu pěkně pokupě, víte, přesto, e nejsem fetiista, říkám aerovce jménem. Taková moje slabůstka,” vysvětlil, nael jsem ve Světě motorů inzerát, prý příleitost, jak dobře prodáte vaeho veterána. Někdo, kdo platil hotově, chtěl odkoupit jakékoliv dvousedadlové kabriolety vech značek a typů do roku padesát. Bral i neoriginály a vozy bez poznávacích značek. Tenkrát jsem zaváhal. Poprvé a hned naposledy. Já mám, abych vám to vysvětlil, třicítku z roku třicet dva. Je to dva plus dva kupé a rovně bez poznávací značky. Prodal bych býval kvůli manelce, která nějak nebyla svolná, e strkám do veterána tolik peněz a na výlety jezdíme vlakem, protoe pořádné auto nemáme. Aíe kdy přijel ten zájemce a s výrazem magnáta, to byste museli vidět, no prostě nafoukanej blbec,” začal se Kozelka najednou rozčilovat, nabídnul mně dvacet tisíc, vyhnal jsem ho jako uličníka. Jenom těch hodin, co jsem proleel pod autem … No, vyřeil jsem to tak, e jsem koupil ojetého trabanta. Manelka má pokoj a já také. Oboustranná spokojenost se tomu říká, nemám pravdu?

Barták s ním souhlasil, ale hleděl teď u zcela zábran zbaveného mue dostat zpět k vlastnímu problému: Předpokládám, e se o vaem voze dozvěděl i někdo z těch lidí, co chystali mnichovskou veteraniádu. Nebylo by v tom nic divného, vdy na nae akce, zvlá do Prahy a Bratislavy, jezdí desítky vozů i ze západní Evropy.”

Tak jsem si to vysvětlil I já. Největí překvapení pro mne bylo v tom, e nepřijel chlap, ale enská. Musím tedy říci, e se vyznala. Oběhla auák, vyjádřila uznání a hned tahala papíry. e prý o takovou nádheru nemůe Mnichov přijít.”

Podepsala se Neikainenová. Byla to Němka?”

To je právě to, co nevím. Přiznám se vám, soudruzi, e já byl pýchou nafouklý jako holub bublák. Ukázala mi sice svůj cestovní pas, napsala číslo, ale národnost jsem si prostě neověřil.”

Jak jste s ní mluvil? Myslím, jakým jazykem?”

Začala česky, ale lo jí to prabídně. Tak jsem sám navrhl němčinu. Trochu umím ..

Barták u poněkud naléhal: A měl jste pocit, e mluví perfektně, e je prosté Němka?”

Zabte mě,” ulevil si Kozelka, ale tohle posoudit nedokáu. Kadopádně mluvila lip, ne já, to pak máte těké.”

Ovládala i motoristické termíny?” spustil najednou major na Kozelku německy bez jakéhokoli vysvětlování.

Tím chcete říci..

Odpovídejte, prosím, německy,” ádal Barták.

Ano, soudruhu doktore,” odpověděl Kozelka, z kteréto větičky se ovem Barták o jeho znalostech cizího jazyka nedozvěděl zhola nic. Pokračoval proto v dalích otázkách: Na jakém technickém postupu jste se domluvili?” Pozorně poslouchal, nejenom co Kozelka vypráví, ale i jak to říká. Během chvíle mu bylo jasné, e technický úředník mluví německy velmi sluně. Mohl to posoudit, protoe sám mluvil tímto jazykem tak dokonale, e ho při občasných návtěvách v Německé demokratické republice nikdo nepokládal za zahraničního turistu. To by stačilo, děkuji vám, řekl po chvíli. Jméno ta paní sice německé nemá, ale mohla by to být Němka. To vechno se ovem dá poměrné snadno zjistit, jenome mám-li být upřímný, zatím jsem se k tomu jetě nedostal, řekl spí na poručíkovu adresu, ne ke Kozelkovi.

To by bylo pomalu vechno, řekl Josef Kozelka najednou. Dál u to bylo jednoduché. Dala mi papíry, sdělila částku, kterou mi vyplatí za zapůjčení, a odvezla si auto s sebou. Varoval jsem ji, e nemá číslo, ale ona tvrdila, e s ním pojede jenom do Hradce, kde prý jetě jedná s nějakým člověkem o dvanáctku tatru, unikát v dobrém stavu, a oba vozy naloí na vagóny. Od té doby jsem neviděl ani babu, ani auto. A je to u pomalu půl roku.

Pane Kozelko, jedno bych od vás potřeboval, řekl Barták a z vánosti, s jakou tato slova pronesl, bylo znát, e se míní dotknout některého z Kozelkových privilegií.

Ano, prosím, kývl oslovený a čekal.

Jde mi o originály těch smluv. Vím, e jste je zdejím soudruhům nechtěl půjčit, ale kdybych neměl závaný důvod, nikdy bych vás o né neádal. Znám toti pohnutky, které vás prozatím k jejich nevydání vedly.

Kozelka se na idli napřímil: Zde jsou, soudruhu doktore, pronesl pevně a ruka se mu při podávání papírů přes stůl ani nezachvéla. Jde asi o podvod a já naletěl, co?

Není to vyloučeno, ale je i moné, e se jedná jenom o nedorozumění či nějaké prodlení ze strany organizátora. Rád bych proto nejprve ověřil pravost těch dokumentů, proto je potřebuji. Nic před vámi netajím a jsem rád, e chápete.

Vy?” podivil se Kozelka. Já jsem rád. Konečně, vy byste si přece klidné mohli říci, af si starý blázen trhne nohou. Kdy dával auto z ruky, taky se s námi neradil, proč nás teď otravuje.

Poručík Urban ho uklidňoval. To jsme si přece ale nikdy neřekli, víte to sám dobře.

Právě proto, mluvil Kozelka s patrným pohnutím, e nechcete nechat člověka ve tychu, nemáte co děkovat. Děkuju jednou provdy já. Opustil kancelář současně s poslední větou a poručík za ním musel vyběhnout na chodbu,

aby mu předal zapomenutý plá.

xxxx

U zase v Praze? To jsou k nám hosti, zdravil poručík Mirek esták svého sluebně o mnoho let starího kolegu, s ním sdílel kancelář.

Ty tak můe vyprávět. Kdo by chtěl najít tebe, pořádné by se zapotil, vrátil mu stejnou mincí major.

Co je v tom vaem případu nového?” zajímalo poručíka.

Záleí na tom, co vechno ví, usoudil Barták.

Ale jo, ledabyle utrousil esták. Starej mi něco vykládal.

Ví co, Mirečku,” začal Barták jízlivé, přestaň říkat náčelníkovi starej a já ti pak za to něco prozradím. Ví, e to nemám rád.” Myslel to váně a bylo to snad jediné, co mu na tomhle mladém a ambiciózním chlapci vadilo. Stará byla pro něj manelka, by teprve dvaadvacetiletá, starej byl kadý nadřízený. Někdy měl dojem, e do toho výčtu stařeinů počítá i jeho.

Vdy já vím, opravil se esták. Tedy soudruh náčelník naeho odboru podplukovník Vlastimil Koděra … zarazil se a pozoroval majora. Je to takhle dobrý?”

aku,” usmál se Barták a nebylo v tom ani stopy po uráce. Počkal, a si poručík přitáhne idli a pak začal líčit anabázi uplynulých tří dnů, které proseděl zčásti tady, zčásti proběhal po různých praských úřadech a institucích, aby posléze zjistil, e ačkoli předtitěné formuláře, na nich byla do kolonek vypsána data a dalí údaje pro zapůjčení Kozelkova vozu, byly nade ví pochybnost pravé, aerovka dlakovické ho nadence na ádném autosalónu veteránů v Mnichově vystavena nebyla. Ani pragovka inenýra abotínského ne.

Take se to začíná stříbřit, uznale pokýval hlavou poručík. Ale i já si za chvíli vyslouím pochvalu, jeliko jsem zjistil, co vás asi bude velice zajímat.”

Proč mě?” divil se major.

Protoe jsem byl naím nejvyím náčelníkem nejdůleitějího odboru…starej mi prostě řekl, a ověřím, jak se u nás mercedesy prodávají, tedy za jaké ceny.” Kdy zjistil, e Barták proti označení náčelníka tentokráte neprotestuje, pokračoval. Tak tedy, auák, který se v NSR pořídí podle stavu a stáří řekněme za čtyři tisíce marek, se u nás prodává za sto. Někdy i za víc, i kdy v poslední době ceny mírné poklesly. Co to tedy znamená? Zisk pro prodávajícího jako řemen.

Barták se na okamik zamyslel. Mirek má pravdu, říkal si v duchu. Při těchhle počtech lze získat za jednu vydanou marku a pětadvacet korun, to je pane, zhodnocení. ádný vekslák

tak draho valutu neprodá, a dělá co dělá. Kdy dostane od nějakého cvoka, co musí mít z Tuzexu í prkýnko na záchod, za marku patnáct korun, je rád. A v tomhle keftu je to jetě o deset korun víc, přičem u ta první varianta je zlodějna, a bůh brání…

To je zprávička, co, pane doktore? pitvořil se poručík.

Je,” uznale souhlasil Barták, který sice předpokládal, e jde o pořádnou melinu, ale přece jenom to tak vysoko neodhadoval.

Počkej, počkej, brzdil estáka vzápětí, mluvíme o markách. Kdy u připustíme, e se s auty keftuje, někdo je musí venku zaplatit. To neudělá korunami, musí mít marky. K čemu tedy jsou mu nae peníze?

Jednoduché, začal po kanceláři přecházet esták. Podívejte se, marky nakoupí ná člověk od veksláků. Pak koupí mercedes a přiveze ho sem. Uvaujme v patnáctikorunové relaci. Za padesát pět tisíc koupíte marky. Za sto tisíc prodáte auto. Čistý zisk čtyřicet pět tisíc. To přece jde, nebo ne?

,!Nepospíchej, Mirku, zbrklost nám přece jetě nikdy nepomohla. Čtyřicet pět tisíc není čistý zisk, protoe prodávající, který je vlastně i dovozcem auta, musí zaplatit celní pohledávky. To znamená, e by mu těch pětačtyřicet tisíc pomalu ani nestačilo. To musí být jinak. Ale jak? dodal a začal si třít spánky. Co potřebujeme vědět, je skutečná výe cla. A vůbec, jak to chodí. Ten člověk, co by koupil venku mercedesku, by musel od nás peníze načerno vyvézt. To by bylo, aby kluci z Celní správy někoho nevyhmátli. Je třeba s nimi o tom promluvit. A druhá věc, musí nám říci, kdy a kdo vyváel přes hranice oba veterány. Čím se prokázal. A za třetí, jak to chodí s odhadem dovezených vozidel, co se týče stanovení jejich ceny, protoe víme, e se neodvozuje od té, za kterou bylo auto zakoupeno, ale na základě odhadu úředního znalce v oboru motorových vozidel. Vstal a začal se oblékat. Stáhl sako pod plátěm a pečlivě zapínal knoflíky.

Dokonalost sama, jako vdycky,” chválil ho Mirek, který se Bartákově eleganci cílevědomě bránil a svetr povaoval za nejdokonalejí část pánského oacení.

Kdyby mě někdo sháněl, řekni, e jsem el na Celní správu.”

Tak to se, váený soudruhu majore, musíte zapsat do knihy. Já tu toti nebudu.

Dobře,” přitakal Barták a vyel na chodbu. Nalistoval přísluný řádek v knize odchodů a u chtěl schovat propisovačku, kdy mu ji poručík esták jemné vytáhl z prstů a rozmáchlým rukopisem se vepsal pod majora. Do rubriky rovně udal Celní správu.

Ty tam má také nějaké jednání? ptal se Barták.

Ano, soudruhu majore. Dokonce toté, co vy.

Proč ne, jestli té to zajímá, tak pojď.

Nezajímá,” vtipkoval poručík na schodech. Věděl bych o zajímavějích případech, ne je ten vá. Ale byl jsem k vám přidělen na mení výpomoc. Přímo náčelníkem. Jetě vám to řekne.

To znamená,” začal se Barták smát upřímně a nahlas, e se tvých legrácek hned tak nezbavím …

Světlá kancelář svými okny připomínala ateliér. Skosený strop, dvě veliké prosklené tabule, jimi se dovnitř dralo odpolední slunce. Jeho paprsky vak nedopadaly na malířský stojan, jak by se v podobných prostorách dalo předpokládat, ale na dva obyčejné kancelářské stoly. Za jedním bylo prázdno, za druhým seděl mladý předčasně zeedivělý mu v uniformě přísluníka Celní správy. Kdy se ve dveřích objevil Barták s estákem, vyskočil ze idle a el jim naproti: Pojďte dál, soudruzi, u na vás čekám.”

Usadili se do křesílek u konferenčního stolku, bojujícího o kousek místa v rohu kanceláře. Jmenuju se Pivoňka, představil se celník majoru Bartákovi. S vaím kolegou,” obrátil se na poručíka estáka, jsem u mluvil. Co máte na srdci?

Obecně vzato,” zamyslil se major, chci se s vámi poradit o problému, na který upozornilo právě vae oddělení. Pivoňka se probral hromádkou papírů, které přenesl z psacího stolu. Jde o pokozování monopolu zahraničního obchodu. Pravděpodobně i o nepovolený vývoz valut z naeho území. Tudí o poruování devizového zákona. Jenome to zatím zdaleka není prokázáno.

Poslyte, měl bych takový speciální paerácký dotaz, poposedl Barták. Jak bych si měl počínat, kdybych chtěl vyvézt z republiky kupříkladu starou aerovku?

Poručík esták se naklonil k celníkovi: Dávejte pozor, u to začíná. Soudruh doktor hodlá zbohatnout.

Barták mu dal pohledem na srozuměnou, e ačkoli jeho poněkud svérázný humor bere, teď přece jenom není na místě.

To záleí na tom, za jakým účelem, promluvil Pivoňka, který estákovu poznámku nekomentoval. Kdyby se jednalo o vývoz, neobelo by se to bez přísluného povolení. To znamená, e by to například nesměl být unikát, o něj by projevilo zájem Technické muzeum a podobně. Jsou okolo toho jetě mnohé dalí formality, ale ty vás pravděpodobně nezajímají.

Major pokýval hlavou. Dík, ale co kdybych chtěl to auto vyvézt jenom za účelem výstavy kdesi v cizině a pak se s ním zase vrátit domů?

Pak je postup jednoduí. V zásadě stačí, kdy máte auto zapsané v celním a devizovém prohláení jako předmět vývozu, ale i následného dovozu zpět do republiky. Příli seto nelií například od fotoaparátu. Kdy ses ním nevrátíte domů, také se vás budeme ptát, kde jste ho nechal.

Major Barták chtěl rozváně odpovídajícímu Pivoňkoví poloit dalí otázku, ale Mirek esták ho předběhl: To je jasné, ale jenom do té doby, dokud má taková aerovka platnou státní poznávací značku. Popřípadě převozní číslo. Ale co kdy obojí chybí?”

Takový vůz bychom samozřejmě po ose nepropustili. Jenome o to se nikdo ani nepokouí. Jednodue naloí veterána na přívěs. Stačí se jet podívat na nae hranice s Německou demokratickou republikou, kdy se u nás nebo u nich konají nějaké veteraniády. Před podobnou akcí odbavíme pěkných pár desítek vozů.

Major Barták se na okamik zamyslel: Zadríte na hranicích dost lidí, kteří neoprávněně vyváejí valuty?”

Celník pokrčil rameny. Dost, to je pojem značně relativní. Ale to víte, e těchto případů není zrovna málo. Zvlá v sezóně dovolených se s tím setkáváme poměrně často. Mnohdy jde o částky jak se patří zaokrouhlené. Lidé se domnívají, e vymysleli přímo geniální skrýe, jenome nai přísluníci nejsou včerejí. O kadém autě toho zpravidla vědí víc, ne jeho majitel. Nemyslím tím technický stav motoru, to ne, ale znají kadou dutinu, kadý prostor eventuálního úkrytu …

Přesto se ale stane, e na někoho nepřijdete, vloil se opět poručík esták do rozhovoru.

Pivoňka rozhodil rukama. Přece byste po nás nechtěl, abychom kadému rozebrali auto. Jsme si vědomi, e nám občas něco uklouzne pod rukama. Ale není to z toho důvodu, e bychom si nevěděli rady, nýbr proto, e na podrobnou kontrolu kadého jednotlivce není čas. Ale jistě jste u slyel

vyprávět o celnické intuici nebo čichu. Věřte tomu, e funguje.

Major Barták zalistoval ve svých poznámkách. Teď se konečné dostáváme k vlastnímu problému, toti k mercedesům. Jaký je postup, kdy ho k nám někdo dováí jako dar?

V kanceláři se rozdrnčel telefon. Pivoňka vstal, zvedl sluchátko, odpověděl na několik dotazů a pak se opět vrátil ke

” stolku. Ideální by bylo, kdybyste se na to mohli podívat sami. Přímo na hraničním přechodu a potom i ve vnitrozemské celnici. Jenome, jak vám mám zaručit, e budeme na té pravé zrovna ve chvili, kdy tam nějaký přijde? Kdy to přeenu, někde bychom museli pomalu přezimovat. Pokud bývám tedy postačila moje ústní informace …

Barták souhlasně přikývl.

Dováející musí hned na hranicích prohlásit, e veze auto jako dar do Československa. Dostane celní číslo, zaplatí pojistku na pět dní a je upozorněn na to, e obdarovávaný je povinen po uplynutí této doby přijet autem na vnitrozemskou celnici, příslunou podle místa bydlitě. V Praze a Bratislavě je to jednoduché, jinak jsou v krajských městech. Tam auto prohlédne znalec a určí jeho okamitou cenu. Jeliko se u nás tyto vozy neprodávají, je třeba ji vypočítat. Ale to by vám mohli lépe povědět právě odhadci. Mají tabulky na typy vozů, odpočítávají amortizaci a podobné. A na několik nepatrných výjimek se toti jedná o vozy ojeté. Z odhadnuté ceny pak obdarovaný zaplatí padesát procent jako celní poplatek.

Co kdybych dostal mercedes svatebním darem, zeptal se poručík esták. To bych také musel platit?

Ano, zněla celníkova odpověď. Automobil nemůe být předmětem svatebního daru, tudí se na něj vztahuje dovozní clo.

V kanceláři se na chvíli rozhostilo ticho, ruené jen velkoměstským ruchem, který vak sem, do pátého patra budovy, zaléhal jen jako vzdálená ozvěna. Kolik stojí v průměru ojetý mercedes? přeruil mlčení Barták. Myslím v korunách.

Podívejte se, soudruhu majore, větinou nejde o ádné závratné sumy. O výjimkách jsme u hovořili, ale jinak. . okolo třiceti a padesáti tisíc. Vdy jsou to někdy i deset let staré vozy. Znám dokonce případy, kdy se k nám dováely i mercedesy s ustřieným rohem technického průkazu.

Barták jenom, pokýval hlavou. Věděl, e takto upravený technický průkaz znamená, e vozidlo bylo vyřazeno z evidence a předáno na vrakovitě, odkud ho někdo koupil za cenu rotu a dopravil k nám. Jistě si při tom pěkně namastil

kapsu …

Pak se nemůeme divit nízkým cenám, pokračoval Pivoňka. Upřímné vzato, obdarovaný získá za relativně přijatelný peníz auto, jeho značka má zvuk a vyskytuje se na silnici oproti kodovkám jen v mizivém procentu. A o to také spoustě lidí jde, co si budeme vykládat..

Vaříte Bikavu?” zeptal se najednou poručík esták zcela od věci a ukázal na skleničku se zabroueným hrdlem, která stála na Pivoňkově stole.

Máte chu? zeptal se celník a ukázal oběma kriminalistům její naloutlý obsah.

Ani ne, odpověděl major, nebo tuil, oč jde.

Heroin, řekl sue přísluník Celní správy. Zabavený před pár dny.”

Kolik by asi stál,” zamyleně prohlásil esták.

Buďte ujitěn, e za tuhle lahvičku byste si na západě koupil mercedesy alespoň tři. A nové, dodal celník s úsměvem.

Oba kriminalisté vstali a rozloučili se. Červené světýlko, oznamující, e výtah je na cestě, na ně jakoby výsměně mrkalo svým skleněným okem. Pravda, dozvěděli se řadu technických detailů, ale oba cítili, e v soukolí postupů a formalit musel někdo objevit skulinu, kterou se protahoval i s mercedesy.

Major Barták se rozloučil se svým mladím kolegou uprostřed ruchem kypícího Václavského náměstí a přemýlel, zda si zajde někam na rychlou večeři, či si pro dneek připraví jídlo sám. Rozhodl se pro druhou alternativu, sjel eskalátorem do metra, ujel tři stanice, přestoupil na tramvaj a po deseti minutách jízdy vystupoval před domem. Obchod s potravinami na rohu byl u zatítěn plechovou a řezem poznamenanou roletou, mávl tedy rukou a kdy kromě novin nic ve schránce pod schoditěm nenael, vyběhl do patra. Budu muset přítí týden trochu poklidit, pomyslel si, kdy se podíval proti oknu na knihovnu, povlečenou na horní mahagonové desce slaboučkou vrstvičkou prachu. Člověk zde celý den není, řekl by, e tu nemá kdo udělat binec a podívej se, jak tu má neútulno, pokračoval v tichém rozjímání. Shodil ze sebe sako, rozvázal

uzel kravaty a vtěsnal se do malé kuchyňky, kam se kromě sporáku, chladničky a skříňky na potraviny veel u jen on sám. Otevřel dveře lednice a bez velkého nadení vytáhl na pracovní desku několik vajíček a kousek salámu. Pak se znovu zadíval do prázdných prostor pod mrazící schránkou, otevřel i tu a uvědomil si, e rybí karbanátky z Frionooru vzaly za své nejspí minulý týden. Nestály moc, ale chu jim nedodal ani nespočtem koření. Popravdě řečeno, dal by si je vak v tuhle chvíli raději, ne smaená vajíčka.

Stále tentý repertoár, povzdychl si v duchu a zapřísahal se, e hned zítra naplní lednici i skříňku tak, e bude mít přítích pár týdnů po starostech. Zapnul elektrický sporák, postavil na něj pánev s olejem a odeel do obývacího pokoje, kde zapnul televizor. Obrazovka po chvíla zasvítila svým typickým jasem. Objevil se na ní lékař, který radil matkám, jak si mají počínat v těhotenství co se správné výivy týče. Odvrátil se a vpochodoval nazpět do kuchyňky. Hodil na pánev na kolečka nakrájený salám, po chvíli ho obrátil a chystal se vyklepnout na něj vajíčka. Lepí by byla samosebou unka, ale kde nic není, ani čert nebere, usoudil a rozklepl první skořápku. Olej trochu zaprskal.

Věnujte teď, váení televizní diváci, pozornost mimořádné pátrací relaci federální kriminální ústředny, slyel hlasatelku a postavil se mezi dveře tak, aby dosáhl na pánev, ale viděl i na obrazovku, na ní se objevila váná tvář majora Kučery.

Ahoj, Mirku,” zahalasil Barták směrem k televizi. Co má?

Major Kučera jako by tuto otázku slyel, protoe z

Vyběhl před nemocnici a najednou si uvědomil, e m

Major Kučera jako by tuto otázku slyel, protoe začal okamitě poté mluvit. Bublání vajíček na pánvi vak volalo Bartáka, aby se plné věnoval kuchyni. I tak vakslyel, e před několika dny byl vyloupen zámek Zvěřina, z jeho galérie odcizil neznámý pachatel dvacet miniatur evropských i domácích umělců. Jeden obrázek za druhým teď defiloval obrazovkou a major Kučera přidával popis, název díla a jeho tvůrce, jako i rozměry, které byly včetně rámů skutečně miniaturní. Zprávu o hledaných obrazech můete podat na kterémkoliv oddělení Veřejné bezpečnosti, nebo přímo nám, na federální kriminální ústřednu, Platnéřská ulice číslo čtyři, Praha jedna, končil major Kučera a Barták zjistil, e se mu během této zprávy podařilo uhlídat vajíčka jenom napůl. K jídlu to vak stále jetě bylo a tak se sháněl po chlebu nebo pečivu. Nikde vak nenael ani drobeček a to se díval i do prostor, kam by v ádném případě nic z potravin neuloil. Rezignovaně se tedy

posadil před kouřící talíř a dal se do jídla. Věděl, e by mohl vcelku bez ostychu zazvonit u sousedů a vypůjčit si, jenome tohle ani jednou neudělal. Bylo by to pod úroveň samostatného mue.

Kdy dojedl, znovu prohlédl skříňku na potraviny. Dole, v nejspodnějím regále, leel objemný sáček. Vzal ho do ruky a četl nápis - Domácí chléb. Usmál se, protoe si vzpomněl na Mirka estáka, který mu tuto lahůdku vřele doporučoval, a kdy stále nevěřícně kroutil hlavou, přinesl mu dokonce pořádnou patku ochutnat. My se tím doma bavíme lip, ne při sedánku se společností,” vykládal tenkrát s nadením. To je přímo zázrak, jak z toho pytlíku člověk vydobude chutný pecen, no zkuste to taky …

Koupil tenkrát sáček. Jenome pak na něj nějak zapomněl. No co, teď se hodí. Vysoukal si rukávy a připravil mísu. Budu mít alespoň snídani…

O opaku se přesvědčil jetě tý večer. Vytáhl z trouby jakousi nevábně vypadající placku, kterou se bál i ukrojit. Při cestě do práce ji proto hodil do kontejneru, přičem dával bedlivý pozor, zda ho někdo nevidí, aby ho později neosočil, e hazarduje s potravinami. Cestou si koupil kousek sýra, housky a mléko s tím, e posnídá a v kanceláři. Sotva vak veel do budovy, zahlédl na schodech majora Kučeru. Tak jsem si včera kvůli té tvé pátračce spálil večeří,” přiznával upřímně. Řeknu ti, Mirku, e jsem měl chu zavolat k vám domů a dát se pozvat. K dovrení veho zlého jsem si pekl chleba ála esták a dopadl jsem jetě hůř.”

Jak dlouho jsi měl ten pytlík doma?” zajímalo majora Kučeru, který Bartáka přece jenom nějaký rok znal.

Co já vím … No, jak je to dlouho, co estáka drela pekařská mánie?

Nejmíň rok,” prohlásil major Kučera.

Tak vidí,” souhlasil Barták. Od té doby mám ten sáček.

Kamile, to se pak nesmí divit. Ten musí být čerstvý, nebo ‘ alespoň ne s prolou záruční lhůtou. Major Kučera se smál, ale pak najednou zváněl a řekl: Ty, Kamile, ví co na té pátračce bylo zajímavého?

Informace jako kadá jiná,” pronesl Barták, který se přece jenom díval na věc z pozice odborníka, nikoli televizního diváka.

Pro tebe tím, co jsem na obrazovku neřekl. Dva dny před tím, ne byl zámeček vyloupen, parkoval v obci po celou noc černý mercedes.

A v den krádee?

Ne.

Potom ale ..

Nic, říkám, e je to pro tebe jistá pikantnost, kdy má ty mercedesy v referátu. Chtěl jsem ti zkrátka říci, e je najde vlastně vude.

Barták sáhl do taky a vylovil suchou housku. Jdu se napřed nasnídat. Pak se u tebe stavím. Kde je vůbec ten zámeček?

Bě rovnou za klukama na obecnou kriminálku. Ti vědí o celém případu víc. A vyetřují to severomoraváci, je to někde za Olomoucí…

Houska putovala zpět do aktovky a major Barták u bral za kliku dveří: Ahoj, kluci, můete mi něco říci k té vloupačce,o ní včera mluvil v televizi Mirek?

Jistě, Kamile, ozvalo se unisono od trojice muů, prohlíejících si desky se spisy. Ale proč tě to najednou tak zajímá? My u si pomalu mysleli, e tě vzruují jenom účty a fakturace, začali s obvyklým ertováním.

Fóry stranou, ohradil se Barták. Mně jde hlavně o ten mercedes, co se prý poflakoval kolem.

To jsme upřímně rádi, řekl nejstarí z trojice zcela váně. On je to toti u čtvrtý případ, kdy se po vyloupení zámku, muzea či bytu dozvídáme, e se předtím v místě pohybovalo tohle auto. Tak jsme to vechno dali na papír a odnesli tvému náčelníkovi. Kdy jse přes ty mercedesy, e by tě to mohlo k něčemu inspirovat. Tím bys nám zároveň trochu píchnul. Pokud budeme mít my něco pro tebe, je jasné, e ti dáme vědět.

Dík, kluci, letím se na to podívat. A pak se domluvíme. Jedete někdo do Zvěřiny?

Já,” ozval se kapitán Vízner. Vyráím odpoledne. Vezmu tě s sebou, jestli bude chtít.

Barták kývl a vyběhl z kanceláře.

Podplukovník Koděra u majora očekával. Posaď se, vypadá nějak utvaně.

Mluvil jsem před chvílí s klukama z jedničky. Prý vám dali nastůl něco, co by nás mohlo zajímat. Tak jsem si dovolil…

Náčelník souhlasně přitakal. Něco by tu opravdu bylo. Ale prosil bych tě o jedno. Nepřeceňu[to. Podal mu přes stůl dva papíry, husté popsané strojem. Ze bys to podcenil, toho se toti nebojím.

Major Barták se začetl do zprávy. Skákal v rychlosti očima

po řádkách, aby náčelníka dlouho nezdroval. Jenome ten, jak se zdálo, nespěchal. V klidu si vytáhl ze zásuvky doutník v celofánu a věnoval se jeho opatrnému vybalování. Co tomu říká, ozval se, kdy viděl, e Barták je se čtením u konce.

Zatím nic. Mám-li být upřímný, pak mi to v některých jednotlivostech připadá dokonce přitaené za vlasy. Mám třeba na mysli tu výpověď pokozeného v Karlových Varech. Ten člověk, podle toho, co se tu píe, tvrdil, e předtím, ne mu vykradli byt, stál pod jeho okny vůz zahraniční značky. Kdy po něm chtěli blií specifikaci, určil mercedes. Přijmu-li to jako fakt, pak bych se nad tím, e v Karlových Varech stojí na ulici mercedes, vůbec nepozastavoval. Překvapilo by mě, kdybych tam ádný nepotkal. Toté by se dalo říci o vykradeném bytě v Banské Bystrici. Pak je tu jetě depozitář muzea a zámeček. Tam bych nejspí souhlasil. Depozitář v okresním městě, navíc zastrčený v zapadlé uličce, no, dejme tomu, e některá důchodkyně, co se dívá celý den z okna, mohla mít pozorovací talent. Ale ..

Počkej, doktore, takhle ty karty nemíchej. Nějak brzy tě opustilo nadení. I kdy tvoje připomínky beru v úvahu, nezamýlel ses nad jednou věcí. Dokonce si myslím, e jsi přehlédl to nejdůleitějí, uválivě mluvil podplukovník Ko-děra. Nezapomeň, e ve vech případech byly odcizeny cennosti malých rozměrů. Ze zámečku miniatury, z depozitáře gotické dřevěné soky, připravené k restaurování, z bytů sbírky mincí. A to ne ledajaké. Tudí vechny předměty, které se dají nejenom poměrně snadno ukrýt, ale po eventuálním vývozu za hranice i dobře zpeněit.

Barták poslouchal a snail se pochopit, proč mu náčelník vykládá takové samozřejmosti. Případ krádee obrazů z Národní galérie je sice u přes deset let starý, ale jména Tintoretto či Franz Hals jsou natolik proslulá, e je stačí jen vyslovit a spousta lidí si hned vzpomene jaká to byla sláva, kdy je náčelník federální kriminální ústředny přivezl domů z Rakouska, kam byly zavlečeny. A co sochy z oltáře ve Slavonicích? Nebo sousoí Klanění tří králů ukradené z Libochovic? Pro to první se muselo a do Německé spolkové republiky, druhé se natěstí podařilo zachytit jetě na ruzyňském letiti. I v řadě dalích případů si zloději vybrali něco velmi cenného a měli snahu zpeněit to za valuty v cizině. Proč by tedy… Přistihl se, e náčelníka chvíli neposlouchal. Donutil se proto k plné pozornosti.

Netvrdím, e to tak musí stoprocentně být, neviml si

podplukovník chvilkového Bartákova výpadku, ale za prověrku nic nedáme.

Bude to těké, soudruhu náčelníku. ádný svědek neudává poznávací značku, nevědí ani, jaké barvy vůz byl. Shodují se na tom, e tmavý, jenome vichni ho viděli a za tmy… Napadlo mne, jestli by jím nemohl jezdit typař, ale na druhou stranu si říkám, e ten by se jistě cítil bezpečněji ve kodovce či trabantu, ne v něčem nápadném. A potom, nikde není řečeno, e zrovna tenhle mercedes, pokud to byl vůbec jeden a tý, nějak souvisí s těmi naimi. Já bych to nechal klukům z obecné, kdy by se něco ukázalo, slíbili mi….

S tím souhlasím. Vloupání budou skutečné vyetřovat sami, do toho jim nemůeme zasahovat. Ale doporučil bych ti, aby ses jel na Zvěřinu podívat. A estáka vezmi s sebou. Podívej, něco mi říká, e se téhle stopy musíme dret. Nemám pro to samozřejmě mnoho argumentů. Zloději jsou dneska mobilní, praská parta vykrade v noci prodejnu v Bratislavě a ráno vichni zařezávají v práci jako největí svatoukové. To vechno u tu bylo. Jenome ten mercedes je v tom nějak navíc.

Dobře, soudruhu náčelníku, pojedu.

Nemusí se tam zdrovat dlouho. Já bych si to osobně představoval tak, e po téhle stopě, pokud se to jako stopa vůbec prokáe, půjde Mirek esták. Pokud vím, ty ses chystal k něčemu jinému, vstal od stolu náčelník a pohybem ruky naznačil Bartákovi, aby zůstal sedět.

Potřeboval bych zjistit, zda Salaj a Niekalnenová měli oficiální pověření od organizátorů mnichovského autosalónu. Firemní papíry a blankety, na nich Niekamenová podepsala převzetí Kozelkovy aerovky, jsou toti pravé. To by nasvědčovalo, e lo o legální akci. Jenome aerovka vůbec vystavována nebyla. Kde je jí konec? Alespoň částečně by nám na tuhle otázku mohli odpovědět organizátoři.”

Náčelník se opět posadil a konečné si zapálil doutník, k čemu se u několikrát chystal, ale vdy ho poloil zpět na desku stolu. Napi mi to, já to dám dál. Půjde to normální cestou. Tedy přes ministerstvo zahraničních věcí. Nepočítej, e bude mít odpověď do týdne.

To vím,” odpověděl Barták. Potom bych se jetě rád podíval na Salajovy kefty, jakkoli nám sám u nic neřekne. Samozřejmé souhlasím, kývl podplukovník Koděra.

I kdy nevím, jakých nitek se bude chytat. Máme venku dva veterány, jeden údajně shořel, po druhém se slehla země,

enská je cizí státní příslunice, chlap po smrti… má se co ohánět.

Zatím,” pronesl tie Barták.

Jak to myslí? nechápavě se tvářil náčelník. Snad nechce tvrdit, e těch mrtvol bude víc?

Tak mne napadlo, pomalu a zamylené ze sebe soukal Barták, kolik veteránů bylo vlastně vyvezeno. Ohlásil se jenom Kozelka, který přiel dokonale zkrátka. Ale například Zabotínského ani nenapadlo přijít se stíností. O pragovku sice přiel, ale byl odkodněn způsobem, který mu zcela vyhovoval. A tak si říkám, e nemusel být sám.

Hergot, ulevil si náčelník. To má logiku. I kdy jsi mne tím objevem moc nepotěil. Ví proč?

Asi ano, odpověděl major Barták. Budeme se toti muset přinejmením rozpůlit, abychom nali po republice vechny majitele veteránů, kteří se v poslední době svého autíčka jakýmkoli způsobem zbavili.

Podplukovník Koděra silné zatáhl z doutníku a vypustil příslovečný oblak kouře. To bude, kamaráde, fuka, e se nám o ní bude zdát jetě za rok. Ale bud bez obav. Půlit se nebudeme. Poádáme o spolupráci vechny okresní správy. Předpokládám, e ve větině případů dostaneme negativní odpověď. Těch dvacet třicet okresů, co zbude jako pozitivních, u přece klidně stačí objet.

Barták se chtěl zasmát, jeliko povaoval náčelníkův výrok za podařený vtip. Jenome kdy u chtěl otevřít ústa, uvědomil si, e se podplukovník Koděra tváří naprosto váně.

Páteční odpoledne bylo jako vymalované. Od dvou hodin sílil provoz na vech výpadovkách z hlavního města, a teď, v půl páté, stály na magistrále dlouhé kolony aut, popojídějících krokem od semaforu k semaforu. Nejvíc jich mířilo přes most nad nuselským údolím k dálnici a odtud do víkendových oblastí Sázavy a jiních Čech. Chataři a chalupáři se zřejmě rozhodli vyuít jednoho z posledních vydařených víkendů k zazimování svých rekreačních příbytků, nebo nezbytným a jetě nedokončeným pracem na zahrádkách, po nich se vesměs kadé pondělí cítili jako rozlámaní. Přesto vak v zaměstnání obastňovali své spolupracovníky podrobným popisem činnosti, zejména, kdy se jim podařilo něco, na co si léta předtím netroufali. Jednou to bylo precizní sestříhání

ivého plotu, jindy zdařilý roub, potřetí vlastnoruční průklest zarostlé koruny ovocného stromu.

Major Kamil Barták tohle vechno znal, protoe i mezi kriminalisty na ústředně bylo nemálo těch, kteří, pokud jim to ovem sluební problémy dovolily, brali o sobotách a nedělích do ruky rýč a měnili se v trpělivé a nadené zahradníky. Pozoroval teď, kdy se pěky prodíral praskými ulicemi směrem k domovu, přeplněná auta se zahrádkami plnými nejroztodivnějích předmětů, pod nimi plechové střechy embéček a igulíků úpěly jako Atlas pod zeměkoulí, nomády dneních dní, s určitou závistí. Mají nějaký cíl, říkal v duchu a nedokázal si hned představit, jak on naloí se dvěma volnými dny, které ho čekají.

Koupil si Večerní Prahu a letmým pohledem zjistil, e od televize si příli slibovat nemůe, protoe film, který by ho jistě zajímal, zařadili do vysílání v sobotu v půl jedenácté v noci, take shlédne patrně jenom začátek, pak jako obvykle usne a celou neděli bude očekávat, a se z chalupy vrátí sousedův desetiletý Martin, který téměř pravidelně přichází na partičku achů, ne rodiče vybalí taky. Jak sám tvrdí, při těchto příleitostech u nich panuje dost nervozity a on by nerad chytil pár pohlavků. Ne rozestaví figurky, řekne Bartákovi závěr filmu a poví to stručně a výstiné, protoe času není nazbyt, za pár minut budou rodiče zvonit a poenou syna do vany. Pak přijde pondělí a kolotoč začne nanovo.

Major Barták se před několika hodinami vrátil z vyloupeného zámečku. Kastelánovi se jetě třásla kolena, kdy o zmizení miniatur vykládal. Nejednalo se o práce věhlasných mistrů, ale byla to docela sluná sbírka romantické koly, zastoupená předevím německými krajináři. Dva znalci se o čině mírně řečeno přeli, ale pak se vyjádřili asi v tom smyslu, e za vechno dohromady by mohl chtít zloděj i milión.

Mluvili potom s mnoha lidmi, s přísluníky okresní i krajské správy SNB, ale fakta, nad nimi kapitán Vízner jásal, nebylo alespoň prozatím moné spojovat s parkujícím mercedesem. Kromě kastelána si auta vimlo i několik místních občanů, ale detailů a řidiče nikdo, o státní poznávací značce ani nemluvě.

Zajímavějí byl způsob, kterým lupič pracoval. Nechal se přes noc v zámečku zamknout. Odpojil se zřejmě od některé skupinky návtěvníků, ukryl se, aby ho při pravidelné večerní kontrole objektu neobjevili. V noci sejmul miniatury se zdi, vyndal z rámů a počkal, a ráno kastelán zámeček zase odemkne.

Informaci o loupei dostaly samosebou vechny hraniční přechody, ale přes zvýenou kontrolní činnost zatím ádná zpráva o úspěchu nepřicházela.

Barták se vrátil do Prahy se smíenými pocity. Mirka estáka nechal na místě, protoe pachatel je pochopitelně velice zajímal. Jetě víc vak jeho úmysly. Co chtěl s odcizenými miniaturami podniknout - to byla otázka, na ni by rádi znali brzkou odpověď. Jenome zatím nebylo komu ji poloit. Pátrání sice běelo na plné obrátky, ale lupič si počínal se zjevnou profesionalitou a příli stop kriminalistům neposkytl.

Hodinu mu trvalo, ne se dostal z práce domů. Ačkoli proti prostředkům městské hromadné dopravy v zásadě nic nenamítal, v páteční odpoledne se u po řadu let z přepravy sám vylučoval. Tvrdil známým, e procházka po chodnících hlavního města sice není záleitostí příli prospívající zdraví, ale kadopádně nevyaduje pevné nervy a lze ji, na rozdíl od jízdy tramvají a autobusem, zvládnout bez polapaných bot a utrhaných knoflíků.

Doel k přechodu pro chodce a postavil se do hloučku, čekajícího na zelenou. V tom jediném krátkém intervalu projely okolo dva mercedesy, jeden z nich patřil diplomatickému sboru cizího státu. Bodej by se to jimi v Praze nehemilo, uvaoval, kdy podle informací, které získal, jich třeba jenom v chebském okrese zaregistroval dopravní inspektorát na sto padesát…

Bez nálady odemkl byt, pověsil si plá pečlivě na ramínko, taku hodil do křesla a chystal se postavit vodu na kávu, kdy zadrnčel telefon. Zvedl jej v domnění, e se něco děje v práci a náčelníci jako obvykle svolávají lidi, přičem on je první v pořadí.

Jste 103 504?” ozvalo se ve sluchátku.

Ano,” stačil jenom vydechnout.

Máte tu meziměsto, spojuji,” ohlásila telefonistka, pak bylo chvíli ticho a nato uslyel matčin hlas: Kamile, slyí mě?”

Slyím, mami,”

Volám od Lhotáků, musíme krátce, aby to moc nestálo, protoe oni si nikdy nechtějí dát za hovor zaplatit. Proč se, prosím tě, neukáe? Nebyl jsi doma u pomalu tři měsíce. Neříkej, e toho má tolik, e ti nezbývá ani jeden volný den. Táta ti vzkazuje, e vypálil pár litrů slivovice, prý je lepí ne z Vizovic. Tak kdy přijede?”

Mami, řekni tátovi, e s tím pálením ..

On věděl, e se bude zlobit. Ale měl z toho docela legraci. Uvidí, povídal mi, kolik řečí kolem toho ten kluk esenbácká nadělá. Ale pak se stejně se mnou napije. Přece bychom to nevylili do kanálu, říkal… Tak Kamile, kdy se ukáe?”

Ví co, mami,” rozhodl se najednou, jedu hned.”

Kamile, ví jakou mám radost, hned končím, táta musí stáhnout králíka, dá si na smetaně, viď.”

Dám si cokoli, jen si nedělej starosti. Je půl esté,” podíval se na hodinky. V osm hodin jsem u vás.”

Zavěsil a vytáhl ze dna skříně malý kufřík, s ním větinou jezdil po sluebních cestách. Pyamo, koile, holení, kartáček na zuby, ve skládal se zjevnou rutinou člověka, který je zvyklý starat se sám o sebe.

Nestačil vak ani zaklapnout víko, kdy zazvonil telefon znovu. Barták,” představil se.

Operační středisko, nadporučík Vaněk. Soudruhu majore, ve Spádově hned pod mostem nali utopeného mercedesa. Podplukovník Koděra říkal…

Dík,” pronesl Barták hlue. U tam jedu. Víte něco bliího?”

Ne, to je vechno, soudruhu majore. Přeju vám při pátku astnou cestu,” končil operační důstojník bez ironie.

Barták pomalu a unaveně zavěsil. Zvedl se, vylovil z kapsy kabátu krabičku cigaret, zapálil si a zamylené hleděl na uhasínající plamínek zápalky. Teprve pak vytočil číslo 108 a kdy se mu ohlásila meziměstská ústředna, začal diktovat …

Půl hodiny poté u seděl ve své kodovce a prodíral se hustým provozem na sever. Do Spádová bylo, jak si předtím zjistil na automapě, necelých osmdesát kilometrů. Kdy dorazil na místo, byla pomalu tma. Ale na břehu pod mostem se pohybovali lidé a vzrueně se o čemsi dohadovali. Zamířil k těm, kteří měli na sobě uniformy. Ostatní povaoval za nezbytnou skupinu zevlounů, je se při podobných příleitostech vdycky vytvoří. Pozorují dění a pohříchu mnohdy i překáejí povolaným, přetřásají své názory na celou věc, dávají k lepímu jednu nesmyslnějí teorii za druhou.

Major Barták se jimi prodíral k mladému poručíkovi, který něco vysvětloval potápěčům v neoprénových oděvech s bombami na zádech: Tak jetě jednou, ale buďte opatrní, a vás to nesebere jako před chvílí.”

Cestu mu zastoupil jeden z přísluníků v uniformě: Kampak, občane, tam nemůete!”

Barták vyndal sluební průkaz a vysvětlil, e potřebuje mluvit s někým, kdo celou akci řídí.

Přísluník ukázal rukou právě na poručíka: Jmenuje se Benka, je z poříčního oddílu v Nymburce. Ti potápěči jsou také odtamtud.

Poručík uslyel svoje jméno, zvedl hlavu a pozorně se na Bartáka zadíval. Asi někdo z krajské správy, pomyslel si a el návtěvě naproti. Barták ho vak okamité vyvedl z omylu.

Federální kriminální ústředna, divil se trochu poručík. Co vás na tomhle můe zajímat?”

Major chvíli mlčel a teprve, kdy se rozhlédl kolem sebe, vyrukoval s otázkou: Prý jste vylovili mercedesa, ale já tu ádného nevidím.”

Poručík Benka zakroutil hlavou ve zjevném záporu. Máte zkreslenou informaci. Nejedná se o celý vůz, ale pouze o karosérii. Je schovaná támhle za tím rypadlem.”

Můu se zeptat na podrobnosti?”

To je pochopitelné… Tedy, dostali jsme telefonát, e při čitěni dna nadzvedla líce rypadla osobní automobil, který se ale nepodařilo vytáhnout. Líce zase není tak velká. My dostali sluebním postupem rozkaz, abychom vyjeli aauto vytáhli. Na správě mají toti hláení o několika pohřeovaných mercedesech, nejspí odcizených a pak někde dobře ulitých. Mysleli si, e by mohlo jít o jeden z nich.”

Barták postoupil o pár kroků dopředu, aby se podíval na potápěče, nořící se do studené vody. V téhle tmě toho asi příli nevidí, co?” otočil se na poručíka.

Ve dne to není o mnoho lepí, soudruhu majore. Labe u dávno není stříbropěnné, jestli mi rozumíte. Viditelnost na dně je téměř nulová. Kluci hledají spí hmatem ne očima…

A co jste myslel tím, kdy jste je varoval, aby je to zase nesebralo?”

Ale, mávl poručík rukou, je tu velký proud. V ohybu u navigace dokonce tak silný, e jednomu z nich zamáčkl automatiku dýchání a on se začal dusit. Neměl ani čas neci .at se vytáhnout nahoru na laně, k němu se právě kvůli silnému proudu uvazují. Musel se narychlo odříznout. Odneslo ho to pěkný kus po proudu.” Poručík mluvil bez nejmeního vzruení a Barták, kterému při těch slovech téměř naskočila husí kůe, si pro sebe řekl, e tahle parta u toho nejspí bude mít dost za sebou, kdy ji podobné události nechávají v klidu.

Abych se vrátil k původnímu tématu,” omluvně pronesl Barták, vy jste tedy karosérii vytáhli. Rád bych se na ni podíval.”

Poručík ukázal rukou směr a el s ním.

Docela by mě zajímalo, proč ji majitel odhodil.”

Říkáte odhodil, jako kdyby lo o kus papíru. Jak ji vůbec mohl do vody dopravit?” zajímalo Bartáka.

Jsou dvě monosti, soudruhu majore,” ochotně vysvětloval mladý poručík. Bud jl do vody seoupli z místa, kde jsme přibliné před chvílí stáli, nebo ji tam shodili z mostu…Těko říci, co je pravděpodobnějí. Nebyla daleko od břehu, takové dva nebo tři metry, tak daleko by ji sice z břehu nikdo nedopravil, ale mohl ji vzít proud a trochu odsunout do řečitě.

Shora z mostu,” zapochyboval major, nezdá se vám to trochu divoké?”

Ani ne.” Poručík rozhodil rukama. Podívejte se, kdy by ji měl někdo na náklaďáku, co asi musel, protoe jak by ji sem jinak dostal, stačilo by zacouvat k zábradlí a spustit sklápěcí mechanismus.”

Já tomu sice tolik nerozumím,” omlouval se Barták předem, ale to by musely na zábradlí zůstat nějaké stopy po deformaci či alespoň odřeném laku, nemyslíte? Kontrolovali jste to?”

Jistě,” nedal se poručík vyvést z rovnováhy. O čerstvých stopách nemůe být ani řeči. Jenome my zatím nevíme, jak dlouho byla karosérie ve vodě. Ostatně, od toho tu ani nejsme. Naím úkolem je v prvé řadě vylovit ze dna vechno, co by mohlo mít s karosérií nějakou spojitost. Závěry musí udělat někdo jiný, kompetentní.”

Za rypadlem, na malé vydláděné ploince navigace, spatřil major Barták značně pomuchlanou karosérii. Nánosy bahna částečně zakrývaly původní barvu, avak I tak bylo na první pohled zřejmé, e vůz u toho měl dost za sebou.

Řekl bych, e se někomu nechtělo na rotitě,” usoudil poručík.

Vypadá to na bílý kraas,” doplnil Barták. Major přistoupil ke svému úkolu s pedantickou pečlivostí a stejně tak, jako si sehnal patřičnou literaturu o starých autech, vyhledal i vechno dostupné o mercedesech. Termíny jako kraas či křídlák mu tedy nebyly cizí, by se nejednalo o oficiální názvy, nýbr o.slengové označení typu, převzaté z němčiny.

Myslíte si, e karosérie byla takhle zmuchlaná u kdy ji házel majitel do vody?” zeptal se major.

Poručík Benka pokýval. Nejspí ano. Trochu ji pocuchalo i rypadlo, ale kdy se podíváte zblízka, pak zjistíte, e je poměrně značně prorezlá. Jistě jí přidal i pád, ale já bych si skoro vsadil na to, e ten dotyčný chtěl zničit důkazy o havárii.”

títek s výrobním číslem jste nenali?” ptal se major.

Poručík místo vysvětlování ukázal do míst, kde bývá obvykle ve vozech této značky plechový títek umístěn. Místo vak bylo prázdné a pouze čtyři dírky po nýtech svědčily o jeho odstranění.

Ivane,” ozvalo se od vody. Volání patřilo poručíkovi, který se okamitě otočil. U tam nic jiného není, ani roubeček,” volali potápěči. Vynořili se před chvílí nad hladinu a teď poskakovali po břehu, aby se zahřáli.

Výborně. Balíme a jedeme domů.” Poručík se obrátil k přísluníkovi, který předtím zastavil Bartáka. Vy tu počkáte. Pro vrak si přijedou asi za hodinu. Zatím ho sloí na dvoře zdejího obvodního oddělení.”

A co s ním bude dál?” zajímalo stráného.

To nevím. A podle veho se to u nedozvím. Konečně, kadý jsme zodpovědnýza něco jiného. Vy teď speciálně za to, e se kastle do příjezdu naeho náklaďáku neztratí.”

To dá rozum, soudruhu poručíku,” bohorovně odpověděl přísluník, ale pro jistotu se přece jenom přesunul blíe k rypadlu.

Hlouček zvědavců pochopil, e dalí divadlo se dnes u konat nebude a rozcházel se.

Díky za informace,” loučil se Barták s poručíkem.

Za málo,” trochu udiveně prohlásil Benka.

Major JUDr. Kamil Barták byl člověk pečlivý a systematický. Poznámky, které si v průběhu práce na jakémkoli případu pořizoval, mohly slouit jako kolní pomůcky. Grafy různobarevné označené a vyrafované ostře ořezanými tukami nikdy nechyběly, rozbory a studie se vyznačovaly naprostou precizností a přehledností. Teď vak seděl, kupu papírů před sebou, díval se do okna, ani by vnímal by jen vzorek na zácloně, a nervózně cvakal propisovačkou. Kdy znovu prolistoval archy, vycházelo mu jen jedno: Klíč k celému případu musí leet v Pálkově nebo v Netolicích. Naposledy ho zřejmě drel v ruce Frantiek Salaj. Se ví pravděpodobností spolupracoval s Niekainenovou. Problém je ovem v tom, e jeho se u na nic zeptat nemůe a dáma ze severu po dalí návtěvě Československa nikterak netouí. Ví jistě dobře, proč. I kdy zprávy z okresů ohledně dalích veteránů zatím nic nového nehlásily, Barták si nedělal příliné iluze. O vozidlech vyjmutých z evidence neměli přísluníci na dopravních inspektorátech pochopitelně přehled a dotazovací akce se můe táhnout klidně jetě několik týdnů. Zbývá tedy jediné: rozjet se do míst, kde Salaj il. Prověřit důkladně vechny jeho styky, čím dřív, tím lip.

Zaklapl desky, do nich pečlivě poskládal vechny popsané papíry, přeel na druhý konec chodby, aby ohlásil svůj odjezd, a o několik minut později u se svým embéčkem zatáčel okolo hotelu Intercontinental na nábřeí. Za dvě hodiny poté seděl v kanceláři náčelníka okresní správy SNB majora Poivila, před sebou měl álek kávy a uznale pokyvoval nad dalí policejní čepicí, dovezenou do majorovy sbírky před několika dny z Kypru. Filmař splnil slib, to je chvályhodné,” poznamenal co náčelníka viditelně potěilo. Ocenil, e si major takovouhle maličkost vůbec vryl do paměti.

Jde mi o Salaje,” vysvětloval Barták. Přesněji řečeno

o jeden z jeho keftů.” Povaoval nyní za nezbytné seznámit náčelníka okresu se vím, co do té chvíle zjistil či předpokládal. Mám zcela bezpečně zjitěno, e Salaj vyvezl za hranice jednu pragovku z Bratislavy. Místo ní asi přijel nazpět mercedesem. Zajímalo by mne, kdy to bylo. A k tomu potřebuji Salajův cestovní pas. Odevzdala ho manelka?”

Náčelník se zamyslel: To nám řeknou na pasech a vízech, hned tam zavolám. Kam předpokládáte, e vycestoval?”

To právě nevím. Nejspí do Německé spolkové republiky. Zjistil jsem, e tamní obchodníci klidně vyplatí za sluného veterána okolo třiceti tisíc marek. Jde-li o unikát, pak dokonce

i dvojnásobek této sumy. Jestlie chtěl Salaj skutečně vydělat, pak se nejspí rozjel tam. Navíc zde byla legenda s Mnichovským autosalónem, i kdy se skutečně konal…

Major Poivil udělil do telefonu několik pokynů. Nestačili ani dopit kávu a na dveře kanceláře klepal zástupce náčelníka odděleni pasů a viz. Tady je ten pas, soudruhu majore. Máte těstí, zrovna jsme ho chtěli dát do kurýrní poty a poslat do Prahy.” Barták otevřel pas a zjistil, e několik posledních stránek je pokryto razítky hraničních přechodů s Německou demokratickou republikou, Polskem a Maďarskem, pak si spí náhodou viml burgasského letitního razítka, jednoznačně vysvětlujícího, e majitel pasu strávil jednu dovolenou na bulharském pobřeí. Jenome to nebylo ono, co čekal, a tak rychle listoval, aby nael vízum opravňující k návtěvě kapitalistického státu. Po této stránce vak pas zel prázdnotou. O výjezdní doloku nikdy neádal, vysvětloval přísluník z pasovky. Ani o devizový příslib.”

Major Poivil poděkoval, počkal, a za odcházejícím klapnou dveře a pak se zeptal: Zklamalo vás to?”

Dost, přiznal Barták. Mám-li být vak úplně upřímný, potvrzuje se tím jiná část mých úvah.”

Náčelník okresní správy mlčel a čekal, zda ho Barták zasvětí sám od sebe, ani by se musel vyptávat.

Krlminalista se v náhlé sdílnosti naklonil přes stůl: Od samého začátku jsem si říkal, e pokud ten černý obchod s mercedesy existuje, pak to nemůe být záleitost jedné osoby. Tecf by se to do jisté míry potvrdilo. Salaj převzal od jednoho inenýra u zmíněnou pragovku, ale jetě tady ji někomu předal a ten někdo s ní vycestoval za hranice. Pak prostřednictvím Salaje nabídl abotínskému mercedes. Byl dokonce tak drzý, e si nechal jetě doplatit…

To u mohla být Salajova soukromá iniciativa, nemyslíte? nadhodil major Poivil.

To je docela moné. Napadlo mě to, přiznal se Barták. A zase tu máme co k prověřování - toti způsob, jak se vůbec Salaj o veteránu v Bratislavě dozvěděl. Nebo jak se o něm dozvěděl ten, kdo ho pro něj poslal… Místo aby práce ubývala, roste nějak příli pod rukama, postěoval si omluvně.

Jestli potřebujete, poskytneme vám vekerou monou pomoc, nabízel se náčelník.

Díky, ale zatím bych se docela spokojil s informací, jakou slubu má právě podpraporčík Karhan a kde bych ho mohl najít.

Vaík? divil se major Poivil. Včera byl u vchodu, dneska musí mít tudí volno. Ale proč chcete zrovna jeho?

Zná poměry. A jednou u mě přivedl na docela zajímavé mylenky, rozloučil se Barták a zamířil do hotelu, kdy si předtím umínil, e nedají-li mu pokoj s koupelnou, odmítne pohostinství a přespí navzdory ranním mrazíkům v autě. Kdy se blíil k recepčnímu pultu, jímaly ho značné obavy, aby nemusel svůj slib, by před nikým nevyslovený, splnit. těstěna se na něj vak tentokrát usmála. Byla mladá a tíhlá, oblečená v jakési hotelové uniformě s názvem podniku naitým nad jednou a jmenovkou nad druhou kapsou.

Vechny pokoje s koupelnou a toaletou jsou momentálně volné, zavitořila a podala Bartákovi klíč.

Kolik jich máte, slečno imková, přečetl jmenovku ve snaze prohodit několik konverzačních frází.

Dva,” uslyel odpověď, popadl klíč a namířil halou k výtahu.

Nahoře se pomalu ani neotočil. Zdrel se jen tu nezbytně dlouhou chvíli, během ní vybalil z kufříku své věci a uloil je do skříně. Ve studené vodě, protoe kohoutek s červeným puntíkem ze sebe nevydal ani kapku teplé, se opláchl, a u byl na schodech. Nechtělo se mu čekat, a k němu achtou dosupí klec výtahu. Předal recepční klíč a sklidil dalí z jejích

profesionálních úsměvů.

Vydal se napříč náměstím a zabočil do jedné z postranních ulic. Uel sotva čtyři sta metrů, kdy nael rodinný domek s přísluným popisným číslem. Na vizitce poblí zvonku nael jméno Frantiek Salaj. Stiskl tlačítko a čekal.

Kdo je?” ozvalo se v domácím telefonu, kterého si předtím ani neviml.

Doktor Barták, potřebuji s vámi mluvit,” představil se úmyslné bez hodnosti i funkce, nebo mu neula pozornost kolemjdoucí eny, která se v momentě, kdy se přiblíil ke dveřím, zastavila a nápadně dlouho cosi hledala v tace.

Neznám vás,” slyel hlas Kateřiny Salajové, protoe ani na okamik nezapochyboval, e mluví právě s ní.

Ani já vás ne, ale věřte mi, e kdyby to nebylo důleité, neobtěoval bych vás, pohlédl na zvědavou enu, je se nemínila hnout z místa.

O co jde?” ptala se Salajová.

Nedalo se nic dělat. Barták si povzdechl a pak pronesl: Jsem major Barták z federální kriminální ústředny.”

Zabralo to. Ozval se bzučák a Barták mohl vstoupit. Otočil se k chodníku a zahlédl stále jetě neodcházející enu. Během hodiny ví půl města, e je u Salajové kriminálka, pomyslel si, kdy bral za kliku vchodových dveří.

Kateřina Salajová mu la naproti. Byla to hezká a udrovaná paní, oblečená do černé sukně a svetříku, okolo krku visel řetízek se zlatým perkem. Kromě snubního prstenu ádné dalí neměla. Dobrý den, já jsem Salajová,” podala Bartákovi ruku, pak se otočila a la před ním do domu. Ukázala mu na křeslo v hale, odkud vedlo několik dveří do dalích místností v přízemí a dřevěné schoditě nahoru do patra. Odmítl se posadit, jeliko mu nenabídla, aby si odloil plá.

U víte, kdo přejel mého mue?” zeptala se a poloila si ruce na prsa, aby zdůraznila smutek.

Jetě ne, paní Salajová a nebudu to ostatně já, Kdo to zjistí.”

Jste přece oá policie, jestli jsem vám rozuměla dobře?”

To ano,” spolkl Barták policii. Ale nejsem dopravák. Jsem kriminalista.”

Napřed jste říkal, e jste doktor, teď zase tohle. Jak vám mám věřit?”

Sáhl do kapsy a podal jf sluební průkaz. Počkal, a se na něj dosytosti podívá z jedné i druhé strany a pak ho opět vrátil na původní místo. Spokojená?”

Stejné nevím, co ode mne můete chtít, kdy nejste od dopravy,” pohodila trucovitě hlavou.

Potřeboval bych vědět pár věci. Například, kdy byl vá manel naposledy v Bratislavě.” Jetě nestačil ani domluvit a Salajové se začaly po tvářích koulet slzy. Promiňte,” omlouval se, myslel jsem …

Já vím, co jste si myslel,” těce usedla do křesla.

Stačil jste u vyourat, e mi manel zahýbal. Jistě vám také řekli, e já nejsem o nic lepí, ne byl on. Jenome …” sáhla po malém kapesnlčku a otírala si tváře i nos.

Nikdo o vás nemluvil patně,” začal opatrně znovu major. I kdy, pravda, o vztahu vaeho manela se tu vědělo jaksi veobecně.”

Víte, jak mne to tvalo? Já se napřed chtěla rozvádět, ale nějak to nelo, pořád jsem si říkala, e to Fandu pustl, no vidíte, nakonec ta holka zavinila jeho smrt,” plakala teď zcela nepokrytě.

Jak to?”

Kdyby k ní ten večer neel, nemohlo by se to stát,” vykřikla hněvivě. Jenome, to u jsou jenom zbytečné řeči. Já ho měla pořád ráda… Byl můj první a uila jsem si s ním nejenom samou smetanu…Ale vám do toho zřejmě nic není a jak se na vás dívám, ani vás to nezajímá. Proč také,” dodala rezignované.

Zajímá,” pospíil si s odpovědí major a navzdory svému předsevzetí se i v kabátu posadil do volného křesla.

Promiňte,” vyskočila najednou Salajová. Dejte mi kabát. Vypijete si kávu?”

Jste velice laskavá.”

Díval se za ni, jak odplula do jedněch dveří a vzápětí uslyel proud tekoucí vody. Rozhlédl se po elegantně zařízené hale a snail si představit, jak to asi vypadá v ostatních místnostech, kdy vstup do domu je takto impozantní. Na stěnách

visely staroitné obrazy a zbraně, naletěnou parketovou podlahu kryl z větí části rozměrný koberec, o něm byl přesvědčen, e se za perský pouze nevydává. Vemu vévodil obrovský křiálový lustr, nepodobný tomu, jaký kdysi, při vyetřováni jednoho případu, zajistil v bytě defraudanta a který byl odhadnut na padesát tisíc korun. Sklopil pohled, protoe Kateřina Salajová, u upravená a klidná, vstupovala do haly s podnosem a dvěma álky kávy.

Prosím,” vybídla ho.

Kdy dovolíte, lovil Barták v kapse.

Cigaretu?” Sáhla do prostoru zdvojené stolní desky a vylovila krabičku spolu s popelníkem a zápalkami.

Jestli vám nebude vadit kouř…”

Docela se bavím,” řekla najednou upřímné. Víte, jak dlouho já u se odnaučuju kouřit? Nejmíň dvacet let. Samosebou bez úspěchu,” dodala a sáhla po cigaretě. Barták jí zapálil a hlavou mu blesklo, zda ty předchozí slzy nebyly jenom-součástí soukromého divadelního představení. Před sebou toti viděl najednou někoho zcela jiného, ne lkající enu, která oplakává tragicky zesnulého chotě.

Mohl bych se vrátit k původní otázce?” zeptal se.

Máte namysli výlety mého mue do Bratislavy,” pamatovala si dobře. Ne, tady vás musím zklamat. Představtesi, e můj mu tam dokonce nikdy v ivotě nebyl. Dvakrát jsme městem v noci projíděli na cestě do Maďarska a pokadé říkal, e bychom si tam jednou měli vyrazit. Nedblo k tomu.”

Tvrdíte to s takovou určitostí, jako byste věděla o kadém jeho kroku. Promiňte, e to říkám,” omluvil se vzápětí.

To nic,” nevyvedl ji major z rovnováhy. Já vám rozumím. Nebudete mi to nejspí věřit, ale já skutečné věděla skoro o vem, co kdy udělal. Někdy, bohuel, se zpoděním, ale to na věci nic nemění.”

Věděla jste prý i o jeho milence …”

Představte si, e já mu ji i doporučila,” usmála se.hořce a rychle pokračovala, kdy zaznamenala v Bartákových očích údiv. Ne jako milenku, to jste doufám na mysli neměl, ale jako účetní. Skončila ekonomickou kolu, hledala místo a Fandovi la zrovna paní Hrabánková do důchodu. Holka ke mně párkrát přila na kosmetiku, postěovala si, slovo dalo slovo, tak jsem ji poslala za manelem. Vypadala náramně sympaticky. Kdybych jenom tuila, kam to povede.

Proč jste tolik přesvědčena, e vá manel nikdy nebyl v Bratislavě?” připadal si s tou otázkou Barták u pomalu trapně, protoe stále nedostával odpověď.

Fanda nikam nechodil. Jednou za týden k Hedvice, častěji to nelo. Holka byla fikaná. Hned v začátku ji dolo, e z Fanoue manelství nekouká. Vdala se za jiného. Styky ovem nepřeruili. Ale jinak byl rád doma. V posledním roce se častěji zdroval v dílné. Někdy tam chodil jetě po večeři. Ale dokázal odtud třikrát během noci zavolat, věděl, e před půlnocí se do postele nedostanu. Jsem takový noční pták.

Do dílny, divil se major Barták. Měl přece mechaniky, od kdy vedoucí dělá práci za né?”

To byste ho musel znát, pane doktore,” mluvila teď Salajová u zcela klidná a vyrovnaná. Auta byl jeho jediný pořádný koníček. A potom, on si skutečně potrpěl na dobré jméno dílny. Kdeto mechanici, ti přesčasy dělat nepotřebují. Jdou raději na melouch, za něj je víc. Bez daní a na dlaň, to přece musíte znát,” zamáčkla cigaretu, aby se okamité natáhla po dalí.

Slyel jsem, e si ho lidi po téhle stránce moc pochvalovali,” podotkl major.

Tak vidíte. Často říkal, e by potřeboval nejmíň čtverý ruce, aby to vechno zvládnul. Uměl i klempířinu a lakýrnické práce, no co vám mám povídat,” vzpomínala Salajová.

Prosím vás, jak si to vechno nechával proplácet?” nezapřel Barták svou profesi.

Měl to dohodnuté na podniku. Co dělal přes čas, psal na sebe. Normální úkolový list, jestli to znáte.”

Barták přikývl. Bral tak vlastně dva platy. Jinak by mi těko koupil mercedes, o něm jistě u víte.” S uspokojením konstatovala majorův souhlas. Počkejte, pane doktore, kdy podle vás měl být Fanda v Bratislavě?”

Barták uvítal, e problém, jemu se snail přijít na kloub, vyplul opět na světlo, tentokrát bez jeho přičinění. Pokud nejde o omyl,” zajioval se major dopředu, pak naposledy patnáctého září.”

Já věděla, e je to nesmysl,” prohlásila Kateřina Salajová rozhodné. V ten den jsme byli spolu ve společnosti. Doktor Mirvald měl narozeniny. Bylo nás tam víc, pamatuju si to naprosto přesné. Můu vám vechny hosty vyjmenovat a ti to dosvědčí. Po dlouhé době jsme se toti zase s Fandou někde ukázali pohromadě.”

Jste si tak jistá, e to bylo opravdu patnáctého a ne jiný den?”

Naprosto. Budu upřímná, pane doktore. A doufám.e mne pochopíte. U čtrnáct dní předem jsem Fandovi o tom večírku

vykládala a prosila ho, aby tam el se mnou. Vymlouval se, e to těko půjde, e má moc práce, ráno pak dokonce přidal krváceni z nosu a bolesti hlavy. A já jsem se v ten okamik rozhodla, e nechá-li mě jit samotnou, budu mu při první příleitosti nevěrná. Věděla jsem, e k Mirvaldovi přijde v kadém případě jeho kolega, doktor ebesta. Je to starý mládenec a velice společenský člověk. Několikrát mi dal najevo, e pokud budu mít zájem, potom … A já si to ráno řekla, e bych musela být ta nejpitomějí káča ve střední Evropě a okolí, které zahýbá chlap a ona mu nedokáe oplatit stejnou … Nebudu vám nic zastírat, zkrátka cílevědomé jsem se na ten večer připravovala. Fanda natěstí přiel domů u odpoledne a dokonce koupil Mirvaldovi dárek. Cháppte u, proč si ten den nemůu splést?

Barták vstal a hotovil se k odchodu.

Nic víc jste nechtěl? ptala se trochu překvapeně Kateřina Salajová.

Zatím ne,” omlouval se. Ale je docela dobře moné, e za vámi jetě jednou přijdu, pokud vás to nebude obtěovat, přidal Barták dvorně.

V ádném případě, podívala se na něho dlouze Salajová a vyprovodila ho ke dveřím.

Kdy stál na ulici, musel se několikrát zhluboka nadechnout. V hlavě mu zněla slova Věry abotínské: Představil se jako Salaj…”

Vedení autodrustva, pod ně spadalo několik servisů, mimo jiných i ten, kde byl a donedávna vedoucím Frantiek Salaj, velkou radost z Bartákovy návtěvy nemělo. Zvlá poté, kdy chtěl vidět smlouvu uzavřenou mezi drustvem a vedoucím, povolujícím mu práci v druhém pracovním poměru. Nic takového prý nikdy nepodepsali. O tom, e Salaj pracoval občas i jako mechanik, samozřejmě věděli. Dokonce tento jeho přístup dávali občas za vzor. Ale vechno probíhalo v normálním pracovním čase. Je docela moné, e papírovou agendu pak musel vedoucí dělat doma, nic proti tomu, ale e by po nocích spravoval auta, o tom jim není nic známo. Mohlo jít nanejvý o občasný melouch větího rozsahu, který se nedal technicky zvládnout ve vlastní garái, ale jinak… Předloili majorovi i Salajovy výplatní listiny. Zanesené sumy nebyly sice nikterak malé, přesto vak neodpovídaly tvrzení

jeho manelky o dvou platech. To bylo Bartákovi jasné na první pohled. Kdy ses pracovníky vedení drustva loučil, říkal si, e jim spadl notný kámen ze srdce. Příli velký pořádek tu asi nemají, uvaoval, ale zase ne takový chaos, aby to, co mu tvrdili, nebyli schopni podepřít fakty. Salaj si tedy prokazatelně někde přivydělával. Moc legální to zřejmé nebylo.

Major Barták otočil volantem a zastavil na dvoře autoservisu.

Máte nějaké problémy? vyel mu vstříc přejímací technik v zamatěném modrém pláti, kdy zahlédl praské číslo majorova embéčka.

Mám, odpověděl po pravdě a soukal se od volantu. Ale momentálně se netýkají tohoto vozu.

To mi tedy vyprávějte jetě chvíli,” prohlásil technik pobavené. Vdy to fáro musí mít u alespoň dva roky doslouíno. A vás chytl esenbáci a polou upem na technickou, jetě rád přijedete, co? zasmál se svému pokusu o vtip.

Kde bych tu nael vedoucího?

Na hřbitově. V umovém háji. Má to hned zkraje.”

Tohle bylo na Bartáka příli. Z kapsy putoval na světlo odznak Kriminální sluby.

Promiňte, soudruhu,” zajíkal se mu v pláti, vedoucí je opravdu po smrti, já ho zatím jenom zastupuju a čekám, jestli mi to přiklepnou definitivně, nebo sem polou někoho odjinud. Znáte to, ne?” Ukázal rukou a pobídl majora, aby el za ním do maličkaté kanceláře, kam se s bídou veel psací stůl a dvě idle. Jsem vám k dispozici…

Co víte o fámách, které ířil Salaj ohledně své práce přesčas?”

Byla to bouda na jeho manelku, to věděla spousta lidí. Jenome on místo pod autem leel někde úplně jinde. U Hedviky Dlouhé, to vám taky řekne kadý.”

A nebude to tak úplně pravda. Jednak Hedvika jako vdaná paní neměla tolik příleitostí, za druhé se mi pak vůbec nezdá, e by mladá ena starímu milenci platila.”

To dá rozum, kdo se vám snail takovou blbost netroubit?”

Odkud tedy Salaj bral tolik peněz?” tlačil Barták technika k nevyhýbavým odpovědím.

Melouchařil, jako kadý. Jenome mluvit o tom by bylo pod jeho úroveň, tak si vymyslel ten kec o přesčasové práci. To je celá paráda.”

Divím se, e ho nikdo z vás neshodil,” jízlivě konstatoval

major. S potěením kvitoval, e slova padla na úrodnou půdu.

Nebyl to patný éf. Měl svý mouchy, ale kdo je nemá. Podívejte se, my tady nejsme ádní zloději, jetě si na nás po téhle stránce nikdo nestěoval. Na ruce taky nejsme leví, tak co pořád chcete. Vyhověli jsme si, to je celej vtip.

Pořád jsem se jetě nedozvěděl, proč se vám vyplatilo krýt ho nejenom v očích manelky, ale vlastně celé veřejnosti. Předpokládám, e se vám mlčení nějak vyplácelo. Tak jak? mluvil major ostře. A prosil bych bez vytáček. V opačném případě si vás nechám předvolat jako svědka na oddělení a trochu se na to vae hospodaření podíváme.

Nemusí bejt hnedka tak zle, opatrné začal technik. To je tak, ádný horentní platy nebereme, tak si občas přilepíme fukou. Jenome s náhradníma dílama je to těký. Vezměte třeba plechařinu na igulíky. To abyste hledal se svíčkou. No, a kdy přijde třeba známý nebo kamarád ..lezlo z technika značně neochotné. Zkrátka, éf nám některé díly, které jsme zrovna potřebovali, ze skladu vydal. Pochopitelně, e jsme je potom museli sehnat a vrátit. Ale to fungovalo, na mou dui. Dost jste na tom trhli, co?

Nikdy jsme si neřekli o víc, ne kolik nám patřilo. Ale to víte, za ochotu občas nějaká káčka kápla.”

Kolik jste z toho dávali Salajovi?

Nic, krabal se technik ve vlasech. On taky nic nechtěl. Měl jen jedinou podmínku. e my budeme mlčet o melouchách, na které jezdil po nocích sám. Spravoval jenom lepí fára. Pod dácii neel. To byl samý fiat, renault, v poslední době i eskort, co sem ty fordy přily. Nemyslete si, majitel saaba dá za opravu víc, ne dva kodováci dohromady. A kolikrát se ani tak nenamakáte.”

Můete mi jmenovat alespoň pár lidí, kterým vá bývalý éf v posledních měsících dělal něco návozech? poloil Barták poslední otázku.

Ne,” vydechl technik. O tom mlčel jako hrob. Ale on u byl takovej. Nechtěl ani od nás slyet ádná jména.

Barták vstal, nechal dosud vyděeného technika jeho mylenkám a přes dvůr kráčel ke svému autu. To vechno pod plátíkem vzorných slueb, říkal si v duchu a snail se uhádnout, kolik se toho jetě nedozvěděl. Kadopádně bude o tomhle poznatku informovat náčelníka správy.

Nestačil jetě ani zaparkovat auto před budovou Bezpečnosti, kdy se od jejího vchodu vyřítil podpraporčík Karhan: Soudruhu majore, sháněl vás telefonicky poručík esták.

Moc litoval, e tu zrovna nejste. Ale máte mu hned zavolat na tohle číslo, podal Bartákovi malý papírek.

Číslo, napsané velkými písmeny na lístku, majorovi nic neříkalo. Věděl s určitostí, e nepatří federální kriminální ústředně. Ale ne se stačil zeptat, Karhan ho předeel: Je to hraniční přechod Rozvadov. Jestli chcete, pojďte hned ke mně. Vezmeme to sluební linkou přes Plzeň … Nečekal na odpověď a pospíchal do schodů.

Spojení dostali během několika minut. Slyet nebylo zrovna nejlépe a tak musel Barták zvýit hlas, aby ho poručík vůbec vzal na vědomí a neopakoval stále: Tak jsou tam ty Netolice?

K domluvě jim stačilo několik vět. Hned ta první, kterou poručík esták vyslovil, stála za to: Máme ukradené miniatury ze Zvěřiny. Gratulaci polete přísluníkům Celní správy. A vám budu vyprávět o tom úkrytu, pak teprve smeknete. Západoněmečtí manelé v renaultu třicet. Studenti. Vůz nebyl jejich. Dělali to pro peníze. A nejeli takhle poprvé.” Poručík esták se vyjadřoval jako telegraf. Navíc snad přidával jen čárky a háčky: Jméno člověka, který jim dal obrázky, neznají. Údajně ani nevěděli, co vezou. Dostali prý balíček, který měli převézt.

Komu ho měli odevzdat? přeruil vodopád informací Barták.

Majitelce automobilu. Pochopitelně i s vozem.

Jméno?”

Rosemarie Niekainenová.

Mirku, gratuluju.” Barták měl pocit, e se vechno obrací k lepímu. Kdyby to odhalení pro něj a jeho případ nemělo ádný efekt, přece jenom zůstává hřejivý pocit, e se cenné obrázky nepodařilo vyvézt. Zůstanou zde pro vechny oči, nikoli uzavřeny kdesi za hranicemi v galérii soukromníka, který se s nimi bude chlubit stejně nafoukané jako s novým jezdeckým koněm, či perkem, který si za nehoráznou cenu pořídila jeho manelka.

Potřeboval bych si jetě zavolat,” obrátil se Barták na podpraporčíka. Můu?

e se vůbec ptáte, podal mu sluchátko Karhan.

Podplukovník Koděra byl na drátě okamitě: Co má?”

Obrázky ze Zvěřiny jsou na světě, víte u o tom?” zeptal se major.

Dokonce několik hodin. esták mě informoval podrobně, ale první zprávu jsem dostal přímo z přechodu. Na to konto

také Mirek vyjel. Jenome ty chce něco jiného, nemám pravdu?

Máte, jako vdycky, usmál se Barták na černý bakelit. Potřebuji zjistit, co je zač Rosemarie Niekainenová. A na to jaksi moje postavení nestačí. Můete to zařídit?

U se stalo, Kamile, odpověděl podplukovník téměř otcovsky. Ty si taky myslí, e mne u v ivotě nemůe nic napadnout?”

Nikdo z nás si to nemyslí, soudruhu náčelníku,” pospíil si Barták s odpovědí.

Mám pro tebe taky něco zajímavého.” Podplukovník Koděra významně zakalal. Klikatou úřední cestou k nám dolo vyjádření organizátorů mnichovského autosalónu veteránů. ádné zmocnění ani Salajovi, ani Niekainenové nedávali. S československými vystavovateli jednal jistý pan Schneider. Naprosto seriózně. Vechny vozy, jejich účast zařizoval, jsou u doma. Ale je tu jedna zajímavost. Do kanceláře na výstaviti se v období příprav někdo vloupal. Nic se vak neztratilo. Ví, co to můe znamenat?

Barták zhluboka vydechl: e pár kousků papíru s natitěnou oficiální hlavičkou vůbec nepostrádali. Konečné, ani jeto nemohlo napadnout.”

Přesně tak uvauju i já. Jaký má na přítí dny program?” zajímalo nyní náčelníka.

Barták se podíval na podpraporčíka Karhana, který se ani nesnail předstírat, e ho majorovy telefonáty nezajímají. Mám-li být upřímný, jetě přesně nevím. Kolem Salaje nehraje spousta věcí. Teď se právě rozhoduju, jestli mám klubko začít rozmotávat tady nebo v Bratislavě.”

To u nechám na tobě. A hoď sebou. A máme klidné vánoce,” končil podplukovník Koděra.

Barták zavěsil a chvíli se nepřítomně díval před sebe. Problémy?” zeptal se tie podpraporčík.

Kdyby jeden,” trochu unaveně odpověděl major.

Rád bych vám pomohl, kdybyste o to stál,” nabízel se Karhan.

Major Barták se u chystal, e svěří sympatickému podpraporčíkovi jeden úkol, vyadující důkladnou osobní znalost zdejích lidí, ale vzápětí si uvědomil, e Salajová je vlastně jeho příbuzná a bude tudí rozumnějí Karhana nezapojovat. Alespoň co se tohoto bodu týče. Nebyla to otázka nedůvěry, ale principu. Na jedno se vak přece jenom zeptal: Co myslíte, zasvětil by Salaj svoji manelku do nějakých nelegálních obchodů či podniků, pokud by je provozoval?”

Těko říci, uvaoval podpraporčík. Pokud vím, ona mu vdycky vechno věřila. Někdy jsem měl dojem, e to bylo pro ni prostě pohodlnějí… Ale on by jí stejně pravdu neřekl. Byl zvlátní. Kdy jednou za něčím stál, tak I tehdy, přesvědčil-li se o svém omylu.

Máte něco konkrétního na mysli?” zajímalo Bartáka.

Podpraporčík pokrčil rameny. Franta byl rozený hazardér. Existovat u nás kasino s ruletou, asi by tam trávil převánou část svých nocí. Takhle se vybíjel ve sportce, občas zajel do Chuchle. Nikoliv kvůli závodům jako takovým, ale aby si mohl vsadit. Tady to byly zase karty. Jednou prohrál za noc dvacet tisíc. Vzteky se opil a kdy přiel domů, vechno Kateřině řekl. Kdy mu to ráno připomněla a přidala patřičné lamentace, vechno zapřel. Nejenom e prý neprohrál, ale dokonce ani manelce nic podobného nevyprávěl, jeliko k ničemu takovému nedolo. A trval na svém. Kateřina se ho od těch dob u raději nevyptávala. To, co jí řekl sám, brala za bernou minci. Konečně, neilo se jí s Frantou tak patně. Kdyby si nezačal s Hedvikou, bylo to v podstatě normální manelství.”

Barták přemýlel, jak co nejopatrněji poloit podpraporčí-kovl dalí otázku, jenome Karhan mu to velice usnadnil, kdy prohlásil: V poslední době si Franta dělal, co chtěl. A Kateřina k tomu pomalu spěla také.”

To mě udivuje,” opřel se major Barták o opěradlo idle. Paní Salajová mi toti jetě před pár minutami řekla, e pokud byl její manel v noci v dílně a prováděl nějaké opravy, co byly zřejmé melouchy a mimo dílnu,” vysvětlil pro podpraporčíkovo pochopení, několikrát volal domů. Tedy několikrát během jediného večera. Je to moné?”

Divím se přinejmením jako vy, ale jestli to Kateřina tvrdila, tak to bude nejspí pravda, není z těch, které by uměly lhát bez začervenání,” usoudil Karhan.

Barták opustil místnost u vchodu a vyběhl do kanceláře majora Poivila: Mám prosbu, pokud mé s ní nevyhodíte,” začal okamitě, jakmile náčelník zvedl hlavu od papírů.

U jsme to udělali?” opáčil. Co potřebujete?”

Rád bych zjistil, kolika lidem letos opravoval Salaj auto jako melouch u nich doma. S běnými typy vozů se nezdrujte. Jde pravděpodobně o ty, které byly koupeny přes Tuzex. Chtěl bych také vědět, kdy to asi bylo a jestli od těch lidí Salaj někam telefonoval.”

S Vakem Karhanem jste o tom mluvil?” zeptal se náčelník.

Raději ne, přece jenom …”

Chápu,” odpověděl major Poivil. I kdy obavy byste mít nemusel. Za to vám ručím. Ale tuhle prověrku zařídím jinak, spolehněte se. Polu na to kluky z operativy. Jetě něco?”

I tohle je dost,” ocenil Barták náčelníkovu ochotu. Vae povinnost to přece není.”

Není. Ale já to tak beru, vak jsme na jedné lodi. Hodíme sebou.”

Barták drel za kliku. Musím teď do Bratislavy. Pokoj v hotelu neruim. Jedu na otočku. A se vrátím …

Výsledek bude u mne,” uzavřel náčelník.

Major Kamil Barták jel pomalu přes most SNP a přemítal, zda se mu podaři v Petralce objevit rodinný domek abotlnských, ani by musel poádat o přesnou adresu odděleni evidence obyvatel. Z nočni cesty tehdy v taxíku si mnoho nepamatoval. Důleitějí pro zapamatování byla ranní pěí procházka ke stanici autobusu, ale ani při ní se Barták nesnail vtípit si cokoli do paměti. Nedomníval se tenkrát, e se do těchto míst někdy vrátí. A vida, neuběhlo ani moc týdnů a je tu znova. Tentokráte ovem s méně příjemným posláním.

Dům nael kupodivu bez bloudění. Podíval se na hodinky. Bylo skoro devět hodin večer, podle jeho názoru tedy čas, kdy u se na návtěvy nechodí. Ale co, řekl si v duchu a odhodlaně stiskl zvonek, nejde o společenskou záleitost. Zvedl hlavu k oknům, domnívaje se, e se v nich objeví někdo, kdo bude pátrat po totonosti pozdního návtěvníka. Proti vemu očekávání vak cvakl zámek a dveře se otevřely. Stála v nich Věra abotínská a by jí světlo svítilo do zad, nemohla mu uniknout její překvapená tvář: Kamile, ty …

Měl z toho setkání trochu strach. Ted se mu vak najednou zdálo, e se mu mladá ena chystá skočit do náruče. Udělala vak něco jiného. Napřáhla ruku, opětovala jeho stisk a pak jenom řekla: Vítám tě. Udělal jsi mi radost. Pojď dál.”

Zaoupal nohama na rohoce a odhodlaně překročil práh. Duan je doma?”

Má těstí. Před chvílí se vrátil. Sedni si, přinesu něco k pití.” Sáhla do letěného příborníku, postavila na stůl láhev maďarské barackovice a zvedla sluchátko dětského telefónku, který se prodává v hračkárnách pro potěení dětí a zlobení rodičů. V tomto domě plnil prokazatelné jinou funkci. Duane, máme návtěvu, čekáme tě.”

Bratr odpověděl něco, čemu Barták nerozuměl. Ale sestra ho odbyla slovy: Neptej se a pojd. Je to překvapení.

Barták čekal otázky, předpokládal, e Věru bude zajímat, kde se tu vzal, co v Bratislavě dělá, jak dlouho se zdrí, jenome nepřicházela ani jediná. Pozoroval ji, jak opatrně nalévá alkohol do tří nevelkých brouených pohárků a usmívá se přitom bezmála astné.

Servus,” vrazil do pokoje Duan. Vítejte v Bratislavě.” Na víc nečekal, uchopil skleničku, přiukl si s Bartákem i sestrou a naráz ji vypil. Moc mne těí, e jste nás navtívil,” začal. Posledně jsme se nestačili ani rozloučit…

Dobrých pět minut mluvili o ničem. Padaly běné a nic neříkající konverzační fráze: Zima je na krku. Vánoce budou určitě na blátě. Lyujete?

Barták na sobě cítil upřený Věřin pohled a jako první se rozhodl prolomit bariéru: Přijel jsem vlastně kvůli vaemu mercedesu, pane inenýre.”

Snad ho nechcete koupit? Jetě jsem tu káru nestačil ani pořádně zničit…” smál se abotínský.

Ne, koupit ne, ale moc mě to zajímá,” řekl pomalu Barták. Víte,” poloil na stůl sluební průkaz, mám na starosti případ, v něm je mercedesů podle veho a příli. Ten vá by mohl být jedním z nich.”

Věra abotínská rázně vstala: Tak vy jste se k nám tehdy v Luxoru vetřel jenom proto, abyste mohl piclovat?” Její hlas nabyl nepříjemné řezavosti a v té Bartákovi uniklo, e mu vyká.

Byla to jenom náhoda, Věro, pochop to. I kdy, mám-li být upřímný, není tu nic, za co bych se musel omlouvat.”

Váený soudruhu majore,” zdůraznila oficiálnost, jste-li zde pouze sluebně, pak berte na vědomí, e tak s vámi budeme i jednat.” Popadla láhev a obrátila se zpět k domácímu baru. Duan byl vak rychlejí, chytil ji za ruku, vzal láhev a postavil ji na původní místo: Přeskočilo ti, nebo co? Můj boe, to se toho stalo. Jméno ti řekl pravé, doktorát má taky, jenom si maličko upravil profesi. Místo prokurátora jsi měla v pokojíku detektiva. Je to takový malér?”

Barták byl Duanovou reakcí příjemně překvapen. Ale jeho sestra si dál umíněně vedla svou: Ten malér teprve přijde, uvidí…”

Víte co, doktore,” pobaveně pronesl abotínský. Zřejmě potřebujete mluvit se mnou. Nařiďte tedy z moci úřední drahé sestřičce, a se buď posadí na zadek a mlčí, nebo jde trucovat do kuchyně. Můe nám nakonec udělat i něco k jídlu. Třeba

studenou mísu. A se nai vrátí z divadla, jistě si taky rádi vezmou.”

Jetě to tak, budu vám dělat sluku,” posadila se Věra do křesla, ale bylo znát, e je to spí zvědavost ne cokoli jiného, co jí nedovoluje vzdálit se z místnosti.

No, a je klid,” zabručel Inenýr abotínský a nalil vem třem do prázdných kalíků. Odkud jste?” zvedl pohárek k Bartákovi.

Z federální kriminální ústředny.”

Zní to hezky, co říká Věro? No nic,” mávnul rukou, ptejte se.”

Pane inenýre, viděl jste nějaké doklady mue, který s vámi vyjednával vystavování pragovky?”

Jistě,” odpověděl abotínský bez zaváhání. Měl předtitěné formuláře a vechno, jak má být.”

Byla na nich nějaká razítka?”

To nevím, nevzpomínám si. Ale snad tam byla.”

Jenome zrovna tak dobře tam být nemusela, e?”

Máte asi pravdu. Zůstaneme při tom, e si u nepamatuju.”

Viděl jste jiné doklady?”

Nevím, které máte na mysli,” pozorné sledoval Bartáka inenýr.

Třeba občanský průkaz, nebo něco takového. Alespoň řidičák.”

Víte, e ne? Nějak mi tenkrát stačily blankety. Fůra zlata, ozdobné iniciály…”

V pořádku,” pokýval hlavou major. Jenome, kdy vynecháme mezihru, při prodeji mercedesu se přece musel něčím vykázat…”

Moment,” řekl abotínský překvapené. Ten jsem přece nekupoval od něj. I kdy on vechno řídil. Byl psán na úplně jiného chlapíka. Ten u měl vyřízené vechny celní formality. Salaj tenkrát tvrdil, e zvolili tento postup z důvodů rychlejího vyrovnání. Kdyby prý lo vechno úřední cestou, trvalo by to měsíce.

To mne tedy zajímá,” poposedl major v křesle a koutkem oka stačil zjistit, e není sám. Věra se opírala o loket a pozorně oba sledovala.

Jak vám říkám. Majitel mercedesu, nebo jak ho budeme nazývat, měl od celníků vechny doklady v ruce. Vůz dostal údajně darem od známých z Německé spolkové republiky. Jenome on staví, tak se ho potřebuje zbavit, aby mohl peníze uloit jinak. Takhle to vysvětlili na dopravním inspektorátu.

I kdy tam se zajímali v prvé řadě o doklady. Společné s potvrzením o zaplacení cla, pochopitelně. A to bylo v pořádku. Mně ti dva pak řekli, e to byla jenom taková nekodná finta, aby nemusel Salaj na Bezpečnosti nic dlouze vysvětlovat.

Znáte jméno toho člověka, od kterého jste vůz koupil?

To víte, e ano. Jmenuje se Juraj Arpád. Je odtud, z Bratislavy.” Inenýr abotínský se trochu zamyslel: Víte, jediné co se mi na tom nezdálo, byla neochota podepsat jakoukoli kupní smlouvu. Chtěl jsem ji formulovat nějak v tom smyslu, e náhradou za pragovku zapůjčenou na výstavu a tak, ale zejména Salaj se bránil. Arpádovi to bylo jedno. Jenome kdy jsem pak dostal z inspektorátu normální číslo a technický průkaz na moje jméno, řekl jsem si, e u mi auto nikdo nevezme a Salaj i s Arpádem mi mohou být ukradení.

To rád věřím, souhlasil major Barták. I kdy to tak zcela jednoduché nebude,” dodal zamyleně. Ale jetě něco by mě zajímalo. Je tohle člověk, který s vámi jednal?” poloil na stůl fotografii.

Inenýr abotínský zavrtěl hlavou: V ádném případě.”

Vidíte,” shrábl ji zase major zpět. A při tom právě tohle je Frantiek Salaj. Toho času sice po smrti, ale to vás nemusí zajímat. Jisté je ale jedno - jednal jste s někým jiným, kdo se z obav před prozrazením za Salaje pouze vydával.”

To je teda … nedokončil abotínský.

Můete mi dát popis toho člověka? Jak vypadal, mluvil, chodil, co měl na sobě, čím přijel…

Malý trochu skloněný, černovlasý, spí ulízaný, ne starí třiceti pěti let, ale řekl bych jetě méně, prvotřídní oblek, invalida…

Počkejte, jak jste to poznal, je … má nějakou zjevnou tělesnou vadu?”

abotínský se odmlčel: To asi ne. Nepůsobí zrovna zdravě, ale to jsem si uvědomil, a kdy jsem si viml invalidního označení na jeho voze. Přijel v krásném meďáku, třístovce, to ten můj je proti němu chudí příbuzný …”

Měl značku netolického okresu?”

Jo, doktore, to kdybyste mě zabil…abotínský se znovu natáhl po láhvi. Pokojem se rozhostilo ticho. Přeruil je a po chvíli sám inenýr: Co bude s mým autem,” zeptal se a viditelně se nutil ke klidu. Můu o ně přijít?”

Bartákovi nezbylo, ne přikývnout. Pokud se potvrdí, e bylo předmětem trestné činnosti… Pachatel je vak povinen

nahradit vám kodu v celém rozsahu. Jenome to u není věcí Bezpečnosti. O tom musí rozhodnout soud. Je docela moné, e necitíte-li se pokozen … ale záruku vám dát nemohu.

e jsme vás vůbec kdy potkali, trpce prohlásila Věra abotínská. Mohli jsme být uetřeni malérů.”

S tím nepočítejte, slečno.” Barták mluvil stroze a úředně. Je pravda, e jste mi pomohli, zejména dnení výpovědí vaeho bratra. Ale dostal bych se k jeho jménu stejně. I bez vás. Třeba o něco později, ale zcela určité. Podobné případy, jako je tento, se sice často protahují na měsíce, ale jednou přece jenom končí. A pak víme vechno. Co, prosím, neberte jako obhajobu. Byl bych rád, abyste pochopila, e se za svou práci nestydím. Skutečnost, e jsem na vai někdejí otázku neodpověděl pravdivě, přičítejte laskavě tomu, e nemohu na potkání lidem vykládat, e jsem kriminalista. Jestli se tím vak cítíte poníena …

Jeden by a zaplakal,” utěpačně pronesl Duan. Mně nejspí seberou auák a nevyvádím, kdeto ty, sestřičko … Vzpamatuj se trochu …

Barták vstal. Kdy dovolíte, rozloučím se. Vás,” obrátil se k Duanovi, bych prosil o adresu pana Arpáda.”

Jistě, běím pro ni, napřed by mě vak zajímalo, jak se dostanete odtud, kdy jste pil?”

Jezdí autobusy,” odtuil major. Pro auto si přijdu ráno, jestli na ulici nebude vadit.”

Pokud nestojíte zrovna před naím vjezdem, tak ne,” volal Duan a bylo slyet, jak ve svém pokoji bouchá zásuvkami.

Kdy odjídíte?” promluvila po dlouhé době Věra.

Zítra dopoledne. Musím jetě něco vyřídit.”

Ráda bych vám … nemohl byste se mnou zítra poobědvat?” Bylo vidět, jak jí na majorové odpovědi záleí.

Lituji,” prohlásil zcela po pravdě. Jsem v časové tísni, jinak bych rád.”

Proč to odkládat na zítřek, dneska je přece taky jetě den,” navázal inenýr, který to celé slyel a vtisknul Bartákovi do ruky lístek s adresou.

Dnes rozhodně ne. Kdy ne zítra, tak třeba jindy. Za rok, za dva, kdo ví,” usmála se hořce. Ale dneska ne. Kamil mi jistě rozumí.” Odela ani nala sílu podat majorovi ruku.

enská, co chcete,” ulevil si Duan. Ale jinak, fakticky, stavte se někdy. A neodkládejte to. Jestli jste si toho náhodou neviml, Věra je zatracené hezká holka.”

*

Cesta z Bratislavy ubíhala majoru Bartákovi poměrně příjemné. Kousek před Břeclaví mu sice praskl klínový řemen, ale znal u natolik bolesti své kodovky, e se bez rezervního vůbec nevydával na silnici. Stejné to bylo i se strunou akcelerátoru a hadicí termostatu. Dalí náhradní díly nevozil. Nikdy se mu toti nestalo, e by nějaký potřeboval.

Provedl výměnu během několika minut a pak se zase vydal na cestu. Dálnice byla relativně prázdná, nic mu tedy nebránilo, aby současně nemohl myslet na své problémy. Dopoledne navtívil v zaměstnání Juraje Arpáda. Neel sám. Doprovázel ho kapitán Múdrý z městské správy Veřejné bezpečnosti. Tam se informoval toti hned poté, co si vyzvedl z Petralky auto. Dozvěděl se, e Arpáda znají u dlouhé roky. Pětkrát soudně trestaný recidivista, který u nemá ta správná léta, aby si mohl troufnout na loupená přepadení, jimi byl kdysi znám. Dal se tedy na podvody. Nabízí byty… Poslední dva tresty vyfasoval právě za tuhle činnost, ale peníze, které vyinkasoval, se u něho ‘ nikdy nenaly. Stačil utrácet velice rychle. Jako zkuený recidivista dobře ví, e zapírat nemá smysl. Ale občas v sobě objeví něco jako vzdor a začne se vyetřovatelům na chvilku kroutit. Mohl by to zkusit právě na majorovi Bartákovi, protoe ho nezná. Kapitán Múdrý bude proto Arpádovi připomínat svou přítomností vechny jeho, by chabé, pokusy o servírování vědomých lí.

Dopadlo to podle předpokladu. Arpád se moc a moc divil, co po něm páni inspektoři chtějí. Kdy zjistil, e přili kvůli mercedesu, viditelně pookřál. Nepovaoval celou věc za nic trestného. Navtívil ho Dlouhý a řekl mu, e dostane pět tisíc na ruku, kdy na sebe nechá přihlásit jeden mercedes. Půjde prý o dar pro jiného člověka, který ale nemůe s celníky jednat, co Arpádovi nemusel dlouho vysvětlovat. Auto si Arpád vyzvedne na hranicích, zaplatí poplatek, na který od Dlouhého dostane peníze a s ním a budoucím skutečným majitelem zajdou na dopravní inspektorát. Veho vudy dva dny ztráty’ za pět talířů, to se přece nemůe odmítnout, obhajoval se Arpád, ale obavy prokazatelné neměl. Major Barták se pak jetě zeptal, odkud se s Dlouhým zná. Dostal odpověď, e ho viděl poprvé. Obrátil se na něj jeho dlouholetý kamarád Hrčka, se kterým mimo jiné u dvakrát seděl za mříemi. Ten ho na návtěvu Dlouhého připravil. Za tímto člověkem neli. Kapitán Múdrý zcela přesně věděl, e je u několikátý týden ve vyetřovací vazbě v Koicích. Barták se proto znovu vydal na dopravní inspektorát za kapitánem Hricem. Poměrné snadno

nali záznam hovořící stručnou řečí evidence o tom, e Július Hrčka před osmi měsíci přihlásil na základě darovací listiny a zaplaceného dovozního cla k registraci Mercedes 240 D, který po několika týdnech převedl na jiného majitele … Víc u Barták nepotřeboval vědět. Alespoň prozatím ne.

Odbočil z dálnice a po dalí hodině jízdy vypnul motor před hotelem v Netolicích. Svlékl se pomalu u na chodbě a doufal, e teplá voda tentokráte skutečně poteče. Otočil kohoutkem a div si neopařil ruku. Sprchoval se dlouho a dobrá nálada, kterou měl u po cestě, kulminovala. Zabalil se do velké osuky a chtěl se na chvilku poloit na postel, aby si narovnal jízdou poněkud zdřevěnělé končetiny, kdy mu u hlavy zadrnčel hotelový telefon: Pan doktor Barták?” ověřovala si recepční. Máte v hale návtěvu Nějaký pan Karhan. Sejdete dolů?

Buďte tak laskava a polete ho nahoru. Právě jsem vylezl z pod sprchy, musel by dlouho čekat.”

Zařídím, spolehněte se, řekla úsluně.

Barták vyskočil a začal se oblékat, jeliko nemínil přijmout návtěvu v pouhém ručníku. Stačil sotva dopnout kalhoty, kdy podpraporčík Karhan zaukal: Nezlobte se, e ruím, ale mám pro vás něco důleitého.

Barták ustoupil z úzké chodbičky, aby se mládenec vůbec mohl dostat dovnitř. Cigaretu vám u nenabízím. Anic jiného tu nemám, rozhodil rukama v bezradném gestu.

O to přece nejde, přeruil ho podpraporčík. Jsem tu kvůli Salajovi.”

Jak to, nechápal major.

To je tak,” vysvětloval Karhan. Náčelník mě k tomu nejprve nechtěl pustit, ale já jsem si to vydupal. Jak by to taky vypadalo. Řekl jsem mu, e jestli mi nevěří, a mne dá rovnou ze Sboru propustit. V opačném případě pak nejsem o nic horí, ne ti druzí.

Dobře, smál se Barták tie. Věřte mi, e jsem na jednu stranu docela rád.

Náčelník podle mého moc ne. Koukal mě taky od věci troku uklidit na vedlejí kolej. Hodil mi na krk, abych zjistil, zda se Franta Salaj nescházel se svou milenkou jetě někde jinde, ne v jejím bytě. Do jeho melouchů jsem neměl strkat nos. Natvalo mne to, ale co se dalo dělat. Rozkaz je rozkaz. Nakonec to ale dopadlo úplně obráceně. Kluci vyli naprázdno a já se chytil.

Barták visel podpraporčlkovi doslova očima na rtech

a pranic se nezlobil, e Karban postupuje s líčením poněkud oklikou.

Tak abyste věděl, Salaj vůbec ádné melouchy, o jakých jste hovořil, nedělal. Zprávu vám o tom dodá operativa, já jenom trochu předbíhám událostem. Vzali při tom do úvahy, e okruh pátrání by neměl být příli daleko od Netoiic, jeliko nikdy neodjíděl na dlouho. Ukázalo se při tom, e se tu sice melouchaří jako vude jinde, ale Salaj se na tom nepodílí. Tedy, nepodílel, dodal rychle. Já se zaměřil na jediné - na jeho chalupu. Má ji nahoře nad městem, v kopcích. Krásné místo. Říkal jsem si, e pokud někam Franta s Dlouhou jezdili, muselo to být tam. Oklepal jsem opatrně pár místních, co jetě vzdorují invazi chalupářů. Vichni mi potvrdili, e tam Salaj jezdil poměrně dost často. I mimo víkendy. Ve vední dny odpoledne, mnohdy se zdrel a do noci. Větinou nebýval sám. Ale enská v tom nebyla. Zpravidla s sebou přivezl jetě Drozda s Karplkem.”

Co jsou zač? přeruil ho major Barták.

Lidi ze servisu. Přesněji řečeno Drozd je přejímací technik a Karpíek mechanik. Prý nejschopnějí, kterého Franta v servisu měl. Umí zkrátka vechno. Ale Salaj taky nebyl ádné béčko, jestli mi rozumíte, zarazil se, protoe sl uvědomil, e přece jenom mluví s majorem.

Jenome Barták sl tuhle odbočku ani neuvědomil. Hlavou mu běely souběně dvě kombinace. Ale čekal. Karhan nebyl zdaleka s vyprávěním u konce a on se nechtěl ukvapit.

Měl jsem za to, e tam jezdí karbanit. Salajovi by se to podobalo. O Karpíkovi toho moc nevím, ale e by sedl ke kartám Drozd, to je naprosto vyloučeno.

Proč?” divil se major.

Musel byste ho znát. čím víc bude mit peněz, tím míň jich bude vydávat. A e by si přisadil na hazard? Ani náhodou. Nervově by neunesl představu, e by mohl prohrát, nato ztrátu samu. Chtěl jsem tomu přijit na kloub, ale pak jsem si uvědomil, e jsem měl za úkol prověřit něco jiného. Salaj s Dlouhou se tu nescházeli. To bylo jisté. Otočil jsem se jetě na dvoře chalupy a v tom jsem nael tohle. Sáhl do kapsy a ukázal Bartákovi trojcípou hvězdu, výsostný znak firmy Mercedes-Benz, montovanou na chladič kadého vozu.

Karhan chvíli čekal, co bude major jeho nálezu říkat, ale kdy mlčel, vyzval ho sám. Co vy na to?

Zatím raději nic” odpověděl Barták kupodivu klidně. Podívejte, existuje spousta sběratelů, kteří neváhají ulomit

znak z kapoty. Nebo přímo vandalů, jim vadí cokoliv. Kdo ví, jak se tenhle kousek mohl k Salajovi na zahradu dostat.”

Já ano,” prohlásil pevně podpraporčík. Vlezl jsem tam zpátky.”

Kam? Snad ne do domu. Bez prokurátorova povolení k domovní prohlídce?”

Do domu ne, co bych tam dělal. Vlezl jsem do stodoly za barákem.”

Ona byla otevřená?”

Koukám, e jste na předpisy stejně chóulostivý, jako ná náčelník. Víte co, raději toho necháme. Jeden se snaí a kdyby kvůli tomu měl mít jetě nepříjemnosti..mávl podpraporčík rukou.

U mlčím,” pospíil sl Barták.

Ale Poivilovi ani slovo,” vynutil si teď u docela znervóznělý mládenec.

Barták zvedl oči v sloup jakoby v předtue, co se vechno jetě dozví.

Zámek jsem nechal nedotčený, za co mne máte,” znovu se ujal Karhan iniciativy. Vlezl jsem tam vikýřovým oknem. Bylo otevřené a ebřík se povaloval kus opodál. A tam jsem to uviděl.”

Co, prosím vás?” vybízel major Barták podpraporčíka.

Pojďte tam se mnou. Nejlépe hned. Stejné mi jinak nebudete věřit.”

Zase bez povolení k prohlídce?” zeptal se major mírné ironicky. Neměli bychom s tím počkat do rána a pak zajít za prokurátorem?”

To je vae věc,” odpověděl najednou zcela chladně Karhan. Jenome domovní prohlídka si ádá proceduru. Neutajíte ji. Prokurátor o tom bude večer vyprávět manelce, protoe pokud vím, to co vyetřujete, není v naem okrese záleitost denního pořádku. Písařka, která bude psát souhlas na stroji, si to taky nenechá pro sebe. A zaručené do oběda ví půlka Netolic, e u Salajů na chalupě byla ára. Navíc je tu jetě Kateřina …

Barták mlčel. Věděl, e tenhle rtuovitý podpraporčík má pravdu. Jetě chvíli vak váhal. Pak se vak zvedl z křesla a rozhodně prohlásil: Jdeme. Jestli je to skutečně překvapení, pak bych si ho neměl nechat ujít. Pokud z toho bude malér, lítáme v něm ovem oba.”

Vechno beru na sebe,” prohlásil Karhan furiantsky.

Máte nějakou baterku?” zeptal se major mezi oblékáním.

Mám. Ale potřebovat ji nebudeme.”

Recepční se na ně usmívala u od výtahu. Kdy si uvědomila, e jsou oblečeni nalehko, dovolila si upozornit: Venku na procházky příli není. A potom, pan doktor jetě neve-čeřel…”

Musím něco zařídit, vysoukal ze sebe Barták a Karhan ho pohotově doplnil: Večeřet budeme. Za hodinu jsme zpátky, doufám, e nám zařídíte nějaké protekční menu.

Recepční se opět naučené zazubila, ale odpovědět u neměla čas. Otevřenými dveřmi vniklo do haly trochu chladného vzduchu. Vzápětí vak zaklaply a dvojice byla ta tam.

Parkuju támhle, strkal Karhan Bartáka k červenému Wartburgu.

Major neměl sedadlo spolujezdce příli v lásce, ale na protesty se nezmohl. Ne se stačil připoutat bezpečnostním pásem, podpraporčík vyrazil.

Je to kousek, informoval Bartáka. Jenome pořád do kopce. Ideální rekreační místo. Klid, lesy a tak. Obchod tam sice u dávno zruili, ale jezdí tam pojízdná prodejna. Ovem jenom v létě, v zimě by se těko vykrábala. Pro těch pár lidí, kteří tam bydlí natrvalo, by to ani nemělo cenu. Národní výbor tam dvakrát v týdnu posílá gazíka. Lidi dají oférovi taky a papírky s napsaným nákupem a on jim to druhý den přiveze, líčil majorovi, který v kuelu reflektorů pozoroval topolovou alej, míhající se kolem nich na jeho vkus a příli rychle.

Podpraporčík bravurně vykrouil sérii zatáček a zastavil. Jsme tady, řekl a zhasl světlomety.

Nic nevidím,” po pravdě přiznal Barták.

Půjdeme kousek pěky, soudruhu majore. Myslel jsem, e nemá smysl zbytečně budit pozornost.

I tak nás někdo můe vidět, zabručel Barták, který si v duchu vyčítal, e se pustil do pochybného podniku.

Dál u kráčeli mlčky. Podpraporčík vpředu ukazoval cestu. Obcházeli vesnici obloukem a major čekal, kdy se někde ve dvoře roztěká pes, aby upozornil majitele stavení na přítomnost cizích lidí. Ale natěstí se nikde nic ani nepohnulo.

Staříci jsou u v posteli, eptal Karhan, jako by četl majorovy mylenky. Nebo se dívají na televizi. Ale to je toté. Z mladích tu u dávno nikdo neije. Komu by se taky chtělo trmácet se odtud denně do města.” Odmlčel se, aby po několika dalích krocích ukázal na rozlehlou zemědělskou usedlost. Jsme tu.

Barták obhlédl komplex budov a pak se otočil na podpraporčíka: To je hotový hrad …

Patřilo to největímu sedláku z obce. K polnostem míval jetě les a normálně těil dřevo. Kdy to Salaj koupil, byla to bouračka. Ale dal vechno do pořádku. Obytnou budovu i s vejminkem, sýpku, stodolu, vyčistil studnu, z kůlen udělal gará a vinárnu, kdyby bylo světlo, viděl byste sám.”

Major Barták se u chystal prohlásit, e ho nemovitosti rodiny Salajových zase tolik nezajímají, kdy se Karhan zastavil. ebřík jsem nechal přistavený. Polezu napřed.” Nečekal na souhlas a začal rychle stoupat po kulatých dřevěných příčkách.

Můete,” zaslechl Barták tlumený hlas, přicházející zhruba z pětimetrové výky. Zhluboka vydechl a začal se soukat za Karhanem. Kdy byl asi v polovině ebříku, napadlo ho, e světlý oblek, který má na sobě, není pro podobné výlety tím nejvhodnějím oblečením. Ale srdnatě lezl dál. Věděl, e na tom faktu se nedá vůbec nic změnit. Vyvihnul se z Karhano-vou pomocí na římsu okna a hleděl dolů do tmy. Co dál?” zeptal se.

Vy počkáte, já slezu dolů a rozsvítím. Je tu normální elektrická instalace se vím vudy.” Chvíli bylo slyet jenom ustění laminové bundy. Po několika sekundách v koutě cvakl vypínač a stodolu ozářilo luté světlo silné árovky. Major Barták se podíval dolů. Drel se pevně římsy a úplně zapomněl, e chtěl na podpraporčíka křiknout, aby okamitě zhasnul, protoe vikýřovým oknem musí být světlo ve vesnici vidět.

Dole byl soukromý autoservis. Major pochopil, proč Karhan tolik naléhal, aby ho okamité spolu s ním navtívil. Zařízen byl toti pouze pro jedinou značku. Pro mercedesy. Opatrné se spustil z podvalu po úzkých dřevěných schůdcích. Mlčky obeel dvě ountělé karosérie a vyhnul se třetí, zavěené na kladce s řetízky. V koutě stálo několik silně ojetých pneumatik na discích, kus vedle sady potrhaných a dlouhým pouíváním poničených sedaček. V regálech zaznamenal spoustu náhradních dílů, ale ani ty se neblytěly novotou.

Co tomu říkáte, zeptal se s pýchou objevitele podpraporčík. Tady se melouchařilo. Zřejmě ve velkém. Jenom mně nejde do hlavy, e o tom Kateřina nevěděla, dodal poněkud sklesle.

Věděla, odpověděl major s určitostí. Tohle byl nejspí nejpádnějí důvod, proč mu trpěla milenku a nerozvedla se s ním. Divadlo mi ale sehrála pěkné. To se musí nechat.

Take v tom zase lítají peníze. Peníze a enské, nic nového

pod sluncem. Pomalu vechny maléry jsou kvůli nim, zafilozofoval Karhan.

Jedno mi nejde do hlavy, napadlo najednou majora. Po Salajově smrti se přece musela začít projednávat u notáře pozůstalost. Do bezpodílového spoluvlastnictví patří jistě I tahle rezidence. Jak to, e si toho tady, ukázal okolo sebe, nikdo nevimnul?

To je docela jednoduché, pospíil si Karhan s odpovědí. Kdy bylo Kateřině, tedy dceři, osmnáct, dali jí to rodiče připsat. Jako dar. S podmínkou, e bez jejich vědomí nesmí chalupu prodat. Tvrdili tenkrát, e stejně by to jednou, po jejich smrti, holce připadlo, na co má tedy platit dědické poplatky, kdy darovací daň je přece jenom nií a nota bene ji stejně zaplatí za ni, take holka dostane barák čistý.”

Tak je to tedy, hvízdnul si tie Barták. Tohle kdybyste řekl hned, lezlo by se ml do výky lépe.

Proč?”

Kateřinu Salajovou mladí přece nikdo z ádné trestné činnosti nepodezřívá. Důvod k domovní prohlídce tudí neexistuje…”

Jenome tecf, kdy u víme …

Zavoláme elektrikáře na mimořádnou kontrolu vedení,” doplnil ho major. Nic víc, nic míň.

Jedno by mě stejně zajímalo, meditoval podpraporčík, kdy u seděli v autě a pomalu sjíděli dolů do Netolic.

Kromě té karosérie, která visela od stropu, byly vechny ostatní věci dokonalé unty. Nic pořádného. K čemu to Salajovi bylo?”

Jestli uvauju správně, za pár dní se to dozvíte, řekl spí pro sebe Barták. Zatím bych vás chtěl poádat o jedno. Nikomu ani slovo o tom, co jste objevil. Nesmíme udělat ádný ukvapený krok. Jakmile někoho zbytečné vyplaíme, zkomplikujeme si ivot. To znamená, e akci elektrikář jetě o pár dní odloíme. Ale prosím vás …

Soudruhu majore, za co mne máte,” bránil se nevyslovenému Karhan.

Zbytek cesty u dojeli mlčky. Nad čím přemýlel podpraporčík, Barták nevěděl. Zato on sám si umínil, e poádá majora Poivila, aby dal podnět k novému přezkoumání zdravotního stavu podpraporčíka Václava Karhana, který přesto, e po zranění kulhá, nepatří nikam jinam, ne právě na kriminálku.

Na objednanou večeři oba zapomněli. Major se dal vysadit před budovou správy a pohledem na hodinky zjistil, e poručík

Mirek esták nebude asi naden, kdy mu zavolá, aby okamité přijel do Netolic. Otevřel mu nadstrámistr slouící u vchodu a ne stačil Barták cokoli říci, volal na něj z otevřených dveří operační důstojník. Soudruhu majore, máte tu dálnopis z Prahy.”

Vzal do ruky blanket, přesvědčil se, e odesilatelem je federální kriminální ústředna a četl telegrafický text: Rosemarie Niekainenová je manelkou emigranta Zdislava Dlouhého.”

U podesáté četl tu jedinou řádku. Postarího kapitána to a poplailo: Je vám patné, soudruhu majore? Přinesu sklenici vody…”

Nic mi není,” probral se trochu Barták. Přesněji řečeno, je mi tak dobře, jako u dlouho ne. Měl jsem v úmyslu zavolat svému kolegovi, ale nechám ho jetě den či dva v klidu. Teď u si to můu dovolit.”

Operační důstojník se malinko usmíval. Nevěděl sice vůbec oč jde, ale Bartákova dobrá nálada se přenesla i na něj.

Ráno vstal major Barták brzy. Za okny byla jetě tma, co nebylo v půli prosince vůbec nic divného. Pohledem na cestovní budík se ujistil, e skutečně nezaspal, nýbr vstal jetě o dobrých dvacet minut dřív, ne si včera umínil. Pečlivě se oholil, oblékl a seel do haly. Poloil klíč na osiřelý recepční pult. Sotva cvakla veliká hruka o naletěné dřevo, pohnula se záclonka oddělující tento prostor od malé kancelářičky, v ní zcela bezpečné proklimbávala noc ta z dívek, která měla právě slubu.

Major Poivil chodil do práce časně. Barták to věděl a tak namířil nejprve k němu. Kdy mu ve stručnosti vylíčil, jaký objev učinil podpraporčík Karhan a co si on o tom sám myslí na základě dálnopisu z ústředny, pokýval major souhlasně hlavou, ani by se vak zbavil vrásek na čele.

Já mám jiný malér,” zasvěcoval Bartáka. Včera v noci, přesněji řečeno dnes, protoe bylo bez pár minut půl druhé, přepadl neznámý pachatel Kateřinu Salajovou. Starí,” dodal, aby upřesnil, o kterou ze dvou Kateřin se jedná. la údajně z návtěvy kolegyně, ale stačili jsme jetě během noci zjistit, e to byl normální mejdan. Domů se vracela sama. Pár metrů před domem ji někdo pratil přes hlavu, sebral jí kabelku a zmizel. Natěstí měla na hlavě koeinovou čepici. Ta náraz zmírnila, take se jí zase tak moc nestalo. Být to v létě, kdo ví… Ale mluvit s ní zatím nemůeme. Je v oku, doktor Mirvald to alespoň tvrdí. Zítra prý bude vechno jiné. Máme přijít v poledne.

Major Barták se na sekundu zamyslel: Ví o tom u Kalenda?

Dal jsem mu zprávu, řekl major Poivil. Je jasné, e i kdy to nemusí vůbec souviset, vrhá to na Salajovo úmrtí přece jenom poněkud jiné světlo. Zvlá, kdy se přes vechnu snahu jetě nepodařilo najít řidiče, který ho srazil.”

Barták se rozloučil s tím, e má nutné řízení v Praze. Podle veho bude do večera opět zpátky. Kdyby bylo okolo Salajové do té doby něco nového …

Poivil souhlasně přisvědčil.

Kdy se krátce po deváté hodině objevil major Barták na chodbě poblí své kanceláře, stanul vedle něho zničeho nic poručík esták: Tak pan doktor sě nám vrátil z rekreace. Jak bylo?”

Barták se mohl v tu chvíli buď rozčilit nebo zasmát. Udělal to druhé, vzal estáka okolo ramen a postrčil ho do dveří. Jak to bylo s těmi miniaturami?

Větinu u víte. Přidám jenom upřesnění. Zpočátku studenti přiznali, e s podobným nákladem nejeli poprvé, i kdy nikdy nevěděli, co pouzdro obsahuje. Pokyny jim dávala Niekainenová. Auto je její. Mělo skutečně důmyslné vybudovanou skrý. Zapalovač v autě nefungoval. Místo elektrického odporu na havení vlákna byl v tělesu zamontován jetě jeden zámek, do kterého pasoval klíček od dveří. Stačilo ho do otvoru jenom vsunout a trochu zmáčknout. Uvedl se tak do pohybu servomotorek, který otevřel skrý pod podlahou.”

To je věc, uznale pokýval Barták. Jak na to ti kluci z Celní správy mohli přijít…”

ádní kluci,” upřesňoval poručík. enská. Dokonce mladá a pěkná. Prý jí bylo divné, e ačkoli během čekání na odbavení zapalovali oba v autě jednu cigaretu od druhé, nikdy nepouili zabudovaného zapalovače. Přitom několikrát poádali o zápalky jiné turisty.

Bezvadné,” ohodnotil úspěch Barták. Jinak nic nového?

Studenty během dneka vyhostíme. Doplnili svou výpověď jenom v tom smyslu, e vyjíděli vdycky tak, jak jim Niekainenová nařídila. Ve stanovenou hodinu měli u nás vdy čekat na náměstí určitého města, kde u se k nim někdo přihlásil. Řekli,

e to byl pokadé tentý člověk. Malý černovlasý, v černém mercedesu.”

Bronislav Dlouhý,” doplnil poručíka Barták.

Kdo to je?

Ná člověk,” odpověděl major. O tom není pochyb. Teď u jde jenom o maličkost. Toti - dokázat to.”

Poručík esták zváněl. Problém objasňování mnoha hospodářských trestných činů je právě v důkazních materiálech. Nejednou se u jemu samotnému stalo, e ačkoli si byl jist například třistatisícovou kodou, do návrhu na konečné opatření napsal vyetřovatel sumu stěí poloviční. Na zbytek chyběly přímé důkazy. A nechat obhájce, aby na neprokázané pětikoruně zpochybnil celou práci kriminalistů, vyetřovatelů a nakonec i prokurátora, to si v ádném případě nemohli dovolit. Budete mé k tomu potřebovat?” zeptal se poručík po chvilce ticha.

A jak,” ujistil ho Barták. Jestli to náčelník schválí, bude dokonce prvním sólistou.” Zvedl se a zamířil ke kanceláří podplukovníka Kodéry, kde byl uvítán málem jako ztracený syn. Hláení a doklad si nech a na potom. Teď hlavně povídej.”

Major Barták se nadechl, jako by chtěl vechno vysypat jednou větou: Dosud nezjitěný počet mercedesů k nám přivezl prostřednictvím svého bratra Zdíslava, ale předevím jeho manelky Rosemarie Niekainenové, Bronislav Dlouhý z Netolic. Jeho bratr a vagrová jsou sice státními přísluníky jiného státu, ne Německé spolkové republiky, ale své obchody realizovali převáné odtamtud. Koupili ojetý mercedes, sehnali údajného dárce a dopravili vůz do Československa. Bratr Dlouhého u nás dostal dopředu avízo. Jeho úkolem bylo najít nejenom kupce, co asi nebyl takový problém, protoe spousta lidí chce mít hlavně to, co nemají ti druzí, ale hlavně obdarovaného. Ten se o vůz přihlásil, dal odhadnout, zaplatil poplatky a teprve po čase ho prodal zájemci. Za tuhle slubu platil Bronislav Dlouhý pět tisíc, alespoň v případě Juraje Arpáda. Takzvaně obdarovaných muselo být pochopitelně víc. Kdyby byly vozy psány na jednoho člověka, a u na kohokoli, nemohlo by to na dopravním inspektorátu zůstat bez povimnutí. Zájemci o vozy platili pravděpodobně naí měnou, kterou si nejspí Bronislav Dlouhý ponechával. Zahraničnímu” bratru s manelkou pak jako protihodnotu vyhlédl dva veterány, z nich jeden pomohl sám získat. Na základě zneuitých blanketů chystaného autosalónu oba vozy vyvezl. Niekainenová se Zdislavem Dlouhým je pak jisté dobře zpeněili. Stejný osud měl potkat i miniatury ze Zvěřiny. Natěstí k tomu nedolo..

,.Jistě, souhlasil podplukovník Koděra a sáhl po obligátním doutníku. Něco z toho víme nad vechnu pochybnost, něco oprávněně předpokládáme. Ale teď je třeba zrekapitulovat, co nevíme a co musíme dokázat. Poslouchám.”

Nevíme, kolik vozů bylo tímhle způsobem do Československa dovezeno a tudí o kolik byl pokozen monopol zahraničního obchodu. Nevíme čemu slouilo skladitě starých náhradních dílů a karosérií v Salajové chalupě,” řekl a krátce vysvětlil náčelníkovi, co objevil podpraporčík Karhan. Dále nevíme, kdo provedl loupe miniatur a do jaké míry souvisejí dalí krádee vloupáním, o nich jsem byl informován soudruhy z odboru obecné kriminality, s naím případem. Pojítkem je vak mercedes, pohybující se před loupeemi v okolí. Mercedes, kromě mnoha jiných lidí, vlastní i Bronislav Dlouhý. Je v invalidním důchodu, má tudí monost kdykoli a kamkoli odjet. Svou nepřítomnost v několika případech odůvodňoval návtěvami rodičů. Prověrka vak nebyla dosud provedena. Zatím k ní nebyl důvod.”

Prokázaného je dost. Ale pouhých domněnek také. Pomůeme si klasickou metodou. Troku se na pana Dlouhého zaměříme. A pokud by k nám přijela jeho cizokrajná vagrová, dáme si pozor na ni. Tím se nám sice případ jetě nějakou dobu potáhne, ale získáme alespoň stoprocentní jistotu,” uzavíral náčelník.

Kdy dovolíte,” neměl se Barták k odchodu, já bych měl také jeden plán.”

A to?” zajímalo náčelníka.

Trochu celou věc uspíit.” V několika dalích větách navrhl náčelníkovi svůj dalí postup. Ten drahnou chvíli mlčel a Bartákovi se u zdálo, e jeho návrh zamítne.

Zkusíme to,” pronesl najednou pevně. Ale nesmi být okolo ádný zmatek. Hezky potichoučku. Kdyby to náhodou nevylo, nesmí nikdo tuit zradu. Pak bychom to dorazili, jak říkám, klasicky.”

Major Barták vypochodoval z náčelníkovy kanceláře. Poručík esták na něj po celou dobu čekal. Tak co,” ptal se zvědavé.

Schváleno. A teď dávej dobrý pozor…”

Před jednou z vilek v Nerudově ulici v Pálkově zastavil nablýskaný talbot, jeho stříbrná metalíza budila pozornost okounějících kluků. Bydlí tu někde pan Dlouhý, zeptal se mladý elegán, kdy se předtím pečlivě přesvědčil, e auto je dobře zamčeno.

Zrovna v tomhle baráku, předháněli se kluci v ochotě. Ale doma asi není, nemá tu fáro, informovali zasvěceně.

Mladík poděkoval, strčil jednomu z nich do ruky balíček prokazatelně tuzexových výkaček a vydal se označeným směrem.

Manel není doma, otevřelo mu drobné a nevýrazné stvoření, které svou krásu nejspí dohánělo v koupelně s krémy a líčidly v rukou. Ale pojďte dál, bude tu co nevidět. Vy jste jeho známý?

Eduard Kohlíček, představil se. Kdy mám odpovědět na vai otázku, musím poctivé přiznat, e pana manela neznám. Byl jsem k němu vak doporučen.

Ach tak,” řekla Hedvika Dlouhá, protoe ji nic jiného nenapadlo.

Pan Salaj byl tak laskav, doplnil mladík.

Který Salaj, vyhrkla. Snad ne ten …

Bohuel, u to má, chudák, za sebou. Poslali mi parte, ale na pohřeb jsem bohuel nemohl. Musel jsem v důleité věci odjet do ciziny …

Poslouchala vodopád slov, kdy v předsíni bouchly dveře. Vyskočila a nechala návtěvníka osamoceného. Z chodby bylo slyet vzruený epot. Kdy se Bronislav Dlouhý objevil ve dveřích, návtěvník vstal a mírně kývnul hlavou na pozdrav.

Dlouhý udělal tři kroky a podal hostovi ruku: Byl prý jste přítelem mého kamaráda Franty Salaje, řekl místo pozdravu a pozorně si návtěvníka prohlíel.

Eduard Kohlíček, moje jméno,” představil se nejprve mu a ihned navázal: Přítel je v dneních dobách velice silné slovo, váený pane. Chcete-li, známý. Nic víc.

Dlouhý se posadil a otevřel před návtěvníkem dózu naplněnou americkými cigaretami. Vzpomínám si, e o vás Salaj jednou mluvil. Určitě, to jméno Kohlíček mi něco říká. Nepracujete náhodou ve Strojtexu?” nadhodil nezávazné.

Mu v křesle se mírně usmál. To bude jenom shoda jmen. Protoe pokud o mně kdy Frantiek hovořil, tak nikoli jako o Kohlíčkovi.

Hedvika Dlouhá se neubránila zvědavosti a postoupila do místnosti. Její manel zpozorněl: Jak tomu mám rozumět?”

, ,Je to vcelku banální záleitost a pranic vás nebude zajímat, ale kdy jinak nedáte..přehodil nohu přes nohu a narovnal si naehlené puky kalhot. Franta mne znal jetě, no s prominutím … jako Jebavého. estadvacet let jsem se s tím jménem potloukal po světě. Jako dítěti mi nevadilo. Potíe přily později. Kdykoli jsem se někde ukázal s dívkou, hned vzápětí jsem slyel, e to jsem celý já, ale bodej by ne, kdyto mám i ve jméně. Před třemi měsíci jsem se enil. Manelka ovem nedala jinak, ne e přijmu její příjmení. Věřte mi, udělal jsem to rád,” dodal a skromně sklopil hlavu.

Neurate se, začal s vyptáváním Bronislav Dlouhý, ale pořád mi nejde do hlavy, odkud vy se můete se Salajem znát. Jemu bylo přes čtyřicet a vám, jestli jsem dobře slyel, je dvacet est. Do koly jste spolu nechodili, tady jsem vás také nikdy neviděl..

To je asi tak,” rozhlédl se Kohlíček s náznakem opatrnosti okolo sebe. Nevím, do jaké míry jste informován o tom, e pan Salaj… jak bych se nejpregnantněji vyjádřil… prosté seděl. Je to sice u hezky dávno, ale na oné skutečnosti se nic nemění.”

Cosi vím,” poznamenal neurčitě Dlouhý.

Tu partu vedl můj starí bratr,” vysvětloval snad a zbytečné tie host. K Salajovi se zachoval jako opravdovský parák. Kdy je chytili, bylo mu jasné, e se z toho nedostane. Tak bral spoustu věcí na svoje triko. I za ostatní. Franta tím pádem vyvázl poměrně dobře. A to bratrovi nikdy nezapomněl. Občas spolu v Praze vyrazili na flám, ale nikde se o tom moc nezmiňovali. I kdy byli oba u dávno čistí, přece jenom měli obavu, e kdyby se to dostalo a k policajtům, určitě by je podezírali, e zase něco plánují. Opatrnosti zkrátka nikdy nezbývá,” dodal mu téměř větecky.

Vy tedy nejste ten ze Strojtextu?” ptal se Dlouhý jakoby nepřítomně.

Nikoli, tady je prosím má vizitka,” řekl a podal Dlouhému tuhou kartičku.

Manaer estrádních skupin, co je tohle za povolání?” divil se Dlouhý a podal vizitku manelce, která se jetě neodválla posadit.

Zdánlivé divné, ale kadopádně se sluným finančním efektem. Čím více skupin máte na starosti, tím jste na tom lip. Pravda, je to honička, zabezpečit pro vechny sluné výdělečné ňůry, ale mám pod svou patronací i dva oblíbené hudební soubory, take si nemohu stěovat. Určitá procenta jsou pak moje,” vysvětlil a natáhl se pro dalí cigaretu.

Prý jste byl nedávno v zahraničí?” naléhavě se zeptal hostitel.

Zní to příli nadneseně. Řekněme rovnou v Dráďanech. Oba budeme hned vědět, e to ádné velké zahraničí není, zasmál se. Tam u se i v obchodech domluvíte česky. Jedna z mých skupin tam má vystupovat, musel jsem projednat podmínky ..

Hedviko, nestůj tu a nalej nám,” obořil se najednou Dlouhý na manelku.

Já se omlouvám,” nadzvedl ruce Kohlíček. Jsem tu vozem a nerad bych … Kávu bych si vak dal, jestli mohu prosit.”

Dlouhý počkal, a se manelka ztratila v kuchyni a pak se s náznakem jisté důvěrnosti naklonil k hostovi: Ten talbot dole je vá?”

Ano, viml jste si dobře.”

Bronislav Dlouhý se zase opřel loktem o nízký stolek. Vypadalo to, e bez zaloené brady pěstí by zřejmě nevydrel dlouho sedět. Vy jste mi něco chtěl.”

Nebudu dělat okolky. Rád bych sluný mercedes. Franta říkal bratrovi, e pro vás není problém sehnat ho, pracujete prý dokonce velmi rychle.

Franta toho vdycky nakecal,” zasmál se Dlouhý poněkud křečovité. Proč nekupujete přes Tuzex?”

Podívejte se, pane Dlouhý,” zváněl Kohlíček a jeho řeč pozbyla zpěvných tirád. Kdybych měl na nové fáro, tak tady u vás nebudu.”

Talbot jistě taky nebyl zadarmo,” poznamenal Dlouhý.

To nebyl. Ale co si my dva budeme vykládat o rozdílech v ceně, e.” Kohlíček vstal. Mrzí mě, e jsem obtěoval. Přesto mne vak těí, e jsem měl monost vás poznat. Samozřejmě, i milostivou paní, uklonil se k Hedvice, která právě vstupovala s kávou a dvěma sklenkami čehosi hnědého do obývacího pokoje.

Neřekl jsem, e by to nějak nelo zařídit, zaklebil se Dlouhý a zatlačil návtěvníka zpět do křesla. Ale jak jistě víte bez známostí neseenete ani igulíka. Nato pak merku.

Kohlíček souhlasně přikyvoval, ale neříkal nic. Dlouhý se vak slova nevzdával: O jaký bourák by mělo jít?”

Nevím, jaké jsou vae monosti.”

To záleí na tom, kolik můete zaplatit.”

K tomu se jetě dostaneme. Kadopádně bych trval na vznětovém motoru. Raději bych samozřejmě něco zánovního.”

Vyloupil jste banku?” uchechtl se Dlouhý. Zánovní mercedes přijde nejméně na třicet tisíc marek. Máte tolik?”

Návtěvník sebou zavrtěl. Valuty samozřejmě nemám. I kdy na část bych něco sehnal. Zbytek v korunách. Kdyby to nestačilo, nabídl bych několik kousků ze své sbírky mincí. Nebo bych je prodal a vám zaplatil v korunách. To jak budete chtít.”

Kolik tedy můete dát?” Dlouhý byl u netrpělivý.

Kdybych prodal i talbota, co bych samozřejmě udělal, protoe s takovými dvěma vozy bych pil sousedům krev a manelka stejné neumí řídit,” nepospíchal s konečnou odpovědí Kohlíček, mohl bych nabídnout tři sta padesát tisíc. Řekněme, e je to oněch třicet tisíc marek. To by snad lo, ne?”

Dlouhý zavrtěl hlavou: Je to dost na sluné auto. Ale zapomínáte na dvě věci. Na provizi pro toho, kdo venku auto obstará. A za druhé vůz v tomhle stavu nám vyclí alespoň za sto tisíc.”

Jak se tak na to dívám, budu muset jetě něco přihodit, čtyři sta padesát tisíc je moje poslední slovo.”

To by lo,” odpověděl po chvíli Dlouhý.

Věřím, pane Dlouhý, e to bude brzy.”

Nesmíte být tak hrr… To auto nepřijde na vás.”

Proč?” divil se Kohlíček.

Protoe to nejde. Bude to navlečené jako dar. Máte venku někoho, kdo by vám mohl poslat skoro nový auák? Nemáte. Tak mi do toho nemluvte. Vechno zařídím sám. Vám dám včas vědět. Sejdete se s majitelem, který před pár dny sice dostal darem meďáka, ale najednou se mu naskytla příleitost koupit chatu v krásném prostředí. Nemá vak dostatek peněz a je proto nucen prodat dar od tetičky… Dlouhý byl najednou hovornost sama. Ne, vy se o nic nestarejte. Jenom o maličkost.

O jakou, prosím?”

O peníze. Chápete, e bez nějaké zálohy bych nemohl jednat.”

To je obchodnicky prozíravé,” ocenil Kohlíček. Kolik?”

Řekněme sto?”

Momentálně u sebe tolik nemám,” pronesl nevzrueně host. Ale uděláme to jinak. Tady jsou klíče od mého vozu. Zálohu samozřejmě přivezu, ale abyste měl alespoň nějakou jistotu, e můete bez rizika jednat.” Znovu se hotovil, k odchodu.

Osvědčení, ozval se Dlouhý z křesla.

Promiňte, ukl se Kohlíček do čela. Málem bych zapomněl …” Sáhl do náprsní taky z chromové kůe a poloil před Dlouhého osvědčení o technickém průkazu. Máte mě vlastně v rukou, pane Dlouhý, zasmál se krátce, kdy viděl Dlouhého spokojenost po prostudování údajů v technickém průkazu.

Snad si jetě natolik věříme, řekl pobouřené malý mu a připlácl si ulízané vlasy pevněji k temeni. Na důkaz toho bych zase já poádal o jednu slubu vás. Říkáte, e jste sběratel mincí. Co by stály tyhle? Zalovil ve skříni, vyndal malou truhličku, chvilku se v ní přehraboval a pak poloil na stůl několik lutě se blytících plíků.

Návtěvník na ně vytřetil zrak a pak se z jeho úst ozvalo: To snad není ani pravda!

Co? pitla Hedvika, ale manel ji rázným pohybem ruky umlčel.

Co já vám budu vyprávět o sbírce, pane kolego,” mluvil Kohlíček jako ze sna, kdy vy vlastníte hotové poklady. Neubránil se, aby po mincích nevztáhl ruku. Dovolíte?”

Dlouhý se jenom sebevědomě usmíval.

Kohlíčka nadení dlouho neopoutělo. Přehazoval jednu minci za druhou z líce i rubu, sahal prsty na portréty korunovaných hlav, studoval vyraená data a nepřestával vzdychat.

Co tomu říkáte? přeruil ho po hodné chvíli Dlouhý.

Jste bohatý mu, pane kolego. Ale to víte jisté sám. Jen jedno bych vám doporučil: Příli neukazovat a pořídit si v bance bezpečnostní schránku. Opatrnosti nikdy nezbývá. Namířil do předsíně: Kdy jede autobus na Prahu?

Za hodinu, řekla Hedvika.

Přítí týden bych tedy přivezl peníze na zálohu a potom ..

Shánějte raději kupce na talbota. Za týden tady auto bude. Dám vám vědět. A zálohu nevozte. Tohle, zacinkal klíčky, docela stačí.

Kdy za Kohlíčkem zapadly dveře, sáhl Dlouhý po telefonu. Chvíli vytáčel mnohamístné číslo a kdy se po několikátém pokusu konečně dozvonil, začal bez velkých úvodů: Zdravím tě, brácho. Mám prosbu, jako posledně …

Zavěsil zrovna ve chvíli, kdy se nad ním sklonila manelka. Taky jsi mohl z Kohlíčka vytáhnout co je to za mince a kolik by to hodilo při prodeji,” prohlásila věcně.

Dlouhý se rozchechtal: To,co mi řekl, úplně stačí. Máme v kapse balík. Ten blbec přece nemusí vědět, e tomu vůbec nerozumím. Ale dal mí dobrou radu. Hned zítra běím do banky. Lidí jsou dneska mrchy a nikdy neví, kdy tě okradou ..

*

Nadporučík Pulkráb neměl nemocnice rád. Stačilo mu, aby se dole u vrátnice nadechl lyzolového pachu a u mu aludek stoupal vzhůru do krku. Nevěděl, čím to je, vdy sám v těchto prostorách pobyl jen jednou, kdy mu v dětství operovali slepé střevo. V Netolicích slouil u dvanáct let aobjasnil celou řadu násilných trestných činů a dvě vrady. Dalo by se tedy říci, e je na krev a lidské netěstí zvyklý a nemělo by jím tedy nic otřást. A přece tu byla jedna ničím neodůvodnitelná slabina -nemocnice. Kdy to bylo jen trochu moné, posílal si pro informace, které nezbytné potřeboval, některého z ochotných kolegů, s lékaři se pak větinou dorozumíval pomocí telefonu. Byl by to rád udělal i dnes, ale náčelník oddělení mu kladl na srdce, e major Poivil výslovně trvá na tom, aby výpověď pokozené zachytil právě on. Rezignované sbalil tuku a blok a vyrazil.

Pod přísným dohledem vrátné zalovil v bedně plné plátěných návleků na obuv, do jisté míry títivě dva vylovil, natáh I je přes polobotky a zcela nedůstojně se začal oupat chodbou, jeliko stahovací tlakouny u dávno vzaly za své.

Doktora Mirvalda,” předeel sestru, která se na něj dívala vyčítavým pohledem, dávajícím jasně na srozuměnou, e návtěvní hodiny dnes nejsou a ani nebudou.

Co mu chcete? podívala se odměřeně.

O tom bych se raději bavil s ním, opáčil stejně sue.

Sestra se otočila na podpatku a zjevné nespokojená se vracela, odkud přila. Zaukal na jedny z mnoha bílých dveří a kdy je po výzvě otevřela, změnil se její hlas přímo do medová: Pane doktore, máte tu návtěvu ..

Lékař v bílém pláti vystrčil hlavu a bez ohledu na plakát visící na nástěnce hned vedle jeho dveří, který upozorňoval, e ticho pomáhá léčit, hlasitě zahlaholil: Pojďte dál. U vás vyhlíím.”

Nadporučíka Pulkrába alespoň částečně opustila jeho dosavadní stísněnost: Víte určité, e čekáte zrovna na mne?

Policie přichází vdycky včas, řekl a ukázal na elektrické

hodiny, visící nad jejich hlavami. Ale tak se jmenovala nějaká detektivka, nebo ne?”

Nadporučík nevěděl a nikterak se to neostýchal přiznat. Ne půjdu za paní Salajovou, rád bych slyel informaci, jak na tom je. Jak dlouho se můu zdret, zda se mám něčeho vyvarovat a tak,” vysvětloval Pulkráb.

Doktor Mirvald se zvedl z igelitem potaeného lehátka a teprve tecf si nadporučík uvědomil, e je to chlap jako hora, kterému do dvou metrů nebude příli chybět. Já bych řekl asi tohle,” začal lékař. Nic jí není. Tedy přesněji - úder do hlavy nezanechal ádné následky na jejím zdraví fyzickém ani duevním. Je tam podlitina, česky boule jako barák, trochu naruená pokoka. Ale to je vechno. Podezření na otřes mozku jsme u vyloučili. Paní Salajová by zkrátka mohla od minuty domů a řekněme od pondělka do práce. Jenome,” doktor nasadil dramatickou pauzu, ona domů nechce.”

Tomu dost dobře nerozumím,” řekl popravdě nadporučík. Kadý přece kouká, aby byl z nemocnice pryč co nejdřív.”

Přesně. Kateřina vak nikoliv. Znám ji u natolik dlouho a natolik dobře, e si troufám sdělit vám důvod tohoto počínání. Ona se něčeho bojí.”

To by mohlo být,” klidně souhlasil nadporučík Pulkráb. Pachatele jsme jetě nechytili a můe tedy mít obavy, e by útok vůči její osobě mohl být opakován. Jenome …”

Vidíte, a jsme u toho. Já jí také pořád vykládám, e jakékoli obavy jsou zbytečné, protoe ten poberta měl předevím zálusk na kabelku, v ní tuil peníze. Dosáhl svého a víckrát se neukáe. Jenome tomu ona nechce rozumět.”

Poslyte, soudruhu doktore, jak by Salajová dopadla, kdyby neměla na hlavě koeinovou čepici?”

Bídné,” lakonicky odpověděl doktor Mirvald. Neříkám, e by v tuhle chvíli byla po smrti, to asi ne, ale takhle zvesela bychom si o ní jistě nevyprávěli.”

Nu, co se dá dělat,” zvedl se nadporučík. Musím za ní. Ale mám jednu prosbu. Kde s ní budu sám? Nerad bych, aby ml pacientky z vedlejích postelí mluvily do výslechu,” dodal ertem.

To je zařízené. Leí sama. Nebývá to sice obvyklé, ale ta monost se naskytla …”

Kdybych vás náhodou potřeboval,” jistil se Pulkráb, zazvoním na sesternu, ano?”

Lékař mlčky kývl a el před nadporučíkem do pokoje, v něm stála sice tři lůka, ale pouze jedno obsazené: Vedu ti

návtěvu, Kateřino, oznamoval zvučným basem hned ode dveří.

Salajová se nadzvedla na poltáři, ale hned zase klesla a přitáhla si přikrývku a po bradu: Nejsem upravená,” pitla.

Z toho si nic, nedělej,” konejil ji doktor způsobem, svědčícím o tom, e se skutečně znají u dostatečně dlouho. Před doktorem a kriminalistou stejně nic neutají. A potom oba u leccos viděli.” Popřál jim příjemnou zábavu a zmizel.

Nadporučík si nael v koutě místnosti idli, přitáhl ji k posteli, na věák pověsil kabát a připravil si blok. Prohodil při tom několik zdvořilostí, jimi ostatně sondoval půdu a zaradoval se, kdy na slova o tom, e pacientka dobře vypadá, zareagovala ryze ensky a snaila si rukou srovnat poněkud splihlou vlnu nad čelem.

Probrali nejprve samotné přepadení. Nic nového se vak nadporučík nedozvěděl. Útočníka neviděla, měla jen dojem, e se za ní vynořil náhle. Zřejmě čekal a půjde kolem. Usoudila z toho, e to s určitostí věděl. Nikdo z hostů večírku to vak být nemohl, protoe odcházela první, odpovídala na kriminalistovy dotazy.

Nadporučíkovi neulo, e jakmile se dostala řeč na téma, kvůli kterému tady vlastně byl, Salajová znervózněla. Mačkala úzkostlivě rohy povlaku a oči jí těkaly z místa na místo.

Vy jste přesvědčena o tom, e vás pachatel nechtěl oloupit?” rozhodl se nadporučík zahájit útok těkými zbraněmi.

Já… já nevím,” řekla tie. Z tónu jejího hlasu byla rozeznatelná bezradnost.

Co vechno jste měla v kabelce?” připravil si Pulkráb znovu blok.

Salajová začala vypočítávat a ochota, se kterou to činila, upozorňovala nadporučíka, e je za odbočku v rozhovoru vděčná. Nechal ji vymluvit a přichystal si mezi tím dalí otázku: Domníváte se, e vae přepadení má nějakou souvislost s tragickým úmrtím vaeho manela?” Nebylo to příli citlivé, ale výsledek byl okamitý. Posadila se na postel, přikrývkaz ní sklouzla a ona se pranic neohlíela, e erární noční koile s chybějícími knoflíky ve výstřihu zdaleka neplní svůj zahalo-vací účel.

Bojím se toho …”

Podle vás se tedy nejednalo o dopravní nehodu,” pokračoval nadporučík Pulkráb, který násobě nedal znát překvapení.

To jsem neřekla,” vykřikla a opět si lehla pod přikrývku.

Take přece lo jenom o náhodné přepadení nějakého ochmelky, který potřeboval pár korun na pivo,” sklapl nadporučík blok a chystal se k odchodu. Děkuju vám, paní Salajová. My ho samozřejmě najdeme. A vy, a budete zítra doma, bucf zavoláte, nebo přijdete k nám na správu. To, co jsme si tu povídali, hodíme do stroje, vy nám to podepíete a vechno bude v nejlepím pořádku.”

Já nechci domů. Nejsem zdravá,” sténala. Jenome mi to nikdo nevěří.”

Paní Salajová,” hovořil nadporučík pomalu. Mluvil jsem s vaím oetřujícím lékařem. Nic vám není. Řekněme natěstí, ale je to tak. Zítra vás z nemocnice propustí, to je jasná věc.”

Budete mě hlídat?” zajíkala se nervozitou.

Není proč, uklidňoval ji nadporučík.

Jak to?”

Jestli ví někdo, proč, paní Salajová, tak jen vy sama. A jeliko se s tím nehodláte svěřit, je mi neobyčejně líto … bral u nadporučík za kliku.

Počkejte,” řekla najednou klidné a unavené. Znovu se posadila na postel a zarazila nadporučíka, kdy opět vytáhl z kapsy tuku a papír. Tohle nepite … Kolik let můu dostat za spoluúčast?”

Na trestném činu?” upřesňoval otázku nadporučík.

Ano.”

To je dost sloitá záleitost. Jednak o tom rozhoduje soud a ten má zákonem dáno určité rozmezí, jednak nevím o jaký trestný čin se jedná a jak významný byl vá podíl. Nejsem tedy v této chvíli schopen podat vám ucelenou informaci,” řekl nadporučík pedanticky a střeil se udělat by jen neopatrné gesto, aby Salajovou nezarazil.

Lepí zavřená ne mrtvá,” prohlásila pacientka náhle. Zajděte za mojí dcerou. Má klíče od domu i od bytu. O svoje jsem bohuel přila. I s kabelkou. Půjdete do obýváku a vyndáte z knihovny album s fotografiemi. Je jich tam víc, ale vy hledejte to s Káčinou svatbou. Největí fotku, jak jsme tam vichni před radnicí, si vezměte. Na druhé straně je napsán seznam. Pořizoval ho Franta. Co znamená, nevím, ale on tvrdil, kdy se jednou opil, e ta fotka má cenu celého naeho domu. Tedy spí to, co je na druhé straně napsáno. Tuila jsem, e jde o něco pinavého, jenome jsem si říkala, e mi do toho nic není. Peněz bylo u nás vdycky vlc ne dost a já se jednou provdy zařekla, e se nebudu starat, odkud jsou.

Jenom jednou, to kdy jsem se chtěla rozvádět s Frantou kvůli té jeho holce, mi manel přestal přispívat na domácnost. Prý a si zkusím, jak vyjdu ze své výplaty a desetikorunových dikrecí. Vzal mi i klíčky od auta. Byla to hrůza … Jenome teď…

Pokouel se vá manel ten seznam někdy pouít? Proti komu?

V poslední době neměl tolik peněz, jako dřív. Jednou mi řekl, e jestli to bude trvat jetě nějakou dobu, začne jednat. Ale já nechtěla nic slyet, tak jsem raději začala mluvit o něčem jiném. Za čtyři dny ho pak přejelo auto …

Víte, od koho měl manel peníze dostat? Nadporučík mluvil pomalu, ale důrazné.

Váhavě přikývla.

Znáte ho?

Ano.

Jak se jmenuje?”

Já, nezlobte se …” padla hlavou do poltáře a začala vzlykat. Na druhé straně fotografie je červená tečka. Byl mezi svatebními hosty …

Nadporučík vstal a zlehka stiskl Salajové rameno: Jetě si tu pár dní poleíte. Zařídím to.

Zvedla hlavu a z uslzeného obličeje se jí vydralo cosi jako poděkování.

Vyběhl před nemocnici a najednou si uvědomil, e mezi překvapení, jakých se před chvílí dočkal, patří i jeho aludek. Zůstal toti nad očekávání klidný. Kde je tady lékárna? zeptal se prvního člověka v bílém pláti, kterého před chirurgickým pavilónem potkal.

Naproti v budově. První patro.

Ptal se po Kateřině Salajové, i kdy předpokládal, e jméno po svatbě změnila. Nikdo se nad tím vak nepozastavil. Představili mu hezkou tíhlou dívku s vyplaenýma očima, které jetě více znejistěly po zjitění, e s ní chce mluvit kriminálka. Chápala vak rychle. Odběhla mezi regály plné lahviček a krabiček, sáhla do zásuvky a podala nadporučíku Pulkrábovi svazek klíčů v mírně ooupané koené botičce. Zda poděkovat, s tím si nebyla tak docela jistá. Zmizel toti stejně rychle, jako se objevil.

Auto s sebou nadporučík neměl, ale Netolice nejsou tak veliké, aby po půl hodině ostřejí chůze nestál před vchodem domu Salajových. V předsíni se nezdroval. Vzal za první dveře, nael kuchyni a ani ta nevzbudila jeho zájem. Pak se

ocitl v obývacím pokoji. Hned na prahu se vak zarazil. V místnosti spatřil nepředstavitelnou spou. Knihy vyházené z knihovny, ádný z obrazů nevisel na svém místě, byly poházeny po koberci se zjevnými znaky páčení zadních stěn, koberec sám zůstal shrnutý, pokud to objemná a masívní pohovka dovolovala, z té vak někdo vyházel počtáře. Na několika místech byly proříznuté ostrým předmětem. Vrcholek jedné pyramidy předmětů tvořilo otevřené svatební album Kateřiny Salajové mladí. Poznal je na první pohled. Jednak bylo vázáno do bílých desek, jednak se milá nevěstina tvář usmívala z otevřené stránky.

Přemohl v sobě nutkání dojít si pro ně a podívat se, zda to, co hledá, je jetě na místě. Vrátil se do předsíně, z kapsy vytáhl kapesník a vytočil číslo: Operační středisko? Zdravím tě, Karle. Tady Pulkráb. Jsem v bytě Salajové. Na Mýtince estnáct. Poli výjezdovku. Někdo se sem vloupal.

Kdo na to přiel? ptal se operační důstojník.

Já.

V tom případě se nikam nevzdaluj a čekei na místě.

A co bych asi tak měl podle tebe dělat, ohradil se nadporučík nad tím poučením.

Má pravdu, promiň, chlácholil ho operační. Ale ne zavěsil, přece jenom pro jistotu zopakoval: Fakt ale nikam nechoď, jo?

Nadporučík pratil sluchátkem, vyel před dům a tam si zapálil. Nestačil vykouřit jetě ani půl cigarety, kdy výjezd dorazil. Technik se okamité shýbnul k zámku a vyetřovatel zamířil k nadporučíkovi, který mu el vstříc. Kromě technika zatím dovnitř nikdo nevstupoval. Vyetřovatel se jen tak mimochodem zmínil: Výpověď mi nadiktuje v kanceláři, viď. A neděláme dvojí práci. Teď jen informativně …

Pulkráb mu krátce vylíčil, co zde dělá a proč přiel. Kriminalista z výjezdu slyel technikův pokyn a vstoupil za ním. Neuplynulo ani deset minut, kdy stál znovu před domem a podával nadporučíkovi album. Jestli potřebuje jenom tohle, můe si to odnést.

Otisky? zeptal se nadporučík.

Spousty. Ale jestli k něčemu budou, nevím. Ví, kolik lidí muselo mít tu bichli v rukách?”

Pulkráb mlčky souhlasil. Pomalu listoval v albu. Zatím ádná fotografie nechyběla. Byl u v polovině, kdy se zarazil. Díval se na snímek, o něm hovořila Salajová. Opatrně odstranil samolepicí fólii a s jistými obtíemi vyjmul nepokozený obrázek. Otočil ho bílou stranou vzhůru a ulehčené si oddychl. Rub fotografie byl popsán jmény a značkami, kterým sice nerozuměl, ale věděl, e to není momentálně důleité. Hesla jistě někdo rozlutí.

Řekněte oférovi, a mě hodí na správu, poádal vyetřovatele. Za chvilku je tady zpátky.”

Dostal souhlas a za dalích pár minut u seděl spolu s náčelníkem oddělení v kanceláři majora Poivila. Ten vyslechl jeho hláení a pak jenom stručné dodal: Jsem spokojen. Nechte pořídit fotokopie rubu toho obrázku. Jednu dostane major Barták, jednu kapitán Kalenda z Pálková. Spojte se s oběma adohodněte se na postupu. Zejména dbejte připomínek majora Bartáka. Protoe on drí v ruce klíč k případu. Vechno ostatní, co se událo, na něj pouze navazuje…”

xxxx

Mercedes vjel na můstek přes potok, tvořící hranici mezi Československem a Německou spolkovou republikou a zastavil ve folmavském celním prostoru. Z auta vystoupil mu, pozdravil se s přicházejícím přísluníkem pasové kontroly, předal mu své doklady a řekl perfektní četinou: Čeká na mne bratr. Mohu jít za ním?-

Jistě, pane Dlouhý,” dostal odpověď.

Máte něco k proclení?” ozvalo se za jeho zády.

Celé auto,” kývnul k mercedesu, na jeho chladiči se v zimomřivém zimním slunci leskla trojcípá hvězda. Ale to u si vyřídí brácha.” Přísluník Celní správy od něj převzal doklady od vozidla: Bude to malou chvilku trvat.”

Můeme si zatím dát v bistru kafe?” zajímalo Zdislava Dlouhého.

Beze veho.”

Dlouhý se otočil, udělal pár kroků a objal se s bratrem. Hedvika Dlouhá nastavila tvář k polibku a pak za nimi odevzdaně cupitala do tepla.

Nemohl jsem narychlo nikoho sehnat,” vysvětloval Bronislav Dlouhý. Tak jsem si řekl, e to dáme na Hedvu. Je to doopravdy v příbuzenstvu a tak ádné riziko nehrozí.”

Kohlíčka jsi oklepl?”

Jo. Zavolal jsem na agenturu, e s ním nutně potřebuju mluvit. Řekli mi, abych zavolal pozítří, e je na zájezdu v Brně.”

Dobře. Broňku, teď necháme alespoň rok kefty stát.

Jednak jsi mi jetě vechno nezaplatil, za druhé nám vypadla Rosa ze hry, protoe ta se tady nebude moct pár dni ukázat.”

Bronislav Dlouhý se uklíbl. Kvůli jedné pitomé aerovce. Kdybyste s tím Kozelkou zamávali jako já se abotínským, byl by klid.”

To ví, enská,” usmál se bratr. Viděla najednou moc slibnou příleitost…

Za to aerovka určitě nestála.”

Ale stála, brácho. Dostali jsme za ni jako za nové audi. To přece vůbec není patný. Ale aby mezi námi dvěma bylo jasno - obrázky vybouchly a ti pitomí tudáci kecali. To je pro Rosu daleko větí malér, ne nějaká autíčková záleitost. A pro mne. koneckonců také. Moc jsme na těch keftech tlm pádem netrhli.”

Nevykládej, poslal jsem ti pěkných pár tisíc marek, vechno mám pečlivě zaznamenané. Věř mi, e jsem je od zdejích veksláků nekupoval nikterak lacino.”

e o tom mluví, Broňku. Kapsu sis namastil pořádně, proto jsi mohl nakupovat. A nám jsi příli neposílal, kdy to Rosa mohla bez podezření těch vaich čmuchavých celníků vyváet v peněence.”

A co soky a známky, to nebylo nic?” rozčiloval se Bronislav Dlouhý. Za ty jsem musel také cvakat. Nebo si snad myslí, e by Arpy hnul prstem zadarmo?”

Starý dobrý Juraj Arpád,” povzdechnul si Zdislav Dlouhý. Vdycky to byl správnej parák, na něm neetři. Apropó,” usmál se, jde taky o tvoje konto. Jestli chcete v budoucnu zvednout s Hedvou kotvy, musí být v zatraceným balíku. Nezlob se, e to připomínám, ale důchod ti u nás nikdo platit nebude. A jako invalida se těko chytne.”

Bronislav Dlouhý chvíli mlčel. Pak dodal na bratrovu adresu: Mám sbírku mincí. Mimořádná cena. Polu ji, jak to jen trochu půjde.”

To u je jiný,” ocenil Zdislav, zvedl se, podal servírce desetimarku a velkopansky mávl rukou, kdy na něm chtěla koruny.

Vrátili se k budově celnice. Vechno je v pořádku, pane Dlouhý, zaplate pojistku, tedy spí vae ena,” říkal jim přísluník Celní správy, a do pěti dnů se přihlate na vnitrozemské celnici. Přeju astnou cestu.”

Co ty?” ptal se Bronislav bratra při loučení. Jak se dostane domů?”

Dám si ve snacku becherovku a počkám, a pojede někdo do Bavor. Stačí, aby mne vysadil na nádraí za čárou.”

Zamával za odjídějícím autem a znovu se vypravil k bistru. Nestačil vak ani otevřít dveře, kdy se za jeho zády objevili dva mui. Jeden z nich otevřel sluební průkaz a otázal se: Jste Zdislav Dlouhý, bývalý československý státní přísluník, toho času občan …

Jsem. Co má být?” odsekl drze.

Jste podezřelý z trestné činnosti namířené proti československému národnímu hospodářství. Pojďte, prosím, s námi.”

Nemáte právo,” rozčiloval se Dlouhý. Právě proto, e u dávno nejsem občanem tohoto státu.”

Ale máme,” odpověděl druhý z muů. A vy to velice dobře víte.” Vzali ho mezi sebe a odvedli k obyčejnému modrému igulíku, který stál před bistrem. ofér bez pokynu nastartoval.

Bronislav Dlouhý se zastavil v Pálkově jenom na tu chvíli, kterou potřeboval k vysazení Hedviky. Pak se otočil a přes střed města najel na silnici, vedoucí do Netolic. Před autoservisem, který jak se zdálo zel prázdnotou, zatroubil. Vrata se po dalím houknutí klaksonu otevřela a ukázal se přejímací technik. U jdeme.”

Drozd s Karpíkem se uvelebili na zadních sedadlech. Jeli mlčky známou cestou. Zastavili v kopcích nad Netolicemi, přímo ve dvoře Salajovy zemědělské usedlosti. Drozd vyskočil a otevřel velká vrata stodoly. Měli bychom se přestěhovat někam jinam, éfe,” otočil se na Dlouhého. S Frantou to bylo jiný, nikdo se ho nemoh zeptat, co tu dělá, ale nás …

Nic se stěhovat nebude. Tohle je zatím poslední melouch. Pak musíte vechno zlikvidovat. Nejlíp utopit, nedělali jste to předtím patně. Co u nebylo potřeba, up někam do vody. Jenome v poslední době nějak lemplujete. Jetě jste se nedokázali zbavit ani téhle kastle,” zdůraznil svá slova bouchnutím do karosérie, která se houpala na řetězech.

Mysleli jsme,” mluvil Drozd, e máte zbytečný obavy. Kdy jste toho dědka na mopedu jenom porazil a navíc jste mu vystlal kapsu stovkama, pak nevím, z čeho máte pořád strach.”

Říkal jsem vám, e jsem byl na mol. Kdyby dědek náhodou kecal, nemůu vechno zapřít.” Zarazil se. Koukejte, chlapi, ne aby vás napadlo něco z toho, co se tu válí, prodávat. Vechno se musí utopit, jasný? A teď sebou hoďte, a z toho auta do rána uděláte prvotřídní unku.”

To nebude problém, éfe, ozval se poprvé Karpíek. Horí, a z týhle plesniviny budeme pozejtří dělat milionářskej bourák ..

Vy si přece víte rady, odbyl ho Dlouhý. Nakonec, za ty prachy, co vám platím ..

Tentokrát by to chtělo navíc prémii, kdy je to naposledy, loudil Drozd a sám byl překvapen, kdy Dlouhý zatáhl za zdrhovadlo aktovky a podal kadému balíček stokorun.

éf má uznání, vlichocoval se Drozd. To my umíme ocenit. Tuhle kastli sundáme, hodíme na to rezatinu z kouta a gumy dáme bez vzorku jak pro formuli jedna. Musíte dát bacha, abyste se s nima někde nevykoulel. Motůrek taky přijatelně vylepíme a na tachometr natočíme, kolik si budete přát.

Devadesát tisíc by mohlo stačit, zasmál se spokojeně Dlouhý. Nezapomeňte na sedačky a hlavně, přetřete rouby a matky kyselinou, ne aby se někde něco blýskalo …

éfe, vy děláte, jako kdybychom bylí amatéři, vyprovodil Drozd Dlouhého k autobusové zastávce. Ráno máte fáro před barákem.

Kdy se druhý den v sedm hodin vyklonil Bronislav Dlouhý z okna, viděl Karpíka, jak na něj zezdola mává klíčky. Opíral se přitom o zapráenou a řezem poznamenanou mercedesku, která dýchavíčně bafala, vyráela ze sebe oblaka černého kouře a mourala při tom do slabé mlhy vysleplými reflektory.

Je to smůla, chlapi,” odpověděl Karpíkovi kdy u oblečený seběhl dolů. Sotva jste se vypracovali k dokonalosti, musíme toho na nějakou dobu nechat. Ale existuje umění zvané včas odejít, meditoval a strčil mechanikovi do dlaně dvě pětistovky. To je na svačinu. Ale odpoledne a jste zase nahoře.

Kdy se kolem poledního odhadce podíval na vůz, který Bronislav Dlouhý přistavil ke stanovení ceny, málem si odplivl. e vůbec něco takového povolujeme dováet. Raději bych si pořídil trabanta, ne tuhle zříceninu, pomyslel si. Prohlídkou se dlouho nezdroval a vyplnil formulář s celkovou částkou, znějící na dvacet sedm tisíc korun. Kdo ví, jestli stojí vůbec za tolik, pronesl pak nahlas, kdy se díval za sotva se vlekoucím vozem.

Na celnici Dlouhý předloil vechny doklady, souhlasil s padesátiprocentním clem, na místě je zaplatil a odpoledne u předával auto zpět do rukou osvědčené dvojice. Kohlíčka v agentuře opět nesehnal, ale ochotná telefonistka mu

oznámila, e pan Eduard se co nevidět vrátí a ona mu vyřídí jakýkoli vzkaz.

Řekněte, e má opraveného svého talbota. A si pro něj okamitě přijede,” nadiktoval a řekl si, e manaer snad nebude tak mdlého ducha, aby nepochopil…

Auto přivezl druhý den ráno Drozd. Bylo naletěné, nikde ani poskvrnky, jednodue řečeno, s tím včerejím mělo málo společného. Pečlivému pozorovateli by ovem neuniklo, e je a příli cítit čerstvou barvou, pachem, obvyklým pro nové, nikoli ojeté automobily. Dlouhý byl vak naprostó spokojen.

Drozd u méně: éfe, včera odpoledne se kolem baráku točil nějaký chlap. A ráno zase. Jenome jinej.”

Klid, nic se neděje,” uklidňoval ho Dlouhý. Za dvě hodiny je transakce uskutečněná a nikdo na nás nemůe. Koukejte jenom honem rychle vyklidit stodolu. Tumá,” strčil mu do ruky stejný obnos, jako předtím Karpíkovi. A mazej do práce, a je vechno, jak má být, vypoklonkovával Drozda, nebo v zatáčce Nerudovy a Bezručovy ulice se objevila mladistvá postava manaera Kohlička.

Tak tady to je, váený pane, zálibné pohladil Dlouhý blatník. Spokojen?”

Eduard Kohlíček nebyl schopen chvíli slova: To jsem ani nečekal. Teď jenom jetě, jak to chodí…

Račte,” otevřel mu Dlouhý dveře a nabídl místo za volantem.

Objeli město a zastavili znovu ve vilové čtvrti. Tedy řeknu vám, pane Dlouhý, e jsem navýsost spokojen. Řekněte sám, co je to na dieselový motor třicet tisíc kilometrů. Ale,” najednou znejistěl, auto má stále pouze převozní číslo.”

To je maličkost. Jako dar ho dostala moje ena. Tudí si ho nemůete dát okamitě napsat na sebe. Hedva zde bude kadou chvíli. Zajedeme na inspektorát, auto se dá zapsat do evidence a vy si ho odvezete,” vysvětloval postup Dlouhý.

To je sice hezké,” bránil se Kohlíček, ale přece po mně nemůete chtít, abych zaplatil za něco, co právně vzato zůstane dál vaím majetkem? Dokonce s úředním razítkem?”

Nerozčilujte se, pane Kohlíčku, chlácholivé pronesl Dlouhý. Dáte mi jen polovinu. Za čtrnáct dní Hedva zjistí, e dva mercedesy jsou pro nás přece jenom moc, e se brácha zbláznil, kdy nám ho cpal, odhlásí auto, vy přihlásíte a doplatíte druhou půlku. Co tomu říkáte teď?”

To je něco úplné jiného, oddechl sl mladík. Peníze nesu, prodal jsem talbota kamarádovi, který ho zná, take mám pohromadě celou sumu. Ovem auto bych si zítra odvezl.”

To je pochopitelné. Teď vás vak musím poádat, abyste tu někde počkal. Nebylo by dobré, kdyby se nás okolo policajtů motalo moc.

Kohlíček souhlasil a přes hodinu si krátil čas tím, e jednak přelapoval okolo domu, jednak se snail udret ve zkřehlých rukách noviny a zjistit, co se včera událo ve sportu nového. Kdy u začínal být řádně prochladlý, objevil se mercedes a v něm Bronislav Dlouhý s manelkou. Pod nárazníkem se skvěla novotou státní poznávací značka okresu Palkov.

Vichni tři vstoupili do domu a posadili se ke konferenčnímu stolku. Hedvika nalila sobě i muovi aperitiv a před hosta postavila láhev s coca-colou. Kohlíček se maličko napil a pak s mírným uzarděním poádal: Kde máte, prosím vás, onu místnost? Docela jsem venku promrznul…

Poslední dveře vpravo před hlavním vchodem, poučil ho Dlouhý a spokojené si s manelkou uknul.

No, teď abychom se vyrovnali, prohlásil Kohlíček, sotva se vrátil. Připravil jsem nejenom peníze, ale i jakousi smlouvu. Výi zálohy doplníme, ale navrhoval bych dvě stě tisíc.

Dlouhý se podíval na manelku s výrazem naprostého souhlasu. Přečetl to, co Kohlíček vypracoval, rozmáchlým způsobem se podepsal a stejně tak se zvěčnil i na kopii.

Jetě podpis paní manelky,” poádal návtěvník. Konečně, auto kupuji od ní, e …

Dlouhý se zasmál, prohodil něco v tom smyslu, e je to přece jedno, ale posunul papíry k Hedvice.

Kohlíček se pak rovně podepsal, jeden exemplář schoval a druhý podal Dlouhému. Pak si na kolena poloil taku a vyndal dvacet přepáskovaných balíčků. Bronislav Dlouhý je vzal do ruky, vstal, ale v tu chvíli se opět překvapením posadil. Ve dveřích obývacího pokoje stáli dva mui v civilu a za nimi dalí dva v uniformách přísluníků Sboru národní bezpečnosti.

Bronislave Dlouhý, zatýkám vás pro důvodné podezření z páchání trestných činů hospodářského charakteru, a to z poruování monopolu zahraničního obchodu a z ohroování devizového hospodářství. Spoluvinu na této činnosti vznáím i na vai manelku.”

Současně s tím jste důvodně podezřelý,” řekl druhý civilista, z vrady na Frantiku Salajovi, z loupeného přepadení Kateřiny Salajové, jako i z iniciátorství a podílnictví na případech krádeí vloupáním do socialistického i soukromého sektoru.”

Oba ustoupili, aby mohli do místnosti mui v uniformách. Bronislavu Dlouhému nasadili na ruce pouta a postrčili ho do předsině. Manelka kráčela za ním. Před nablýskaným mercedesem stály dvě lutobílé volhy.

Máme to v kapse, doktore, oddechl si spokojené manaer Kohlíček. Měl byste mě snad soudruhům představit, ne?

Major Barták se musel zasmát: Má pravdu. Mirek esták, toho času poručík, kapitán Jindřich Kalenda, můj bývalý spoluák.”

Opustili byt, který za nimi dalí z přísluníků v uniformě pečlivě zamknul a zapečetil.

xxxx

Do vánoc zbývaly tři dny. Obchodní domy praskaly ve vech a okolo Kotvy vřelo lidské mravenitě. Prodavačky se vydávaly z posledních sil, tu a tam se některá dokonce tvářila příjemně, ale vzájemnými pohledy ujiovaly jedna druhou, e zítra u bude volněji a pak …

Major Barták se probojoval na eskalátor, sjel do přízemí, kde si utřel z čela krůpěje potu, přehodil taku naditou dárky pro rodiče z jedné ruky do druhé a pak se Rybnou a Celetnou ulicí, přes Staroměstské náměstí, dostal do Platnéřské. Sem, do domu číslo čtyři, vánoční ruch a shon jakoby nedoléhal. Sí obchodů je přece jenom odříznuta Křiovnickou ulicí a turisté a návtěvníci těchto dnů mají povětinou jiné cíle, ne se nechat ofoukávat na Karlové mostě vlhkým a chladným větrem, vanoucím od Vltavy.

Hoďte sebou, vítal majora poručík esták, sotva se objevil ve dveřích kanceláře. Za deset minut máme být u starého.

To u nestihnu ani kafe, zabručel Barták, který il v přesvědčení, e do plánované porady u náčelníka odboru zbývá jetě přes hodinu času. Nevěřícně se podíval do diáře a zjistil, e esták má pravdu. Odemkl tedy trezor, vyndal desky nabité záznamy a fotodokumentací, dotáhl uzel na kravatě a společně s poručíkem vykročili.

Podplukovník Koděra je ji očekával: Pojďte, kluci, řekl téměř otcovsky, ačkoli nebyl o mnoho starí, ne Barták. Dáte si kávu?

A jak, vydechl major, zatímco esták kvitoval náčelníkovu nabídku prohláením, e právě prodělal dvě koruny, jeliko netuil, e se vyplatí počkat.

álky stály za chvíli na stole, náčelník vybalil nezbytný

doutník a kdy ho po značném úsilí lámajícími se zápalkami konečně zapálil, vybídl Bartáka, aby začal: Asi takhle, doktore, vyfoukl obláček dýmu, zprávu jsem samozřejmé prostudoval, take nemusí zabíhat do vech detailů, ale jisté shrnutí bychom měli připravit. Abychom měli jasno, co předloíme tábu a náčelníkovi ústředny.

Major Barták pokrčil rameny: Vzal bych to stručně. O tom, e Bronislav Dlouhý sem pomocí svého bratra a jeho eny paují mercedesy, jsme věděli. Dílna v Salajově chalupě mě přivedla k poznání, e vozy jsou pro odhad upravovány, aby poplatky za dovoz byly co nejmení. Bohuel, mercedesy nemají číslo karosérie a motoru na jednom a téme stabilním místě. Co typ, to větinou jiné umístění. Někdy jsou čísla litá, jindy raená, títky pouze přiroubovány ke karosérii, u některých modelů, a není jich málo, je číslo motoru na snadno odejmutelné součástce, take pro ikovného mechanika není problém vyměnit karosérii a třeba i větinu motoru, přičem čísla zůstanou původní. Tohle Dlouhý se Salajem zjistili hned v počátku své trestné činnosti a dokázali toho v plném rozsahu vyuít. Se Salajem se toti Dlouhý dohodl jetě dřív, ne celou akci s bratrem spustili. Později, kdy se kefty rozrůstaly, přibrali jetě Drozda s Karpíkem a zřídili jakousi firmu, která ve vlastní reii odkoupila od Zdislava Dlouhého tři skutečné vraky mercedesů a ani je nechala vyřadit z evidence, pouívala jejich dílů ke sniování hodnoty dalích dovezených vozů.

Zpočátku posílal Dlouhý bratrovi po Niekainenové za auta marky. Jak u bylo řečeno, kupoval je od veksláků v průměru po dvanácti korunách. Niekainenová je od nás normálně odváela, protoe postavení devizové cizozemky jí to v zásadě umoňovalo. Bratři vak chtěli vydělávat víc. Zdislav Dlouhý měl z počátku poadavek tisíc marek provize za kadý dovezený vůz. Později se mu to ovem zdálo málo a ádal patnáct set a dva tisíce. Bronislav Dlouhý odmítal, protoe tím by se značné krátil jeho výdělek, zejména kdy i Salaj a oba mechanici rovně zvyovali poadavky. Tenkrát si Frantiek Salaj vzpomněl na partu, s ní před léty vykrádal staroitnosti a z ní nějakým nedopatřením nebyl Bezpečností dopaden jeden člověk - Juraj Arpád. Dtouhý se s ním spojil, vyhlédl mu objekt, dovezl na místo a sám odjel. Arpád takto provedl čtyři krádee vloupáním na území celé republiky. Nic z odcizených předmětů nechtěl pro sebe. ádal pouze koruny. Dlouhý mu vyplatil úhrnem edesát tisíc. Dvě zásilky, a to známky a soky,

se jim podařilo dostat do zahraničí. Miniatury u nikoli a se sbírkou mincí Bronislav Dlouhý nepospíchal. Na Mirkovu radu, Barták ukázal na poručíka, ,,si skutečně najmul bezpečnostní schránku v bance, take mince jsou přiloeny k důkaznímu materiálu. Dlouhý si je chtěl nechat pro sebe, jeliko měl v úmyslu emigrovat za bratrem.”

Jak se dostali k těm papírům z autosalónu, na ně vyvezli oba veterány? zajímalo náčelníka.

Nevíme, odpověděl major Barták jednoznačně. Zdislav Dlouhý tvrdí, e je nael mezi novinami v jedné mnichovské restauraci, ale bude to spí jalová výmluva. V tomhle případě nemá obavu z nás, ale z případného postihu na druhé straně. Takový to na mne dělá alespoň dojem. Pravdu zřejmě nepřizná a my mu nemůeme jeho tvrzení v tomto bodě nijak vyvrátit.

Není třeba, mávnul rukou podplukovník Koděra. Tuhle starost přenecháme jiným. Zajímá mě vak dalí věc. Spočítali jste u, kolik aut k nám propaovali?

Nejméně padesát osm, odpověděl major Barták. Tolik jmen bylo napsáno na fotografii, kterou Salaj ukrýval. Přesně tam bylo padesát sedm záznamů. Ten padesátý osmý, Mirkův, se tam pochopitelně nedostal. V současné době jsou předvoláni majitelé a jeden po druhém vypovídají shodně s naimi znalostmi o celé věci.

Kdy to vechno vyčíslíme finančně,” zauvaoval náčelník, jakou sumu budeme zhruba uvádět v návrhu na konečné opatření?”

S tím budou jetě týdny práce,” namítl Barták. Myslím, e si při tom vyetřovatelé uijí, a je bude brnět hlava. Ale při velice skromném odhadu jsme s Mirkem doli k závěru, e kody, způsobené národnímu hospodářství, přesáhly milión korun. O tolik zkrátil Dlouhý dovozní clo upravováním vozů. O zhruba stejnou částku se vak obohatil nadhodnocením ceny při prodeji zájemcům.

Podplukovník spokojeně zabafal z doutníku. Kdy vás tak poslouchám, zdá se, zaukal na dřevěný stůj, e po naí linii jsme s případem hotovi a budeme mít klidné vánoce. Ale na druhé straně, i kdy to do naí kompetence nespadá jak jsou na tom kluci z obecné kriminality při dokazování vrady?”

Poručík esták se naklonil nad stůl: Ráno volal kapitán Kalenda. Okres dostal pomoc z krajské správy a předloili toho Dlouhému tolik, e přestal zapírat. Lak na karosérii, která visela v Salajově stodole, toti přesně odpovídal vzorku nalezenému na ulici a v Salajových svrcích. Dlouhý to sice

zkouel vysvětlit tím, e mu nejspí auto někdo odcizil, ale kromě jeho a manelčiných otisků se v autě ádné jiné nenaly. Drozd s Karpíkem pak shodně vypověděli, e měnili karosérii tu noc, kdy Salaj zemřel. Dlouhý jim vak řekl, e havaroval dva dny před tím někde u Olomouce. Oba tvrdí, e ho z přejetí Salaje nepodezřívali, ale kdo ví…

Salaj toti údajně Dlouhého vydíral. Proto si vedl i onu soukromou evidenci. Dlouhý z toho ztrácel nervy. Nějak si neuvědomoval, e mu Salaj nemůe být nebezpečný, protoe se v tom veze také. Uskutečnil několik transakcí pod jeho jménem. Myslel si, e pokud by to jednou prasklo, přiijeme to Salajovi a on toho nebude mít na triku tolik. Naivní představa … O vradě ale nepřemýlel. Napadlo ho to a v onen večer, kdy se proti očekávání vrátil domů a zjistil, e jeho ena spí se Salajem. Vyuil toho, e si ho nevimli, a počkal dole v autě. Pak to do Salaje napálil. Prý by mu stačilo, kdyby ho pořádně zmrzačil. O seznamu věděl, Salaj mu jím několikrát vyhrooval. Snail se ho získat, proto přepadl Salajovou a vnikl do jejího bytu. Podepsal se, na co sáhl…

Díky, mládenci,” potřásl oběma rukou podplukovník Koděra. A uijte si v klidu svátky.

Kam vůbec pojedete?” zeptal se poručík Bartáka, kdy u stáli na chodbě. Přijďte k nám, manelka říkala …

Ne, jste hodní, ale já jedu domů k naim,” poděkoval Barták.

Veli do kanceláře ve chvíli, kdy se na jejich stole rozezvučel telefon. Jestli je to nový případ,” zakroutil hlavou Barták, tak si beru dovolenou.”

Poručík zdvihl sluchátko, chvíli poslouchal a pak posunul aparát k Bartákovi. Volá Bratislava, soudruhu majore,” řekl s vánou tváří, ale vzápětí se u neubránil a vyprskl smíchy: Velmi naléhavé přání k vánocům. Nějaká enská . . Barták,” představil se major a koutkem oka zaznamenal, e poručík esták spěně opoutí jejich společnou kancelář.

Konec