Případ kudlanky náboné - Michal Císařovský

Ten dopis dostal kapitán Luke na stůl v pondělí 19. dubna.

Jeho autor bud nebyl s výsledky namáhavé práce řady psychologů, psychiatrů a kriminalistů seznámen, nebo mu byl takzvaný termický zákon zločinu lhostejný.

Oznamuji vám, e při vycházce údolíčkem Hamerského potoka, asi tři kilometry od můstku ve Starém Kníné směrem proti proudu, jsem zjistil podezřelou věc. Poblí pěinky vpravo od potoka, v místě označeném na orientačním plánku překrtnutým kolečkem, vyčníváz hromady hlíny za hustým křovím pánská bota, nasazená na kusu masa. Nepátral jsem po tom, jde-li o lidskou nohu nebo o něco jiného. Ani jsem s ničím na místě nehýbal, abych případně nezničil nějaké stopy, kdyby lo opravdu o trestný čin, na co mám siiné podezření.

To raději nechám na zjitění a přeetření vám. Z rodinných důvodů se nepodepisuji.

Oznámení bylo napsáno na psacím stroji, zřejmé novějí výroby, jak usoudil kapitán Luke podle zvlátního jemného stínování jednotlivých písmen, které vak scházelo u čárek a háčků nad písmeny české abecedy.

U na první pohled se tedy dalo usuzovat, e dopis byl psán na stroji zahraniční výroby, u něj byly čárky a háčky doplněny v klávesnici a dodatečně. To vak byla kromě obsahu jediná zajímavost. Jinak bylo pouito obyčejného kancelářského papíru a nejlevnějí luté obálky běného formátu. Chyběla na ní známka i razítko potovního úřadu, take pisatel ji musel donést na oddělení, odkud ji kapitánu Lukeovi předali, osobně.

U dopisu byl přiloen primitivní orientační plánek, na něm byl obyčejnou tukou neuměle zakreslen potok, můstek, směr postupu pisatele označený ipkou a kolečko s kříkem, označující údajný podezřelý nález.

Polovina dubna připomínala sice denními teplotními maximy spí začátek prázdnin, to vak podle názoru kapitána Lukee nikoho neopravňovalo k tomu, aby mu posílal takovýhle dopis.

Na jaře mají lidé na přemýlení lepí věci ne je smrt. Na jaře vzniká a rozvíjí se ivot. Smrt patří podzimu.

I kapitán Luke měl na přemýlení daleko lepí věci ne smrt. Mohl přemýlet o své krásné, mladé eně, na kterou se kadý den při návratu z práce těil stejně, jako kdy si ji před sedmi lety bral, moná jetě víc, protoe u klidněji a vyrovnaněji, mohl myslet na svoji blonďatou čtyřletou dcerku, které si uíval daleko méně, ne jak by si vichni tři přáli, mohl myslet na svoji blíící se dovolenou, kterou si poslední roky vybíral stále častěji z kraje léta, protoe se zdálo, e stejně jako letos začíná pěkné teplé počasí rok od roku dříve, a mohl myslet -co také do této chvíle opravdu dělal - na dnení oslavu devětatřicátých narozenin, které se letos rozhodli s Kateřinou strávit doma, jen sami ve třech a pak ve dvou …

To vechno mohl. Mohl myslet i na spoustu jiných příjemných věcí. Co vak musel, to bylo zvednout telefon a poádat centrálu o spojení s místním oddělením Bezpečnosti ve Starém Kníně.

Kapitán Luke,” ohlásil se. Dostali jsme takový zvlátní dopis. Anonymní. V údolí Hamerského potoka, asi tři kilometry od můstku ve Starém Kníně proti proudu, prý pisatel objevil nějakou podezřelou věc vpravo od pěinky. Snad lidskou mrtvolu nebo její část. Poznamenal jste si to místo, jo? Tak se podívejte a dejte nám vědět. Abychom tam nejezdili zbytečně …”

Poloil sluchátko, pohlédl na kalendář, na kterém měl červeně zatreno dnení datum - 19. duben. Ne, e by si nepamatoval, kdy má narozeniny, ale aby měl stále na paměti, e tento den nemá mít ani slubu, ani achový krouek, ani zvlátní případ … Zadoufal, e do konce své dnení sluby u bude muset vyřídit jen jeden telefonický hovor. Jen ten meziměstský, ve kterém mu oznámí, e tři kilometry proti proudu od můstku ve Starém Kníně čouhá z hlíny jen stará bačkora naraená na opelichaném kotěti.

Za necelou půlhodinu vak bylo nad slunce jasné, e k vyřízení ho ten den čeká jetě daleko víc.

Volá Starý Knín, soudruhu kapitáne.”

Nadpraporčík Dohnal, Starý Knín. Soudruhu kapitáne, na udaném místě jsme nali hromadu hlíny, z ní vyčnívá část lidského údu s botou. Na místě a v jeho blízkém okolí jsme učinili opatření, aby nedolo k pokození stop.”

Tak přece. Je 16.15. Do 17.30 jsme u vás.”

Narozeniny se odkládají, pomyslel si kapitán.

Ve výjezdové skupině kapitána Lukee byli kromě jeho pravé ruky-nadporučíka Doubravy-dva operativní pracovníci, technik, lékař a psovod se psem. K Hamerskému potoku je zavedl náčelník místního oddělení VB, se kterým kapitán odpoledne telefonicky mluvil, nadpraporčík Dohnal.

Strámistr, který na místě dohlíel, aby zde nepřibyly ádné stopy a případné nebyly pokozeny nebo smazány stopy staré - jestli tam ovem jetě nějaké zbyly - se chystal podat kapitánovi hláení, ale ten ho zarazil pokynem ruky.

U povrchní pohled na místo nálezu ukazoval, e pisatel anonymního oznámení se vskutku nemýlil. Z hromady hlíny, nikterak čerstvé, která připomínala narychlo upravený hrob, vyčnívala hnědá pánská polobotka s gumovou podeví, bota na lidské noze. Lépe řečeno na tom, co z ní jetě zbývalo.

Kapitán Luke se rozhlédl po okolí a obrátil se na psovoda.

Nejdříve ty. Ne to tady vichni polapeme. Stejně asi nejsme první, nějaký den u to tady leí.”

Psovod odepnul ochranný koík statnému německému ovčákovi, který se málem třásl samou nedočkavostí a s tichou pobídkou s ním začal prozkoumávat terén. Po několika minutách usilovného revírování ve stále větích kruzích, při kterém je zpovzdálí sledovali členové výjezdové skupiny i místní přísluníci Bezpečnosti, se vrátil zpět ke kapitánovi.

Lituji, ale pes stopu nezachytil. Je to váné asi mocístarý.”

Díky,” odmávl kapitán Luke. Nedá se nic dělat. Ale aspoň jsme to zkusili. Take se dáme do práce.”

Kousek za támhletím kamenem,” ukázal psovod, leí nějakej fialověj hadřík, nejspí kapesník.”

Dobře. Rozhlídneme se pořádně.”

Dalí minuty proběhly ve znamení usilovné a přesné systematické činnosti.

Ohledání místa činu a jeho bezprostředního okolí, zhotovení orientačního plánku, zajitění a zakreslení stop, fotografování celku i jednotlivých detailů.

Tak se na to podíváme zblízka,” pokynul nakonec kapitán Luke svým spolupracovníkům a ujal se řízení odkrývacích prací.

Hlínu z nevysoké mohylky odebírali pomalu, po malých částech, pouze rukama v gumových rukavicích, aby nedolo k násilnému pokození oděvu nebo těla mrtvoly, a aby jejich pozornosti nemohl uniknout ádný důleitý detail, ádná stopa.

Před jejich očima se postupně začal odhalovat hrůzný nález.

Pod mělkou vrstvou odkryli mrtvolu mue, svázaného do kozelce tak, e pravá noha, obtočená v kotníku silným měkkým drátem z mědi, byla přivázána k zápěstím obou rukou, spoutaných rovně drátem a přitaených zazáda. Levá noha - její obuté chodidlo vyčnívající z hlíny upozornilo na provizorní hrob - byla zaklesnuta do pravého podkolení.

Jedinými součástkami oblečení mrtvého mue, který byl jako neforemný balík zamotán do starí, tmavě červené proívané přikrývky, několikrát převázané silným konopným provazem, byly hnědé pánské polobotky.

Hlavu měl mu zabalenou do hrubého jutového pytle, jaký bývá pouíván na brambory. Kdy ho odstranili, zavřel i zkuený kapitán Luke na okamik oči.

Víte kdo to je?” přeruil po chvíli mlčení a podíval se na nadpraporčíka Dohnala.

Nevím,” odpověděl nadpraporčík přikrceným hlasem a byl rád, e konečně musí zvednout oči.

Není to někdo místní? Nepřipomíná vám alespoň někoho?”

Nadpraporčík se znova podíval do míst, kde měl jetě před pár dny nebo týdny mrtvý mu moná usměvavý, moná váný obličej. Ale to se teď u nedalo rozeznat.

Ne,” zavrtěl odmítavé hlavou.

Nehledáte někoho? Neztratil se tady někdo v posledních dnech nebo vůbec v poslední době?”

Ne. Z místních nikdo. To bych samozřejmě věděl. Znám prakticky kadého. Ale jsme rekreační oblast, chat je tu čím dál víc, lidi se mění, vystřídá se jich tolik, e o tom nikdo nemůe mít přehled.”

Neohlásil vám někdo v poslední době vykradení chaty nebo něco podobného?”

Ne.”

Take vůbec nemáte tuení, kdo by to mohl být?”

Bohuel. Nic mi to neříká …

Neznáte-neznáte. A vy? Vy taky ne?” ujistil se u strámistra, který vak na mrtvolu nejisté pohlíel jen zpovzdálí.

Co tomu říkáte vy, doktore?”

U dlouho jsem nic takového neviděl. Příčinu smrti vám s jistotou za těchto podmínek určit nemohu, ale s největí pravděpodobností lo o úder nebo údery nějakým těím, poměrně ostrým nástrojem nebo kamenem. Ale to samozřejmé určí a pitva. Stejně tak jako přiblinou dobu exitu.”

Hm. Jak dlouho u tady můe leet?”

Obávám se, e nejméně tři týdny. Moná i déle.”

Věk?”

Pětatřicet, maximálně čtyřicet let, podle toho, co je zatím vidět. Celkem sluná fyzická kondice, i kdy ádná vazba.”

A zřejmě ádná těká práce, soudě alespoň podle rukou, podívejte se,” řekl kapitán z podřepu, otáčeje mrtvému dlaň.

S povzdechem se narovnal a stáhl si gumové rukavice.

*

Domů se kapitán Luke dostal a za tmy. Kačenka u bude určitě v postýlce, přemýlel. A tak se těila na tátovu oslavu. Ne nael místo na zaparkování, musel objet dva bloky. Teplé počasí vylákalo i ty nejopatrnějí a nejúzkostlivějí majitele aut, take na ulicích u zase přestávalo být k hnutí.

Opatrně odemkl dveře bytu a dával pozor, aby mu nezacin-kaly klíče. Potichu se zul, navlékl si sandále, pověsil lehký jarní plá na věák jen po paměti a obezřetně, aby nadělal co nejméně hluku, mátral ke koupelně. Její dveře za sebou jen přivřel, aby neklapla západka, a pustil vodu. Namydlil si ruce a pohlédl do zrcadla. kubl sebou, protoe v pootevřených dveřích za sebou spatřil tvář, její oči se v zrcadle setkaly s jeho.

Málem jsi mě vyděsila,” zaeptal.

Málem?” zeptala se jeho ena Kateřina, která se stejně potichu proplíila předsíní a postavila se do dveří koupelny.

Ty jetě nespí?”

Spím.”

Aha. Máme něco k jídlu?”

Ted?” protáhla potichu a významně se podívala na své náramkové hodinky, které dostala teprve nedávno k vánocům.

Nemáme.”

Take jen umýt, vyčůrat a spát?” zeptal se.

Přesně tak. Nic jiného si nezaslouí,” odpověděla na oko přísně.

Má pravdu, dobře mi tak,” přiznal. Utřel si ruce, otočil se a vzal do náruče její drobné, měkké, ale pevné tělo, oblečené pouze do noční koilky. Byla více ne o hlavu mení a kapitán měl tenhle okamik objetí rád. Připadal si větí a silnějí, i kdy se svou postavou, která by se dobře vyjímala na místě středního útočníka divizního ragbyového týmu, si dodávat sebevědomí tímto způsobem rozhodně nemusel. Kateřina vák rychle zvrátila hlavu, take se jí nejen přelily dlouhý mírně zvlněné vlasy a k lopatkám, to by kapitánu Lukeovi ani tak nevadilo, ale její ústa se ocitla mimo jeho dosah. Neuváeně vak odhalila ničím nekrytý krk a bylo po pomstě. Jemně odtlačila jeho hlavu, vzala ho za ruku a opatrně zavedla do lonice. Tie otevřela dveře a zastavila se na prahu. Na malém stolku, u něj byly přistaveny čalouněné sedačky z dětského pokoje, zářily tři dlouhé svíčky v bílém keramickém svícnu a jejich světlo se znásobené odráelo ve dvou brouených vinných sklenicích na tíhlých nohách. Vedle nich stála láhev bílého vína a mísa s obloenými chlebíčky.

Překvapené se zástavil ve dveřích.

To je tedy překvapení,” řekl, kdy mohl vydechnout a konečně se dostal ke slovu.

Pro nás bylo taky.”

Jak to?”

No jo. Vlastně u by to ani překvapení nemělo být, vicf? Za ty roky. U jsem si mohla zvyknout.”

Jdi ty, chlácholil ji. Ví, e kdybych opravdu nemusel ,….”

Jene ty větinou opravdu musí. Něco váného?” změnila téma a kapitán věděl, e z nejhorího je venku. I kdy se doopravdy stejně nezlobila. Jinak by tu nebyla láhev a chlebíčky. O svíčkách ani nemluvě. Asi u si opravdu zvykla, pomyslel si, ale hned si slíbil, e jí ve co nejdříve vynahradí. A o dovolené, $ je!

Ví co, budeme si povídat o něčem jiném. Třeba o kytkách,” pokusil se o ert, ale při vzpomínce na obličej neznámého mue mu příli do ertování nebylo. Na smrt si člověk nezvykne nikdy. I kdyby ji měl vidět kadý den.

Take mám pravdu.”

Ty má vdycky pravdu, miláčku,” odpověděl neurčitě a usilovně otáčel vývrtkou v hrdle láhve. S hlasitým zvukem, pro něj není jiné označení, ne e to je zvuk, jako kdy vylétne zátka z láhve, vytrhl punt, odlil trochu do své sklenky, pak nalil manelce a doplnil svou sklenici. Víno se na pozadí hořících svíček zlatavě rozzářilo.

Na zdraví, popřáli si tie a usmáli se na sebe.

Mám hlad jako vlk, pronesl dramatickým tónem kapitán a zachránil tak situaci, která se začala podobat lehce rozostřené sekvenci ze sentimentálního filmu meziválečného období.

Jetě jsi mi neodpověděl.”

Byl bych rád, kdybych o tom dnes večer nemusel mluvit. Ani na to myslet.” Co půjde asi těko, dodal pro sebe v duchu.

Ze zvlátního zabarvení jeho hlasu vycítila, e asi skutečně nechce kazit aspoň zbytek slavnostního večera.

Občas se svým muem o některých jeho případech mluvila. Spí poslouchala a tu a tam se na něco zeptala. Nejednou se stalo, e její profesionální rutinou nezatíené otázky a dojmy přivedly kapitána Lukee k úvahám a takovému pohledu na věc, ke kterému by se sám nedostal, nebo by mu to trvalo déle. Kdy vak o své práci mluvit nechtěl, nenaléhala.

Tak dobře,” usmála se na něj a chvíli ho zásobovala novinkami z Chodu domácnosti, sdělila mu několik nových podařených výroků dcery Kačenky, které si zapisovala do zvlátního notýsku.

A co dárečky,” zeptal se s hraným údivem, kdy na míse zůstaly poslední dva tři chlebíčky.

A heleme se, jetě dárečky!” zasmála se Kateřina. Nic nebude. A na řádné oslavě. Nemysli si, e ti to Kačenka odpustí.”

*

Ze zprávy lékaře výjezdové skupiny se kapitán Luke dozvěděl, e mrtvola je pohlaví muského (to sice nebyl fakt objevný ani nový, ale pitevní protokol je pitevní protokol), stáří asi 35 - 40 let.

Mu byl vysoký 178 cm.

Za levým hrbolem temene jsou tři trné zhmodéniny obloukovitého tvaru, na hřbetu levé ruky je rozsáhlejí krevní výron. Defekt kůe a měkkých částí v krajině vnitřního kotníku pravé nohy byl způsoben pravděpodobně ohlodáním zvěří, nebo tato noha vyčnívala ze země. Podle tvaru a rozmístění trných ran na hlavě mrtvoly je mono usuzovat, e rány byly způsobeny nástrojem, který měl poměrné ostrou hranu tvaru oblouku, jako části krunice o průměru 6 cm.

Pak vak pitevní protokol obsahoval velmi zajímavou informaci: ádná z těchto ran vak nemohla způsobit smrt, ba dokonce nemusely ve svém celku přivodit ani bezvědomí a omezit tak podstatněji schopnost jednání oběti. I kdy: Monost vyvolání bezvědomí těmito ranami nelze bezpečné vyloučit. Zhmodéní obličejových partií a defekty kůe vak byly pravděpodobně způsobeny a posmrtně.

To tedy vypadá na zatracené krvavou historku, pomyslel si kapitán.

Rozmístění ran na poměrně malé ploe, pokračoval ve čtení pitevního nálezu, svědčí o tom, e při jejich přivodění nebyla hlava volné pohyblivá. Proto bylo vyloučeno napadení osoby, její schopnost obrany nebyla omezena. Znatelné stopy obrany na mrtvole nalezeny nebyly, s výjimkou krevní podlitiny na hřbetu levé ruky, kterou by bylo mono brát v úvahu jako eventuální známku obrany.

A pak přilo v protokolu to hlavní, na co kapitán Luke čekal, příčina smrti: vlastní bezprostřední příčinou smrti bylo zardouení, způsobné stiskem ruky druhé osoby, nebo je vyloučeno, aby si je člověk způsobil sám.

Mrtvola leela v zemi přibliné jeden měsíc.

Tolik protokol.

Informací a záchytných bodů v něm není málo, usoudil kapitán Luke. Známe příčinu smrti a konečné i přibliné průběh, jak k ní mohlo dojít, víme rovně, kdy k vradě - nebo to, e jde o vradu, ze zprávy jednoznačně vyplývá - zhruba dolo.

Chybí zde vak jeden kardinální údaj - a ten zde samozřejmě ani být nemůe - KDO je zavraděný mu. Zjistit jeho totonost byl nyní úkol číslo jedna. Dokud nebude známo, KDO je obě, nebude mono zjistit, KDO je vrah. I kdy u o něm víme, JAK svou obě zavradil. A to není tak málo.

Kapitán se znovu začetl do pitevního protokolu a rozhodl se, e přeci jenom jetě zavolá doktoru vankmajerovi osobně, aby si ujasnil některé body. Ne e by zpráva nebyla úplná, ale od odborníka je vdy moné dozvědět se o něco víc, ne obnáí strohá lékařská zpráva. V ní místo na vysvětlování obecnějích faktů není.

Chvíli o tom přemýlel a nakonec usoudil, e bude asi nejlepí promluvit si s doktorem vankmajerem osobné. Vytočil jeho telefonní číslo a domluvili se. e zhruba za hodinu by se mohli setkat v ústavu.

Přestoe doktoru vankmajerovi nechybělo asi mnoho do důchodu, nechoval se nikdy ke svému tépiěř o dvacet let mladímu spolupracovníkovi ani v nejmením protektorsky. Kapitán Luke si vdy, kdy ho spatřil, pomyslel, e tenhle člověk neměl nikdy dělat lékaře u kriminálky, ale měl se stát pediatrem. Doktoru vankmajerovi scházelo do dvou metrů jen pár čísel, ale přesto působil téměř subtilním dojmem. ádný dvoumetrový kolohnát. Byl to přesně ten typ, jemu by matka na smrt nemocného dítěte uvěřila, e vechno bude’ v pořádku a byla by vděčná, e se jejího synka ujme právě on. S maminkami nemocných kloučků vak doktor vankmajer snad za celý svůj ivot jako lékař nemluvil.

Á, u jste tady, uvital kapitána Lukee ve .dveřích své pracovny. Posaďte se. Dáte si se mnou kávu? Zrovna jsem postavil vodu, take stačí jen přidat…

Abych pravdu řekl, docela bych si dal.

U ji dělám, malý moment.’*

Doktor vankmajer na chvíli zmizel za plentou z barevného kretonu v rohu místnosti (jediná trochu veselá věc v dohledu, napadlo kapitána Lukee), ozvalo se zaumění proudu vody a cinknutí ličky o porcelán.

Tak vy byste se chtěl dozvědět něco bliího o tom zardouení, e?

Rád bych,” připustil kapitán.

Nečekejte ovem, e vám povím něco konkrétnějího, ne bylo ve zprávě. S jistotou vám opravdu mohu říct jen to, co jsme tam uvedli.”

O tom nepochybuji,” ujistil ho kapitán Luke. Chtěl bych se ale dozvědět vůbec něco bliího o mechanice zardouení, jestli to tak můu říct. A jestli vás tím příli neobtéuju,” dodal rychle.

Ale kde. O to vůbec nejde. Ale jistě víte, e do zprávy můu dát opravdu jen fakta, o nich máme jistotu. Na vytváření hypotéz,a jejich dokazování jste tady vy.”

Jistě. Ale pokud si jetě pamatuju ze studia lékařské kriminalistiky, lze ze způsobu zardouení, respektive ze stop, které zůstanou na oběti, usuzovat na určitá fakta nebo lépe řečeno na určité monosti.”

To je lepí. Na určité monosti. To máte zcela pravdu.‘1

Třeba lze usoudit na sílu pachatele …

Do jisté míry ano. I kdy záleí na okolnostech. Podívejte se, mechanika zardouení, jak jste trefně řekl, vypadá zhruba tak, e při tlaku na krajinu krční mohou být hrtan i průdunice stlačeny ze strany a do té míry, e se stanou úplné neprůchodné a tím je znemoněno dýchání. Kdy tlak působí hlavně zepředu, frontálně, jsou orgány v krku tlačeny směrem dozadu a vzhůru ke tvrdému patru a k páteři, á tím dojde rovně k uzavření dýchacích cest. Vypadá to obdobně jako při oběení.”

Jaká je k tomu potřebná síla?”

Někdy stačí jediné, krátce trvající zmáčknutí krku a podráděním nervových pletení můe dojít k takzvanému reflek-torickému zastavení srdce a okamité smrti.”

Co ale není ná případ?”

Ne, to se ostatně stává dost zřídka a tento způsob lze celkem bezpečně podle řady symptomů rozeznat a určit.”

Take v naem případě byla vyvinuta síla větí?”

Ano. I kdy to není tak jednoduché. Na sílu pachatele je mono usuzovat například podle hloubky a tvaru oděrků, které zůstanou na krku oběti. Podle nich konečně hlavně diagnostikujeme zardouení. Lze podle nich také stanovit směr, odkud pachatel svou obě rdousil. Zde jsme vak takové stopy nenalezli.”

Co z toho vyplývá?”

Z toho nevyplývá, ale můe vyplývat. Například to, e pachatel mohl mít rukavice. Ale dá se říci, e v případech, kdy pachatelem je člověk značné fyzické síly, take i krk je zmáčknut velkou silou, obvykle na kůi krku stopy nehtů nenalézáme, nebo jen v malé míře.”

Dá se tedy usuzovat na pachatele s větí silou?”

Celkem ano. Tento předpoklad podporuje i skutečnost, e u oběti dolo ke zlomení hrtanových chrupavek a zřejmě zde působil tlak frontální i tlak ze stran. To naznačuje pachatele s poměrně větí silou.”

Jak je moné, e silný pachatel nezanechá hlubí stopy nehtů? Řekl bych, e přeci čím větí silou zaryje své ruce do krku oběti, tím hlubí stopy tam musí zanechat, ne?” podivil se kapitán.

Vypadá to na první pohled logicky,” vysvětloval trpělivé

doktor vankmajer, ovem jak ukazuje praxe, větí mnoství oděrků vzniká spíe v případech, kdy tělesně slabý pachatel není schopen zbavit obě vědomí jediným mocným stiskem ruky, nebo ji dokonce tímto způsobem okamitě usmrtit, ale drí svou obě za hrdlo delí dobu, vyvíjí tlak déle, obvykle oběma rukama, a přitom dochází k pohybu, jednak způsobenému obranou oběti, jednak únavou pachatele, který přehma-tává, chvílemi tlak zesiluje a zase ochabuje, přičem mu ruce sklouzávají, mění se poloha prstů. Tím tedy dochází ke vzniku větího počtu oděrek, ne kdy silný pachatel jediným mocným zmáčknutím a pevným sevřením svou obě usmrtí naráz.”

Nalezli jste nějaké takové stopy na zavraděném?”

Sám víte, v jakém stavu byl objeven. Přesto se vak zdá, e oděrky na krku nebyly.”

Myslíte si, e pachatelem mohl být tedy spíe mu .. .nebo řekněme … výjimečné silná ena?”

Takovouhle odpověď ode mě neádejte. Řekl jsem vám, e existují určité symptomy, podle nich lze hypoteticky usuzovat na osobu pachatele. Najdeme-li na krku oběti výrazné stopy nehtů, dá se předpokládat, e pachatel má nehty dlouhé a dlouhé nehty nosí obvykle eny. Kdy si vak vezme rukavice … Ovem zlomení hrtanových chrupavek ukazuje na poměrné velkou sílu, protoe mrtvý mu nebyl jetě tak starý, aby měl chrupavky u zkostnatělé, málo pruné, které by se snadno zlomily, jako u lidí starých.”

Ve zprávě uvádíte, e na oběti nebyly nalezeny znatelné stopy obrany. A snad na nějakou krevní podlitinu na levé ruce, tuím.”

Ano, to souhlasí.”

Domníváte se, e obě byla tedy nejprve omráčena těmi údery do hlavy a pak teprve zardouena?”

Jsou-li v případě zardouení - jakoto hlavní příčině smrti - známky sebeobrany vyznačeny jen velmi málo nebo dokonce úplně chybí, jde obvykle o případy, kdy je obě přepadena náhle, nečekaně, třeba zezadu, a kdy při rychlém, silném zmáčknutí nastane velmi rychle bezvědomí. Nebo je tu druhá monost, e tedy, jak říkáte vy, je obě nejprve zneschopněna bránit se jinak, třeba údery do hlavy, a pak zardouena. Výjimečně chybí známky sebeobrany při rdouení v nějaké zvlátní pozici.” -*-

Rány na hlavě mrtvého mue jsou vak podle pitevního protokolu takového charakteru, e asi bezvédoml obéti nepři-vodily?”

Moná. Vyloučit to neize. Ale je také moné, e obé se nebránila úmyslné.11

Jak to myslíte? Kdy někoho krtí, brání se přeci kadý, ne?11

No to jisté. Má-li jetě monost. Ale někdy se lidé vyhýbají rvačce nebo otevřenému boji pasivitou. Nechají se udeřit a doufají, e útočníkova agresivita a zuřivost se tak zmírní rychleji, ne kdyby kladli odpor. Doufají, e tak se spor omezí jen, dejme tomu, na pár ran a tím skončí. V podstatě s meni úhonou, ne kdyby se bránili.11

To ovem připadá v úvahu jen v tom případě, e je protivník mnohem silnějí, take napadenému je jasné, e ve vzájemném zápolení nemá anci na úspěch.11

Asi tak. Nebo mu chybí patřičná motivace.”

Myslíte, e má třeba pocit provinění a inzultaci bere nějak jako trest?”

Můe být. Ale to jsou vechno jenom monosti. V jistých případech se zase stává, e pachatel původně usmrtit svou obé ani nechce. Teprve v případě, kdy se začne bránit nebo třeba hlasité volat o pomoc, take útočníkovi hrozí prozrazení, popadne ji za krk a snaí se ji umlčet..

Kapitán Luke pokýval zamyleně hlavou a dopil zbytek chladnoucí kávy.

Moc vám děkuju. Přece jen jsem si udělal lepí představu, jak se to mohlo stát. Tecf nás vak trápí víc to, e nevíme, kdo je vlastně obětí.”

V tom vám ovem já u asi nepomůu,” odpověděl doktor vankmajer s lehkým pokrčením ramen.

?

Skončí-li kriminalista vyetřování nějakého případu, musí před jeho uzavřením a zaloením do archívu jetě vyplnit několik formulářů.

Jmennou identifikační kartu pachatele, dekadaktyloskopic-kou kartu, a v případě, e jde o pachatele, který ji svou kartu v základní evidenci má, také hláení změny v evidenci, do něj uvede vechny údaje o pachateli a o jeho nové trestné činnosti. Tyto materiály zasílá do centrální evidence.

Převtělení v písařku připadá kriminalistům větinou značně únavné, otravné, zdrující a bezmála zbytečné. Bezmála proto, e při vyetřování dalích případů jim právě jimi vypracované a do základní evidence zaslané karty, přenesené do děrných títků, prokazují neocenitelné sluby.

Kadý tedy toto zdrující papírování přijímá s odevzdáním. Čas od času usedne k psacímu stolku a strefuje se do jedenapadesáti klapek psacího stroje.

Zkrácenou zkouku svých strojopisných schopností a stylů musí ovem vyetřovatel podstoupit i při vyádání informace tzv. lustračním listem, na jeho základě mu pracovníci centrální evidence sdělí své poznatky o trestné činnosti evidovaných osob.

I jejich odpověď má vak stanoven přísné určený řád, take nyní se kapitán Luke na základě svého lustračního listu dozvěděl, e osoba, o ní je informace ádána,

a, NENÍ v evidenci vedena jako pachatel trestného činu

b, NEBYLA daktyloskopována a fotografována

c, NEMÁ v kriminalistických spisech osob nebo v operativním archívu zaloen spisový materiál, tudí

d, NENÍ vedena v seznamu kriminálně závadných osob.

Kdyby to bylo ve, co se z centrální evidence dozvěděl,,

zřejmě by dal nejbliímu okolí svou nespokojenost najevo.

A dluno přiznat, e kdy chtěl, uměl to velmi obstojně. Ani si kvůli tomu nemusel odkládat narozeniny.

Pracovníci centrální evidence jsou vak lidé iniciativní, atak zpráva pokračovala jetě několika dalími listy - z oddělení pohřeovaných osob.

Zmizí-li toti nečekaně nějaká osoba, ani by předem komukoli svůj úmysl oznámila, najde se obvykle někdo, kdo se dostaví na nejblií oddělení Veřejné bezpečnosti a sepíe Oznámení o pohřeované osobě”, na jeho základě se zaloí Evidenční karta pohřeované osoby”. Kromě jiných údajů obsahuje jméno pohřeované osoby, místo a datum narození, národnost, státní příslunost, pohlaví, věk, stav, adresu bydlitě, místo, kde byla naposledy viděna, den a čas, kdy byla naposledy viděna, pravděpodobný cíl cesty, kam se případně chystala, pravděpodobná příčina zmizení. Dalí část evidenční karty obsahuje popis pohřeované osoby: výku, váhu, typ postavy, ple, vlasy, oči, brýle, knír, chrup, zvlátní znamení, tělesné vady, tělesný a duevní stav, charakteristické vlastnosti a zvyky. Samostatná část je věnována údajům, týkajícím se oblečení, které měla pohřeovaná osoba při svém odchodu na sobě. Pro kadou součást oblečení je v kartě určena samostatná kolonka, aby při vyplňování hláení nebyl opomenut pokud mono ádný detail, který by později mohl mít při pátrání svůj význam. V části Různé údaje” je uvedena adresa zaměstnání a zaměstnavatele, informace o otiscích prstů, adresy míst, kam se pohřeovaná osoba mohla pravděpodobné uchýlit, zejména adresy příbuzných, případně informace o tom, zda ji byla osoba někdy v minulosti pohřeována.

Vedle evidenční karty sepisuje pracovník Bezpečnosti s osobou, která podává ohláení, jetě samostatný protokol, ve kterém jsou podrobné vylíčeny okolnosti zmizení pohřeované osoby.

V době, kdy kapitán Luke zaslal do centrální evidence svůj lustrační list se vemi dostupnými a zatím zjitěnými údaji o nalezené mrtvole neznámého mue, bylo na území republiky pohřeováno celkem est lidí, respektive muů, jejich popis se zhruba - s větí či mení přesností - hodil na popis zatím neidentifikované mrtvoly od Hamerského potoka.

Evidenční karty těchto esti lidí měli tedy kapitán Luke a nadporučík Doubrava před sebou a porovnávali jednotlivé údaje.

Z levého dolního rohu kadé karty hleděla na oba vyetřovatele tvář jednoho mladého nebo téměř mladého mue.

Tvář z cestovního pasu, tvář z vojenské kníky, tvář z legitimace veslařského klubu Slavoj Vyehrad, tvář z řidičského průkazu, tvář z tramvajenky a tvář na zvěteném výřezu fotografie z dovolené u moře.

est tváří, z nich jedna moná patřila mui, který u dnes ádnou nemá.

est obličejů, za nimi se moná skrývá hořký osud, nehoda, lidská tragédie. Moná převrená loďka, moná ilegální přechod státních hranic. Je ovem moné, e ádný z nich mrtvému mui z provizorního hrobu u Hamerského potoka nepatří.

Zatím nenacházím nic, co by na některého ukazovalo víc ne na jiného, a dohromady na toho naeho,” přeruil ustění průklepového papíru protokolů, přiloených k jednotlivým kartám, nadporučík Doubrava.

Hm, odtuil trochu nevrle a poněkud nepřehledně kapitán Luke a pohledem sjíděl poslední řádky protokolu.

I kdy tenhleten Hajdůek, podívej se…stejná výka, věk, pohřeován od začátku roku.”

Ovem podle slov lékařů tam obě leela teprve od března.”

To je pravda, ale přece nemusel skončit v hromadě hlíny hned poté, co zmizel.”

Jo. Jene jaký měl k tomu zmizení důvod? Táta od rodiny, spořádaná domácnost, v práci vynikající výsledky a zmizí před Novým rokem.”

Nebo taky na Silvestra.”

Tak vidí. To by musel mít pěkné dlouhou kocovinu.”

Hele, nech toho. Takovéhle úvahy jsou na draka.”

Povoláním byl sazeč.”

A co má být?”

Viděl jsi někdy ruce sazeče z malé tiskárny? Kde jetě nedělají fotosazbou nebo nějakou děrnou páskou nebo čím?”

Neviděl.”

Právě. Já jo. Můj táta taky dělal v takovéhle malé tiskárnič-ce, kde se vechno dělá ručně. Tu černotu by nedostal z rukou ani louhem. A na to by při pitvě přili i v tomhle stavu.”

Co tenhle Vrbenský, podívej se,” poklepal kapitán na kartu s podobenkou u moře. Výka, věk, povolání redaktor a sleduj, od kdy je pohřeován,” ukázal na přísluné okénko evidenční karty. 26. března.”

Podle údajů evidenční karty byl Jindřich Vrbenský pétatři-cetiletý mu střední, spíe lachovité postavy, výka 178 centimetrů, váha 73 kilogramů. Ple suchá, vlasy tmavohnědé, krátce ostříhané, oči zelenohnědé, dioptrické brýle s tmavými kostěnými obroučkami. Zvlátní znamení ani tělesné vady ádné. Fyzický i duevní stav dobrý.

Údaje o oblečení neměly vzhledem k tomu, jak byla neznámá m rtvola objevena, v této chvil i cel kem ádný význam. Kromě hnědých polobotek.

Naposledy byl spatřen v místě svého bydlitě, v Rubensově ulici v Praze 2, kdy se chystal odjet na chalupu v Netenicích.

Hm. To nevypadá patně. Ale kdo nám ho identifikuje? Bojím se, e i ty boty jsou příli málo.”

Jestli vůbec patřily mrtvému.”

Velikost sice souhlasí,” vysvětloval svoji mylenku kapitán

Luke, ale uva. Pachatel zjevné vynaloil nemalé úsilí nato, aby znemonil identifikaci oběti. Značně znetvořený obličej, odstraněni vech částí oděvů - a na boty - uklizení m rtvoly na místo, o kterém mohl předpokládat, e tam nebude hned tak objevena a kdy, nikdo u nezjistí, o koho lo. Řekni mi, proč nechal na nohou boty, které mohl snadno sundat a zahodit? To mi připadá spí trochu jako léčka. Falená stopa.”

Kdo ví. A jetě jedna věc. Víme, e místo nálezu rozhodně není místem činu. Nedá se tedy předpokládat, e by obě na místo, kde byla zahrabána, předtím sama dola.”

Z čeho vyplývá, e není pravděpodobné, e by pachatel neměl dostatek času svléct obě úplně. Kdy měl čas odstrojit ho takhle a jetě ho tak parádně zauzlovat a převázat jak balík do sběru ..

Spojíme se s oddělením pohřeovaných osob a - superprojekce.”

Superprojekce je skutečně velké promítání. Neodehrává se vak ve velkém sále 70mm kina, neprodávají se na ně vstupenky, kritici je nerozebírají v kulturních rubrikách deníků a odborných časopisech. V hlavních rolích nevystupují známé postavy filmového plátna.

Přesto má vak kadé představení svou atmosféru, expozici, napínavou zápletku, a jako v kadém velkém příběhu, i zde jde pokadé o velké lidské drama. Vechny příběhy vak mají jeden společný rys-jejich hlavní postava ji není mezi ivými. Hlavní postava - nechceme-li za protagonistu povaovat vraha.

Ten je v tomto případě scenáristou a reisérem. Funkce dramaturgie, kamery, střihu, maskérů, promítačů, diváků a nakonec i přísných, nezaujatých a objektivních kritiků přejímají specialisté, pracovníci laboratoře antropologie kriminalistického ústavu.

A ti se uchylují k metodě superprojekce v těch případech, kdy nemohou určit totonost neznámé mrtvoly jiným způsobem. Bud z toho důvodu, e ji uplynula dlouhá doba od její smrti a identifikaci znemoňují posmrtné změny, nebo pachatel záměrně pokodí, znetvoří nebo úplně odstraní pro identitu důleité známky, například rozruením obličejových partií a odřezáním kůe z posledních článků, bříek prstů, aby vyloučil monost daktyloskopické identifikace.

Superprojekce je kriminaiistická metoda, která se pouívá, není-li mono identifikovat pozůstatky ádným jiným způsobem, předevím agnoskací předmětů. Existuje-li vak někdo, komu by je kriminalisté mohli k určení totonosti předloit.

Metoda superprojekce, někdy také nazývaná metodou superpozice, je uskutečnitelná pouze v případě, e pracovníci laboratoře antropologie mají k dispozici nejen lebku neznámé mrtvoly, ale také fotografii zmizelé, pohřeované osoby.

V tomto případě měl technik laboratoře k dispozici fotografií hned est. Otázka zněla, zda lebka náleí některé z esti hledaných osob.

Pracovitě, které mělo na danou otázku přinést odpověď, se ze veho nejvíce podobalo ateliéru fotografa, zhotovujícího podobenky na občanský průkaz nebo cestovní pas. Fotografický aparát na mohutném stativu, reflektory, sametové závěsy, zatemnění. Místo idle pro zákazníka, na ní fotograf natáčí své objekty do co moná nejnepřirozenéjích a nejnepohodlnějích pozic, aby dosáhl jím poadovaného výrazu tváře, otočný a nastavitelný kovový stojan s kloubovým ramenem, na něm spočívá lebka.

Lebka neznámé mrtvoly, nalezené v hromadě hlíny u Hamerského potoka.

Laboratorní technik bere do rukou první fotografii, profesionální podobenku z cestovního pasu a nastavuje lebku na stojanu do stejného úhlu. Zkontroluje na matnici fotografického přístroje její polohu a nepatrněji zkoriguje. Exponuje první srovnávací snímek.

Stejným způsobem postupuje u ostatních pěti fotografií -snímku z vojenské kníky, snímku z řidičského průkazu, výřezu podobenky na momentce z dovolené u moře, u fotografie z průkazu člena veslařského klubu a u podobenky z předplatní legitimace městské hromadné dopravy.

Po vyvolání, ustálení, vyprání a usuení filmů nastává klíčový moment - superprojekce.

Do dvou epidiaskopů jsou postupně vkládány obě fotografie - fotografie lebky a fotografie jedné z pohřeovaných osob, a oba obrazy se ve stejném měřítku promítnou na jedno plátno. Tak, aby se přesně překrývaly. Měřítko, natočení, . sklon lebky musí být prakticky shodný s předlohou.

Představeni vrcholí. est projekci a záhada neznámé mrtvoly můe být rozřeena. Moná, e budou stačit pouze tři nebo čtyři. Moná, e odpověď nepřinese ani est promítání. I to se stává.

V prvních dvou případech jsou na první pohled patrné výrazné odlinosti. Lebka nepatřila ani mladému vojákovi, ani nezvěstnému řidiči. U tváře veslaře ze Slavoje Vyehrad se specialisté museli zastavit na delí chvíli. Celkový tvar obličeje, posazení očí a lícních kostí - se téměř překrývalo. Zkouka změny měřítka posunutím obrazu jednoho z promítacích přístrojů. Nesouhlasí tvar lícních kostí a linie dolní čelisti. Zkouka negativní.

Snímek z dovolené u moře je sice amatérský, ale dobře zaostřený a kontrastní, hlava usmívajícího se mladého mue je téměř ideálně natočena - mírně posunutý en face. Srovnání měřítka a doladění ostrosti, a vichni zbystřili pozornost. Souhlasí tvar lebky, výka čelní partie, klenutí nadočnicových oblouků, posazení očí. Nos překrývá tmavý otvor lebky na stejném místě. Odpovídá ířka spánkových kostí, splývají zuby mírného úsměvu a odhaleného klebu lebky. Souhlasí linie brady i lícních kostí.

Jednotlivé části lebky portrétu se dokonale shodují.

Představení skončilo.

Mrtvým muem je Jindřich Vrbenský.

Dveře v Rubensově ulici otevřela kapitánu Lukeovi vysoká, na první pohled sotva třicetiletá a na první pohled také neobyčejně atraktivní ena. Byl to přesně typ, o něm si kapitán Luke myslel, ovem s výjimkou vlastní eny Kateřiny, e se vyskytuje jen v módních časopisech a na reklamách, ale se kterým se člověk nikdy nesetká ve skutečnosti.

Kdy se na ni kapitán Luke podíval, bylo mu jasné, e z identifikace by stejně nebylo nic. Ani volné splývající hnědé vlněné aty bez pásku nedokázaly svými záhyby skrýt, e jejich majitelka je ve vysokém stupni těhotenství. Její poprsí tím vak pohříchu neutrpělo.

Nepřívětivě se na kapitána Lukee podívala a řekla:

Co si přejete?”

Paní Vrbenská?” zeptal se kapitán.

Ano. Co si přejete?” zopakovala. V tmavých hnědých očích, skutečně připomínajících tvar mandlí, se studené zablýsklo.

Můe-li být nějaký účes afektovaný, měla afektovaný účes. Husté, dlouhé, přirozené zvlněné vlasy se sametovým leskem byly staeny do ohonu, který jí vak netrčel, jak bývá zvykem, z hlavy vzadu uprostřed, ale měla je vyčesány z pravé strany kolem temene téměř a k levému spánku a ohon jí spadal před levým ramenem přibliné ke klíční kosti. Nad uchem jej měla sepnut kostěnou sponou s překříenými packami. Nevypadalo to rozhodně patně, ale bylo v tom cosi umělého.

Jsem kapitán Luke, kriminální sluba,” představil se kapitán. Sáhl do kapsy a ukázal svůj sluební odznak.

Víte něco o manelovi?” vyhrkla a vzápětí se její iroká, nenamalovaná ústa pod drobným, lehcepřizvednutým nosem sevřela do úzké linky, jako by ani nikdy nepromluvila.

Myslím e ano,” odpověděl kapitán Luke. Mohli bychom mluvit uvnitř, prosím?”

Paní Vrbenská (vlastně vdova Vrbenská, napadlo kapitána v duchu). Jene o tom jetě neví. Dost mladá na vdovu. Beze slova se otočila a vykročila do nitra bytu, čím zřejmé kapitánovi jemně naznačila - jak alespoň usoudil - aby ji následoval.

Kdy kapitán Luke vcházel do tohohle domu ve staré měanské čtvrti, její sláva je u dávno ta tam, nečekal, e uvnitř najde něco podobného.

Podlahu prostorné haly, tlumeně osvětlené nepřímým světlem ze zaputěných labů z matného skla pod sníeným stropem z tmavého dřeva, .pokrýval koberec, na který by kapitán váhal lápnout, i kdyby s sebou měl přezutí. Proti hlavnímu vchodu spatřil na okamik mihnout se muskou tvář a teprve s malým zpoděním si uvědomil, e to byl jeho vlastní obraz v drobně vybruovaném zrcadle nepravidelného tvaru bez. rámu, z obou stran dekorovaném nyní zhasnutými nástěnnými lampami z křiálového skla. - rcadlem stál staroitný tabu ret na vyklenutých, dolů se zuujících nokách a na jeho desce se zlatavě leskla napodobenina jistě fungujícího telefonního přístroje snad z počátku století.

Helena Vrbenská pokynula kapitánu Lukeovi k jednomu ze tří titěrných vyřezávaných křesílek s brokátovým čalouněním, obklopujících stůl ve stejném stylu, o nich kapitán zapochyboval, zda přeijí zhruba devadesát kilogramů ivé váhy jeho rozloité postavy, a sama se posadila na jedno z nich. Nezdálo se, e by byla příli zvědavá na to, co jí kapitán přiel říct. Tím lépe, pomyslel si. Snad.

Paní Vrbenská… řekl kapitán Luke a na okamik zaváhal, jestli jito má říct. Konečné, nic jiného mu asi nezbývá. Kdy u je tady. Dívala se na něj, ale tvář byla bez výrazu.

Vá manel je mrtev.”

Chviličku se nedělo nic. Pak se její oči troinku zúily a na čele se jí objevily dvě tři drobné vrásky, dodávající obličeji nedůvěřivý, nevěřícný, nechápavý výraz.

Můj manel je mrtev?” zopakovala po chvilce a pomalu zavrtěla hlavou. Ne. To je nějaký omyl.”

Obávám se, e ne, paní Vrbenská. Je mi líto, e vám to musím oznámit, ale jeho tělo bylo nalezeno u Starého Knína.”

U Starého Knína ..opět po něm pomalu zopakovala.

Kapitán mlčel.

Co by dělal u Starého Knína,” řekla po dalí odmlce trochu nepřítomným hlasem. To je nějaký omyl.”

Bohuel, paní Vrbenská.”

Chci ho vidět. Kde je?

To … nepůjde, paní Vrbenská.”

Jak to? Proč bych ho nemohla vidět? Říkáte přece, e jste nali mého manela!”

lo ano, ale … Víte, uplynul u delí čas, co … co přiel o ivot. A jaksi… vzhledem k vaemu stavu a … myslím, e byste ho stejně ji nemohla identifikovat.”

Několik vteřin na něj bez mrknutí zírala a kapitánovi se zdálo, jako by se při tom její oči stále roziřovaly.

Jestli tomu dobře rozumím ..

Ano, paní Vrbenská.”

Tak jak můete vědět, e je to on? Kdy říkáte, e bych ho nepoznala ani já, jak můete vědět VY, e je to on? Její hlas se začal nebezpečně zvyovat.

Uklidněte se, paní Vrbenská. Je mi hrozné líto. Ale musíte mi věřit. Není nejmeních pochyb. Byl bych sám raději, kdyby to nebyla pravda. Skutečně. Ale máme určité metody. Věřte mi, e kdybychom měli jakoukoli pochybnost, nikdy bychom si nedovolili něco takového vám sdělit.”

Zdálo se, e přemýlí o jeho slovech.

Co se mu stalo?” zeptala se.

Byl zavraděn.”

Coe?” vyjekla. Řekl jste zavraděn? To není moné. Jindřicha by přece nikdo nemohl… Nedokázala slovo zopakovat. Tomu nevěřím. Vechno je nějaký nesmyslný omyl.”

Lituji, paní Vrbenská.”

Ne,” skočila mu do řeči. To nemůe být Jindřich, Neuvěřím vám, dokud ho sama neuvidím. Trvám na tom.”

To opravdu nepůjde, paní Vrbenská.”

Vechno vydrím. Musím mít jistotu.”

My máme jistotu, paní Vrbenská. A prokurátor identifikaci vzhledem k vaemu stavu stejně nepovolí.”

Bezmocně svěsila ruce do klína, opřela se o čalounění a zvrátila hlavu na vyřezávaný okraj křesla. Kdyby lo o jinou situaci, vypadala by tato póza poněkud teatrálně.

Jediné, co vám můeme ukázat, jsou polobotky, které měl na nohou a deku,” kapitán se na okamik zarazil, jestli je ted ta nejvhodnějí chvíle právě na takovéhle detaily, do které byl zabalen.”

Zůstala opřená s mírné zvrácenou hlavou a bezbarvě, jako by to u ani neříkala nikomu v místnosti, odpověděla.

Chci ho vidět.”

Kdy si nadporučík Doubrava v nestřeeném okamiku pozorněji prohlédl Helenu Vrbenskou, která před malou chvílí usedla na čalouněnou idli v oddělení kapitána Lukee, zalitoval, e s ní musí sedět právě tady a na programu mají zrovna tak nepříjemné věci. Moná, e by své úvahy rozvíjel jetě o kousek dál, ale kapitán Luke jej rychle vrátil zpět - do vyetřovacího oddělení.

Můj spolupracovník, nadporučík Doubrava,” vysvětlil paní Vrbenské. Zareagovala stěí lehkým pokývnutím.

Můete mi popsat, jakou obuv nosil vá manel?”

Prosím?”

Jaké nosil polobotky.”

Říkal jste, e mi je ukáete vy, ne?”

Ano, jisté. Ale nejdříve nám je popíete, my vá popis porovnáme s těmi, co zde máme, a nakonec vám je ukáeme, abyste se ujistila a přesně určila jejich totonost.”

Měl samozřejmě několikerý.”

Zjistila jste, které chybí?”

Ne, nedívala jsem se. Stejně bych to asi nepoznala.”

Do oznámení o pohřeované osobě jste uvedla, e odeel z domova pravděpodobně v hnědých polobotkách.”

Ano. To je moné. Ale pochopte, takových věcí jsem si nikdy moc nevímala. Mohl je mít na chatě.”

Můete nám popsat ty, o kterých si myslíte, e v nich odeel?”

Normální pánské polobotky. Hnědé.”

S podpatkem?”

Ne, počkejte. Myslím, e měly rovnou gumovou podráku. V botách s podpatkem nechce chodit. Prý ho v nich bolí klenba.”

Kapitán nevzal na vědomí přítomný čas v její odpovědi.

Jaký měly tvar? pičaté, kulatá pička?”

Spí zakulacená pička. Nosí rád pohodlnou obuv.”

Nějaké proívání, perforace, znáček, tkaničky?”

Ne. Mokasíny. Rozčiluje ho zavazovat si boty.”

Hladké?”

Snad, přesně u nevím.”

Selapával nějakým charakteristickým způsobem podpatky?”

Myslím e ne. Nevím.”

Dobře. Podívejte se na tyhle.”

Nadporučík Doubrava vyndal ze skříně igelitový sáček a vyndal z něj na stůl tři páry bot. Mezi nimi i hnědé pánské polobotky bez zavazování, s rovnou gumovou podrákou a kulatou pičkou. Kapitán pozorné sledoval výraz Heleny Vrbenské. Ale nic se z něj nedozvěděl.

Jsou zde boty vaeho manela?”

Nevím.”

Dobře. Měl vá manel takovéhle boty?” opravil se.

Myslím e ano. Ale to nic neznamená. Tyhle by to mohly být. Takovéhle boty přece nosí tisíc lidí.”

Kapitán si povzdychl. Jetě tu deku.”

Nadporučík Doubrava se sehnul do spodní části skříně pro velký papírový balík a na konferenčním stolku z něho sundal provaz. Prosím.”

Manelka redaktora Jindřicha Vrbenského se otočila. Podívala se na stolek a zachvěla se při pohledu na velké tmavé

skvrny, které byly jasně patrné na upiněné a potrhané narůovělé proívané přikrývce.

Viděla jste někdy tu deku? zeptal se kapitán. Ne, odpověděla tie a odvrátila se.

Jetě maličkost.”

Helena Vrbenská zvedla hlavu.

Pouíval vá manel nějaký átek, nebo snad - kapesník?”

átky nikdy nenosil. V z!’ě jedině álu. Větinou ani to ne.

Jaké pouíval kapesníky?”

Normální, pánské.”

Kupovala jste mu je vy, nebo si je pořizoval sám?”

Větinou já. Ale můete mi vysvětlit…?”

Hned, paní Vrbenská. Mohla byste si vzpomenout, jaký druh míval u sebe v poslední době? Velikost, barva, vzor?”

To asi těko. Bral ije sám a pinavé házel samozřejmě do prádla.”

Dobře. Ale poznala byste jeho kapesník, nebo aspoň druh kapesníku,” upřesnil, kdybychom vám ho ukázali?”

Snad ano.”

Podívejte se tady.”

Na stolku leelo několik pouitých, zmačkaných kapesníků nejrůznějích barev a vzorů - zelený, fialový, hnědý s kostkou, bílý s lemováním a sloený a vyehlený edomodrý. Ten byl kapitánův.

Helena Vrbenská je přejela pohledem, ale ádný neoznačila jako majetek svého manela.

Dokud manela neuvidím, neuvěřím, e je mrtev.”

U jsem vám vysvětlil, e to není moné. Ale výsledky expertiz jsou jednoznačné, paní Vrbenská. Kromě jiného je potvrdil i stomatolog podle karty vaeho mue ze zubního oddělení, které navtěvoval. Chápu. Je to těké, ale musíte se s tím smířit.”

Odmítavé zavrtěla hlavou.

Máte snad nějaký důvod myslet si něco jiného? Mohl mít vá manel nějaký důvod odejít z domova a nic vám předem neoznámit? Nebo víte vy sama o něčem takovém?”

Nedovedu si to vysvětlit. Ale cítím, e není mrtev. Ne.”

Dobře. Přesto a nebo vlastně tím spí musíme vyetřit vechny okolnosti jeho zmizení. Probereme si je znova. Postupné, od začátku. Krok za krokem.”

Helena Vrbenská začala vypadat trochu unaveně. Bezvadná napjatost její tváře poněkud povolila, ale nebylo to uvolnění. Spí povadlost. Kapitán si dovedl představit, jak jí asi je, ale chtěl-li s vyetřováním trochu pohnout, nic jiného mu nezbývalo. Ochota paní Vrbenské ke spolupráci ani její tón se vak příli nezměnil.

U jsem vám vechno řekla. Slovo od slova. Mám u toho dost.’*

Chápu vás, paní Vrbenská. Ted je vak poněkud jiná situace.”

Ne, odpověděla jistě. Pro mě se nezměnila.”

Podívejte se, paní Vrbenská,” pokusil se kapitán trpělivě. Takhle bychom se nikam nedostali. Chápu vai situaci, ale musíte se snait pomoci nám. To oznámení jste přece podala vy. A objasnit tenhle případ je stejně vá zájem, jako ná.”

Zkoumavě se na kapitána Lukee podívala.

Stejně ovem nechápu, jaký má smysl, e vám budu znova opakovat to, co jsem u jednou uvedla, dokonce do protokolu.”

Budte tak laskava. Mohla jste na něco zapomenout. Vdycky se objeví nějaký detail, nějaká maličkost nebo příhoda, věta, náznak, které se člověku třeba napoprvé v rozruení nevybaví, nebo jim prostě nepřikládá význam.”

Dobře. Co chcete slyet.”

Řekněte nám, za jakých okolností vá manel odeel. Vechno, na co si vzpomenete. Co dělal před tím, jaké měl plány, s kým se setkal v poslední době, jestli se stalo něco neobvyklého, zda nedostal nějaký telegram nebo dopis, který ho rozruil… Prostě vechno.”

V neděli,.z 20. na 21., jsme byli na chalupě v Netenicích. Tam jezdíme kadý víkend. Přijelo nás navtívit několik známých, které Jindřich pozval. Jako obvykle. Nic mimořádného se nestalo. Bavili jsme se o běných věcech jako vdycky. Někteří zůstali přes noc, zbylí přijeli a v neděli dopoledne. Večer jsme vichni jeli do Prahy. My jsme se vraceli s manelem sami, a nakonec, Jako poslední. Musela jsem to tam dát trochu do pořádku. Doma jsme se po véčeři dívali jetě chvíli na televizi. Jindřich se ale brzo zvedl, e u je ospalý, a el si lehnout. Jen mě poádal, abych mu připravila věci na zítřek. Prádlo a tak. e se ráno jen zastaví v redakci pro nějaké rukopisy a potu a vrátí se zpátky na chalupu a bude

tam do středy, nejdéle do čtvrtka pracovat. Ve čtvrtek se sice nevrátil, ale na tom taky nebylo nic divného. Řekla jsem si, e se rozhodl zůstat tam do konce týdne, často to tak dělával, a v pátek jsem jela za ním. Jene v chalupě nikdo nebyl. V garái ale stálo Jindřichovo auto. Chalupa byla zamčená. Počkejte, jen dveře od domu. Brána neměla zámek, ale ten dáváme pouze kdy odjídíme do Prahy. Tak jsem si samozřejmě myslela, e někam odeel pěky. Kdy se ale nevracel ani k večeru, obela jsem pár lidí v chatách kolem, co u přijeli na víkend, jestli není někde na návtěvě. Nikdo ho neviděl ani o něm nic nevěděl. To mě u trochu znepokojilo, protoe Jindřich si na dlouhé vycházky moc nepotrpěl. Taky se mi zdálo, jako by v chalupě pár dní nebyl. Nevěděla jsem sice přesně podle čeho, kdy tam jezdíme často, nedá se to v létě nebo tedy takhle, kdy je teplé jaro - ani moc poznat. Chleba byl sice tvrdý, ale to nemuselo nic znamenat. A postele v patře necháváme rozesílané, aby to dejchalo, take podle toho se poznat taky nic nedalo. Ale ten dojem jsem prosté měla. Kdy se nevrátil do jedenácti večer, sedla jsem do auta a jela do Bukvan ohlásit to na okrsek. A zbytek u znáte sám.”

Vá manel pracoval jako redaktor Literární revue, e?”

Ano. Jistě.”

To si mohl často dovolit jet v týdnu na chatu?”

Dělával to tak. V téhle profesi je to běné, pokud vím. Důleitý je výsledek, víte? Co uděláte. Ne kolik toho odsedíte za stolem v kanceláři.”

Rozumím, Jezdíval tam za ním někdo?”

V týdnu jistě ne. Jezdil tam právě proto, aby mohl v klidu pracovat, ne aby se tam s někým vybavoval. Návtěvy jsme měli jen o víkendech.”

Vy jste v domácnosti, e?”

Ano. To vadí?”

Samozřejmě e ne, paní Vrbenská. Kde jste pracovala dříve?”

Jak to s tím souvisí? Ale kdy to chcete vědět, jsem vyučená kadeřnice.”

Proč jste jezdila na chatu jen o sobotách a nedělích? Měla jste dost času i přes týden, předpokládám.”

Tecf jsem vám vysvětlila, e Jindřich potřeboval na práci klid. To by nemusel jezdit na chatu.”

Kdo byl u vás na chatě na návtěvě tu poslední neděli?”

Počkejte. Moje přítelkyně Soňa Zahájská, doktor Krejča, Pospíil, to je taxikář, pan Pavel, Jindřichův éf, a pak nějaké dvě slečny, co přijely s Danem Pospíilem. Ale ty neznám. Nikdo z nich s tím ale nemůe mít nic společného.”

S čím?”

No přece … Tak proč se mě na to ptáte?”

Kdo je doktor Krejča?”

Právník. Znají se s Jindřichem u léta. Pomáhá mu zařizovat různé věci kolem smluv, autorských práv a tak podobně.”

Nebylo vám divné, e pro vás manel v pátek nepřijel?”

Ne. Máme kadý svůj vůz. Kdy jedem spolu, bereme na chalupu samozřejmě jeden.”

Take vy jste měla své auto v Praze.”

Pochopitelné.”

A manel odjel v pondělí ráno svým vozem.”

Zajisté. Jak by se tam dostal.”

Neříkal, e jede jetě s někým?”

Ne. Jezdíval tam vdycky sám.”

Jeho auto je stále v garái na chalupě?”

Ano. Nikdo tam od té doby nebyl.”

Nepřihodilo se během té víkendové návtěvy něco zvlátního? Myslím, jestli nedolo třeba k nějakému nedorozuměni, k prudí výměně názorů …

Helena Vrbenská vrhla na kapitána Lukee pohled, jako kdyby vzal vidličku do pravé ruky nebo olízl nů.

Ne. Nikoliv. K ádné prudí výměně názorů nedolo.”

Jakou měl vá manel v neděli náladu?”

Jakou by měl mít náladu? Normální.”

Nebyl nervózní, rozruený, zasmuilý?”

Takový byl vdycky. Chci říct,” dodala rychle, e byl jako vdycky.”

Neměl nějaké nepříjemnosti v zaměstnání?”

Jindřich? Phe! Samozřejmě e ne. Co by si tam Pavel bez něho počal?”

Ani doma?”

Co doma? Jak to myslíte?”

Jaký byl vá vzájemný vztah?”

Jako mezi maneli.”

To mnoho neobjasňuje.”

Jak komu.”

Nedocházelo mezi vámi k rozepřím’!1”

Ne. Ovem e ne. Kam tím míříte?”

Nevíte tedy o ničem, lépe řečeno o nikom,” nereagoval kapitán na vznesený dotaz, s kým by měl vá manel nějaké nesrovnalosti nebo nepříjemnosti?”

fc I ^ i i

Kdy kapitán Luke přestal růst, bylo ho právě 185 centimetrů. S devadesáti kilogramy váhy se tedy rozhodné nemusel obávat, e ho umačkají ve frontě na cukrovou vatu.

Vedle éfredaktora Literární revue Pavla vak svoji jistotu ztratil. éfredaktor Pavel byl sice přiblině stejné velký, ale co do ivé hmotnosti předčil o mnoho kilogramů kapitána Lukee. Jeho přátelé na něj byli pyní, éfredaktorovy rozměry byly toti natolik impozantní, e se vymykaly běné představě kategorie tlustosti. Jít sním po ulici bylo stejné, jako procházet se s krásnou slečnou. V té chvíli padl odlesk jeho mohutného zjevu i na vai hlavu.

Pavel,” představil se kapitánu Lukeovi ve své pracovně a podal mu baculatou, příjemně teplou a suchou ruku. Celým jménem se jmenoval Petr Pavel. Dodnes to vak svým rodičům nemohl zapomenout. Polovina lidí, se kterými se setkal, a kteří ho neznali, za chvíli nevěděla, zda Pavel je jméno nebo příjmení, a polovina z těch, co si mysleli, e ho znají, ho oslovovala familiérním Pavlíku, stejně, jako kdyby panu Novákovi říkali Nováčku.

To je hrůza, co?” zavrtěl nevěřícně hlavou a sesul se do rozměrného křesla za svým éfovským stolem. Kouříte?” zeptal se kapitána a posunul před něj kazetu s doutníky.

Děkuji, to by pro mě asi nebylo.”

koda, pravé kubánské.” Sám zalovil tlustými prstíky v kazetě, vybral si jeden kousek pro sebe, neobyčejně zručně ho ořízl, zapálil dlouhou dřevěnou zápalkou, několikrát otočil koncem v plameni, potáhl, přesvědčil se, zda hoří správné, a kdy usoudil, e je vechno v pořádku, zápalku mávnutím zhasl.

Kdo by to byl řekl. Takovej schopnej člověk.”

Vy jste ho znal dost dobře, e?” zeptal se kapitán Luke.

Jak by ne,” odpověděl éfredaktor a vypustil ohromný

oblak dýmu. Asi jako málo koho. Proto tomu vůbec nerozumím.”

Čemu?”

Jak se mu mohlo něco takového stát.”

Redaktor Vrbenský u vás pracoval dlouho?”

Co tenhle magazín vzniknul. Byl to do jisté míry jeho nápad. Počkejte, letos vydáváme u sedmý ročník. Kdo by to řek, jak to letí…

To u je pěkná doba. Jaký byl?”

Jindra?” éfredaktor zabafal z doutníku. Ohromnej kluk. Víte, sice takovej tichej, klidnej, ale myslivna. Moc jsme si rozuměli. Byl to jeden z mála lidí v mým ivotě, na který jsem se mohl opravdu spolehnout. Jak po stránce pracovní, tak vůbec. To psaní, vůbec kníky a literatura, to byl jeho ivot. A obrázky. Nic jinýho snad nemusel mít.”

Ani se mi nezdálo, abych pravdu řekl. Kdy jsem byl u něj doma.”

Ále prosím vás. Viděl jste jeho paní?”

Ano.”

No jasně. Jak by ne. Tu stačí vidět jednou. To je ale její dílo. Byt, chalupa, auta. Jindra na to nebyl. Ohromně krásná, ale ohromně náročná paní. Víte, kolik jí je?”

Myslím, e něco přes třicet, ne?

A vidíte? Řekl byste to? Vypadá sotva na pětadvacet. Nemám pravdu?” vznesl řečnickou otázku a doprovodil ji novým mohutným oblakem.

Jene udrovat krásu a mládí, to je nákladná záleitost. A pracná.

Pokud vím, paní Vrbenská toho o mnoho víc na starosti neměla?”

O mnoho víc? Nic jiného. Starala se jen o sebe a o reprezentaci.”

O reprezentaci?”

Přesně to. Abyste rozuměl. V naem oboru se řada věcí řeí formou osobních styků, návtěvami v soukromí, říkáme tomu neformální báze … Paní Vrbenská si nato ohromné potrpěla. Jak se tady objevil nějaký významnějí literát nebo kritik, hlavně z oblasti, na kterou se specializoval Jindra ..

Jaká to byla oblast?”

Jindra byl vynikající znalec angloamerické literatury. Hlavně moderní. Taky překládal.”

Rozumím. Ale já jsem vás přeruil.”

Co? Jo. Helena Vrbenská. To bylo něco pro ni. Hrozně si zakládala na svých večírcích. Byl jste u u nich doma? Jo byl. Vdy jste to říkal.”

. Kapitán přikývl.

Take sám víte, jak to tam vypadá.”

* Kapitán Luke si v duchu představil předsíň u Vrbenských a rozhodl se, e si to tam bude muset prohlédnout lépe.

Opravdovej přepych. Ale Jindra uměl vydělávat. I kdy to kvůli penězům nedělal. Do toho ho tlačila spí ona. Já vím, neměl bych to říkat. Ani Jindra to nikdy otevřeně nepřiznal, ale to se snad pozná…

Musí se ovem nechat, e ty večírky měly úroveň. Sám jsem sé jich často zúčastňoval. Tedy kdy to vyadoval zájem, rozumíte.”

Kapitán Luke opět beze slova přitakal.

Abych pravdu řekl, celkem jsem tuhle monost vítal. Ne kvůli těm večírkům nebo dokonce kvůli té troe pití, ale my tady jaksi na podobné záleitosti vybavení nejsme. A jednat se zahraniční návtěvou nad hrnkem kafe v týhle kanceláři, uznáte, moc velká reprezentace není.”

Take jestli tomu dobře rozumím, ty večírky se konaly v reii Vrbenských?”

Svým způsobem se dá říct e ano. Nikdo nám aspoň nemohl vytknout, e zneuíváme nějakejch fondů. Ale on nato Jindra nedoplácel.”

Jak to, e nedoplácel?”

Za prvé taky jezdil ven, take to spí byly takové půjčky na oplátku, a za druhé, na takovém večírku nebo respektive na jeho základě byla později obvykle uzavřena nějaká výhodná dohoda, jak pro ná měsíčník, tak konečně i pro Jindru.”

V jakém smyslu výhodná?”

Na tom není nic, co bych vám nemohl prozradit. Jindra dělal překlady, ale taky sám psal. To u jsem vám říkal, ne? A občas mu něco vydali venku. Zcela legálně, samozřejmě.”

Aha. Peníze, tedy honoráře, dostával přes agenturu?”

Jisté. To ani jinak nejde.”

Take styk se západními cizinci pro vás není nic výjimečného. Pro redaktora Vrbenského tedy nebyl..

Celkem ne. Ale to je vechno podchyceno, abyste si nemyslel.”

Na to bych se pak rád podíval. A na jeho cesty do zahraničí.”

Jistě, to není ádný problém. Z kadé cesty se píe zpráva.”

Účastnil jste se také večírků, dá-li se to tak nazvat, na Vrbenského chatě?”

Jen výjimečně. Helena Vrbenská tomu říkala párty. Jindra to neměl moc rád a vdycky se jí smál, e to je jediné slov.o z angličtiny, které zná, kromě víkendu a koktejlu.”

Kdo tam obvykle jezdíval?”

Jindra, tedy spí Helena, zvala jen opravdu dobré přátele.”

Vy jste k nim nepatřil?”

Ale ano. To jste mi patně porozuměl. Na chatě se neúřadovalo. Opravdu jen výjimečně, kdy lo o něco větího. Já jsem tam nejezdil moc rád. Pro mětyhlezábavypřesnocu moc nejsou. Nějak mně to nesedělo. Taky to ostatně nebylo příli často.”

Take sestava společnosti bývala stejná?”

V podstatě ano. S malými obměnami.”

Kdo ji tvořil?”

Pokud já vím,” zamyslel se a odklepl zručné dvoucentimetrový palíček popela do popelníku, který svými rozměry přesně odpovídal potřebám svého majitele,” tak kromě manelů Vrbenských, pochopitelné, tam pravidelné jezdíval doktor Krejča, slečna Zahájská, to je přítelkyně Heleny Vrbenské, myslím, e dělá v nějakém módním nebo kosmetickém salónu, prostě takové ty parádičky pro enské, pak pan Pospíil, s tím větinou přijela jedna nebo dvě přítelkyně a …

Kdo je pan Pospíil?”

Teď dělá taxíkáře. Ale to a v poslední době. Dřív býval dramaturgem nebo uměleckým éfem nebo prostě čímsi takovým, v nějakém malém divadle.”

A pročpak toho nechal?”

Přesně nevím, ale říkalo se, e se snad nepohodl s ředitelem a prý mu vrazil dokonce facku. Poněkud se různí verze o tom, proč. Hlavní vak na tom bylo, e u toho nebyli sami, take lo trochu o uraenou presti.”

A co ty přítelkyně?”

No, zaváhal trochu éfredaktor Pavel a prozkoumal stav hoření na konci svého rychle se krátícího doutníku, nebyly pokadé stejné.”

Ty tam jezdily kvůli komu?”

Aby byla společnost.”

Hm. Kdo tam býval jetě?”

Myslím, e ze stálých hostů u snad nikdo. Ale jak jsem říkal, občas jetě nějaká ta návtěva.”

Pro kterou byly ty slečny … doplnil kapitán Luke.

Podívejte, Jindřich se snail, aby zábava nevázla. Kdy u to jednou musel absolvovat. Ale říkám vám, e vdycky to mělo úroveň. Ne abyste si myslel, e ..

Já si nic nemyslím,” přeruil ho rychle kapitán.

Kdy jste se účastnil chatové,párty’ naposled?”

Poslední víkend před tím, ne Jindru …, ne Jindra zmizel. To bylo nějak ze soboty na neděli z 20. na 21. března.”

Kdo tam vechno byl?”

Jako normálně. Jindra s Helenou, Dan Pospíil, slečna Zahájská, pak doktor Krejča a dvě slečny, jejich jména si u ovem nepamatuji. Ale i kdyby ano, asi by vám to moc platný nebylo, protoe bych stejně věděl jen třeba Magda nebo Marcela. Ale počkejte. Tentokrát tam byl jeden prima výstavní kousek, bruneta, nehty jak nalakovaná tygřice, Brigita si nechala říkat. Jestli se tak ovem jmenovala doopravdy …?

A co návtěva? Byla?”

No právě. Pánové z Randall House z Británie.”

To je co?”

Významné nakladatelství. Nepřijeli sice přímo za námi, uzavírali v Praze nějakou smlouvu na edici překladu českých pohádek v Anglii, ale Jindra u u nich vydával a tak samozřejmě vyuil příleitosti a pozval je k sobě.”

Nikdo dalí tam nebyl?”

Ne. Určité. Při takovéhle příleitosti by Jindra nepozval nikoho kromě nejbliích známých.”

Jak se znáte s doktorem Krejčou?”

Samozřejmě velmi dobře. Nejen z těch večírků a návtěv, ale i odsud. Doktor Krejča větinou zařizoval nae právní záleitosti. Kopyrajty, autorská práva, smlouvy, co bylo potřeba.”

Důleitá osoba.”

To víte. Ale taky přítel. Vlastně se dá říci něco jako rodinný přítel.”

Vrbenských?”

Jo. Já jsem se s ním seznámil a přes Jindru. Je přiblině tak můj ročník. Ale vzhledem k Vrbenským …

Rodinný přítel?” doplnil kapitán Luke tónem, který prozrazoval pochybnost o podtextu tohoto označeni.

Neměl bych to asi povídat, nic mi do toho není, zvlá teď u ne, ale konec konců, teď u je to stejně jedno ..

Co je jedno?”

Pan doktor Krejča je hlavně přítelem Heleny.”

Paní Vrbenské?”

Dalo by se to tak říct.”

Myslíte něco jako spí milenec ne přítel?”

éfredaktor pokrčil obočí, a se mu růová kůe na vysokém čele sloila do čtyřstupu vrásek a zamáčkl zbytek doutníku.

Jestli tomu chcete říkat takhle …

Redaktor Vrbenský o tom věděl?”

Nemohl nevědět. To snad byla jediná věc, kterou jsem u něho doopravdy nechápal. Ale ptát jsem se ho nechtěl. Spí tedy nemohl. Jednou jsem cosi naznačil, ale Jindra se rozhněval. A tak u jsem se k tomu nikdy nevracel. To byla konečné jeho soukromá věc.”

Připusme, e zvlátní. Máte pro to nějaké vlastní vysvětlení?”

Pavel pokrčil rameny a sepnul si tlusté prsty nad deskou stolu.

Měl jsem takový dojem, e mu asi dala vybrat. Bud bude tolerovat její vztah s doktorem Krejčou, nebo se rozvedou. Já vím. Tohle měl říci spí Jindra jl. Ale on o ní bůhví proč nechtěl přijít. Do toho ale člověk nemůe nikomu mluvit.”

A Vrbenský s ním přesto vycházel?”

Představte si, e jo. Byl to dost zvlátní vztah. Doktor Krejča je ohromně příjemný člověk. Báječný společník. Vycházet s ním nebylo nic těkého. Mezi nimi bylo něco jako gentleman agreement. V Jindrové přítomnosti, respektive v přítomnosti jiných lidí, ho doktor Krejča vdy plně respektoval. Muselo tomu tak být ostatně i v soukromí. Doktor Krejča u nich byl velmi častým hostem.”

Hlavně kdy Vrbenský pracoval na chalupě, e?”

K tomu nemůu nic říct.”

Jistě, nezlobte se. Já jsem to tak nemyslel.”

Nic se neděje. Fakt si nedáte?” zeptal pe kapitána Lukee a pokynul mu směrem ke krabici s doutrtíky. Po kapitánově odmítavém gestu zalovil v kazetě sám.

Byl jste tehdy na tom večírku přes noc?

Ano, kdy u tam člověk jel, mělo to smysl jen takhle. Hlavní program, můu-li to tak říct, se odehrával v sobotu večer. Pochopitelně. Větina hostů tam byla vlastními vozy a v neděli u by se nikdo nemohl napít.”

Oni tam mají takovou ubytovací kapacitu?”

Vy jste to jetě neviděl?”

Zatím jsem neměl monost.”

Aha, tak proto. Víte, ono se tomu sice říká chalupa, ale k chalupě to má asi tak daleko jako hlídací bouda k rekreačnímu středisku ROH. Včetně ubytovací kapacity.”

Měl jste tedy monost sledovat celý průběh večírku?”

V podstatě ano. Proč se ptáte?”

Nestalo se tam něco zvlátního? Něco mimořádného?”

O ničem nevím. Co máte na mysli?”

Spor v diskusi, nějaká nemístná poznámka někoho z přítomných, která by se mohla někoho dotknout, nebo něco … něco ve vztahu mezi doktorem Krejčou …

Ne. To ne. A to poslední u vůbec ne. Doktor Krejča je nanejvý korektní člověk. Nikdy by nezavdal nejmení příčinu k nějaké kolizi. Jestli jsem tady svými předchozími poznámkami vytvořil nebo vyvolal dojem, e ty smutné události by mohly být v souvislosti s doktorem Krejčou a Helenou Vrbenskou, nebo ve vztahu mezi ním a Jindrou, tak mě velmi mrzí, e jsem cokoli řekl. A, váený soudruhu kapitáne, nemluvíme-li spolu jako svědek s vyetřovatelem, co se předpokládám zatím neděje, protoe jste mi nic takového neoznámil, ani jsem nedostal předvolání, nae rozmluva je vyčerpána.”

Ale ne. Asi jsem se patně vyjádřil. Pochopte, snaím se zjistit jaký redaktor Vrbenský byl, jak il, s kým se stýkal, vechno, co by nám pomohlo nějak objasnit to, proč a jak se to stalo. Vy jako jeho nadřízený a navíc přítel byste to měl pochopit. Jinou monost ne ptát se lidí, kteří ho znali a často s ním přicházeli do styku nemáme.”

Já bych byl jenom velmi nerad, aby se někdo na základě mých, ostatně zcela subjektivních názorů či patně chápaných poznámek dostal do nepříjemností. Kdy u nechci říct rovnou do podezření.”

To je naprosto samozřejmé. Ničeho podobného se opravdu nemusíte obávat. Vzpomeňte si, prosím vás, neměl redaktor Vrbenský v poslední době nějaké starosti? Třeba tady

v redakci, ve své práci, nemluvil o problémech doma?”

O ničem nevím. V práci rozhodné ádné potíe nemél. Jestli, tak jediné tvůrčí a ty má čas od času kadý autor. Rozhodně vak nebyly takového rázu, aby se z nich dal na pití.”

Pil hodně?”

Jeíi, ne. Myslel jsem to obrazné.”

Jistě. Ale v nejlepí pohodě tedy nebyl?”

Já vám snad nemůu nic říct, abyste si to hned nevyloil jinak. Jindra byl klidnej, celkem málomluvnej kluk, kterej se nikomu se svejma osobníma, soukromejma vécma nesvěřoval. Ale kdy to chcete slyet, zdál se mi jako jindy. Úplně normální.”

Jetě jednu otázku. Pak u vás nebudu zdrovat. Kdy jste viděl pana Vrbenského naposledy?”

Počkejte,” zamyslel se na okamik. Přece tu poslední neděli, u nich na chalupě. Ano. Odjíděli jsme o něco dřív ne oni. A od té doby jsem ho u nespatřil.”

Ani v pondělí v redakci?”

Ne. Byli jsme domluvení, e v tom následujícím týdnu Jindra v redakci nebude. Chtěl pracovat na chalupě.”

ňíkal vám, jestli se bude vracet do Prahy nebo u na chalupě zůstane skrz?”

To u si přesné nepamatuju. Nebylo to včera. Chápejte. Ale mám takový dojem, e se chtěl jetě vrátit. Nějak se snad dohadovali s Helenou, e pojedou do Prahy oběma auty. Ale jak to dopadlo, to váné nevím.”

V redakci jste se u ale nesetkali?”

Ne, to vím určitě.”

Byl jste v pondělí po té neděli, tedy 22. března, v redakci?” .

Ano byl. Jsem tady prakticky kadý den.”

V kolik hodin jste přiel?”

Chodím obvykle krátce před devátou.”

Kdy jste přiel to pondělí?”

Taky tak, jako vdycky.”

Byl zde jetě někdo dalí?”

Sekretářka a redaktor Kolář. Proč se mě na to ptáte?”

Dalo by se podle něčeho poznat, jestli se zde v pondělí ráno Vrbenský zastavil?”

Já nevím. To mé vůbec nenapadlo. Snad jedině podle poty. Ale počkejte. Ani to ne. Potu nosí sekretářka z podatel—

ny a po deváté. Jestli tady byl brzo ráno, dřív ne odjel na chalupu, ádná tu jetě nebyla. A starou si vzal u v pátek.

Měl vlastní klíče od redakce?” r

Ne. Ty zůstávají dole ve vrátnici.”

Take si je případně musel vzít od vrátného?”

Teoreticky ano. Ráno si je ovem berou uklízečky. Ale to vám asi moc nepomůe, protoe ty napřed zastrkají klíče do dveří po celém patře a pak teprve uklízej! jednotlivé místnosti.”

No, stejné se na to přeptáme.”

Vrátný, uklízečka, redaktor Kolář ani sekretářka Marková si nevzpomínali, e by zde v pondělí 22. března ráno redaktora Jindřicha Vrbenského viděli.

*

Jeden ze základních kriminalistických axiomů, je přinesla praxe, říká, e klíč k objasnění trestného činu leí zásadně na místě činu, protoe tam pachatel zanechává stopy své činnosti. Odtud vychází cesta k zodpovězení osmi základních otázek, na které se snaí kriminalisté odpovědět při vyetřování trestného činu proti ivotu a zdraví, § 219 trestního zákona, jím je vrada. Kdo byl zavraděn a jak, kdy byla vrada spáchána, jaká je poloha oběti, jaký byl motiv vraha, co ve pachatel dělal, kudy přiel a odeel, jaké stopy lze zjistit a konečně odpověď hlavní a poslední - KDO je vrah.

Druhý axiom říká, e čím delí čas uplyne od spáchání trestného činu, tím obtínějí je práce kriminalistů. Nebo, chcete-li, čím větí je časový náskok pachatele, tím větí je jeho ance na únik před zákonem a potrestáním.

Opravdový problém pro vyetřovatele představuje případ, kdy se k oběti dostane měsíc po spáchání vrady a ukáe se, e místo nálezu není místem činu.

Z informací, které měli zatím kriminalisté podílející se na vyetřování vrady Jindřicha Vrbenského k dispozici, bylo moné usuzovat, e k trestnému činu mohlo dojít na jeho chalupě. Tento předpoklad vycházel zejména z toho, e Jindřich Vrbenský oznámil několika lidem svůj úmysl na chalupu odjet, v přilehlé garái zůstal jeho osobní automobil, a konečně i jeho tělo bylo nalezeno v místech od chalupy nepříli vzdálených. Je-li tedy mono povaovat 34 kilometrovou vzdálenost za nepříli velikou. Kriminalisté se domnívali e ano. Obě byla na místo nálezu dopravena s největí pravděpodobností motorovým vozidlem a za tohoto předpokladu tedy oněch 34 kilometrů opravdu nepředstavovalo lán světa.

Výrok éfredaktora Pavla, jen charakterizoval rozdíl mezi chalupou a nemovitostí Vrbenských přirovnáním o hlídací boudě a rekreačním střediskem ROH, byl vcelku velmi výstiný. Nadporučík Doubrava přirovnání sice neslyel, protoe rozhovoru kapitána Lukee s éfredaktorem Literární revue Pavlem nebyl přítomen, mohl si vak udělat představu sám.

Za doprovodu Heleny Vrbenské se společné se skupinou kriminalistických specialistů pokouel najít v chalupě něco, co by dokazovalo, e Vrbenský byl zavraděn zde, nebo alespoň, e tu byl někdo dalí cizí, patrně vrah.

Čekal je pěkný kus práce. Chalupa bylo renovované hospodářské stavení ve tvaru U, tvořené hlavní patrovou budovou, na ní navazující přízemní stavbou, takzvaným vejminkem, a ukončené bývalou stodolou, nyní zadaptovanou na gará pro dva vozy, dílnu, a kotelnu s rozvodem naftového ústředního topení. Úpravný vzhled dodávala budovám čistá, krémově lutá omítka a střechy z profilovaných francouzských taek. Překvapení vak skrýval vnitřek domu, skrývající se za vcelku nenápadným zevnějkem.

Z prostorné síně, její podlahu tvořily tmavé sklovinné dladice, vedly troje dveře a dřevěné schoditě do patra. Po pravé ruce se vcházelo do prostorné kuchyně, zařízené stylovým selským nábytkem, doplněným dvěma malovanými truhlami a habánskou keramikou na vyřezávaných policích. Místnosti vévodila zelená kachlová kamna se zápecím, vystlaném beránčími koichy. Dveře proti hlavnímu vchodu ly do koupelny, adaptované z bývalé stáje. Podlaha a stěny byly obloeny narůovělými obkládačkami s květinovým dekorem, ladícím k zaputěné vaně, umyvadlu a bidetu v odstínu lila.

Za dveřmi po levé ruce bylo mono po esti schodech sejít do černé kuchyně s krbem, kolem něho bylo zavěeno mnoství kovových rotů, pízů, pánví a kotlíků. U předloek na kamenné podlaze stála tři ohromná dřevěná křeslas přehozy z kůe korejského psa. Z rohu stoupalo druhé dřevěné schoditě, ústící stejně jako schody ze vstupní síně do patra. Tam se nacházely dvě velké místnosti. Větí s dlouhým nízkým

teakovým stolem, kolem něho bylo rozestaveno osm hlubokých, světle čalouněných křesel, mení místnost zařízená v bleděmodrém tónování jako lonice s manelskou postelí.

Tři místnosti vejminku byly zařízeny jako pokoje pro hosty, na kadou z nich navazovala mení koupelna s umývadlem a sprchovým koutem.

Nejblií sousední stavení zůstalo kryto za ohybem příjezdové cesty, odděleno přiblině třemi sty metry borového lesa. Kdy se nadporučík Doubrava rozhlédl z mírně vyvýeného místa v zahradě osázené několika koniferami a vzrostlými rododendrony, napadlo ho, e pro vradu by si mohl pachatel těko zvolit příhodnějí místo.

Výsledky podrobné prohlídky, jí velmi nevrle a roztrpčené asistovala Helena Vrbenská, vak ničemu podobnému nenasvědčovaly. Celá budova byla bezvadné uklizena, nikde se neobjevily zjevné stopy zápasu a podle slov Heleny Vrbenské ani nic, co by nasvědčovalo přítomnosti cizí osoby. Nic nechybělo, nic nebylo pokozeno.

Hlavní pozornost odborníků se zaměřila na nalezení krevních stop. Píď po pídi propátrávali podlahy, koberce, stěny, povrch skříní, matrace postelí. Do zkumavek odebírali vzorky vykrabané ze spár mezi dladicemi a prkny podlah. Lupou prohlíeli závaí starých kuchyňských vah, měděné hmodíře vystavené na stupínku kachlových kamen, nástroje a těké sběračky u krbu a paličky z garáe a dílny. Prohlédli kadý čtvereční centimetr redaktorova vozu. Sejmuli otisky z klik, dveřních koulí, sklenic, kohoutků v koupelnách, volantu, řadicí páky a ovládacích prvků vozu.

Bezprostřední výsledek podrobné prohlídky objektu byl nulový. Nikde se nepodařilo nalézt nic, co by připomínalo krevní kapky nebo stříkance, které by vznikly při zasazování ran oběti.

Rozhovor se stálým obyvatelem vzdáleného sousedního domu rovně nepřinesl nic podstatného. Domníval se, e dobrý měsíc, od poslední návtěvy Vrbenských na konci března, kdy kolem něj o víkendu projelo několikrát tam a zpátky několik vozů, u na chalupu nikdo nepřijel. Zda kolem něj projelo nebo mohlo projet auto Jindřicha Vrbenského v pondělí 22. března, nebo některý dalí den v týdnu, s určitostí potvrdit nemohl, protoe ač důchodce, nemá na práci jen to, aby sledoval, jestli kolem domu projede nějaké auto. V úterý dopoledne sice kolem stavení Vrbenských el, jako ostatně kadé úterý, protoe ten den vozí do sousední vesnice přes les chleba z Blatné, ale nikoho tam neviděl. Kdyby tam pan redaktor byl, zřejmě by si toho viml.

To je Jindřich,” vysvětlila sklesle kapitánu Lukeovi esta-padesátiletá a před několika týdny, kdy jetě měla syna, velmi energická a rázná ena. Za posledních pár dnů vak bývalá rozhodnost a vůle vyprchaly jako vzduch z proraené pneumatiky. Celá jako by se scvrkla, i sama v sobě. ivot pro ní ztratil smysl.

Kapitán stál uprostřed malého pokoje, zařízeného světlým sektorovým nábytkem na vratkých tenkých nohách, který byl v módě počátkem edesátých let, a díval se na velkou zarámovanou fotografii, stojící na prádelníku vedle tíhlé vázy z broueného skla s několika bramboříky. Na fotografii se přímo do objektivu fotografa, nyní tedy přímo do očí kapitána Lukee, poklidné usmíval na krátko ostříhaný, tmavovlasý student. Zajímavá tvář, jetě trochu nevyzrálá, dávala svým výrazem tuit bystrost a inteligenci. Sympatický dojem neruily ani silné tmavé obroučky dioptrických brýlí. Kapitán si maně vzpomněl na tvář, zabalenou do jutového pytle, a pomyslel si, jak je dobře, e ji tahle ena nemusela spatřit.

Ta fotografie je ale u dost stará. To jetě Jindra chodil na univerzitu,” řekla s povzdechem. Tehdy jsme jetě ili spolu.”

Vá manel…

Zemřel, kdy bylo Jindrovi dvanáct let. Karcinom. Straně trpěl.”

Promiňte, netuil jsem.”

To u je dávno. Strané dávno. Vychovávala jsem Jindřicha sama. Nebylo to snadné, to mi věřte. kola, gymnázium, pak univerzita, stálo mé to dost sil. Ale obětovala jsem je ráda. Měla jsem jen jeho.‘Poslední slova ji byla přerývána pláčem.

Bydlelřjstetady?”

Ne, ve větím bytě na Vinohradech. Pak jsem to vyměnila za mení, kdy se odstěhovali.”

Odstěhovali?”

Ano. Kdy se Jindřich oenil, bydleli asi rok u mé.

Proč se odstěhovali?1’

To bylo kvůli ní. Jindřich by se ode mé sám nikdy neodstéhoval. Ale to ho donutila ona.

Nevycházely jste spolu?”

Pořád se snaila Jindřicha proti mně popudit. Snaila jsem se jim pomáhat. Jako matka mám přece právo chtít pro svého syna to nejlepí. To ale ona nemohla pochopit. A sama mu to dát taky nedokázala.”

Docházelo k hádkám?”

Ne, to ne. Otevřeně ona nikdy nevystoupila. Měla jiný styl.”

Jaký?”

Nasazovala na mě za zády. Jednou jsem čistě náhodou zaslechla, jak s Jindrou mluví v pokoji. Vyčítala mu, e si ji nemusel brát, kdy chtěl bydlet se mnou. Af s tím prý něco udělá, jinak půjde pryč ona. koda e nela.”

Jak reagoval na to vá syn?”

Snail se jí vysvětlit, e se přece nic neděje. e se jenom snaím jim pomáhat. Ale časem ho umluvila a odstěhovali se.”

Kdy to bylo?”

Asi dva roky po jejich svatbě.”

Stýkali jste se pak jetě?”

,,K nim jsem nikdy nevkročila. Jindřich mi zařídil výměnu tohohle bytu, abych bydlela blí k nim a navtěvoval mě tady.”

Byl vá syn v manelství spokojený?”

Nikdy jsem nedokázala pochopit, jak si ji mohl vzít. On, se svým vzděláním, postavením, styky… A přivede si domů nedoučenou holičku, která nemá ani zlámanou greli. Bez Jindřicha by nebyla nic. Jen ta skořápka. Ordinérní,” ulevila si a z obličeje se jí na chvíli vytratil smutek. Ted,kdy ji potkalo to, čeho se podvědomě obává kadá matka - přeít své dítě - bylo zbytečné cokoli skrývat. Sesuly se vechny zábrany a léta hromaděný ale potlačovaný odpor, nesouhlas a roztrpčení se vylily ven. Kapitánovi se zdálo, jako by přes nefalovaný al zaslechl v jejím hlase tón zadostiučinění.

Ale zvykla si náramně rychle,” dodala.

Na co?”

Moc rychle vyrostla, děvenka. Měnila se přímo před očima. To byste musel vidět a zaít. Raz dva z ní byla dáma velkého světa. Moc rychle zapomněla na to, odkud přila a co byla, ne si ji vzal Jindřich. Vůbec jí nenapadlo, e by mu za to mohla být

vděčná. Nebýt jeho, stála dodnes v holičství a děkovala za dikrece. Za nějaký čas se vak milostpaní začala tvářit, e by snad Jindřich měl být vděčný jí, e s ním vůbec je. Coura. A nejhorí na tom bylo, e on snad jí vděčný opravdu byl.”

Co?”

Choval se k ní tak, e si to váně mohla myslet. Nakonec se mu odvděčila.”

Coe? Jak to myslíte? Vy se domníváte, e má něco společného se smrtí vaeho syna?”

Ale ne. A byla jaká chtěla, tohle mít na svědomí nemůe.”

Co jste tedy myslela tím, e se mu nakonec odvděčila?”

Udrovala poměr.”

Poměr?”

Prostě mu zahýbala, kdy to chcete slyet takhle.”

Jste si tím jistá? Vdy jste u delí čas s nimi nebydlela.”

Ale jsem si jistá pokud jde o dobu, kdy bydleli se mnou. A jak tohle enská udělá jednou, udělá to i podruhé.”

Jak jste na to přila?”

Co jiného by znamenaly ty noční telefonáty a pozdní návraty domů, kdy byl Jindřich mimo Prahu?”

Z toho přece jetě nemůete vyvozovat, e …”

Já vím co chcete říct,” přeruila kapitána Lukee. e jsem zaujatá a vidím na ní jen to nejhorí a zbytečně ji podezírám.”

Nic takového jsem neřekl.”

Tak proč se schovávali? Proč se scházeli tajně?”

Tajně?” zbystřil kapitán Luke pozornost. Vdy pokud vím, doktor Krejča navtěvoval vaeho syna i jeho enu zcela otevřené?”

Ale prosím vás. Kdo tady mluví o doktoru Krejčovi? To je absurdní. Kde jste na to přiel? Takový sluný člověk. Ten by v ivotě nemohl mít poměr s takovou husou. A navíc to byl Jindřichův přítel.”

O kom tedy mluvíte?”

O jejím amantovi. Tajně se scházeli a udrovali poměr.”

Víte kdo to je?”

Jmenuje se Jiří. Dál nevím. Ale scházela se s ním kdykoliv někam Jindřich odjel.”

Tuila Helena Vrbenská, e o jejím, řekněme příteli nebo známém, víte?”

Moc starostí si s tím nedělala. Kdy jsem se jí ptala, kde byla tak dlouho do noci, jen mi odsekla, e je to její věc

A jste si jista, e to byl on, ten Jiří? e chodila s ním?

Určitě.”

Jak tedy víte, e se jmenoval Jiří?”

Sám se mi tak představil.”

Vdy jste tecf řekla, e jste se s ním nikdy nesetkala.”

Ne. Ovem e ne. Ale jednou telefonoval jetě do starého bytu. Nikdo tenkrát nebyl doma. Zvedla jsem sluchátko a řekla Vrbenská”. Zřejmě bylo patně slyet a on sl myslel, e mluví s Helenou, protoe řekl Ahoj Heleno, tady Jirka”. Kdy jsem mu řekla, e Helena není doma, jestli můu něco vyřídit, něco zabreptal a poloil telefon.”

A víte jistě, e to byl on?”

Jak jinak. Kdy se Helena vrátila, řekla jsem jí, e ji volal nějaký pan Jiří. To jste měl vidět, jak to s ní hodilo. Pak začala točit, e neví, kdo to mohl být, e si na ádného Jiřího nevzpomíná. Bylo to úplné jasné.”

Take jste ho znala jen z toho jediného telefonátu.”

Ne. Dvakrát jsem ho i viděla. Ale Helena o tom neměla tuení.”

Ano? Při jaké příleitosti?”

Jednou navečer jsem je potkala dole v Praze. Vracela jsem se z večerního představení v biografu a zahlédla je, jak nastupují do taxíku. A pak jsem ho dvakrát viděla z okna, kdy v noci doprovázel Helenu domů. Ná starý byt jsme měli v prvním patře.) kdy byla tma, dala se ve světle pouliční lampy rozeznat podoba. Abyste si nemyslel, e jsem je mírovala. To rozhodně ne. Byla to jen náhoda.”

lo vdy o stejného mue?”

Určitě. Ačkoli bych se nedivila, kdyby je střídala.”

Jak můete vědět, e to byl právě ten Jiří, který telefonoval tehdy k vám do bytu?”

Na okamik se zarazila. Kdo jiný? Ale a to u byl kdo chtěl a jmenoval se jak chtěl, poměr s ním měla,” řekla rezolutně.

Pověděla jste to synovi?”

Kdo jiný by mu to měl říct, kdy ne jeho vlastní matka?”

Jak se na to tvářil?”

Nijak. To byl celý on. Jen se trochu usmál a řekl mi, e si nemám dělat starosti.” Hlas se jí opět stáhl a oči se zalily slzami. Proč prý by Helena nemohla mít vlastní přátele? A e přece nebude sedět sama doma, kdy on je pryč. Pěkné vlastní přátele. Tak proč se s nima scházela jen kdy byl pryč? e jo?”

9

Myslíte, e o tom se svou manelkou mluvil?”

Nevím. Moná e jo. Ale moc bych se nedivila, kdyby to přeel a dělal, jako e o ničem neví. Stejně by mu to asi nebylo nic platné.”

Proč myslíte?”

Dělala si vdycky co chtěla. Myslela jen na sebe. Nic ostatního ji nezajímalo. A Jindřich byl příli slabý na to, aby s tím udělal konec.”

V jakém smyslu?”

Aby tu mrchu vyhodil. Nepřinesla mu nic dobrého.”

Měla jste dojem, e pomýlel na rozvod?”

Právě e vůbec ne. často jsem se snaila navést na to řeč a domluvit mu. Ale on o tom nikdy nechtěl mluvit.”

Jak vypadal ten mu, se kterým jste viděla Helenu Vrbenskou?”

Obyčejně. Normální muskej.”

Jak byl asi starý?”

To je těko říct. Viděla jsem ho jen večer. Ale spí mladí.”

Kolem třiceti?”

Asi. Snad o něco víc.”

Vysoký, malý?”

Řekla bych tak střední postavy. O málo větí ne Helena.”

Jakou měl postavu? tíhlý nebo spí udělaný?”

Tak normálně. Spí silnějí.”

Jaké měl vlasy?”

V té tmě se zdály tmavé. Mohly být černé nebo tmavě hnědé.”

Vousy? Knír nebo tak něco?”

Ne, to ne.

Brýle?”

Taky ne.”

Něčeho zvlátního jste si na něm nevimla? Typický způsob chůze, rozumíte, nebo něco jiného …

Ne. Ničeho takového jsem si nevimla,” zamyslela se. Podezříváte ho?”

To by bylo předčasné, paní Vrbenská. Zatím vůbec nevíme, kdo to je. Ale zjistíme to.

Najdete vraha mého syna, viďte?”

Uděláme pro to vechno.” 1

Ur

Rozhovor se Soňou Zahájskou, přítelkyní Heleny Vrbenské, si nadporučík Doubrava domluvil telefonicky. Slečna Zahájská se nabídla, e by se mohla uvolnit na chvilku ze zaměstnání, ale nakonec se dohodli, e to nebude nutné a e na ni nadporučík Doubrava raději počká, a jí skončí směna. Co bylo ve dvě hodiny odpoledne. Před odchodem z oddělení si nadporučík Doubrava pro jistotu jetě rychle přejel tváře elektrickým holicím strojkem a přemýlel o tom, proč vypadá málem zarostlý, i kdy se holí dvakrát denně (výjimečné, třeba jako teď), zatímco ostatním chlapům na to bohatě stačí procedura jedna, a o torh, vypadá-li přítelkyně Heleny Vrbenské alespoň zpoloviny tak pěkně, jako ona. Ne, e by mu na tom tak záleelo, ale kadý musí uznat, e je lépe popovídat si s pěknou slečnou ne se starým opelichaným kotětem. Zvlá kdy je vám dvaatřicet a doma vás čeká jen neumyté nádobí.

Kapitán ho v rychlosti seznámil s obsahem svého dopoledního rozhovoru s matkou Jindřicha Vrbenského a na rozloučenou prohodil něco o tom, e nato ho uije. Čím mínil nadporučíka Doubravu.

Kdy nadporučík spatřil, jak se k němu ze salónu Věra blíí na vysokých tíhlých nohách, obutých do jehlových střevíčků, dlouhovlasá blondýna v červeném, těsné přiléhajícím svetříku, který nechal patřičné vyniknout tomu, co alamoun v Písni písní alamounsky nazývá dvěma mláďátky, dvojčátky gazelími, která pasou se v liliích, pak musel zcela prozaicky uznat, e je-li to opravdu slečna Zahájská, měl kapitán Luke pravdu.

, .Čekáte na mě?  zeptala se nadporučíka h lasem, kterým by si klidně nechal vyprávět večerníček.

Doufám, e ano. Nadporučík Doubrava.”

Já jsem čekala, e za mnou asi přijdete.”

Já? podivil se nadporučík.

No někdo od vás,” zasmála se a odhalila dvě řady zubů, nad nimi by zaplesalo srdce kadému dentistovi.

A pročpak?” zmohl se na otázku nadporučík a měl co dělat, aby mu srdce, ač nedentistovi, neplesalo také.

Budeme se bavit na chodníku?” upřela na něj tázavý pohled.

Oveme ne,” odpověděl trochu zmateně a rozhlédl se kolem, aby objevil nějaký záchytný bod. Na tohle nějak pozapomněl.

Jestli vám to vyhovuje, za rohem je v pasái takový snejk,

kde nás nikdo neuslyí, ani nás nebude ruit,” vyřeila problém za něj a zavěsila se mu pod rameno s takovou samozřejmostí, o jaké se nadporučíkovi ani nesnilo, ale proti ní nenamítal ani to nejmení.

Pročpak jste čekala, e s vámi bude chtít mluvit někdo od nás, zeptal se, kdy usedli ke stolu a servírka jim přinesla kolu a cinzáno se sodou, ledem a citrónem.

Helena mi říkala, e nějaký kapitán se jí vyptával nato, kdo byl posledně u nich na chalupě. Ne zmizel Jindřich. Tak jsem si spočítala, e určité přijdete taky za mnou.”

Říkala vám jetě něco?”

Ten kapitán jí tvrdil, e nali Jindřicha mrtvého. Prý ho někdo zavradil. Je to pravda?”

Bohuel asi ano.”

To je hrozný. A víte kdo?”

Zatím ne. Proto bych s vámi taky rád mluvil. Co jetě říkala paní Vrbenská?”

e tomu nevěří. e prý jste jí ho nechtěli ukázat, a e to určité není on.

Máme naprosto spolehlivé zjitěno, e to on je.”

To je ale hrůza. Já z toho vůbec nemohla spát, věříte? Kdo mohl něco takového udělat?”

Vás nic nenapadá?”

Mě?” podívala se na nadporučíka Doubravu překvapeně.

Znala jste přeci Jindřicha Vrbenského dost dobře, e?

To ano, připustila. Ale to neznamená…

Kdy u jste se zmínila o tom víkendu z 20. na 21. března u Vrbenských na chalupě, nevzpomínáte si na něco zvlátního, co se tam přihodilo?”

Jei, co se tam mělo přihodit? Já o ničem nevím. Bylo to jako normálně. Samý starý známý, a na ty dva Angličany. Ale to nebylo nic zvlátního.”

A co ty dvě slečny?”

No co,” pitla a poručíkovi se zdálo, e se trochu začervenala, co mělo opět vliv na některé jeho fyziologické funkce.

Na ty se musíte zeptat pana Pospíila. Ten je přivezl.”

Pro ty pány z Anglie?” zeptal se nadporučík.

Jo,” řekla rychle a napila se z vysoké sklenice se zářivě rudou a fluoreskující tekutinou, aby se nemusela dívat na nadporučíka Doubravu.

Kouříte?‘1 vyvedl ji z rozpaků a napřáhl balíček s cigaretami.

Málo, ale dám si, kdy myslíte.” tíhlými prsty s pěstěnými, dlouhými, ostře červené nalakovanými nehty si vytáhla cigaretu, zkueným pohybem ji přejela po délce bříky prstů a mezi rty ji přiblíila nad plamen nadporučíkova zapalovače. Nadporučík si zapálil také.

Jak podle vás vycházel Jindřich Vrbenský se svou manelkou?”

Na okamik zauvaovala. Myslím, e normálně.”

Mohla byste to trochu upřesnit?”

Chcete védét, jestli se třeba hádali nebo tak?”

Třeba.”

To ne. Jindřich byl takový zvlátní člověk. Abych pravdu řekla, snad jsem ho ani nikdy neslyela křičet. Váně, vlastně si to ani nedovedu představit. Vdycky se jen tak podíval.”

Kdy - vdycky?”

No, jak bych vám to řekla. Helena by asi moc ráda nebyla, kdyby mě slyela. Ale nedoví se, e jsem to řekla já, e ne?”

Buďte klidná. To vám slibuju,” ujistil ji nadporučík a zadíval se jí do očí o chviličku déle, ne by se na jeho místě jistě díval enatý kapitán Luke.

U jim to asi moc nevycházelo. Nehádali se, ale Helena byla ráda, kdy někam odjel. Nebo kdy aspoň bylo víc lidí kolem nich, jestli u museli být spolu.”

Chtěli se rozvádět?”

Myslím e ne. Helena o tom nikdy nemluvila. Ale mám dojem, e jí to takhle vyhovovalo. Jindřich by se s ní asi rozvést nechtěl.”

Ona má přítele, e?”

Jak to víte?” uklouzlo jí a hned se kousla do pečlivě namalovaných rtů.

Nadporučík jenom významně pozdvihl obočí.

Jene se s ním u rozela.”

Říkala vám to?”

Ano. Vdy jsme kamarádky.”

Jak dlouho to trvalo?”

Myslíte, jak dlouho to s ním táhla? Mám dojem, e asi tak druhý rok po tom, co se vzali s Jindřichem. Ale znali se u předtím. Myslím, e vlastně u od koly . Byla to taková ta stará láska. Jirka s ní dokonce v té době nějaký čas chodil. Pak se

odstěhoval mimo Prahu a vídali se jen zřídka. Asi po dvou letech se vrátil a začalo to nanovo. Helena říkala, e si ji prý chtěl i vzít.”

Ona nechtěla?”

Čekala na něco lepího. Říkala, e s pinglem, teda on dělá vrchního, víte? vysvětlila, by to nebyl ádnej ivot, a e za čas stejně vichni začnou moc pít.”

Ale styky s ním udrovala dál, i potom kdy se vdala.”

Ze začátku, tedy myslím kolem svatby s Jindřichem a pak, ani ne. V té době byla přesvědčená, e nala, co hledala a na co čekala. Jene jí to moc dlouho nevydrelo. Říkala mi, e je to prostě osudový. S tím Jiřím.”

A proč se tedy vůbec rozeli?”

No, já tomu moc nevěřím. Ono to nebylo poprvé. Občas měli období, takové jako výpadky, kdy se nescházeli nebo moc nevídali. Třeba se na jedné nebo na druhé straně objevil někdo jiný. Ale nakonec se k sobě vdycky vrátili. Něco na tom asi bylo,” dodala slečna Zahájská zamyleně.

Z jakého důvodu tentokrát?”

Heleně se zdálo, e Jindřich něco tuí. A e prý u to s Jiřím není co bývalo. Tedy, e u si tak nerozumějí,” dodala rychle, kdy si vimla, jak nadporučíkovi zacukalo v koutcích.

Říkala, e to asi bude věkem. e u ji tyhle milostné avantýry přestávají bavit. Ale Jiří se s tím nechtěl smířit. Říkala mi, e jí stále volá a snaí se ji přemluvit, aby si to rozmyslela, prý jí i sliboval, e kvůli ní změní zaměstnání.”

Manel paní Vrbenskě o tom věděl?”

Asi něco tuil. Ale jak ho znám, sotva by jí něco řekl. Aspoň Helena se o ničem nezmínila. A kdyby k tomu někdy dolo, říkala, e by mu na revan omlátila o hlavu ty jeho fotky.”

Jaké fotky?”

To nevíte? Jindřich měl vánivýho koníčka. Dělal umělecké fotografie. Zátií a tak.”

A proč by mu měla otloukat o hlavu zátií?”

Protoe mu jednou přila na to, e taky fotí akty. Na té jejich chalupě.”

Viděla jste je?”

Ne. Ale Helena tvrdila, e to není ádné umění, ale prachobyčejná pornografie.”

Kdy vám to říkala?”

Asi před rokem, nebo tak nějak.”

Take s tím skončil?”

Nevím. Helena mu neprozradila, e o tom ví. Schovávala si to jako trumf v rukávě, a se jí to bude nejlíp hodit.”

Kdy to skončila s tím Jiřím … jak se dál jmenuje,” luskl prsty nadporučík Doubrava, jako e mu jméno milence Heleny Vrbenské zrovna výpadlo z paměti a nemůe si je vybavit.

Jeřábek,” napověděla ochotně slečna Zahájská, ani by tuila, e pomohla splnit nadporučíkovi jeden z hlavních úkolů, které mu dal kapitán Luke, a přitom se mu povedlo neprozradit, e vlastně ani neví, o koho jde.

Jo, Jeřábek,” zopakoval s úlevou nadporučík a tázavé se na slečnu Zahájskou podíval.

Někdy před vánoci, myslím. V té době zůstával Jindřich dost v Praze, v zimě na chalupu moc nejezdil, i kdy se tam topilo kvůli kytkám v domě, a tak to bylo pro Helenu dost obtíné a riskantní.”

Jaký byl nebo lépe řečeno jaký je její vztah k doktoru Krejčovi?”

Doktor Krejča je jejich velmi dobrý přítel. Nechybí na ádné akci, kterou Helena pořádá. Na té chalupě byl taky.”

To víme. Take se stýkali velmi často?”

Ano. Doktor Krejča je moc milej člověk. Já ho mám taky ráda.”

Neříkala vám paní Vrbenská, e by měl její manel’ v poslední době nějaké starosti nebo potíe, nebo e se stalo něco u nich doma?”

Ne. Nic takového. Ale jestli si myslíte, e s Jindřichovou smrtí má Helena něco společného, tak se hrozně mýlíte. Jak říkám, i kdy to mezi nimi v poslední době nebylo zrovna jako o líbánkách, nikdy by se nerozeli. Helena si moc dobře uvědomovala, co pro ni ivot s Jindřichem znamená a nikdy by to nenechala dojít tak daleko, aby o něj přila. Nevím samozřejmě, co se Jindřichovi stalo. Ale jestli ho někdo někde přepadl, třeba aby ho okradl, nebo porazil autem a nějak to zamaskoval, aby se na něj nepřilo, nemohl to podle mě udělat nikdo z lidí, který ho znali. Nemohl mít k něčemu takovému důvod a nikdo z nich by to ani nemohl udělat. Vdy to jsou vechno sluní, inteligentní lidi. Copak tohle by si vzal někdo na svědomí? Ani ta Helena doteď nevěří tomu, e Jindřich by mohl bejt mrtvěj.”

Jene bohuel je, v tom je celý ten problém. A proto tady

taky sedíme, řekl nadporučík Doubrava a zcela nesluebně uvaoval o tom, zda by se mu mohlo podařit sedět někdy s tak pěknou společnicí u stolu kvůli něčemu jinému.

Slečna Zahájská mlčela.

Dáte si jetě jednu?1’ zeptal se a byl moc rád, kdy přitakala. Kapitán Luke bude určitě nadávat, kde byl takovou dobu, ale ukončit přes nepříjemný obsah rozhovor s příjemnou slečnou Zahájskou se mu nechtělo. A navíc zjistil řadu zajímavých informací. To nejde jen tak v letu. Počkal, a servírka postavila na malé papírové tácky plné sklenice a navázal:

Nevíte, kde bydlí ten Jeřábek?”

V Chicagu.”

Coe?” vyvalil nadporučík zraky.

V Chicagu,” zasmála se. Já nevím, jak se ta ulice jmenuje, taková krátká slepá, dá se z ní projít na Národní třídu. A na tom domě je myslím mezi prvním a druhým patrem na zdi nápis-Chicago. Tak tam.”

To jsem si oddychl. U jsem se lekl, e budu muset večer na letitě a zrovna dneska se chci dívat na televizi.”

Zvonivě se zasmála a zvrátila mírně hlavu dozadu, take předvedla nadporučíkovi svůj tíhlý bílý krk.

Jetě jednu otázku a u toho necháme, souhlasíte?  zeptal se.

To záleí na vás. A na tom, jaká ta otázka bude.”

Největí smůla je, e se jí zeptat musím, nadával v duchu nadporučík. Co se dá dělat.

Kdy jste viděla Jindřicha Vrbenského naposledy?”

V neděli 21. března odpoledne na chalupě. Tohle datum asi hned tak nezapomenu.”

Tak to je vechno. Kdybychom jetě něco potřebovali, zajdu za vámi,” uzavřel nadporučík a přemýlel, jak je mylena poučka v Příručce pro kriminalisty, která říká, e úkolem vyetřovatele je kromě zjiování a shromaďování zákonem stanovených údajů také získávání nejrůznějich poznatků, které by charakterizovaly způsob ivota s případem souvisejících osob, jejich vztah k pracovním povinnostem, ale hlavně (hlavně pro nadporučíka Doubravu) vztah k ostatním občanům, k rodině, poznat jejich sklony, zájmy, prostředí, ve kterém ijí (to by ho právě taky velmi zajímalo), a odhalovat jejich povahové vlastnosti.

Samozřejmé,” odpověděla s úsměvem. Kdykoliv.”

Vypadalo to, e to myslí váně.

*

Zatímco nadporučík Doubrava trávil se slečnou Zahájskou jedno ze svých nepříjemnějích sluebních odpolední od doby, kdy vyetřoval údajný pokus o znásilnění studentky třetího ročníku střední ekonomické koly starím profesorem účetnictví, který byl velmi pyný na to, e upadl v podezření, ale nakonec mu vinu neprokázali, trávil kapitán Luke zcela obyčejné sluební odpoledne s JUDr. Otakarem Krejčou, blízkým přítelem zavraděného Jindřicha Vrbenského.

Doktora Krejču zastihl v zadní části prostorné dvojkancelá-ře v nízké, ale honosné budově nakladatelství uměleckých publikací. Krejča poádal sekretářku o dvě kávy a posadil se s kapitánem Lukeem do hlubokých koených křesel u konferenčního stolku s deskou z kouřového skla, na ní stál těký brouený popelník s vyleptaným erbem - dvěma proti sobě stojícími Ivy, kteří dreli emblém nakladatelství.

Kapitán Luke odhadl doktora Krejču zhruba na pětačtyři-cetiletého. Vyí, robustní postava, pod perfektně uitým oblekem z edého flanelu se klubal zárodek bříka. Mírně ustupující, lehce prokvétající vlasy nad vysokým oblým čelem, odděleným od obličeje hustým, prakticky souvislým obočím a tenkou zlatou obroučkou, v ní byla zasazena skla bifokálních brýlí. Pěstěné ruce s nehty ostříhanými do obloučku, o něco málo delími, ne je únosné pro mue, který nechce působit (na kapitánův vkus) poněkud zentile, dekoroval na pravém prsteníku masívní pečetní prsten, který byl určitězlatý.

Vy jste patřil k nejbliím přátelům Jindřicha Vrbenského, e, pane doktore,” el kapitán rovnou k věci.

Ano, dá se to tak říci,” odpověděl právník a zkontroloval, zda nehty na pravé ruce jsou dokonale čisté.

Doufám tedy, e byste mi mohl pomoci vnést do případu jeho smrti trochu světla.”

Udělám samozřejmě vechno, co bude v mých silách,” zvedl doktor Krejča hlavu a podíval se kapitánovi do tváře, ale obávám se, e toho moc nebude. Abych se přiznal, právě proto, e jsem Jindřicha tak dobře znal, jsem vyveden z míry daleko víc. Hrozně nás to vechny překvapilo. Ano, opravdu hrozné.”

Chápu, ale přece jenom, jako jeho přítel jste si neviml v poslední době něčeho nezvyklého? Nesvěřil se vám s nějakými starostmi?”

To je právě to, co je na tom tak divné. Do poslední chvíle, kdy jsme spolu naposled mluvili, se o ničem nezmínil. Proto to bylo tak neočekávané. Přilo to jako rána. Jako zlý sen.”

Kdy u jsme u toho, kdy jste spolu naposled mluvili?”

Na to si náhodou velmi dobře vzpomínám. Bylo to v pondělí 21. března ráno.”

Ano?” zbystřil kapitán Luke pozornost. Kde to bylo?”

Tady.”

Přiel sem za vámi?”

Ne, telefonoval mi před odjezdem na chalupu.”

Aha. O čem jste hovořili?”

Týkalo se to jedné smlouvy. V neděli jsme toti byli u nich na chalupě, to asi víte,” kapitán přikývl, a Jindřich tam měl na návtěvě dva zástupce nakladatelství Randall House. Navrhli mu smlouvu, ale Jindřichovi se to moc nezamlouvalo. Řekl, e si to jetě rozmyslí a pak mi v pondělí ráno volal, e to přece jen vezme, abych s nimi dohodl podrobnosti a připravil pro jednatelství smlouvu.”

Proč nezůstal v Praze?”

Dokončoval úpravy na jednom větím rukopisu a chtěl to mít nějak do středy hotové. A tohle příli nespěchalo. Ti nakladatelé tady byli na celý týden.”

Kolik bylo asi hodin?” ,

Nevím na minutu, ale tak mezi devátou a čtvrt na deset.”

Nevíte náhodou, odkud volal?”

Nevím. Ale nejspí z domova.”

Říkal vám, kdy se chce z chalupy vrátit?”

Ano. Předpokládal, e smlouvu podepíí ve čtvrtek.”

A přijel ji podepsat?”

Ne.”

Nebylo vám to divné?”

Nebylo, protoe jsem tady nebyl.”

Vy jste mu tu smlouvu nepřipravil?”

Ne. Odjíděl jsem u v pondělí do Bratislavy, kde jsem zůstal a do pátku. Měli jsme tam určitá podniková jednání.”

Jak jste se tedy dohodli?”

Byla to v podstatě formalita. Takové smlouvy se sestavují a podepisují celkem běně. Má to stálá pravidla a náleitosti.

Poádal jsem kolegu, doktora Marvana, aby se toho laskavě ujal.

Souhlasil?”

Kdo? Jindřich nebo doktor Marvan?”

Vlastně oba.

Ano. Proč ne?

Domlouvali se spolu?”

To přesně nevím. Mluvil jsem s Jindřichem, pak jsem ho poádal, aby na okamik počkal, zavolal odvedle doktora Marvana a zeptal se ho, jestli by se té záleitosti ujal. Souhlasil, tak mě Jindřich poádal, abych mu vysvětlil podrobnosti. Jestli se spolu ovem jetě později na něčem domlouvali, to nevím.”

Je doktor Marvan zde?”

Ano, myslím e je vedle. Mám ho zavolat?”

Buďte tak laskav,” poádal ho kapitán.

Doktor Krejča vstal od stolku, přeel ke spojovacím dveřím do druhé části kanceláře a poádal doktora Marvana. Objevil se vysoký hubený mladík s vlnitými tmavými vlasy a krátkým hustým knírkem pod orlím nosem. Kdy promluvil, ukázalo se, e má zlatou horní jedničku.

To je kapitán Luke, vyetřuje smrt Jindřicha,” představil je doktor Krejča, doktor Marvan.”

Vy jste převzal záleitost Jindřicha Vrbenského, e? zeptal se kapitán.

To není tak zcela přesné. Kolega Krejča mně sice sdělil, e pan Vrbenský by potřeboval vyhotovit a podepsat určitou smlouvu, a ptal se mě, zda bych se toho ujal.”

Ano. Rozumím. Jak to bylo dál.”

Souhlasil jsem. Domluvili jsme tady s kolegou některé podrobnosti, nebylo to nic komplikovaného, a já jsem pak smlouvu připravil.”

Domluvili jste si s panem Vrbenským nějaký přesný termín?”

Ne. Smlouva měla být připravena tuím do čtvrtka, e? otočil se na doktora Krejču, který jeho slova potvrdil.

Mluvil jste vůbec s panem Vrbenským?”

Kdy myslíte? V týdnu, nebo v pondělí?”

Vůbec ohledné té smlouvy.”

Vlastně ne. V pondělí to s ním domlouval doktor Krejča a pak u se pan Vrbenský neozval.”

Byl jste u toho, kdy doktor Krejča telefonoval s panem Vrbenským a domlouval s ním tu smlouvu?”

Ano. Stál jsem tady. Kolega mu sdělil, e to zařídím.”

Tak vám dékuju, a nezlobte se, e jsme vás zdreli.”

To nic, to je v pořádku,” rozloučil se doktor Marvan a odeel zpět do své kanceláře.

Jak to vypadá, pane doktore,” obrátil se kapitán Luke opět na doktora Krejču, jste asi poslední člověk, který s Jindřichem Vrbenským mluvil.”

Doktor Krejča chvíli přemýlel a pak řekl: To zcela jisté ne.”

Jak to?” zeptal se poněkud překvapeně kapitán. Vy jetě o někom víte?”

Poslední s ním asi mluvil vrah, nemyslíté?”

Ach tak, ovem. Můete mi říct, kdy jste odjíděl do té Bratislavy?”

Abych vám pravdu řekl,” pronesl pomalu právník, otázky kladené v takovémto pořadí se mi vůbec nezamlouvají.”

Přesto se vás na to zeptat musím. Zatím jste poslední člověk, o kterém víme, e mluvil s panem Vrbenským. A já vyetřuji vradu. Doufám, e mě jako právník chápete. Předpokládám, e nemáte důvod mi neodpovědět. Jistě víte, co by to pro vás znamenalo.”

To je absurdní. Ale uznávám, e ze svého hlediska máte pravdu. Do té Bratislavy jsem odjíděl asi v deset hodin dopoledne. Krátce po tom telefonátu s Jindřichem.”

Jel jste sám?”

Podnikovým vozem s podnikovým řidičem. Kdykoli k ověření,” dodal ironicky.

Jetě bych se rád vrátil k tomu poslednímu víkendu u Vrbenských na chalupě. Nestalo se tam něco, co by mohlo mít případně nějakou souvislost se smrtí Jindřicha Vrbenského?”

Vae otázka, soudruhu kapitáne, je velmi sugestivní. Bylo tam dost lidí a přihodilo se tam dost různých věcí. Jako na kadém večírku.”

Jene po kadém večírku se nenajde mrtvola.”

Kdy u mě nutíte, abych o svém příteli mluvil jako o mrtvole, musím vám také připomenout, e jeho tělo bylo, pokud vím, nalezeno a daleko později a úplně jinde. ádnou souvislost s večírkem tady nevidím.”

Zatím je tady alespoň určitá souvislost časová. Mezi dobou, kdy se naposledy pohyboval mezi lidmi, a jeho zmizením. Nebo máte nějaké lepí vodítko?”

Obávám se, e takhle se ovem daleko nedostaneme.”

Dobrá. Jetě jednu věc. Kdy jste od Vrbenských odjíděl? Ptám se proto,” ujistil doktora Krejču, jestli se tam třeba nemohlo přihodit něco v době vaí nepřítomnosti.”

Tuím, e jsem se rozloučil jako první. Chystal jsem se toti večer v Praze jetě se svými přáteli na jazzový koncert do Reduty, a tak jsem musel odjet dřív, abych to stačil. Asi kolem třetí.”

Děkuji vám, doktore.” Kapitán Luke se podíval na hodinky. Musel se jetě vrátit na oddělení, vyměnit si poznatky s nadporučíkem Doubravou a stanovit dalí postup pátrání.

Jestlie dovolíte, rád bych vás o něco poádal,” zastavil ho doktor Krejča.

Prosím.”

Helenu, paní Vrbenskou, celá tahle příerná věc nesmírně rozruila. Je i normálně dost nervově labilní a tohle ji straně sebralo. Rád bych vás poádal, abyste k ní byl trochu ohleduplný a pokud mono omezil ty rozhovory opravdu na nejnutnějí míru. Jestli s ní jetě vůbec budete muset mluvit.”

Uvidíme. Pokusím se.”

*

Před podobným problémem nestál specialista v oboru kriminalistické biologie Lubo Haller poprvé. Přesněji řečeno, otázku, na ní právě hledal odpověď, řeil snad u stokrát, nebo patřila k základním a u násilných trestných činů k nejčastějím.

Zjioval, zda ve vzorcích, které mu dodali technici z chalupy Vrbenských, je krev. A v případě, e ano, zda jde o krev lidskou nebo o krev zvířecí. V případě, e by lo o krev lidskou, bylo jeho dalím úkolem zjistit, k jaké krevní skupině náleí.

Laboratoř, v ní pracoval, se na první pohled ničím neliila vybavením od laboratoří některých výzkumných ústavů nebo lékařských zařízení. Tam se vak převáně zabýval i záleitostmi ivých. Svým vzhledem se od civilních laborantů neodlioval ani Lubo Haller. Těm, kteří se s ním často stýkali, a nebylo jich málo, protoe jeho pomoc bývala vyadována velmičasto,

se zdálo, e snad vůbec nestárne. Přitom před několika měsíci načal v laboratoři biologie kriminalistického ústavu ji druhou desítku let a za tu dobu se mu na skráních, lemujících kostnaté čelo, objevil nejeden stříbrný vlas.

K tomu, aby ve vzorcích prokázal krev, měl několik moností. Mohl začít orientační zkoukou, při ní by krev odhalil pomocí UV světla, v něm krev charakteristickým způsobem fluoreskuje, mohl pouít nespecifické luminolové nebo Adle-rovy benzedinové zkouky, ze specifických zkouek se mohl rozhodnout například mezi spektrografickou, krystalografickou nebo chromatografickou.

Z krystalografických zkouek, které pouíval nejčastěji, si mohl vybrat mezi zkoukou Bertrandovou nebo Teichmanno-vou. Teichmannova krystalografická zkouka je zaloena na tvorbě charakteristických krystalků hemoglobinu, červeného krevního barviva, při reakci na podloním sklíčku. Její výsledek je pak mono zkontrolovat pod mikroskopem. Tato zkouka vak pouze prokáe, zda jde o krev. Dalí rozliení, mezi krví lidskou a zvířecí, je pak potřeba uskutečnit dalími -zkoukami, takzvaně seroprecipitačními, které spočívají ve spojení výluhu z krevní skvrny s precipitačními séry - protilátkami, které se tvoří v krvi. Tato zkouka prokazuje přítomnost či nepřítomnost lidské bílkoviny. Také zde měl bohaté monosti výběru.

Důkaz lidské bílkoviny je mono provést například zkour kou elektroforetickou, co je metoda, zaloená na rozboru látek rozliováním jejich sloek podle kladného a záporného elektrického náboje, a při ní stačí mnohdy pouze mikroskopická stopa krve k určení pohlaví, etnické skupiny a někdy dokonce do jisté míry i zdravotního stavu osoby, jí krev patří, mohl pouít imunoforetickou zkouku podle Ouchterlonyho nebo seroprecipitační zkouku Ulenhutovu.

Jeliko vak měl Lubo Haller vzorků několik, rozh

Konec

1

Jeliko vak měl Lubo Haller vzorků několik, rozhodl se pro zvlátní způsob specifického důkazu lidské krve, který mu přinesl odpověď na obě otázky-zda jde o krev a zda jde o krev lidskou - současně. Tato metoda má sice velmi komplikovaný název - její princip je toti zaloen na fibrinolytickém enzymatickém systému lidské krve - ale v podstatě není o mnoho sloitějí a obtínějí ne zkouky postupné a dílčí.

Kapitán Luke veel do laboratoře číslo 7 BIOLOGIE právě v okamiku, kdy se Lubo Haller nakláněl nad Petriho

miskami, v nich probíhala zkoumaná chemická reakce.

Podívej se tady na ty, ukázal na tři z řady nízkých skleněných misek, které před ním leely na stole. V kadé misce spočívala na dně jakási světlá hmota, na ní byly souměrně rozmístěny čtyři body, jako čtyřka na hrací kostce. V miskách, na které ukázal Lubo Haller, vak byly body výrazně větí, asi 4 a 5 milimetrů v průměru, a měly ostře ohraničené okraje.

Vidím, jsou nějaké jiné, podotkl kapitán. Co to znamená?”

To jsou pozitivní výsledky. Vzorky v těchto miskách jsou lidská krev.”

To je fantastický,” nechal se unést kapitán Luke, kterého vdycky nadchly výsledky pracovníků laboratoře. Obdivoval, co vechno dokáí zjistit a vyčíst z takových maličkostí, jako jsou části tkání, vlasy, chlupy, zlomky kostí, zaschlé skvrny od veho moného - počínaje slinami přes moč a ke krvi, zrníčka prachu a podobně. Jejich informace často vyváděly vyetřovatele ze slepé uličky pátrání nebo identifikovaly obě či pachatele.

Můe mi vysvětlit, jak jste na to přili? Tuhle metodu jsem jetě neviděl.”

Dost obtíně bych ti asi objasňoval princip. Zhruba jde o to, a to u ví, e lidská krev obsahuje určité látky, bílkoviny, které ve zvířecí krvi nejsou. Jde tady o určitou reakci -fibrinolysu-fibrinogenu, co je bílkovina krevní plazmy, která se účinkem enzymu mění ve fibrin, za normálních okolností způsobující sráení krve při poranění. Tedy o jeho reakci se zvlátní látkou.”

Co je to za agar v těch miskách?”

To není agar, tedy ivný roztok, ale fibrinový plát.”

A jak se postupuje?”

Nebudu ti říkat sloení plátu, ale postupujeme tak: Napřed extrahujeme krev fyziologickým roztokem, čili nízkoprocent-ním roztokem NaCL, a ten naneseme na fibrinový plát. Pak přidáme tu speciální látku, a v případě, e ve vzorku je lidská krev, dojde k chemické reakci, lyse.”

A to jsou tady ty větí skvrny?”

Přesně tak.”

A nemůe jít třeba o krev zvířecí?”

Rozhodně ne. Dělaly se testy s krví vech moných zvířat,

prasat, drůbee, králíků, koček, dokonce i opic, a reakce byla vdycky negativní.”

Jak dlouho to trvá?”

Jde to poměrně rychle. Misky se vzorky dáme do termostatu, kde je stálá teplota 37 °C, a po osmi hodinách máme výsledek. A kdy si po téhle době nejsme stoprocentně jisti, necháme reakci probíhat dál. Nedojde-li k lyse do dalích dvou hodin, je jisté, e ve vzorku nebyla lidská krev.”

A co jiné látky? Nemůe to reagovat na něco jiného?”

Co myslí?”

Cokoli. Třeba rostlinné ávy nebo olej.”

Kdepak. Ani anorganické ani jiné organické látky nereagují. To u je spolehlivě prověřeno. Jak ti říkám, nespletem si ani člověka s opicí.”

To vám závidím,” povzdechl si kapitán. Ke kterým zkumavkám tyhle misky patří?”

Lubo Haller se podíval na títky a ukázal kapitánovi zkumavky, z nich odebral vzorky pro pokus. Obsahovaly částečky, vykrabané z mezer mezi dladicemi v předsíni Vrbenských chalupy.

Hm,” podotkl kapitán zamyleně. Teď bychom jetě potřebovali vědět, komu ta krev patří.”

Nevím, jestli ti řeknu přímo, komu patří, ale informací ti o ní můu poskytnout řadu. Přiel jsi akorát včas. Tady v těch zkumavkách je u připraveno vechno, aby tvá zvědavost mohla být vkrátku ukojena.”

Potřeboval bych vědět, jestli to je krev Jindřicha Vrbenského.”

Já vím. Rozbor jeho krve u jsme dělali. Teď porovnáme výsledky.”

Bude mi moct přesně říct, jestli je to určitě jeho krev?”

Nebo ti taky budu moci jetě přesněji říct, e jeho není. To bys měl úplné stoprocentní. Ví, e kategorické vyloučení můeme potvrdit jedině v případě, e krev totoná není.”

Take jistotu mít nebudeme?”

Myslím, e ano. Podívej. Dřív se rozliovaly jen skupiny A, B, AB a nula. Dnes dokáeme identifikovat a patnáct různých bílkovin a desítky enzymů. Jestli pak tedy mezi stopou a osobou existuje nějaká souvislost, ze statistického hlediska má nae vyjádření tak vysoké procento pravděpodobnosti, e

sevjednotlivých praktických případech vlastně rovná jistotě.”

,,A ty tady z těch roztoků určí nejen krevní skupinu, ale taky pozná, jestli jde o krev shodnou s krví Vrbenského?” zeptal se kapitán trochu pochybovačným tónem. Pochybovačným ale spí proto, aby Luboe Hallera, specialistu, který si na svých zkumavkách, pipetách, mističkách a kapilárách tak zakládal, trochu pozlobil a vyprovokoval k obraně. Co se mu, jako ostatně skoro pokadé, podařilo.

To se ví, odsekl a otočil se ke stojanu se zkumavkami.

‘ Co to v tom vlastně má?” popichoval dál kapitán a ptal se tónem, ze kterého bylo jasné, e si o obsahu zkumavek nedělá zvlátní iluze.

Vzorky krve se sérem. Vlastně s antisérem,” odpověděl, a kapitán se za jeho zády spokojeně uklíbl, protoe Lubo Haller u se zase chytil.

Zjifuju typ aglutinogenu.”

Co to je?

To jsem si mohl myslet. Látka obsaená v červených krvinkách. Kdy se vstříkne jinému objektu, vyvolá vznik aglutininu.”

Aha. Rozumím. A co jeto?”

Aglutinin je zvlátní druh obranné protilátky v lidské krvi, který způsobuje shlukování buněčných elementů. Ví co je to element?”

Jo. To jsi ty.”

Ví co? Jestli nechce, tak já ti to povídat nemusím. Já mám svý práce dost. A nemám zapotřebí jetě poslouchat…

Jdi ty. A co z toho teda pozná?”

Ty aglutinogeny rozliujeme dva. Jsou označeny písmeny M a N. Vyskytují se ve vech čtyřech základních krevních skupinách, bez ohledu na pohlaví, národnost a světový názor. Na rozdíl od nich jsou vak stále stejné po celý ivot.”

Pohlaví ne?”

S tím je to óaleko méně jisté ne s těmi aglutinogeny,” vysvětloval Lubo Haller dál a při tom odstraňoval ze zkumavek přebytečnou tekutinu.

Co to dělá? Vdy to vyleje?”

Starala se maličká. Titruju.”

A to tě lituju.”

Hele, nech si to. Něco jsem ti řek …

U mlčím. Tak co to dělá?”

Zjiuju nejvyí zředěni séra, v něm dochází k makroskopickému, tedy k viditelnému, shluknutí červených krvinek, je odborně slově aglutinace. Dochází k němu při setkáníshluko-vatelných látek, těch elementů, a v nich obsaených aglutino-genů, to jsou ty M a N, s určitými specifickými aglutininy, těmi protilátkami. Jasné?”

Kapitán přikývl, ale úplné jistý si nebyl.

Take zjistí, jestli je ten typ stejný?”

Přesné.”

A je?

To ti řeknu a po vysycení diagnostickými séry.”

Byl.

Vrchnímu číníkovi z vinárny U tří zlatých tygrů bylo zle. Bylo mu přímo hrozně zle. Bylo mu tak zle, jako člověku, který proívá trudné ráno opilcovo. A to taky právě Jiří Jeřábek dělal. Tupá bolest v hlavě, na jazyku pachu mědi, nejistá funkce vestibulárního aparátu.

Dyk u jdu. Copak hoří?” brumlal si polohlasně, kdy mátral ke dveřím, za nimi stál a usilovně zvonil kapitán Luke.

Vy jste Jiří Jeřábek?” zeptal se kapitán.

Jo. Bydlí tady snad jetě někdo jinej? Co chcete?”

Kapitán Luke. Kriminální sluba. Můeme si promluvit vevnitř?”

Aha. Pojďte dál. Co se stalo?”

Jak tak koukám, to bych se mohl zeptat spí já vás,” odpověděl kapitán Luke a rozhlédl se po neuvěřitelném nepořádku, který panoval v pokoji, kam ho zavedl majitel bytu.

Rozesílaná postel, kterou její nájemník opustil očividně před malou chvílí, součástky oděvu porůznu poházené po idlích a křeslech sedací soupravy i na zemi, zřejmě jak je jejich vlastník za pochodu svlékal a odhazoval, pantofle na umatlaném skle konferenčního stolku mezi sklenkou do poloviny jetě plnou naloutlé tekutiny, álkem od kávy, v něm trůnil nedopalek zapíchnutý do kávové sedliny jako mandle do dortu s čokoládovou polevou, a mezi dvěma lahvemi od Staré myslivecké. Jedna ponoka visela jako vánoční ozdoba na fíkusu, který rozhodně potřeboval zalít.

Trochu jsem to včera přehnal. Něco se stalo?” Posadil se na okraj postele, pokynul kapitánovi ke křeslu, na něm leel druhý pantofel do páru, první s omluvným gestem hodil pod stolek.

Já jsem vás vzbudil, ne?”

To je jedno. Já stejně musel vstát. Někdo zvonil,” podotkl a poloil si ruku na aludek, snae se potlačit kytnutí.

patné?”

Organismus silně dehydratovaný následkem nemírného poití alkoholu,” zadeklamoval.

To by chtělo doplnit tekutiny.”

To by chtělo, avak niádné se nenalézají,” pokračoval ve stejném tónu a lehce se otřásl při pohledu na nedopitou láhev myslivecké speciality.

Máte doma kafe?” zeptal se kapitán, kterému bylo jasné, e Jeřábek není v nejlepím rozpoloení pro vzájemnou konverzaci. Vzápětí se vak ukázalo, e se mýlil,

Asi těko. Jedině e byste si dal vy. Mně by stejné nebylo nic platný. Spí hroznovej cukr.”

Hroznovej cukr?” opakoval nevěřícně kapitán. Na co, prosím vás?”

Jeřábek se narovnal, vysmrkal se do zmačkaného fialového kapesníku, nasadil výraz poučujícího pedagoga, vztyčil ukazováček pravé ruky a spustil s nosovým přízvukem:

I mírná dávka poitého alkoholu způsobí maximální zatíení jaterních funkcí. O odbourávání alkoholu z krve se stará jaterní enzym alkoholdehydrogenáza. Ke své těké práci potřebuje značné mnoství energetické redukční kapacity. Při jakékoliv zátěi alkoholem se vekerá jaterní kapacita spotřebuje na jeho odbourání, take ostatní sloky potravin, předevím cukry a bílkoviny, jsou zpracovány a daleko později. Do té doby jsou ovem tyto pro ivot nesmírně důleité látky vyřazeny. Z tohoto důvodu po alkoholu zásoby cukru v játrech klesají, jako i hladina cukru v krvi, a můe klesnout tak nízko, e hrozí bezvědomí. Jediným léčebným prostředkem při takovém stavu je okamité, opakuji, okamité podání hroznového cukru. Uf.

Kde jste k tomuhle přiel? Snad jste nestudoval medicínu?”

Nikoli. Pouze metabolismus alkoholu. Čistě profesionální zájem, člověk má rozumět své práci. A kromě toho, lidi si rádi vyslechnou, co se v nich děje, ne si přivodí opici. Zvyuje to trbu.”

Pozoruhodné.”

Taky bych vám jetě mohl vyloit, jak nejlépe přijít k ciróze nebo steatóze jater, ale kvůli tomu jste asi nepřiel.”

Ne. To máte pravdu,” potvrdil kapitán a zadíval se na údajného milence Heleny Vrbenské. Jeřábkovi mohlo být ke čtyřiceti, ale díky černým hustým vlasům, česaným na pěinku, teď ovem rozcuchaným a padajícím kadou chvíli do čela, vypadal mladí. A vypadal by jistě jetě lépe, kdyby z tváří zmizelo namodralé ranní strnitě, vyhladily se váčky pod očima, naběhlé nevyspáním, a vyjasnil se trochu kalný pohled téměř neuvěřitelně modrých očí. Z rozhalenky zmačkaného tmavě vínového pyama, pod ním se rýsovala obstojné iroká ramena, se dralo černé houtí chlupů.

Kdy jste naposledy mluvil s Helenou Vrbenskou?”

V Jeřábkovi očividně trhlo. Proč? Stalo se jí něco?”

Jí nic, pane Jeřábku, ale jejímu manelovi.”

Uf. To jsem si oddychl. Vy jste mě vyděsil.”

Byl zavraděn.”

Coe?” Jeřábkovi poklesla dolní čelist. Zavraděn?”

Kolem 20. března. Vy jste o ničem nevěděl?”

Ne. Tak proto tedy Helena takovou dobu nevolala.”

Jetě jste mi neodpověděl na moji otázku.”

Coe?”

Kdy jste mluvil naposledy s Helenou Vrbenskou.”

Jo. No to je aspoň měsíc.”

Zkuste si vzpomenout přesněji.”

Kdy to tak mohlo bejt. Počkejte,” zamyslel se. U je to dost dlouho, abych se pamatoval na den.”

Podívejte se do kalendáře. Třeba si lip vzpomenete, kdy uvidíte, jak jsou data seřazená v týdnech.”

Moment. Kde ho mám.” Vstal a sáhl rukou do náprsní kapsy károvaného saka, které bylo kupodivu dost pečlivě přehozeno přes opěradlo jedné z idlí. Tak někdy koncem tohohle týdne,” zalistoval v malém diáři. Kolem 17. nebo 18. března.”

O čem jste s ní mluvil?”

Tak normálně.”

Aha. Volala ona vás, nebo vy ji?”

Já jí, připustil.

Domů?

Jo, kam jinam. Proč?”

Co jste jí chtěl?”

Nic. Mluvit s ní.”

O čem?”

Vdy jsem vám to říkal. Jen tak.”

Nechtěl jste, aby se s vámi sela?”

Chtěl. To je výslech?”

Ne úplné. Jen si ověřuji některé věci.”

Proč u mě?

Domluvili jste si schůzku?”

Jo. Vlastně ne.”

Tak jo nebo ne?”

No napřed jo a pak ne.”

Kdy pak?”

Helena napřed řekla, e jo, ale e to bude naposled. A pak si to rozmyslela a řekla, e se se mnou u nesejde vůbec.” Řekla vám proč?”

To mi nemusela říkat. Rozcházeli jsme se. Ale řekla mi to.” Z jakého důvodu jste se rozcházeli?”

To snad není důleitý, ne? Prosté rozcházeli.”

Já bych to ale stejně rád věděl.”

e u jí to přej nebaví.”

To bylo vechno?”

Skoro.”

Tak co jetě?”

e je v jiném stavu.”

Co jste jí na to odpověděl?”

e to nevadí. A si to rozmyslí. e počkám. e se nakonec stejné vrátí. Jako vdycky.”

A ona?”

Sekla s telefonem.”

Od té doby jste s ní nemluvil?”

Ne.”

Ani jste ji neviděl?”

Vdy říkám e ne.”

Znal jste jejího manela?”

Neznal.”

Kde jste se s paní Vrbenskou scházeli?”

Myslíte jako předtím?”

Ano.”

,,Různě.”

Tady u vás v bytě?”

Větinou.”

Byl jste někdy vy u ní doma?”

Ne. Nechtěla, aby mě tam někdo viděl. Kdysi mě snad jednou zahlídla jetě u jejich starýho bytu její tchýně a málem z toho byl malér.”

A co na chalupě?”

Tam jsem nebyl nikdy.”

Kde jste byl v pondělí 22. března dopoledne?”

V pondělí? Doma. Spal jsem. Proč se mě na to ptáte?”

Jen se vás ptám, kde jste ten den byl.”

Snad si nemyslíte, e s tím mám něco společnýho. Dopoledne jsem byl v posteli. Pak jsem el na oběd k Novákům a po obědě jsem hrál asi do čtyř biliár nahoře v herně. Tucet lidí mě tam vidělo. Odtamtud jsem el do práce. Otvíráme v pět.”

e si to tak přesné pamatujete.”

To není ádná věda. Dělám to tak skoro denně. Vám se asi nezdá, e dopoledne spím. Jene já, váenej pane, pracuju na plače do jedný v noci. Ne uklidíme lokál a uděláme trbu, je půl třetí. Dny, kdy se dostanu do postele ve tři ráno, jsou svátek.”

Kapitán se rozhlédl po spouti kolem. Můe vám někdo dosvědčit, e jste byl to pondělí ráno doma?”

Jak mi to proboha můe někdo dosvědčit? Copak si beru do postele svědky?”

Někdo mohl přijít. Třeba poačka.”

Mně ehoděj akorát sloenky, do kaslíku.”

Někdo vám mohl telefonovat.”

Jak si mám pamatovat, jestli mi před měsícem ráno někdo telefonoval? A i kdybych si to náhodou pamatoval, copak ito bude pamatovat on?

Take nikdo? koda.”

Proč koda, páni? Copak jsem něco proved? Já za to přeci nemůu, e její mu přiel o ivot.”

Máte auto?”

Jo. Jak to s tím souvisí? Někdo ho přejel?”

Ne. Jen se tak ptám. Kdybyste si mezitím vzpomněl, e vám to pondělí někdo volal, nebo e vám přiel telegram, dejte nám vědět.”

Tak kam to bude, mistře?” zeptal se na kraoučko ostříhaný řidič edé volhy taxisluby a otočil knoflíkem taxametru pod přístrojovou deskou, jeho číselník zpola zakrýval papírový voňavý smrček na provázku.

Napřed tadyhle za roh, na to parkovitě k sadům, a pak se uvidí,” odpověděl nadporučík Doubrava a pohodlně se uvelebil na irokém předním sedadle tak, aby na řidiče dobře viděl. Před dvaceti minutami si zjistil na dispečinku radiotaxi, zda je Daniel Pospíil dnes ve slubě a kdy mu oznámili, e ano, objednal si jeho vůz.

Podle toho, co vám řeknu, jó? zasmál se řidič.

Vidím, e se nic neutají,” odpověděl trochu rozmrzele nadporučík, který poádal dívku v dispečinku, aby Pospíilovi neříkala, e jeho přítí zákazník je od Bezpečnosti.

To víte. Ale neříkejte to na mě. Já jsem Květě slíbil, e ji neshodím. Říkám to jen proto, abychom nehráli zbytečné divadýlko, jako e jsem překvapený a vyvedený z míry.”

Volha pomalu vjela na parkovitě a zastavila. Řidič vypnul motor.

Tak o co kráčí?” zeptal se přímo a dlaní si přejel perfektní trávník, který se vůbec nesnail zakrýt postupující kouty a prosvítající tonzurku na temeni.

O smrt Jindřicha Vrbenského,” odpověděl stejně přímo nadporučík.

Já jsem si to myslel.”

Co byste k tomu mohl říci?”

Já nevím. Dozvěděl jsem se o tom a před několika dny.”

Od koho?”

Od Heleny, od jeho manelky.”

Řekla vám, e je Jindřich Vrbenský mrtev?”

Ano. Volal jsem k nim, jestli se něco plánuje na víkend, kdy je tak pěkně. Abych věděl, jak si mám rozepsat sluby. Byl to pro mě ok.”

Znal jste se s Vrbenským dobře?”

Jak se to veme. Znali jsme se dlouho, to ano. Připravovali jsme kdysi v divadle jedno jeho pásmo. Docela pěkná věc. A při tom jsme se seznámili. Jednou dvakrát mě pozval k nim, a pak u to bylo skoro samozřejmé. Ale důvěrní přátelé jsme nebyli. Spí bych řekl známí. Obvykle jsme se bavili o záleitostech souvisejících s jeho prací nebo o divadle. Měl pořád chu realizovat jeden svůj nápad. Experimentální drama. Nebo spí dramatickej experiment. Takový psychohrátky, víte? Chtěl do hry zapojit vechny diváky. Jevitě i hleditě by splynulo, za chvíli by nikdo nerozliil, kdo jsou vlastně herci a kdo diváci. Vědělo by to jen těch pár herců a ti by podle potřeby usměrňovali vývoj hry. Kadý představení by bylo jiný. No, povzdychl si zhluboka, teď u nápad realizovat nebude.”

To byla zajímavá mylenka, s tou inscenací. Bylo by to trochu jako v ivotě, co?

To jste přesně uhodl. Zrovna tohle měl celou dobu na mysli. A chtěl to dotáhnout jetě dál. Nejen aby smazal rozdíl mezi hercem a divákem, ale aby je nakonec dostal do takové situace, e by si nebyli jistí, co je jetě divadlo a co u skutečnost.”

To by mohlo být trochu k zbláznění, ne?”

A ivot není k zbláznění?”

Kdy jste s redaktorem Vrbenským mluvil naposled?” vrátil se nadporučík po taxikářově poznámce ke svému úkolu.

Na tý poslední párty u nich na chalupě. Jinak jsem se s nima v podstatě nestýkal. Jeho paní mi zrovna dvakrát neseděla, a jak si myslím, já jí taky ne. Zřejmě jsem pro ní jako taxikář nereprezentoval dostatečnou společenskou úroveň a v jejich očích mě nemohla spasit ani moje bývalá divadelnic-ká minulost,” zasmál se.

Nestěoval si vám Vrbenský na něco? Nezdálo se vám, e měl nějaké problémy nebo starosti?”

O soukromých věcech jsme spolu mluvili minimálně. A tu neděli tam měl navíc nějakou návtěvu z Anglie, take se věnoval spí jim. Akorát jednu chvíli, kdy se jeho drahá polovička pokouela vmontovat do konverzace a nabídnout anglicky koktejl, poeptal mi, e jak to vypadá, doroste jednou kvalit paní tchyně. Ale to určitě není to, na co se mě ptáte. Jen tak jsem si na to teďka vzpomněl, kdy si to vybavuju.”

Ona to slyela?”

Kdepak. A i kdyby, Jindřich říkával, e má přesně takovou tchyni, o jakých se vyprávějí vtipy.”

Aha. Ona si ovem o jeho matce taky zřejmě nemyslela nic lichotivějího?”

V tom váně nemůu slouit. Jen vím, e Jindřich si dost oddychl, kdy se konečné přestěhovali do vlastního bytu. Ale takovéhle rodinné problémy se mnou nikdy nerozebíral a já po tom ani po pravdě řečeno moc netouil.”

Vy jste přijel na tu jejich chalupu sám?

Á, je to tady. To se dalo čekat. Copak jste se u o těch slečnách dozvěděl? e s sebou vozím call girls, ne?”

A vozíte?”

Prosím vás. Znám jich pár jetě z časů, kdy jsem dělal v divadle. Nezkazej ádnou legraci a mezi náma, protoe na tom nejsou obvykle za to statování v souboru moc valně s financema, rády se svezou na nějakej ten večírek. Ale tak patně na tom zase nejsou. A u Jindry se vdycky rozumělo samo sebou, e tam budou fungovat jako ivé dekorace. Nic víc, váně.”

Mohl bych si s těmi slečnami promluvit?”

To byste samozřejmě mohl, ale pochybuju, e z toho budou mít takovou radost jako vy.

Byl jste tam přes noc?”

Jo. Obvykle se to tak dělalo, aby se společnost mohla napít. Upozorňuju, e v sobotu jsem tam nefungoval jako taxikář. Ale vy jste se chtěl spí zeptat, co ty slečny, ne? Takty tam samozřejmě taky zůstaly přes noc. Ve vlastním pokoji. Ony dvě měly jeden pokoj, vedle bydlela ta návtěva z Anglie a ve třetím jsme spali jako obvykle s tím doutníkovým smracfochem Pavlem. To je Jindřichův éf, znáte ho, ne?

Znám. A doktor Krejča?”

Máte přehled. Tak ten spal v baráku. V kuchyni za pecí. Na co vám jsou ale takovýhle podrobnosti z toho večírku? Vy si myslíte, e jako někdo z těch lidí, co tam byli…? Počkejte, to vlastně i já? To mě do téhle chvíle nenapadlo.”

Co?”

Spojovat ten poslední večírek s Jindřichovou smrtí. Vdy Helena Vrbenská mi říkala něco o tom, e jste ho snad nali a před pár dny, ne? A ten mejdan, to u je dobře měsíc.”

Jene Jindřich Vrbenský zmizel pravděpodobně hned druhý den po tom víkendu. To jste nevěděl?”

Ne. Jak bych mohl. Nikdo mě nevolal. A já se taky nehlásil. Jindřich mi vdycky nechával vzkaz přes nai centrálu. Kdy nevolal, myslel jsem, e se prostě nic nekoná. Ty mejdany taky nebyly kadý týden. Zvlá teďka na jaře. Take my jsme spolu někdy nemluvili třeba měsíc.”

Ale teď jste k nim volal vy?

Protoe bylo pěkně a říkal jsem si, e by se mohlo něco podniknout.”

Vzpomínáte si, kdy kdo z chalupy odjíděl a s kým?

Počkejte, to nebude jen tak. U je to pár dní. Já jsem se vracel s holkama a zároveň s námi jeli ty Angláni, protoe neznali dobře cestu, tak jsme se domluvili, e pojedou za mnou, aby nezabloudili. A s nimi se svez éfredaktor Pavel, protoe ten svoje auto nemá. No a kdo zbývá? Krejča,” odpověděl si. Počkejte, ten jel, tuím, u před námi, nějak dřív odpoledne, protoe si chtěl v Praze jetě něco zařídit. Ale kdy to bylo přesné, to u nevím.”

A co Vrbenských?”

Ti tam jetě zůstávali. Helena chtěla uklízet, tak nám jenom zamávali.”

Byli tam oběma svými vozy?”

Počkejte,” Daniel Pospíil si na okamik soustředěné promnul čelo. Byla tam moje volha, rover těch Angličanů, igulík, sé kterým jezdil Jindřich, volvo doktora Krejčí, jo a fiatka Heleny Vrbenský tam stála taky.”

Pak u jste nikdy Jindřicha Vrbenského neviděl?”

Ne. Ani s ním nemluvil. koda.”

Zastavovali jste se někde cestou z té chalupy?”

Ne. Ale v Praze jsme li jetě navečeří do Parkhotelu. Oni tam ti Angláni bydleli a pozvali nás. Já pak jel domů.”

Sám?”

Zajisté. Oni pak li jetě na skleničku do baru, jene já byl za volantem, tak jsem se omluvil.”

Kdy to asi bylo?”

Cirka v deset. Nebo tak nějak.”

Dřív?”

Spí později. Ale ne o moc. Druhý den jsem chtěl jezdit hned od rána, tak jsem se potřeboval trochu vyspat. Na tý chalupě jsme toho moc nenaspali, to víte.”

A jezdil jste?”

Co? Kdy?”

No hned od rána. Ten druhý den.”

No jasné. My se musíme točit. Víte, jaký mi touhle dobou, co tady s vámi povídám, utíkaj rita?”

U končím,” zasmál se naráce nadporučík Doubrava. Ale ten stromeček si pověste někam jinam, nashle.”

Přání prohlédnout si lépe byt Vrbenských se kapitánu Lukeovi - alespoň částečné - splnilo, protoe tentokrát Helena Vrbenská nezvolila pro jejich rozhovor předsíň, jako při kapitánově předchozí návtěvě, ale pozvala ho do obývacího pokoje, nebo lépe řečeno do místnosti, o které kapitán usoudil, e by obývákem být mohla.

V téhle chvíli ovem jetě netuil, e zanedlouho bude mít monost seznámit se s tímto bytem jetě daleko lépe.

Podlahu velké, téměř přesně čtvercové místnosti pokrýval ode zdi ke zdi měkký, světlounce béový plyový koberec. Uprostřed pokoje, nikoli u zdi, jak bývá zvykem, trůnila monstrózní sedací souprava, sestavená z pěti křesel, připomínajících poněkud velké, proívané avytvarované peřiny. Tento dojem vyvolávala nejen jejich očividná měkkost, která byla patrná dříve, ne se jich člověk vůbec dotkl, ale také poměrně iroký, světle hnědý prouek. Jako na kanafasu. Čtyři křesla, z nich dvě byla rohová, vytvářela veliké písmeno L, páté bylo postaveno proti nim, za dvěma nízkými dřevěnými stolky se stejnými skleněnými vázami, v nich stály uschlé stonky jakýchsi travin. Nad kadým stolkem byla zavěena lampa se stínidlem z mléčného skla, ve tvaru obrácené lastury. Na konci delí strany písmene L byla umístěna jetě jedna lampa stojací - tři různě vysoko uchycené a různé natočené bodové reflektory na chromovaném dříku. Obrácené křeslo stálo zády ke čtvercovému krbu. Po levé i pravé straně na něj naléhaly nízké zásobníky dříví, plné pečlivé srovnaných borových polen. Přesto, e krb byl zjevně pouíván, vytápění zajiovaly články etáového topení, umístěné pod dvěma velkými okny. Větinu protějí stěny zaujímaly police s knihami a pultík se stereofonní aparaturou, pod nim bylo v obalech dobře metr a půl gramofonových desek. Volná místa stěn pokrývalo pár moderních grafických listů v perfektních tónovaných paspartách. Mezi nimi viselo několik olejomaleb ve zlacených rámech - dvě romantické krajinky, zátií se zvěřinou a rybami, parforsní tvanice na jelena a dva obrazy s náměty ze ivota Krista. Kapitán Luke nebyl sice přímo odborníkem na staré umění, ale byl by se vsadil, e vechna díla jsou originály. Kdyby měl s kým, vyhrál by.

Nechcete se něčeho napít?” zeptala se kapitána a otevřela vyklápěcí dvířka skříňky zvíci velikosti malého prádelníku. Kontaktní spínač ozářil zadní zrcadlovou stěnu, v ní se

odráely tři řady různě velikých a různých sklenic, a hotovou tlačenici převáně plných lahví, které vypadaly, e by odolaly v nádraním kiosku i náporu skandinávských turistů.

Ne, děkuji.

Ve slubě nesmíte, e?

O to by snad ani nelo. Nemám chu.”

Nebude vám vadit, kdy si něco naleju já?

Oveme ne. Proč by mi to mělo vadit?”

Helena Vrbenská se otočila zpět k domácímu baru, vyndala jednu z vinných sklenic a do poloviny ji naplnila. Kapitán sledoval linii zaoblených křivek, které byly přes pokročilou graviditu přesné tam, kde měly být, a pomyslel si, e on by své eně Kateřině nikdy v jiném stavu pít alkohol nedovolil. Kateřina by se ostatně ani sama nenapila.

Nebude vám vadit, kdy si zapálím?”

Beze veho, poslute si.

Kapitán vyklepl z balíčku cigaretu, nabídl paní Vrbenské, která odmítla, lehce ji promnul v prstech, zamáčkl několik nitek tabáku, které povylezly na konci, a pomalu si zapálil.

Rád bych se vás jetě zeptal na pár věcí.”

Prosím. Kdy to povaujete za nezbytné …

Jinak bych vás neobtěoval.”

Doktor Krejča mi říkal, e u se mnou pravděpodobně mluvit nebudete.”

Ták?”

Prý jste mu to slíbil.”

To není tak zcela přesné. Pouze jsem mu řekl, e se pokusím. Jsou tady určité okolnosti, které bych si rád vyjasnil. A obávám se, e bez vaí pomoci to nezvládnu.”

Dobrá. Tak o co vám jde.”

Raději abychom to vzali od začátku. Jak dlouho jste ila se svým muem?”

Necelých pět let.”

Jak jste se poznali?”

Záleí na tom?” zeptala se a bylo patrné, e tahle otázka se jí moc nelíbí. A přijdou jetě lepí, pomyslel si kapitán Luke.

Prosím, povězte mi to.”

Na jednom večírku. Spí tedy na oslavě narozenin jednoho naeho společného známého.”

Kterého společného známého?”

Jirky Jeřábka, jestli vám to něco říká.”

Ano.”

Coe? Jak to? uklouzlo jí a kapitánovi se zdálo, e trochu zrudla.

Je to snad tajemství?”

Co by mělo být tajemství,” reagovala u opět vyrovnaně. Vy jste mluvil s tchýní, co? To její podobný. Tasi nedá pokoj ani teď.”

Pokoj od čeho?”

Aby se nepletla do věcí, do kterých jí nic není. Aby mi u konečně dala jednou pokoj. Jako by toho bylo do teďka málo.”

Něco vám udělala?”

Ta? Co mohla nejhorího. Nesmířila se s tím, e její Jindříek e oenil. e u jí nepatří. Nejradi by ho snad opraovala do smrti sama. Věčné do veho strkala nos. Vecko aby bylo po jejím. Tohle Jindříek nejí, takhle to Jindříek nemá rád,” protahovala posměně. Ale to bylo tím, e sama u dávno neměla mue. Tak se upnula na syna.”

Mluvila jste o tom s manelem?”

OvemI Snad stokrát. Jene on byl příli slabý na to, aby s tím něco udělal.” Kapitán si vzpomněl, e skoro přesně stejnou větu u slyel z jiných úst.

Ale nakonec se to vyřeilo?”

Se to, zopakovala stále tím ironizujícím, trochu zatrpklým tónem. Kdybych se o to nepostarala já, lo to takhle snad do nekonečna.”

Pak se snad situace normalizovala, ne?”

Zkoumavě se na kapitána podívala. Ano,” připustila váhavě.

Nebo se mýlím?”

Co tím chcete naznačit?”

Mám takový dojem, e vae manelství nebylo příli astné.”

To u snad není důleité.”

Jak se to vezme. Ale příli se nemýlím, e?”

Nemýlíte, váený soudruhu. Máte opravdu neobyčejný postřeh,” změnila náhle tón i postoj, se kterým přistupovala do této chvíle k rozhovoru.

Děkuji, ujde to.”

Není za co. Ale kdy to chcete slyet, nemilovala jsem ho. Snad zpočátku. Ale potom u nebylo proč.”

Chtěla jste se rozvést?”

Ne, to je něco jiného. Divil byste se, kolik děvčat se vdá a ije s mui, ani by je milovaly. Hledají toti často něco jiného. Důleitějího.”

Mohu se zeptat, co to je?“Tohle začínalo kapitána Lukee opravdu zajímat.

Domov. Jistotu. Klid. Vědomí, e se večer nemusí vrátit do prázdného bytu, kde si nebude moci ani ohřát večeři. Přinejlepím. Kdy se nemusí vracet do jediné místnosti rozděleného bytu, a kdy se jí chce na záchod, musí poslouchat za dveřmi, jestli někdo nejde přes předsíň.”

Chápu. To samozřejmě eně jako vy nemůe stačit.”

Jaké eně jako já?”

Mladé, půvabné, krásné, ambiciózní.”

Děkuji za poklonu. Nemusíte se namáhat.”

To není námaha. Pouze konstatování.”

Nechrne toho. Kam tím míříte? Není mi to zatím moc jasné.”

Ale ano. Kdy má ena takovéhle hnízdečko,” kapitán se rozhlédl kolem sebe, mue, který pracuje, a se z něho kouří a pořád není doma, a navíc - mue, kterého u nemiluje, udělá zpravidla jedno …

Helena Vrbenská se natáhla pro sklenku s vínem a obratným pohybem zápěstí si ho vlila do úst, jako kdyby to byl tvrdý alkohol.

A to je?” podívala se tázavě na kapitána.

Najde si milence.”

Vak on Jindřich taky nebyl ádnej svatouek. I kdy si na to před maminkou hrál.”

Měl nějakou známost?”

Jednu? Počkejte, něco vám ukáu. To vás bude určité zajímat.” Helena Vrbenská se zvedla z hlubokého měkkého křesla a odela z pokoje. Za malý okamik se vrátila a poloila před kapitána na stolek hromádku fotografií rozměru 24 x 32 centimetrů.

Podívejte se. Jestli se nestydíte,” vybídla kapitána.

Kapitán Luke vzal několik fotografií do rukou a začal si je prohlíet. Námět vech fotografií byl stejný, nikoli vak jednotvárný. Slečny přioděné tu do náramku, tu do punčoch, tam dokonce i do podvazkového pasu, pózovaly v nejroztodivnějích kreacích. Uměleckost fotografií byla ve větině případů zajitěna tím, e slečnám nebylo vidět do obličeje.

Co to má být?” zeptal se kapitán a ze solidarity, kterou přislíbil nadporučík Doubrava slečně Zahájské, nedal ničím najevo, e o existenci fotografií u ví.

Umělecká tvořivost mého chotě. Víte, co m i řekl, kdy jsem jednu z těch fotografií náhodou nala zapadlou za stolem ve fotokomoře?”

Nemohu tuit.”

e prý nahé tělo je symbolem nevinnosti a jeho krása je odrazem intelektuálního a duevního bohatství.”

Kapitán se proti své vůli musel pousmát.

Vá manel věděl, e máte milence?”

Nevím, myslím e ne.”

Jak to, e nevíte?”

Nikdy o tom nemluvil.”

Velké starosti jste si tedy dělat nemusela.”

Podívejte se, kdy u jsme u toho. Něco vám povím. Nevím, jaké zkuenosti máte vy, ale v téhle věci platí moná trochu nepochopitelné pravidlo. Kdy vám to v manelství svým způsobem klape, zvládáte milostné avantýry daleko jednodueji a snadněji, ne kdy se vám rozpadá, nebo máte denně hádku na talíři. Moná, e na to taky jednou přijdete,” dodala, kdy si vimla, jak se kapitán Luke na její poslední poznámku zatvářil.

A to nic neřekl ani tehdy, kdy jste mu ukázala tu fotografii?”

Kromě toho, co jsem vám u řekla, nic. Je vám to divné?”

To mu na tom vůbec nezáleelo?”

Nevím. Oba jsme dělali, e se nic neděje.”

Vám to samozřejmě vyhovovalo.”

Po jistou dobu ano.”

Co znamená po jistou dobu?”

e to bylo přechodné.”

Mohla byste to upřesnit?”

Nevím, proč bych to dělala.”

Třeba proto, e to má význam.”

Doktor Krejča mi řekl, e kdy nebudu chtít, nemusím vám odpovídat.”

To vám poradil? Má do jisté míry pravdu. Ale já vám zase radím, abyste mi raději odpovídala. Uvidíte, e to bude pro obě strany jednoduí. Nebo byste byla raději, abych vás předvolal jako svědka?”

Svědka čeho?

V případě násilné smrti vaeho manela.”

Tak dobře. Co jste to chtěl vědět?”

Jak přechodný byl vá mimomanelský poměr?”

e prostě trval jen krátkou dobu a skončila jsem to.”

Kdy?”

Asi před půl rokem. Nevím přesně.”

To je zvlátní.”

Co je zvlátní?”

e si nemůete přesně vzpomenout. Pan Jeřábek si to pamatuje daleko lépe.”

Vy u jste mluvili s Jirkou? Kdo vám to …

Paní Vrbenská, jak to bylo? Kdy jste se s ním sela naposledy?”

Váně. Asi před půl rokem.”

Ale jděte. Pan Jeřábek tvrdí něco úplně jiného.”

Tak le. Opravdu jsem ho viděla naposled někdy v listopadu.”

Ani jste s ním nemluvila?”

To ano. Párkrát se mi pokouel telefonovat, ale já jsem mu řekla, a u nevolá, e je mezi námi konec.”

Proč?”

Chtěla jsem mít klid.”

Manel vám něco naznačil?”

Ne. Ale věděla jsem, e nemůu napínat jeho trpělivost do nekonečna.”

Kdy jste mluvila s panem Jeřábkem naposledy?”

To pondělí ráno,” odpověděla tie.

Coe? Které pondělí?”

Kdy Jindřich odjel na chatu.”

Chtěla jste se s ním sejít?”

Ne.”

Tak proč jste mu volala? Vdy jste mi tvrdila, e jste se rozeli.”

To ano. Ale on mi v tom týdnu předtím, myslím e ve čtvrtek, volal, e se se mnou musí nutně sejít. e je to pro něj nesmírně důleité. A e to bude moná naposledy. Tak jsem mu to slíbila. Domluvili jsme se, e se sejdeme v pondělí dopoledne u nás na chalupě.”

Proč jste se neseli tady u vás? Nebo v jeho bytě?”

Nikdy jsem ho sem nevzala. Nechtěla jsem, aby ho tu

někdo viděl a pak, odmlčela se, bylo mi to trapné kvůli Jindřichovi.”

Byli jste spolu u vás na chalupě u někdy předtím?” Ano. Několikrát.”

Proč jste mu volala v pondělí?”

e nemůeme na chalupu jet, protoe tam bude Jindřich. Já před tím nevěděla, e má v úmyslu zůstat tam v týdnu.”

A co vám na to řekl? Domluvili jste se jinak?”

Ano. Řekla jsem mu, e nai schůzku musíme odloit. Byla jsem ráda, e se s ním nemusím sejít.”

Proč?”

Měla jsem strach, e bude dělat scény.”

U se to někdy dřív stalo?”

No, abych pravdu řekla,” připustila váhavé, trochu jo. Chtěl po mně, abych se s Jindřichem rozvedla.”

Vy jste odmítla.”

Pochopitelně.”

V kolik hodin jste s ním mluvila?”

Hned jak Jindřich odjel.”

Zkuste si vzpomenout přesně.”

Asi tak v půl desáté.”

Nevolal manel někoho před svým odjezdem?” Počkejte, myslím e ano. Nebyla jsem u telefonu, ale mám dojem, e mluvil s doktorem Krejčou kvůli nějaké smlouvě nebo co.”

Proč jste mi to neřekla dřív?”

Neptal jste se mě. Je na tom něco důleitého?”

Můu si od vás zatelefonovat?”

Samozřejmě. Aparát je támhle,” ukázala na polici vedle baru.

Kapitán zvedl sluchátko, vytočil číslo a nechal se spojit s nadporučíkem Doubravou.

Luke. Vyzvedněte okamité Jeřábka a přivezte ho k nám. Počkejte s ním na mě. Za chvíli jsem tam. A vemte jeho auák a zavezte ho do ústavu. A se tam na něj důkladně podívají. Coe? Vnitřek a kufr. Hlavně čalounění. Konec.”

Helena Vrbenská hleděla na kapitána s nelíčeným úasem. Co se děje?”

Nic, paní Vrbenská. Zdá se, e vás přece jen budu muset předvolat jako svědka.”

Nadporučík Doubrava si s nepředstíraným zájmem prohlíel fotografie, které kapitán Luke přinesl od paní-Vrbenské. Zcela soukromě byl přesvědčen, e ač slečnám není ve větině případů vidět do obličeje, s úspěchem by se mohl ujmout jejich identifikace podle jiných znaků, ano, dokonce i podle pouhých znamének.

Protoe vak pochyboval, e by jeho příkladná osobní iniciativa nalezla u nadřízených pochopení, rozhodl se pro konvenční metodu. Byl si jist, e by mu jisté ochotně pomohlo mnoho kolegů, alespoň radou či odborným posouzením, ale po úvaze vzal celou tíi pátrání na svá bedra.

V okruhu přátel a známých Jindřicha Vrbenského, tedy v okruhu vyetřování, nebylo asi mnoho těch, kterým by se pan redaktor chlubil se svým koníčkem.

Na prvním místě je mono s klidem vyloučit jeho manelku, která se ostatně k fotografiím u vyjádřila. K nejbliím přátelům redaktora Vrbenského se sice počítali doktor Krejča a éfredaktor Pavel. V obou případech je sice pravděpodobné, e fotografie viděli, ani jeden z nich vak nevypadal na to, e by mohl mít o zobrazených kráskách blií povědomost.

Vyloučit tuto monost úplně ovem nelze. Nadporučík Doubrava si ji vak nechával v záloze pro případ, e by neuspěl na jiných dvou místech. U dvorního dodavatele jakostních hostesek - taxikáře Pospíila, a samozřejmě - u neméně prvotřídní slečny Zahájské.

Chvíli dumal o tom, komu z nich ukáe fotografie nejdříve. Pravděpodobnějí úspěch se dal předpokládat u bývalého dramaturga Pospíila, s ním vak mluvil sotva před dvěma třemi hodinami. Slečně Zahájské ovem zase končí ve dvě hodiny směna.

Vnitřní boj nadporučíka Doubravy vyzněl nakonec ve prospěch taxikáře Pospíila, i kdy toto řeení s sebou neslo nebezpečí, e následná schůzka se slečnou Zahájskou ztrat-í své sluební opodstatnění.

Nadporučíkovo dilema vak vzápětí vyřeila jiná slečna, která mu z dispečinku vozů radiotaxi sdělila, e pan Pospíil má jízdu do Poděbrad a ohlásí se nejdříve za dvě hodiny. Nadporučík Doubrava neobyčejně zdvořile poděkoval a poádal slečnu, aby laskavé panu Pospíilovi vyřídila, e ho čeká ve snejku v pasái Práce. Slečna neméně zdvořile (i kdy zřejmě z úplné jiného důvodu ne nadporučík Doubrava) přislíbila, e

vzkaz vyřídí a soudruh nadporučík se můe spolehnout.

Deset minut na to vstoupil nadporučík Doubrava do kadeřnického salónu Věra a rázem k němu otočilo své hlavy v natáčkách, pinetách, podivných pytlíkách, síkách, ručnících a zpod gigantických helem asi tucet en rozličného věku.

Nadporučík trochu znejistěl v tomto království en, kam muská noha nevstupuje, ale postoupil k nejblií kadeřnici v bílém pláti, která zrovna jedné z dam lila na hlavu pivo. Ani by přeruila tuto nadporučíkem Doubravou nevídanou a podle jeho názoru odsouzeníhodnou činnost, ukázala mu v odpověď na dotaz po slečně Zahájské za barevnou plentu.

,,Á je, soudruh nadporučík,” uvítala ho s úsměvem Zahájská. Zvedla hlavu od stolku s malou lampičkou, její stínítko usměrňovalo kuel světla na ruku obdivuhodně rozkynuté dámy.

Copak se děje?”

Rád bych s vámi mluvil… tedy, potřebovali bychom určitou informaci,” opravil se, kdy zachytil pohorený pohled zákaznice s ohnivě červenými nehty, které právě slečna Zahájská opracovávala.

Teď nemůu, vidíte,” pozvedla k nadporučíkovi ruce, v nich drela miniaturní těteček a malou lahvičku.

Ale za chvilku budu hotová. Můete na mě počkat tam, co posledně?”

Nadporučík Doubrava samozřejmě souhlasil a koridorem en, které‘jc němu opět pozvedly pohledy, vyel na ulici.

Tak o co kráčí?” zeptala se ho jetě dříve, ne přisedla k jeho stolku, stejnému, u něho spolu hovořili poprvé.

Tentokrát nahradila těsný svetřík bílá blůzička, zapnutá vak a na třetí nebo čtvrtý knoflíček shora, take nadporučíka Doubravu, ač si jinak na poezii nepotrpěl, opět napadl ver z Písně písní:

Tvá postava je palmě podobná a prsy tvé hroznům.

I řekl jsem: vylezu na palmu,

ť zmocním se plodů jejích.

Rychle se vak oprostil a vysvětlil. Jde o ty fotografie, jak jsme o nich mluvili včera. Víte, ty umělecké ..poklepal na velkou černou obálku, která před ním leela na stolku.

Helena vám je ukázala? To se divím.”

Tak nějak to vyplynulo. Mluvil s ní kolega.”

,,A co byste potřeboval ode mne?

Abyste se na ně podívala a řekla mi, jestli některou z těch dívek, co jsou na nich vyfotografované, náhodou neznáte.”

Nadporučík Doubrava vzal do rukou obálku a podal ji slečně Zahájské. S hraným nezájmem se zadíval k barovému pultu, aby dal najevo, e obrázky tohoto druhu ho minimálně nudí.

To teda nevím,” zachichotala se jeho společnice a vyndala fotografie. Pohlédla na první a honem ji k sobě přiklopila tak, aby nikdo jiný nezahlédl, co je na ní zachyceno.

Jéje. To se Heleně ani moc nedivím.”

Nadporučík nedokázal potlačit úsměv a s pozvednutím obočí jen pokrčil rameny. Slečna Zahájská v rychlosti prolistovala fotografiemi.

Asi vám nepomůu. ádnou z nich neznám. To víte, tímhle se Jindřich přítelkyním své eny nechlubil.”

Já jsem si to myslel. Ale napadlo mě, jestli jste třeba některou z nich neviděla na večírku u Vrbenských.”

Těko. Myslíte, e by to mohly být známé Dana Pospíila?”

Jak myslíte, e Vrbenský ty modelky sháněl?”

Nevím. Ani si to dost dobře nedovedu představit. Já bych to v ivotě nedokázala.”

Co? zeptal se nadporučík Doubrava, i kdy to bylo nad slunce jasnějí. Ale očekávaná reakce se dostavila.

No svlíknout se kvůli fotografování před nějakým muským.”

Tahle odpověď si sice přímo koledovala o dalí otázku, ale nadporučík nemínil nic přehánět a spokojil se s ruměncem, který se při řeči rozlil slečně Zahájské po tvářích.

Skoda,” podotkl a zastrkal fotografie zpět do obálky.

Coe?” vyvalila slečna Zahájská oči.

Prosím?” zeptal se neméně překvapený nadporučík.

Co e je koda?”

Ach ták,” zasmál se e jste nikoho na těch fotkách nepoznala. Ale abych byl upřímný, divím se, e vám to pan Vrbenský nenavrhl.”

Navrhl,” řekla tie.

Ale,” podivil se nadporučík a dal si záleet, aby jeho překvapení bylo zjevné sluební.

Samozřejmě neuspěl,” dodala okamitě. A nikdy u o tom se mnou nemluvil.”

Ovem. Já jsem to také nemínil jako dotaz,” ujistil ji.

Koukněte! My o vlku a Pospíil za dveřmi,” oznámila nadporučíkovi. To u k jejich stolu doel taxíkář, kterému ochotná slečna z ústředny vyřídila vzkaz.

Zdravím vás. Dlouho jsme se neviděli,” přivítal ses nadporučíkem Doubravou. A dokonce i Soňa. Copak se děje?”

Nic mimořádného. Ale potřebuji od vás jetě něco.”

Doufám, e se vám patně nerozleelo v hlavě to moje ranní povídání, nebo vám na dispečinku neřekli, e jsem to pondělí nejezdil.”

A vy jste nejezdil?”

Vidíte to, -jo?” zakroutil hlavou a podíval se na slečnu Zahájskou, aby mu potvrdila, e to vidí. Cokoli řeknete, můe být pouito proti vám. Samozřejmě, e jsem jezdil. Vdy jsem vám to řekl.”

Já vím. Ale byl bych rád, kdybyste se podíval na tyhle fotografie.” Podal Pospíilovi obálku.

To je dobrý. No ne! Ale proč mi to vlastně ukazujete,” zarazil se a tázavě se podíval na nadporučíka.

Jestli neznáte některou z těch slečen.”

Aha. A proč jako? Z týhle strany teda moc nepoznám, i kdy jí to sluí,” podíval se na vrchní fotografii.

Ty snímky dělal Jindřich Vrbenský.”

Jo ták. No já se podívám,” povzdychl si.

Buďte tak hodný,” řekl nadporučík a sledoval Pospíila, jak obrací jednotlivé fotografie. U některých se zastavil o chvilku déle, ale bylo těké odhadnout, z jakého důvodu.

Tuhle znám,” podal nadporučíkovi jednu fotografii, na ní byla zřejmě černovlasá, mírně řečeno plnotíhlá dívka, obličejem ze čtvrtinového profilu otočená k objektivu.

Kdo to je?” zeptal se nadporučík.

Jitka Zemanová. Zpěvačka. Tedy spí se zpěvem iví.”

Jak to?”

Zpívá s barovejma kapelama po různejch nočních podnicích.”

Víte, kde dělá teď?”

Naposled byla v Akropoli, v Karlině.”

Tam otvírají a dost večer, ne?

Jo. Myslím e a v sedm nebo dokonce v osm. Často tam mám rito.”

Nadporučík Doubrava se podíval na hodinky. Byly sotva tři hodiny. Víte,kde bydlí?”

V Koířích. Vrchlického ulice.”

Tak já to zkusím. Třeba ji jetě chytnu doma.”

Já vás tam hodím,” řekl odevzdané Pospíil. Třeba mi to přiznáte jako polehčující okolnost.”

Moc vám děkuji, slečno Soňo,” rozloučil se nadporučík se Zahájskou. Nedá se nic dělat.”

Nemáte zač,” odpověděla s úsměvem a měla pravdu.

Snímek Jitky Zemanové, který pořídil Jindřich Vrbenský, byl buď mnohem dřívějího data nebo exponován za neobyčejně lichotivého osvětlení. Slečna či paní Zemanová notně přibrala. Nejspíe vak obojí. Jestlie toti ladně natočenou, dlouhovlasou dívku na fotografii posoudil nadporučík Doubrava jako plnotíhlou, pak ena, která mu přila otevřít dveře bytu ve třetím patře omelého a vařeným květákem páchnoucího domu, byla pouze plno. tíhlá se beznadějně ztratilo.

Stejně krásné, dlouhé, husté a lesklé vlasy jí vak zůstaly. Jak nadporučík Doubrava vzápětí zjistil, čielo z ní navíc něco těko definovatelného, co vzbuzovalo jeho zájem, něco zastřeně provokujícího, ivočiného. Nebyla to koketérie, snaha ensky upoutat pozornost. Alespoň se zdálo, e ne uvědomělá. Nadporučíkovi se vybavil výraz, o kterém u ani nevěděl, e ho zná, ale který mu tady připadal na místě -rujnost.

Ne otevřela dveře, rachotila chvilku s pojistným řetízkem a teprve potom vyhlédla kvírkou ne irí deseti centimetrů. Vchod uvolnila teprve po té, co jí nadporučík Doubrava ukázal svůj sluební průkaz a poádal, zda by s ní mohl mluvit uvnitř. Chvilku ho jetě nechala stát na chodbě a odběhla si pro lehký domácí upan, ze kterého u ovem trochu vyrostla.

O co jde,” zeptala se trochu vyplaeně a pokouela se, s malým úspěchem, obtočit kolem sebe bledě modrý upánek.

Pár informací.”

Prosím. Posaďte se. Ale já nic nevím.”

Nadporučík si sedl na jedinou čalouněnou idli u malého stolku, co byl kromě rozlehlé dvojválendy, přikryté chlupatým, zářivé červeným přehozem z leskyma a malého etaérku se zástupem flakónků, lahviček a různých enských malová-tek jediný nábytek jediného pokoje malého bytu. Na zdi vedle gauče viselo kulaté zrcadlo v červeném umělohmotném rámu

a na soklíku v hlavě válendy leelo u lampičky s nařaseným červeným látkovým stínidlem několik knih, které vypadaly jako detektivky. Pokoj vypadal na to, e ho obývá pouze jeho majitelka.

Jděte. Jak můete vědět, e nic nevíte, kdy jsem se vás jetě na nic nezeptal?11 usmál se nadporučík.

Já myslela jako o ničem, co by mohlo zajímat policii,11 zrozpačitěla.

A vy víte, co zajímá policii?11

To ne, ale …

Dobře. Chtěl jsem se zeptat, jestli jste znala Jindřicha Vrbenského.11

Vrbenského?11 zamyslela se a dala si záleet na tom, aby nadporučík viděl, jak usilovné musí vzpomínat. To mi nic neříká.11

Aha,” vyjádřil se nadporučík velmi neurčité. Zkuste si vzpomenout.”

Fakt nevím. Moná, e jsem se s ním někdy setkala. Víte, co jápoznám.jako umělkyně, lidí? Kdo tomábýt.tenVrbenský?”

Jeden redaktor.”

Aha, tak to je moné. Dělal se mnou někdy interview, ne?” prohodila a přendala si nohu přes nohu, take krátký upan se jí jetě o kousek vyhrnul. Nadporučík se donutil uhnout očima někam jinam.

Ne tak zcela přesné,” pousmál se.

Tak co?”

Nadporučík Doubrava sáhl do černé obálky, kterou přidroval na klíně a podal umělkyni Zemanové jednu fotografii. Tohle jste přece vy, ne?”

Pohlédla na fotku a poloila ji zpět na stůl. Její mírný předklon nabídl pohled k nezahození a nadporučík začal být trochu nesvůj.

Nechcete se něčeho napit?” zeptala se.

Ani ne, děkuju.”

Přece mé neodmítnete.” Vyla z pokoje a za okamik se vrátila s otevřenou lahví Pinot noiru, která byla do poloviny plná, a se dvěma sklenkami. Postavila je na stolek vedle fotografii a nalila.

Kde jste k tomu přiel?”

Víte co? Raději se budu ptát já vás. Kdy jste se setkala naposledy s Jindřichem Vrbenským?”

Koncem léta.

‘To je kdy?

Někdy v září.

Ze kdy jsou ty fotografie?”

Ze září.”

Později u jste ho neviděla nebo s ním nemluvila?”

Ne 

“určitě ne?” I

Ne.”

Znáte tyhle fotografie?”

No jistě.”

U jste je viděla?”

Vdy říkám e ano.”

Take jste s Vrbenským musela přijít do styku jetě později, kdy ty fotografie udělal.”

Ale akorát jednou. Kdy mi jich pár dával.”

ijete sama?”

Prosím?”

No jestli tady bydlíte sama.”

Bydlím. Copak by se sem jetě někdo veel?” rozhlédla se kolem.

Máte nějakého … přítele?”

Jo.”

Ukazovala jste mu ty fotografie?”

Vy jste se zbláznil!” vybuchla. Promiňte. To bych tomu dala.”

Take je kromě vás nikdo neviděl.”

Samozřejmě e ne. Vy byste je na mém místě někomu ukazoval?”

Nadporučík Doubrava se nadechl, aby odpověděl, ale v tom okamiku klaply hlavní dveře bytu a vzápětí vkročil do pokoje asi třicetiletý, kudrnatý, černovlasý mladík v černé koené bundě, s motocyklistickou přílbou v ruce. Na čele měl otlačený, tmavěji zbarvený prouek.

Zastavil se na prahu malého pokoje a pohledem přehlédl sklenky s červeným vínem na stolku, Jitku Zemanovou v upanu a nakonec se jeho oči zastavily na nadporučíkovi Doubravovi.

Ty jsi neodjel, Río?” zeptala se překvapeně.

Beze slova vykročil ke stolku, od něho jej dělily sotva dva kroky a sáhl po fotografiích, které se Jitka Zemanová, ve

stejném okamiku postřehnuví jeho záměr, pokusila shrnout. Nadporučík Doubrava se postavil.

Počkej, to není moje, pokusila se řečeného Ríu zastavit.

Ani by zareagoval na její slova, sáhl po fotografiích a podíval se na tu, která leela navrchu. Samozřejmě na ní byla Jitka Zemanová nejlépe k poznání.

Kdybyste dovolil,” promluvil nadporučík Doubrava a natáhl k fotografiím ruku.

Mladík vak nedovolil. Levou rukou popadl balíček fotografií, z pravé pustil svou přilbu na zem a plynulým pohybem pratil nadporučíka do nataené pae. Nadporučík reflexivně uhnul, při čem se jeho loket ocitl v těsné blízkosti mladíkova obličeje. Ten lehce zaklonil hlavu a ramena a vymrtil levou ruku proti nadporučíkově bradě. Fotografie se rozlétly po zemi a po gauči. Útok byl tak nenadálý, e se nadporučík u nestačil krýt a pěst tvrdě dopadla na jeho dolní čelist.

Río neblázni,” zaúpěla Jitka Zemanová a pokusila se zavěsit mladíkovi na levou ruku. Já ti to vysvětlím.”

Uhni,” promluvil poprvé od chvíle, kdy veel do bytu, a hrubě ji odstrčil.

Nadporučík Doubrava si třel místo, kam dopadl direkt. Teď u vak byl ve střehu. Počkejte, já jsem … chtěl vysvětlit mladíkovi.

Pěknej hajzl,” doplnil árlivý Ría a odstrčil stolek, který ho dělil od nadporučíka.

Přiblíil se k němu na vzdálenost, která mu umoňovala, jak říkají rohovníci, bodovat.

Tak pojď!” vyzval nadporučíka, pruné se zhoupl na pičky, vytvořil si kryt levou rukou, zapéroval v ramenou a vystrčil pravici.

Na blií a podrobnějí vysvětlování účelu nadporučíkovy návtěvy nebyl čas. Doubrava se bleskové sehnul pod mladíkovu ruku, malým obloukem se vytočil vlevo a zároveň se k němu naklonil. Pohybem celého těla, který vycházel z odpérovaných kolen, dostal v lokti pevné ohnutou pravačku pod mladíkovu bradu a táhlým pohybem ho přes ní nadzvedl tak, e Ría odjel se stolkem za řinkotu padajícího skla a ke dveřím, kde zůstal leet.

Nadporučík se k němu sehnul, otočil ho obličejem vzhůru a zkontroloval reakci jeho zřítelnic. Uspokojivě se stáhly, co bylo známkou, e bezvědomí není hluboké.

Napřímil se a pohlédl na Jitku Zemanovou, která seděla schoulená na okraji gauče a trhavě vzlykala.

Moc mě mrzí, e se to stalo,” omlouval se a rozhlédl po spouti kolem. Nedalo se nic dělat. Za chvilku bude v pořádku, nemějte strach. Ale je vidět, e vás má rád,” usmál se, sebral rozházené fotografie, zasunul je zpět do obálky a vyel z bytu.

Na jiném oddělení Bezpečnosti vyetřoval ve stejném čase jiný kapitán úplně jiný případ. Nelo v něm ani o zmizení, ani o nevěru, ani o vradu. I kdy vlastně o zmizení ano. Ale úplně jiného druhu.

Vechno vlastně začalo u daleko dřív, nejméně před třemi roky. Z různých historických objektů, zámků, hradů, regionálních muzeí, galérií a dokonce z kostelů, se ve zvýené míře začaly ztrácet hodnotné umělecké předměty. Vechny krádee měly něco společného. Způsob vloupání, pouití stejných nástrojů a techniky, pachatel nebo pachatelé brali pouze předměty meních nebo zcela malých rozměrů, ale vysoké umělecké, historické i skutečné ceny.

Bylo jasné, e jde o Zkueného odborníka, který přesně ví, co chce, protoe v těsné blízkosti odcizených soek, vzácných hodin, stříbrných filigránů, zlatých mincí, starých obrazů, ikon, zbraní a porcelánu zůstaly dalí, mnohdy neméně cenné kusy bez povimnutí.

Akční rádius těchto specialistů (protoe se zdálo nepravděpodobné, aby se v jedné osobě kloubily takové kunsthistorické a profesionálně kasařské znalosti) byl neobyčejně iroký a zahrnoval celou oblast Čech a Moravy. Bylo proto téměř nemoné odhadnout, nebo dokonce předvídat, kde se objeví přítě.

Přes zvýené úsilí pracovníků Kriminální sluby i přes zostřená bezpečnostní opatření přímo v jednotlivých památkových objektech zůstávalo pátrání zatím neúspěné. Hlavním důvodem bylo zejména to, e ádná z odcizených věcí se nikde neobjevila. Vzniklo tudí oprávněné podezření, e existuje kanál, kterým se uloupené poklady dostávají do zahraničí a tam beze stop mizí, zřejmě v soukromých sbírkách.

ádná z odcizených věcí se neobjevila - a do teď.

Kapitán Klima, který se případy zabýval, obdrel z jednoho praského obchodu se staroitnostmi informaci, e jim byly právě nabídnuty dva rokokové médaiiónky s portréty, které byly přiblině před osmi měsíci spolu s dalími předměty odcizeny ze zámku v Dačicích.

O necelou čtvrthodinu později seděl prodávající - Pavel Stáníček - v kapitánově kanceláři. Protoe bylo jasné, e vzápětí bude následovat domovní prohlídka, postupoval výslech poměrné rychle.

Jak jste přiel k těm medailónkům?

Vzal jsem je.

Kde?

V dačickém zámku.”

V září?”

Ano.”

Odcizil jste jetě nějaké dalí předměty?”

Ano.”

Kde jsou?”

Něco mám doma, něco u jsem prodal.”

Bylo to vae první vloupání?”

Ne.”

Která předcházela?”

V Jindřichově Hradci a ve Zbirohu.”

To je vechno?”

Myslím, e ano.”

Já myslím e ne. Podívejte se, za chvíli u vás bude provedena domovní prohlídka. Nářadí máte doma?”

Jo.”

Tak vidíte. I kdybyste u stačil vechno zamelit, podle nářadí vám stejně dokáeme, kde jste vude byl. To dnes není ádný problém.”

Já vím.”

Komu jste ty věci prodával?”

Překupníkovi.”

Proč jste el s tímhle do Staroitností?”

Teď u taky vidím, e to byla pěkná pitomost. Tak já vám to přiznám. Stejné by nemělo cenu zapírat.”

Taky si myslím. Tak ven s tím,” řekl kapitán Klíma, ale to jetě netuil, co se dozví.

Normálně jsem ty věci nikdy do Staroitností nedával. Tohle nikdy nebyl můj obor. Já se v tom ani moc nevyznám .Ale

bylo to celkem bezpečný a jednoduchý, protoe jsem se nikdy nemusel starat o zboí. el jsem vdycky jen pro to, co si objednali.”

Kdo?”

Pan Vrbenský. Vdycky mi dal tip, o co má zájem a pak mi to rovnou zaplatil. Co s tím dělal dál, to u mě nezajímalo. A platil dobře.”

Pan Vrbenský? Který Vrbenský?”

Já přesně nevím, jak bych vám to řekl. Přiel za mnou jetě s jedním pánem asi před třemi lety a nabídl mi tenhle keftík. Moc se mi do toho nechtělo, ale dali mi zálohu, tak jsem jim slíbil, e to jednou zkusím.”

Jak na vás přili? Znal jste je z dřívějka?”

Ne, ale řekli mi, e je za mnou posílá jeden můj kámo. Ten druhej chlápek, néjakej doktor Krejčí nebo Krejča, mu pomohl z maléru, take se přej nemusím bát. To víte, e jsem si to napřed ověřil, abych nenalít.”

Oni vám vdycky dali předem tip?”

Ano. Byli jsme dohodnuti, e nikdy nevezmu nic jinýho.”

Věděl jste, co s tím pak dělali, komu to prodali dál?”

Ne. O to jsem se nestaral. To byla jejich věc a já byl rád, e se toho snadno rychle zbavím.”

Proč jste el tedy tentokrát do Staroitností?”

Tyhle medailónky nebyly zrovna v plánu. Přibalil jsem je pro sebe. Chtěl jsem je napřed nabídnout Vrbenskému, ale pak jsem se dozvěděl, e zmizel.”

Zmizel? Jak zmizel?”

četl jsem to v Signálu. e se pohřeuje. Tak jsem se rozhodl, e se zboí zbavím sám.”

V tom okamiku kapitánu Klímovi svitlo, proč mu jméno Vrbenský přilo povědomé, a zvedl telefon.

Co to má znamenat?” vykřikl rozčileně Jiří Jeřábek, kdy spatřil kapitána Lukee, na jeho příchod čekal v cele předběného vyetřování. To jsem zatčen?”

Zatím ne. Pouze zadren. Na jak dlouho, záleí na tom, jak nám vysvětlíte některé věci.”

Já si budu stěovat!”

Nemáte důvod. Podle § 75 trestního řádu má zadrení

pouze povahu opatření a není proti němu přípustný opravný prostředek. Jakmile ovem dojdeme k závěru, e nemáme důvod vás tu dret, okamitě vás propustíme na svobodu.”

To bych prosil. ádnej takovej důvod mít nemůete. A já musím za chvíli do práce.”

Tím lépe. Tak se do toho pustíme, abychom oba zbytečně neztráceli čas. Jak to bylo s tím posledním hovorem s Helenou Vrbenskou?”

Kvůli tomu jste mě sem přivezli? Vdy u jsem vám vechno řekl.”

Zopakujte mi to jetě jednou.”

Jiří Jeřábek s očividným přemáháním odtuil:

U jsem vám to řekl. Nevím, co bych dodal.”

To je pravda, e jsem to u slyel. Ale víte co, nemusíte na tom, co jste mi řekl poprvé, trvat. Já vám dám monost, abyste mi to pověděl znova, trochu přesněji.”

, Já vím, proč se mé na to ptáte znovu,” poznamenal Jeřábek.

Ano? A pročpak?”

Myslíte si, e vám teď řeknu něco jiného a vy mé chytíte, e lu.”

A lete?” x

Sakra, to se ví e ne.

Dobrá. Ne se dostaneme k tomu hlavnímu, jako příklad jednu maličkost. Minule jste mi řekl, e neznáte Jindřicha Vrbenského.”

To je pravda.”

A nevíte náhodou, kde se s ním seznámila Helena Vrbenská?”

Jeřábek se kousl do rtu. No, u mě. To je fakt. Ale nic nedokazuje.”

Jak to, e ne? Přece si nezvete na oslavu cizí lidi?”

Ale fůra známejch si s sebou přivede někoho, koho já neznám. A to je zrovna tenhle případ. Vrbenský u mě byl s jednou mojí známou, která to s ním tehdy táhla. To jí taky nikdy neodpustím.”

Proč?”

Protoe Helena nikdy nemusela Vrbenského poznat a já dneska nemusel sedět tady.”

Vy jste si chtěl Helenu vzít?”

Je na tom snad něco patného?”

Ne, samozřejmě e ne. Ale jsme u toho, e vae poslední informace, které jste mi poskytl, nebyly tak zcela přesné. A já vám tedy dávám znovu monost, abyste je upřesnil.”

Nemám co upřesňovat. Co jsem vám řekl, je pravda.”

Vidím, e první ukázka nestačila. Tak pokračujeme. Zopakujte mi, kde jste ses Helenou Vrbenskou obvykle scházeli?”

Teď Jiří Jeřábek zcela zjevně zrozpačitěl.

Já vám pomohu. U Vrbenských na chalupě. A vy jste mi včera řekl, e jste u nich na chalupě nikdy nebyl. Jak si to mám vysvětlit?”

Nechtěl jsem ji kompromitovat.”

Ale jděte. To je dost nejapné vysvětlení, co říkáte? Ale dobrá. Doufám, e jste pochopil, o co mi jde. Take se vás znovu ptám, kdy jste mluvil s Helenou Vrbenskou naposledy.”

Ve středu nebo ve čtvrtek, kolem 18. března. Ktomu vám nemůu nic přesnějího dodat.”

Nahlíím, e si opravdu nedáte říct. No budi. O čem jste mluvili?”

Jestli se sejdeme. Jak to dopadlo, víte.”

Ne přesné, ňekl jste, e vás Helena Vrbenská odmítla a pak poloila telefon. Od té chvíle jste s ní nemluvil.”

Ano.”

Ano? Bylo to přesně takhle? Vzpomeňte si.”

Tak dobrá. Domluvili jsme se, e se v pondělí sejdeme u nich na chalupě.”

Vida. To je jiná.”

Ale pravda je, e od toho telefonu u jsem s ní ani nemluvil, ani ji neviděl.”

Počkejte, pane Jeřábku. U nám to tak pěkně lo, tak to nekate. Volala vám jetě v pondělí ráno, ne?

Coe? V pondělí ráno? Ne. Proč by to dělala. Vdy jsme byli domluvení, e se sejdeme na chalupě.”

A vy jste s ní před tím nemluvil?”

Ne.”

A na tu chalupu jste v pondělí ráno jel?”

Ano.”

Ano? A proč jste mi to neřekl?”

Dostal jsem strach.”

Z čeho?”

Kdybych vám řekl, e jsem tam v pondělí dopoledne byl, rovnou mi to přiijete.”

Setkal jste se tam s paní Vrbenskou?’*

Právě e ne.”

Jak to, e ne?”

,,Prosté tam nepřijela.”

Viděl jste tam jejího manela?”

Ne. Co by tam dělal?”

Viděl jste někoho v domě? Potkal jste někoho?”

Ne. V baráku nikdo nebyl.”

Jak to víte?”

Zazvonil jsem u branky a nikdo neel otevřít. Myslel jsem, e jsem přijel dřív, tak jsem se vrátil do auta a čekal, a se objeví Helena.”

A ona se neobjevila.”

Ne.

Co jste udělal?”

Co bych dělal? Počkal jsem do jedenácti a jel zpátky.”

Nebylo to celé trochu jinak?”

Jak jinak?”

Třeba takhle, poslouchejte. Ve čtvrtek 18. března jste se telefonicky domluvili s Helenou Vrbenskou, e se setkáte v pondělí 22. března dopoledne v jejich chalupě. V pondělí ráno vám ale paní Vrbenská zatelefonovala, e schůzka se nemůe uskutečnit, protoe na chalupu odjídí její manel a schůzka se odkládá. Vy jste vak přesto na chalupu odjel, snad jste Helenu Vrbenskou podezříval, e se pouze vymlouvá. Na místě jste se vak opravdu setkal s Jindřichem Vrbenským. Ten pochopil, proč jste asi na chalupu přijel. Strhla se mezi vámi hádka, při ní jste Jindřicha Vrbenského zabil. Potom jste ho zabalil do deky, uklidil pečlivé místo zápasu a mrtvolu jste odvezl. Před tím jste ji vak odstrojil a znetvořil obličej, aby nemohla být identifikována.”

To je ílenství. Vy jste se zbláznil,” zaúpěl Jiří Jeřábek. No to je úplné ílenství. Proč bych něco takového dělal? Vdy tam nikdo nebyl! Nikdo mi nevolal!”

Není tohle vá kapesník?” přeruil nesouvislý výlev kapitán Luke a napřáhl ruku s fialovým kapesníkem.

Co? Coe? Můj kapesník. Jo, asi jo. Já nevím,” zakoktal.

Poznáte svůj kapesník, ne?

Moná,pouívám takové.”

Jestli je vá, snadno prokáeme rozborem hlenu. Respektive pouze jeho srovnáním, protoe to u v laboratoři udělali.”

T11

A proč?”

Protoe ten kapesník byl nalezen nedaleko místa, kde byla objevena zahrabaná mrtvola Jindřicha Vrbenského.”

Já jsem ho nezabil. Věřte mi. Opravdu ne.

Obávám se, e ano. Zahajuji proti vám trestní stíhání pro důvodné podezření ze spáchání trestného činu vrady ve smyslu § 219 trestního zákona.”

?

Porada kapitána Klímy s kapitánem Lukeem a nadporučíkem Doubravou netrvala dlouho. Pokročilá hodina sice neumoňovala vyádat si předchozí souhlas prokurátora k domovní prohlídce, ale vichni tři se shodli na tom, e věc nesnese odkladu a vyuijí tedy oprávnění vyetřovatelů domovní prohlídku nařídit, s tím, e příkaz bude doručen dodatečně. Kapitán Luke sice předpokládal, e s doktorem Krejčou, jakoto právníkem, budou zřejmě potíe, ale uklidňoval se tím, e litera trestního řádu nebude poruena.

Domluvili se, e prohlídku bytu Vrbenských bude řídit kapitán Luke, k doktoru Krejčovi pojede kapitán Klíma. Protoe kapitán Luke nemá přehled o odcizených uměleckých předmětech a těko by se tedy orientoval v tom, které předměty pocházejí z loupeí, bylo rozhodnuto, e s jeho skupinou pojede Pavel Staníček a předměty předběně identifikuje.

Neuplynuly tedy ani čtyři hodiny od kapitánovy poslední návtěvy a ocitl se znova na prahu bytu Heleny Vrbenské. Nepochyboval o tom, e tentokrát to zdaleka nebude tak příjemné. Ani pro Helenu Vrbenskou, ani pro něho.

Paní Vrbenská je vak přijala kupodivu klidně. Jen mi tady prosím vás nenadělejte takový binec, jako kdy to člověk vidí v televizi.”

Nemusíme vám tu udělat nepořádek vůbec,” ujistil jí kapitán Luke. Budeme-li se moci spolehnout, e nám dobrovolné vydáte vechny umělecké předměty a staroitnosti, které získal vá manel.”

To bude jednoduché. Kromě toho, co visí na zdech, o ničem nevím. A tohle, koupil ve Staroitnostech.”

Kapitán se tázavě podíval na Staníčka, který přistoupil k obrazům.

Ty grafiky neznám. Tahle tvanice je ze Dvora Králové, tyhle dvě krajinky ze Zábojnic. A to zátií myslím z Němčiny.”

Víte jetě o něčem?” zeptal se kapitán Heleny Vrbenské.

Ne. Vůbec jsem neměla tueni, odkud ty věci pocházejí. A nevím ani o tom, e by doma bylo jetě něco jiného.”

Mince, soky, porcelán, medailónky?”

Nic takového jsem doma nikdy neviděla. A pochybuji, e to tady vůbec někdy bylo.”

Kapitán pokrčil rameny. Máte nějaké zvlátní přání ohledně nezúčastněné osoby, která bude přítomna prohlídce?”

Jste velmi laskav,” podotkla paní Vrbenská sarkasticky. Dělejte si tady co chcete. Ale já jdu zatelefonovat doktoru Krejčovi.”

To budete muset odloit. U něj rovně právě probíhá domovní prohlídka. Dojděte pro někoho k sousedům,” poádal jednoho z vyetřovatelů.

Kapitán proel byt a rozdělil úkoly. Sám se zaměřil na pracovnu Jindřicha Vrbenského, podlouhlou místnost, obloenou ze tří stran knihami. Nejprve se soustředil na těký psací stůl s vyřezávanýma nohama, u něj stálo dřevěné křeslo s opěradly ve tvaru lvích hlav. Stůl sám o sobě byl jistě cennou staroitností, ale u vzhledem ke svým rozměrůnj jisté mezi hledané předměty nepatřil.

Pavel Staníček se nehlásil ani k tepané soupravě psacího náčiní, která leela na desce. Výsledek nepřinesla ani prohlídka obsahu jednotlivých zásuvek. Při bliím ohledání si vak kapitán viml, e v okolí zámku je několik vrypů, pocházejících z nedávné doby, jako by stůl byl neodborně otevírán bez pouití klíčů.

Kromě polic s knihami v pokoji ádný jiný nábytek nebyl, nepočítaje ovem malý květinový stolek u okna, s voskovkou, amarylis, statným rozmarýnem a vyběhlou pelargonií. Kapitán si rozemnul mezi prsty pár lístečků rozmarýnu a otočil se ke knihovně.

Vyndával postupné vdy několik svazků najedou a nahlíel za ně do polic. Byl rád, e nehledají něco opravdu malého, třeba známku nebo nějaké dokumenty, a nemusí prolistovávat knihu za knihou.

Letmo přejíděl pohledem hřbety knih, z nich větina měla anglické tituly. Nechyběla zde ani Encyclopaedia Britanica.

Pak se náhle zarazil, tůsek broovaných kníek, které

v knihovně nestály jako ostatní knihy, tedy hřbety ven, ale leely na sobě, natočeny ořízkou, měly tituly v četině. Na vech bylo jedno stejné slovo - .Svědectví1. Kapitán, který u je málem vrátil zpět, protoe se zaměřoval na něco úplnéjiného, se zarazil a podíval na data. Čísla postupovala bez přeruení za sebou a poslední pocházelo z února. Tedy něco přes dva měsíce staré. Zavolal nadporučíka Doubravu a ukázal mu svůj objev.

Tak to abychom se podívali podrobněji. Nejen na staroitnosti,” zhodnotil situaci nadporučík.

Zavolej paní Vrbenskou.”

Já jsem tady,” ozvala se za jejich zády.

Znáte tohle?” ukázal jí kapitán emigrantský časopis.

Co to má být? V tom já se nevyznám.”

Tiskovina, tvavé zaměřená proti naí republice,” řekl kapitán Luke. Jak se to sem dostalo?”

Nevím. O to já se nestarám. Jindřichovi pořád přicházela fůra různých časopisů a knih.”

Tyhle mu jistě nechodily potou.”

To jsou Jindřichovy věci.”

Kapitán přeel do předsíně a zvedl sluchátko staroitné  napodobeniny. Vytočil číslo bytu doktora Krejčí a čekal. Za malý okamik se na druhé straně ozvalo neutrální Prosím.”

Kapitán Luke. Dejte mi soudruha kapitána Klímu.”

Hned předám.”

Co se děje?”

Přili jste na něco?”

To teda přili. Neobelo se to sice bez dohadování a ohánění se paragrafy, ale u je klid. Zřejmě s tou prohlídkou vůbec nepočítal. Zrovna jsem vám chtěl volat. Kromě několika obrazů a nějakého porcelánu jsme nali jetě něco. Asi neuhádnete.”

Protistátní tiskoviny.”

Jak to víte?”

Právě kvůli tomu volám. My toti taky.”

Kolik toho máte?”

Zatím jen pár čísel Svědectví. Co vy?”

Svědectví taky. A Listy. Jene dva celé velké balíky. Kadé číslo aspoň po esti a je jasné, e u toho síla chybí. A pak fůru různých neperiodických publikací. Několik set broůr a letáků.”

Co na to říká?

Nic. Odmítl se k tomu vyjádřit.”

No jo. Holt advokát. Ale to mu nepomůe. Tak pokračujem. U jsi se spojil se Státní? Dobře. Konec.”

Kapitán poloil sluchátko do mosazné vidlice a zamyslel se.

To se nám to pěkně rozrůstá.”

Ataky vyjasňuje,” podotkl nadporučík.

Co tím chce říct?”

Ale nic. Uvidíte pozdějc,” odpověděl a zael znovu do fotokomory, aby dokončil prohlídku.

Kapitán se vrátil zpět do pracovny Jindřicha Vrbenského, pokračovat v prohlídce knihovny. TecT vak dával pozor i na tituly knih, které bral do ruky. Avak nic dalího nenael.

Ostatní pracovníci na tom nebyli jinak a ádálo se, e výsledkem prohlídky zůstanou obrazy z obývacího pokoje a tiskoviny, které objevil vlastně mimochodem kapitán. Pak vak vyel z fotokomory nadporučík Doubrava. Třímal v rukou obálku od fotopapírů a vývojnici.

Poloil je na stolek v předsíni a nabídl je kapitánovi. Luke zalovil v obálce a vyndal z ní obstojně tlustý svazeček západoněmeckých stomarkových bankovek.

Můu?” zeptal se a zatřepal u hlavy zaroubovanou vývojnici, ve které tlumeně zarachotilo.

Klidně. To se neosvltí.”

Kapitán odrouboval víčko a vysypal na stůl hromádku kulatých předmětů, jednotlivé zabalených do hedvábného papíru. Vzal jeden z nich do rukou a opatrně ho rozbalil. Světlo stropního lustru dopadlo na zářivě čistou zlatou minci.

Tak o tomhle nic nevím,” řekl Staníček, kdy přistupoval blí.

Helena Vrbenská se chvíli dívala na zlato v kapitánově ruce a začalo jí být smutno.

Kapitán Luke se cítil spokojen.

Můe-li se člověk cítit spokojený, kdy odhalí vraha a rozsáhlou trestnou činnost.

Pro kapitána Lukee, stejné jako pro vechny pracovníky Bezpečnosti, to vak představovalo stejný výsledek pracovního úsilí, jako třeba dobře vypečený pecen chleba pro pekaře nebo dokončení sloitého chemického procesu pro inenýra v laboratoři. Kdyby si tohle čas od času nepřipomenul, musel by se asi poohlédnout po jiném zaměstnání. Ale pokud si kapitán Luke mohl pamatovat, nikdo z opravdových kriminalistů to jetě nikdy neudělal. Jak se říká - některá povolání se člověk učí, pro některá se rodí.

Hned ráno jednal s prokurátorem, aby učinil za dost liteře zákona ve věci svého postupu, respektive postupu orgánů činných v trestním řízení, tak, aby byl naprosto v souladu s ustanoveními trestního řádu.

Prokurátor dosavadní opatření schválil a vydal příkaz k domovním prohlídkám a rozhodnutí o vazbě Otakara Krejčí.

Helenu Vrbenskou rozhodl ponechat na svobodě s tím, e neobjeví-li se v průběhu dalího etření nové okolnosti, bude předvolána jako svědek.

Uváíme-li, e od nalezení mrtvoly Jindřicha Vrbenského neuplynulo v podstatě ani pět dní, řekl kapitán nadporučíkovi Doubravovi, a uváíme-li, za jakých okolností k tomu dolo, zdá se mi, e jsme se toho nedozvěděli právě málo.”

Ale taky zdaleka ne vechno,” odpověděl trochu skepticky nadporučík, sáhl do levé kapsy saka a natáhl ke kapitánovi ruku s balíčkem cigaret. Kapitán si jednu vzal a oběma připálil.

To neříkám,” odpověděl nadporučíkovi a očima přimhouřenýma před kouřem z cigarety se na něj zkoumavě podíval. Měl pocit, e tady něco nehraje. e v tónu, kterým tu nenápadnou a nevinnou poznámkou nadporučík pronesl, bylo něco divného. Mlčeli a kapitán měl stále silnějí pocit, e tu větu neřekl nadporučík Doubrava jen tak. A nemýlil se.

Nechci vám kazit radost z dobře vykonané práce, ale rád bych vám sdělil tři věci, ne se pustíte do toho Krejči.”

Hned tři?” podivil se kapitán. Tak ven s tím.”

Nadporučík Doubrava rozváné zainhaloval cigaretový dým.

Abych byl přesnějí, jednu věc vám chci připomenout, druhou oznámit a o třetí poádat.”

Napíná mé.”

Ta první je, e o telefonickém rozhovoru Jindřicha Vrbenského s doktorem Krejčou v pondělí ráno, před odjezdem Vrbenského na chalupu, víme jen od jeho manelky a od Krejči.”

A od Krejčová spolupracovníka doktora Marvana.”

Ano, Ale co ten řekl?

e mu doktor Krejča tlumočil přání Jindřicha Vrbenského.

Ta druhá věc, kterou vám chci oznámit je, e jazzová představení v Redutě začínají pravidelně ve 21,30.

A ta třetí věc, o kterou vás chci poádat, je, jestli si můu vzít klíčky od volva.”

Kapitán chvíli přemýlel a pak beze slova přikývl.

Ne začneme s výslechem, rád bych vám řekl něco, co s vaím případem konkrétné nesouvisí, ale o čem si myslím, e nám to usnadní oboustranně situaci,” řekl kapitán Luke směrem k doktoru Krejčovi, kterého k němu přivedli z cely předběného zadrení.

JUDr. Otakar Krejča, ten uhlazený, sebevědomý a sebejistý suverén se za poslední noc dost změnil. Jeho robustní postava se nahrbila a povadla, ple v obličeji ztratila barvu ajejíedavý nádech podtrhávaly temné váčky pod očima. Za jednu bezesnou a bezspánkovou noc můe člověk zestárnout o celý věk. Kdy má o čem přemýlet.

Určitým těstím nás, kriminalistů, ale konečně i vás, právníků, je, e opravdu inteligentní lidé se nedopoutějí jednoduchých, primitivních trestních činů. Běda nám, a na to jednou přijdou.”

Unavený, téměř apatický výraz Krejčovy tváře se trochu oivil a jeho pohled se upřel na kapitána Lukee se směsí pozornosti a zvědavosti.

Být příli chytrý a rafinovaný, je toti někdy daleko nebezpečnějí a riskantnějí, ne být primitivní. Zdá se to trochu paradoxní, ale trestné činy, které spáchají inteligentní, nebo dokonce vzdělaní lidé, se svým způsobem řeí daleko lépe. Ne snad snadněji, ale v podstatě opravdu lépe.

Přinejmením z toho důvodu, e inteligentní člověk toti větinou sám pochopí, kdy prohrál. A vzdá to.”

Doktor Krejča odvrátil pohled a upřel oči někam do rohu.

Doufám, e rozumíte, co jsem tím chtěl říci.”

Obávám se, e ne zcela jasné,” promluvil konečně doktor Krejča a dlouze se zadíval na kapitána. Zájem v jeho očích u zase pohasl.

,,Dobrá,” povzdychl si kapitán. Konečné, máte na to právo. Otakare Krejčo, řekl tlumeným, ale zřetelným hlasem, na základě zjitěných skutečností je proti vám vzneseno obvinění ze spáchání trestného činu spekulace ve smyslu § 117 trestního zákona, kterého jste se dopustil přechováváním odcizených uměleckých předmětů značné hodnoty, v úmyslu je se ziskem prodat, z trestného činu podílnictví ke kodě majetku v socialistickém vlastnictví ve smyslu § 134 trestního zákona, kterého jste se dopustil ukrýváním uměleckých předmětů, získaných trestným činem, spáchaným jinou osobou, trestným činem ohroení devizového hospodářství ve smyslu § 146 trestního zákona, kterého jste se dopustil jednáním proti předpisu o devizovém hospodářství, z trestného činu podvracení republiky ve smyslu § 98 trestního řádu a pobuřování podle § 100 trestního řádu, kterých jste se dopustil ířením podvratných a pobuřujících tiskovin z nepřátelství k socialistickému společenskému a státnímu zřízení republiky*’.

Dále jste obviněn,” kapitán Luke se na okamik odmlčel a pozvedl pohled od usnesení, z trestného činu vrady ve smyslu § 219 trestního zákona, kterého jste se dopustil dne 21. března tohoto roku v době mezi 16.30 a 20.00 na Jindřichu Vrbenském v jeho chalupě v Netenicích, odkud jste jeho tělo převezl svým vozem a ukryl je v blízkosti Hamerského potoka u Starého Knína.”

Ta husa pitomá,” uklouzlo Krejčovi tie, ale procítěně.

Chcete vypovídat sám?” zeptal se kapitán. Ano,” odpověděl Krejča po krátkém zaváhání. Teď u to nemá smysl.”

Mám vám zopakovat vae práva?”

Doktor práv Otakar Krejča se trochu smutně usmál a zavrtěl hlavou. Ne, děkuji. To nebude třeba.”

Tak prosím,” vybídl jej kapitán a přes stůl mu nabídl z krabičky cigaret. Doktor Krejča si jednu vytáhl, chvějícími se prsty si ji podal k ústům a počkal, a mu kapitán připálí. Hluboce vdechl dým, chvíli jej v sobě podrel a dlouze vytou kl.

I pro mě je to vechno stále jetě poněkud neskutečné, neuvěřitelné,” začal pomalu tichým hlasem. Čím dál méně chápu, jak se to vechno mohlo vlastně stát. Ano, ovem. Bylo to promylené, připravené, mělo to svůj řád, příčinu, logickou návaznost. Ale čím víc se od toho vzdaluji časově, tím mi to připadá neuvěřitelnějí. e se to opravdu týká mě, e se to

opravdu stalo, a neviděl jsem to v nějakém hloupém filmu.

Promiňte,” přeruil sled svých úvah a odvrátil pohled od sluncem ozářeného okna.

To je v pořádku, pokračujte.”

Abyste to pochopil, budu se muset vrátit o dost zpátky. Nejméně o tři, o čtyři roky. Moná jetě víc. I kdy se vám to z mých úst asi bude zdát absurdní, musím začít tím, e Jindřich Vrbenský byl můj přítel. Ano, opravdu. Tím to také začalo. Kdyby mé tak dobře neznal, nikdy by se na mě neobrátil s takovým návrhem.”

S jakým návrhem,” zeptal se kapitán, kdy se Krejča odmlčel.

Asi před čtyřmi lety byl u něj na návtěvě nějaký nakladatel nebo zástupce nějakého nakladatelství z Mnichova, to je u celkem vedlejí, a viděl u něj doma nějakou rodinnou staroitnost. Tuím, e to byl jakýsi portrét nebo něco takového. Nabídl mu za to velmi slunou cenu. Jindřich to kvůli své matce nemohl prodat. Navrhl mu vak, e by mu mohl obstarat podobný. Sehnal něco ve staroitnostech a prodal mu to za marky prakticky ve stejné ceně, za jakou to koupil v korunách. Tato transakce ho zaujala natolik, e s tím přiel za mnou a vyprávěl mi o tom. Zpočátku snad ani neměl nějakou konkrétní představu, chtěl se spí jen pochlubit, ale pak přiel nato, e by vlastně bylo koda toho nevyuít. Jezdilo za ním dost lidí ze Západu, tak si myslel, e by s mnohými mohla být řeč.

Časem se mu podařilo sice jetě uzavřít pár obchodů, ale pak přiel na to, e to nebude tak snadné, protoe jeho obchodní partneři nebyli obvykle ochotní zaplatit za ty staroitnosti takové sumy, aby se to nějak zvlá vyplácelo. Ten, kdo měl o staroitnosti zájem, se v nich obvykle nejen dobře vyznal, ale znal také situaci a monosti naeho trhu.

Jednou vak Jindřich dostal, tuím e od nějakého Angličana, jakýsi návrh, nebo lépe řečeno určitý poadavek, zda by Jindřich nemohl sehnat určitou věc na objednávku. lo tenkrát o nějaký orientální kousek. A ten zájemce se konkrétně vyjádřil, e by chtěl něco takového, jako mají v orientalistické sbírce muzea v Libějově. Jestli by se něco takového dalo u nás sehnat.

A tehdy Jindřicha napadlo, lo toti o poměrně cennou věc, e kdy to nepůjde koupit ani sehnat přes obchodníky se

staroitnostmi, vyplatilo by se to opatřit jinak. Sice s určitým rizikem, ale zase s o to větím ziskem. Doktor Krejča se odmlčel a zatáhl z cigarety.

Proč se obrátil na vás?

Domníval se, e ze své bývalé advokátské praxe bych mohl znát někoho, kdo by tuhle část Jindřichova plánu zařídil.’

Jaký to byl plán?”

Velmi jednoduchý a přitom pro nás … tedy pro Jindřicha, celkem bezpečný. Jindřich by zjistil, o co mají jeho partneři Zájem, vytipoval by přesně místo, odkud by se poadovaná věc dala opatřit a zde by nastoupil jiný odborník. Tomu by Jindřich zaplatil v korunách, ani by se ten člověk dozvěděl, pro koho je ta věc vlastně určena.”

A pak ji sám prodal za valuty a nemusel se starat ani o odvoz.” ‘

Ano. Asi tak si to představoval.”

Vy jste někoho takového dohodil?”

Ne přímo. Ale jistý můj bývalý klient se velmi dobře orientoval v kruzích, které se touto činností zabývají. Za mení úplatu nám pak zprostředkoval setkání s panem Staníčkem.”

A s tím jste se dohodli.”

Ano. Ovem nebylo to tak jednoduché. Staníček se do toho nechtěl pustit s odůvodněním, e se ve staroitnostech a v umění vůbec nevyzná, e to není jeho obor.

To se Jindřichovi naopak velmi dobře hodilo. Chtěl od něj jen konkrétní práci, ne kunsthistorické posudky. Namluvil mu nějakou pohádku o tom, e je sběratelský fanatik a jen takovou e pro něj mají ty věci cenu. Ale e mu zaplatí co si řekne.

To byl rozhodující psychologický moment a kdy ho Jindřich jetě podpořil slunou zálohou, dosáhl svého. Staníček to sice vzal jen na zkouku, ale nakonec i on přiel na to, e to je pro něj výhodné. Dostával perfektní tipy a sluně zaplaceno, a svým způsobem pro něj tahle práce přináela mení riziko, ne jeho bývalá činnost.”

To si myslím. Staroitnosti a umělecké předměty nikdy nebyly Staníčkův obor.”

S tím Jindřich počítal. Uvaoval tak, e jestli Staníčka nechytí přímo na místě - a to nebylo na mnoha památkových objektech, zvlá v období, kdy nejsou návtěvy, moc pravděpodobné - nikdo ho nebude podezřívat. To je v podstatě něco na ten způsob, o kterém jste hovořil na začátku.”

Odběratelé se měnili?”

Zpočátku celkem ano. To jich bylo víc. Respektive, byly to, dá se říci, jednorázové zakázky.

A později?”

Pak se okruh velmi zúil. A tím právě začal ten malér.”

Vysvětlete mi to.

Víte, e Jindřich se specializoval zejména na angloamerickou oblast. V Evropě to znamená tedy vlastně výhradně na anglickou. A Angličani se také stali v tomhle směru naimi hlavními odběrateli. Postupné vlastně jedinými. Nám to celkem vyhovovalo. Měli konkrétní poadavky, byli spolehliví, díky jim jsme mohli vyloučit v podstatě riziko spojené s navazováním nových kontaktů. A nikdy neměli potíe s vývozem těch věcí za hranice.”

Tak v čem tedy spočíval ten malér?”

V tom, e za nějaký čas zjistili, odkud některé z těch věcí, co jsme jim dodali, pocházejí.”

Začali vás vydírat?”

Ne, to ne. Nebo…vlastně jak se to veme. Svým způsobem to určité vydírání bylo. Zaručili nám, e ve zůstane v tajnosti, dokonce, e od nás budou některé věci kupovat i nadále, ale za určitou protislubu.”

A to?”

e sem budou dodávat protistátní tiskoviny, broury a letáky, a my se postaráme o jejich rozíření. Dílem na adresy, které nám určí, dílem podle vlastního uváení. Dostali nás do kouta. Nedalo se z toho vyvléknout. V případě, e bychom byli odmítli, měli v rukou dost materiálu na to, aby nám bylo zatraceně horko. A nijak, i kdy v korektní ambalái, se netajili tím, e nám ho také případné udělají.”

Naznačili vám jak?”

Ano. Velmi názorně. Ukázali nám jen pro ilustraci několik fotografií, na nich jsme byli zachyceni například při předává-, ní odcizených uměleckých předmětů, ale také některé podvrené materiály, dokazují, e jsme s nimi i v jiném styku. To pro případ, e bychom nechtěli být rozumní.”

A vy jste raději rozumní byli.”

Nic jiného nám nezbývalo. Zamotali jsme se do toho u přespříli.”

Byli to ti pánové, kteří se také účastnili toho posledního večírku na chalupě Vrbenských?”

Ano. Oficiálně z nakladatelství Randall House.

Pokračujte.”

Nějaký čas to lo. Zásilky nebyly velké, ani distribuce obtíná. Pak se vak jejich objem začal zvětovat a s tím přicházely i nové úkoly.”

Jaké konkrétně?”

Obstarávání různých informací. Věděli, e Jindřich má známosti a leccos se doví. lo jim například o informace, týkající se obsazování některých míst v oblasti kultury, informace o lidech, kteří pracují ve vyích funkcích, zejména z minulosti, sledovat jejich neoficiální postoje a názory, zjiovat, kdo z nich by se dal ovlivnit, případně s kým by bylo mono konkrétněji spolupracovat.

A v té době začala-Jindřichovi ujídět půda pod nohama. Ztrácel nervy, měl ustavičně strach, e bude prozrazen. Pokoueli jsme se s nimi dohodnout, e u se to pro nás stává neúnosné. Domnívali se, e je to otázka peněz a nabídli víc. O přeruení kontaktů vak nechtěli ani slyet. Povolili pouze určitou přestávku.”

Kdy to bylo?”

Asi před rokem. Doufali jsme, e se nám to podaří ukončit. Ale ozvali se znova.”

Co se dělo dál?”

Dostali jsme nové úkoly. V podstatě stejné jako v minulosti. Jene Jindřich začal dělat potíe.”

Jaké?”

Ztrácel hlavu. Vyhrooval nám, e toho prosté nechá, a se stane co se stane.”

Komu, nám?”

Mně a Heleně, své eně.”

Paní Vrbenská o vem věděla?”

Zpočátku ne. O těch staroitnostech vlastně vůbec. Ale to ostatní nebylo vůbec moné tajit. To by bylo hrozně nebezpečné. Kdyby na to náhodou přila. Samozřejmé neznala úplnou pravdu. Spí tu stránku finanční…

Pokoueli jsme se ho uklidnit. Přemlouvali jsme ho. Nemohl pochopit, e je to jako rozjetý vlak, ze kterého u prostě nemůe vyskočit. e nemá kam. Nechápal, nebo u snad ani nechtěl pochopit, e tím zničí nejen sám sebe, ale nás vechny…

V místnosti na chvíli zavládlo ticho. Kapitán Luke beze slova přistoupil ke Krejčovi a nabídl mu dalí cigaretu. Sám si vzal také a oběma připálil. Teď u to bude jenom smutné.

Zdálo se nám, e není jiné řeení. Podrobné jsem si vechno uváil. Jsem právník…. Neviděl jsem jinou cestu záchrany. Kdy mě to poprvé napadlo, zavrhl jsem to jako ílenost. Vůbec jsem si to nedovedl představit. Ani ne tak tu technickou stránku, způsob, ale co dál? Jak bych mohl s něčím takovým dál ít? Dál pracovat? Klidně spát?

Ale nějak se ta situace řeit musela. A kdy u vás to jednou napadne, ta mylenka se pak vrací. Nemůete ji odehnat. Přistihnete se, e najednou uvaujete o detailech, které jste se někde dočetl nebo viděl v podobné souvislosti ve filmu.

A k tomu ten vnějí vliv. Neustálý tlak. Napětí. Obava, jestli u to neprasklo. Nemůete se soustředit. Budíte se ze spaní. Zvonek telefonu vás vyděsí.

Nakonec jsem dospěl k rozhodnutí, e není jiné řeení. Helenu jsem získal poměrně lehce. Stačilo jí vysvětlit, co by se stalo, kdyby to prasklo. Z jedné nebo z druhé strany. Potřeboval jsem její pomoc. V kadém případě se v tom musela nějak angaovat, protoe bylo jasné, e a Jindřich zmizí, budete ji vyetřovat. Jen takhle tu byla záruka, e nic neřekne.

A vymysleli jsme spolu plán.

Měli jsme u úmyslu odstranit Jindřicha tak, aby po něm nezůstala ani stopa. Alespoň ho uklidit na takovou dobu, aby v případě jeho nalezení nemohl být identifikován. Doufal jsem, e kdy beze stop zmizí, nebude obtíné vyvolat dojem, e ilegálně opustil republiku. Vzhledem k jeho zaměstnání a stykům by to jistě působilo jako věrohodné vysvětlení.

Pro kadý případ jsme si vak připravili alternativní verzi. Kdyby se cokoli stalo, museli jsme mít oba nejen vynikající alibi, ale nabídnout Bezpečnosti také přijatelnou verzi, kterou by bylo mono jeho smrt vysvětlit. Musel zde existovat někdo, kdo mohl mít motiv.”

A tím někým byl Jiří Jeřábek.”

Ano, to bylo zcela logické. Jeřábek udroval s Helenou u v minulosti poměr. Bylo nanejvý pravděpodobné, e se to vyetřující dřív nebo později dozví. Bud od Jindřichovi matky, nebo od Soni Zahájské, Heleniny přítelkyně. Důleité bylo, aby o Jeřábkovi nezačala první mluvit Helena. To by mohlo být později podezřelé. A na tom jsme postavili plán.

Vzhledem k Jindrově chování a jeho opakovaným výhrůkám, e se půjde udat, nám nezbývalo příli mnoho času. Jako vhodná příleitost nám připadala má plánovaná cesta na celý týden do Bratislavy. Museli jsme to udělat tak, aby se zdálo, e Jindřich zmizel v době, kdy jsem byl prokazatelné na Slovensku.

Ve středu 17. března si Helena telefonicky domluvila s Jeřábkem schůzku na pondělí. Měli se sejít u Vrbenských na chalupě. Na víkend jsme vichni odjeli k Vrbenským na chalupu. Večírku se, jak víte, zúčastnili i zástupci Randall House, a domluvili si s námi dalí postup. Jindřicha to nervově velmi rozruilo, a i kdy na sobě před ostatními nedal nic znát, soukromě se mi svěřil, e u dál nemůe, a e jim to řekne. Upokojil jsem ho, ale bylo jasné, e musíme jednat.

V neděli odpoledne jsem záměrně odjel jako první z chalupy, s vysvětlením, e musím být brzo v Praze, protoe jdu večer s přáteli na představení do Reduty. To jsem pak, i kdy jsem nepočítal s tím, e by na mé mohlo vůbec padnout podezření, jakoby mimochodem podotknul i při rozhovoru s vámi. Zajel jsem vak na vedlejí silnici v lese, a počkal, a vichni hosté od Vrbenských odjedou. Pak jsem se vrátil, v předsíni… uhodil Jindřicha… rozbil mu obličej azaHeleniny pomoci ho svázal do deky. Pak jsme ho naloili do kufru mého auta a já ho odvezl k Hamerskému potoku, kde jsem ho narychlo zahrabal, protoe vechno trvalo déle, ne jsem původně předpokládal. Nedaleko toho místa jsem pohodil Jeřábkův fialový kapesník, který předem opatřila Helena pro případ, e by Jindřichovo tělo bylo nalezeno dřív.

Vrátil jsem se do Prahy, převlékl se, zahodil aty do kontejneru s odpadky a el se známými do divadla. Helena se vrátila do Prahy svým vozem. Předtím uklidila ve na chalupě a zamkla.

Druhý den ráno mi zatelefonovala v určený čas do kanceláře, aby to vypadalo, e volá Jindřich před svým odjezdem na chalupu a potřebuje jetě zařídit nějakou právnickou záleitost. Záměrně jsem samozřejmé zavolal doktora Marvana, aby jako záleitost převzal a později případně tenhle rozhovor dosvědčil a aby si vichni mysleli, e Jindřich byl jetě v pondělí dopoledne v Praze. Pak jsem odjel do Bratislavy.1*

A co Jeřábek?**

Tomu Helena samozřejmě u v pondělí ráno netelefonovala. Vám nakonec, kdy jste se o něm úplně odjinud dozvěděl, jakoby přiznala, e mu ráno zatelefonovala, aby jejich plánovanou schůzku na chalupě zruila, protoe tam odjel její manel. Tím zdánlivé nechtíc posílila vae podezření, motiv a kromě toho kapesník proti němu mluvilo i to, e tam nakonec v pondělí dopoledne byl.

Nechybělo mnoho, a mohlo vám to snad vyjít.”

Nebýt té husy…

Omyl. Kdy u chcete pouít přirovnání, spí snad kudlanka, ne? Ta také napřed svého partnera pouije a pak zničí. Ale vae spoluvinice Helena Vrbenská nám o tomhle vem neřekla ani slovo.”

Doktor Krejča se na kapitána vytřetěně podíval. Jak tedy…?

Ač to zní otřele, dokonalý zločin neexistuje. To byste jako právník měl vědět nejlépe. A ten vá k těm dokonalým také nepatří. I kdy vlastně do poslední chvíle mluvilo vechno pro vás a mohu vám prozradit, e jste skutečně dlouho stál mimo podezření.

Ale jako kadý, i vy jste se dopustil chyby. Byl jste si příli jistý svým příli chytrým plánem. A zapomněl jste při tom na jednu maličkost.

Přehlédl jste jednu malou drobnost. Maličký, nepatrný flíček na čalounění v kufru vaeho vozu. Docela malinkou, téměř neznatelnou kapičku, která se vsákla do látky.

Kapku krve Jindřicha Vrbenského.”

Konec