Případ pro Maigreta - Jan Cimický

Doktor Dvořák vychutnával atmosféru probouzejícího se letního rána. Kníku, kterou si vezl s sebou, aby mu cesta vlakem rychleji ubíhala, dočetl u v noci. Ostatně, Simenono-va Komisaře Maigreta” četl prakticky vdycky jedním dechem obdivoval psychologickou jemnost autorova líčení, vímavý postřeh drobných a zdánlivě nedůleitých maličkostí a předevím l.idskou postavu komisaře.

Ji od chvíle, kdy se začalo pomalu rozednívat, stál vak doktor na uzounké chodbičce u otevřeného okna a sledoval rovinatou krajinu se stukami ivičných silnic, lenivá stáda krav v ohradách, pramínky kouře z továrních komínů a časné cyklisty, spěchající do práce. Svítání přicházelo pomalu a nesměle. A najednou rychlík vjel mezi nízké domky paříského předměstí, vycházející slunce hladilo oslnivou bělobu opuky a vápence, vechno se v jeho paprscích lesklo a třpytilo. Malinké zahrádky osvěené nocí čekal dalí parný a suchý den, bylo to znát i v ranním vzduchu.

Cesta do Paříe trvá západním expresem z Prahy jednadvacet hodin a doktor Dvořák sem takhle přijíděl naposledy před deseti lety. Cosi ho uvnitř troinku rozechvívalo. Změnila se Paří hodně od té doby? Pozná jetě vechna místa, po nich se kdysi procházel? A známé a přátele, které ztratil z dohledu? Bude mít čas na setkání s nimi?

Domy se počaly zvětovat, mohutnět. Uzounké pinavé uličky se proměnily v iroké bulváry a nad nimi se najednou vynořila známá silueta Montmartru. Lokomotiva přibrzdila, vlak vjíděl na volnou kolej Východního nádraí, bylo ji cítit povědomé aróma města. Za pár okamiků se nástupitě zaplnilo lidmi.

I doktor Dvořák vystoupil a dav ho nesl k východu. Někde tam by měl čekat profesor Garabé, Dvořákův přítel, se kterým se seznámil na posledním kongresu soudní psychiatrie ve pindlerové Mlýně, kde Garabé vedl francouzskou delegaci. Garabé byl drobný, nenápadný človíček, o něco málo starí ne Dvořák, s pichlavýma tmavýma očima za kulatými obroučkami brýlí.

Skutečně, stojí u prvního kiosku s novinami a bedlivě sleduje vechny čtyři východy, aby mu Dvořák neproklouzl. Jakmile ho spatřil, roztáhl mu úsměv ústa od ucha k uchu.

Salut, mon vieux! Pas trop fatigué?”

Francouztina chrčivé zazvonila a polechtala, profesorův jiní přízvuk toti připomínal středozemní slunce a nevymizel ani po letech ivota v metropoli.

Jaká byla cesta?

Pravda, dlouhá. Ale na místě z člověka vechno spadne, snad zvědavostí, snad nedočkavostí, kdo ví.

Kdepak unavený! I Dvořákovi svítí oči patně utajovaným ibalstvím. Vzpomněl si na jeden večer vloni U Fleků, který společně s profesorem v Praze proili. Garabé, nezvyklý na pivo, které mu zachutnalo, se tehdy řádně společensky unavil… Pozdravili se jako staří přátelé, ostatně Dvořák i Garabé pracovali vědecky na stejných problémech, kadý ve své zemi. Měli si tedy co vyprávět.

Garabé, jako by četl Dvořákovy mylenky, navrhl:

Dovezu tě do hotelu, zamluvili jsme jeden pokoj vtakovém malém, útulném a poměrně laciném penziónu na ulici Bobillot. Je tam klid a hlavně to není daleko od kliniky.

Doktor Dvořák přikývl, byl rád, e nemusí nic shánět. Ostatně třináctý paříský obvod, kde ulice Bobillot leela, znal dobře. Latinská čtvr a slavná tritě u Svatého Medarda na konci Rue Mouffetard byly odtamtud pár minut pěky.

Musím se pak vrátit na kliniku, aby bylo ve připraveno na večerní slavnostní zahájení.

Nasedli do profesorova auta, které se tísnilo na parkoviti, a rozjeli se dlouhým Sevastopolským a Strasburgským bulvárem napříč městem, k jihu. Dvořák se rozhlíel kolem sebe, hleděl na davy, které proudily sem a tam, na reklamní vývěsky kin, předhánějící se v sexuální odvaze - nebylo u pochyb to vechno kolem byla Paří.

Samá pornografie, bručel Garabé za volantem, nesmějí se vyvěovat obrázky, tak se předhánějí v titulech.

Minuli krásnou a vybělenou gotickou katedrálu Notre Dáme a ocitli se na levém břehu Seiny. Garabé natěstí znal úzké a křivolaké uličky, take se pohodlné vyhnuli přeplněným bulvárům a proklouzli bez obtíí přímo do ulice Bobillot. Penzión paní Millierové byl čtyřpatrový dům s čerstvé omítnutou fasádou a malými balkónky do ulice. Průčelí penziónu vypadalo docela prostě a jednodue.

Jsme na místě,” řekl profesor Garabé a zaparkoval bravurně v uzounké mezeře pouhých několik centimetrů od předchozího auta, přímo pod značkou zákaz zastavení.

To nic není, ujistil doktora Dvořáka, který se na něho tázavě podíval, v Paříi se u jinak zaparkovat nedá. Takhle i s pokutou to přijde laciněji ne hledání volného místa na parkoviti. V kadém případě to zabere míň času.

Tím to bylo pro něho vyřízeno. A doktor Dvořák si uvědomil znovu, e Francouzi mají jednu nevykořenitelnou vlastnost: neradi respektují příkazy, zákazy a rozkazy, prostě dělají vechno, jak se jim to právě hodí.

My u jsme takoví! komentoval profesor Garabé svůj dopravní přestupek a přibouchl dvířka.

Ve dveřích hotýlku je uvítala usměvavá paní Millierová se

třemi černými kočkami, které se jí motaly kolem nohou. Doktor Dvořák kočky zrovna dvakrát nemiloval, ale hotel se mu líbil. Vypadal klidný, čistý a domácký.

Budete si přát snídani do pokoje nebo sejdetedo jídelny? zeptala se paní Millierová, kdy mu podávala klíče od pokoje, máte nejhezčí pokojíček s oknem do parku. Ale bohuel není tady výtah. Doktor Dvořák mávl rukou.

To mi nevadí, budu mít aspoň troku pohybu. Opláchnu se a sejdu dolů. Budu tady opravdu za chvilku.

Vyběhl po huňatém koberci vzhůru a zastavil se a ve svém pokoji, trochu se zadýchal. Okno bylo otevřené dokořán a do pokoje stoupala omamná lipová vůně. Z parku pod okny se ozýval křik dětí. Přistoupil k oknu, slunce se mu opřelo do obličeje, e musel přivřít oči. Odkudsi z postranních bulvárů netrpělivě troubily klaksony aut. Vůně spáleného benzínu se zdála vak jiná ne v Praze, vzduch byl suchý a bez pohybu. Tedy po deseti letech!

Profesor Garabé zatím seděl v hale dole v přízemí a trpělivé odpovídal na vechny otázky paní Millierové. Majitelka penziónu si ho toti pamatovala z televizního seriálu Nebojte se ílenství. Vzhledem k tomu, e sympozium začínalo a večer, měl před sebou doktor Dvořák celý volný den, který se chystal do posledních minut vyuít, seznámit se s městem. Kromě toho v deset hodin očekával tajemník československého zastupitelského úřadu Dvořákovu zdvořilostní návtěvu.

U pokojíku byla malá koupelna, doktor Dvořák se v rychlosti osprchoval, a to ho osvěilo natolik, e vůbec necítil únavu. V modrých plátěných kalhotech a rozhalence seběhl dolů.

Připraven,” hlásil hrdě profesoru Garabé.

Snídané taky, prosím, ujala se hosta paní Millierová.

Doktor Dvořák snědl s obrovskou chutí tři chřupavé loupáky a vypil dva álky kávy. Bylo devět hodin a Paří se probudila do modrého letního dne.

Na klinice u Svaté Anny se doktor Dvořák řádně zaregistroval, dostal program přednáek, kde byla zaznamenána i ta jeho, a krásně červenou jmenovku se spínacím pendlíkem. Jetě ne se rozloučil se svým francouzským kolegou, zeptal se Dvořák:

Jak se vlastně dostanu na nae velvyslanectví?

To ovem Garabé nevěděl a trvalo chvíli, ne podle telefonního seznamu nali adresu. Kdy se doktor Dvořák rozhodl, e tam půjde pěky, vrtěl Garabé nedůvěřivě hlavou a přesvědčoval ho, e to je daleko. Ale Dvořák se nenechal zviklat. Měl toti teorií, kterou uplatňoval v kadém městě. Tvrdil, e nejlépe se člověk sije a pozná dui města, kdy si ho 8 prochodí vlastníma nohama. A tak se vydal na dlouhou pěí

pou a na avenui Charlese Flocqueta, kde je československý zastupitelský úřad, nedaleko Eiffelovy věe. Cesta vedla nejdříve kotem známé věznice La Santé s vysokou zdí, přes hřbitov na Montparnassu, kde se zastavil u hrobu Maupassanta a Baudelaira. Pak přeel náměstí Montparnasse, s mrakodrapem Tour Mamě. Tady se na chvíli zdrel, slunce se opíralo do dládění a Dvořák dostal ízeň. Koupil si za frank ve velkoprodejně Inno půllitr studeného mléka a jako studenti se s ním posadil na kamennou galérii. Vě, která se tyčila před ním, viděl poprvé. U hodně o ní slyel a četl. Jasné bylo, e sem, do centra historického Montparnassu, se naprosto nehodí. Zlomyslní Francouzi tvrdí, e z padesátého estého patra věe je vak nejhezčí pohled na Paří: je to jediné místo, odkud tahle vě toti není vidět.

Kolem Dómu invalidů a pompézní Napoleonovy hrobky se pomalu přiblíil k Martovým polím, na nich u osmdesát let stojí Eiffelova vě. tíhlá, spanilá a lehká ocelová konstrukce, bez které by dnes Paří nebyla Paříí. A přece se spoustě Paříanů nelíbí. V doktoru Dvořákovi vak pohled do krajek ocelových pilířů vdycky vyvolával závra a jakýsi vnitřní údiv nad lidskou dovedností.

Od Eiffelovky bylo na československé zastupitelství jen pár metrů. Ostrůvek domova. Doktor Dvořák se zastavil u tabulky na dveřích a zazvonil. Bzučák zavrčel.

Co si přejete?” zeptal se mladý mu, který měl slubu.

Mám schůzku s tajemníkem velvyslanectví,” řekl doktor, jmenuji se Dvořák.

Počkejte si okamik, zatím se tady můete posadit.

Doktor Dvořák se posadil v čekárně pod reprodukcí české krajiny.

Máte mít okamik strpení. Soudruh tajemník se moc omlouvá, protáhla se jim porada.”

Doktor Dvořák přikývl a pohodlně se posadil v křesle. Nakonec byl rád, e si můe malinko odpočinout, nohy ho bolely a začínala se hlásit spokojená únava

Mohu vám uvařit kávu? zeptal se mladý mu z vrátnice. Dvořák přisvědčil.

Zrovna minulý týden jsme si říkali, jak by tady byl zapotřebí doktor. Nae sekretářka dostala záchvat, nějaké křeče, musela tady k lékaři a ten ji hned poslal do nemocnice - do sanatoria ke svému bratrovi. Za tři dny udělali holce vechny moný vyetření, asi deset rentgenů, ale nic nenali. Jí u bylo samozřejmé dávno dobře. A víte, kolik to stálo?

To doktor Dvořák nevěděl a hádat si netroufal.

Čtyři tisíce sedm set franků! A vůbec jí neřekli, co to vlastně bylo. Ani ádný léky jí nepředepsali!

Dvořák usrkával z álku horkou kávu. Nijak ho to nepřekvapovalo. Svého času u o tomhle s kolegou Garabém diskutovali. Garabési stěoval, e ve francouzské medicínese pacient stal jenom předmětem k získání peněz a líčil mu protestní stávku lékařů, kteří se ostře postavili proti prevenci a odmítali její zavedení do praxe. Tvrdili, e prevence do medicíny vůbec nepatří, protoe to podkopává výkon i autoritu lékaře. A přitom i tak patří francouztí lékaři k nejlépe placeným na světě. Nebylo tedy divu, e nezkuenému a ustraenému pacientovi při bolení hlavy zrentgenují i kotník, protoe se nebrání a zaplatit to ovem musí.

Tohle si u nás nikdo neumí u ani představit, pokračoval vrátný, e by si lidi měli vechno platit!

Někdo zazvonil a vrátný na okamik odeel, přivezli potu.

Budu tady a do soboty, nechám vám třeba svou adresu do hotelu, kde bydlím. Kdybyste něco potřebovali, myslím nějakou lékařskou pomoc, jetě bych se zastavil, navrhl Dvořák, kdy se mladý mu vrátil.

Beru vás za slovo, soudruhu doktore, ozvalo se ze dveří, potřebovali bychom něco, to vám hned vysvětlím. Můeme na chvilku zajít ke mně do pracovny, je tam troku útulnějí prostředí. Byl to tajemník, který právě seel dolů.

Tajemníkova kancelář se nalézala v malém salónku bývalého paláce, v něm je dnes československé velvyslanectví.

Přijel jsem na psychiatrické sympozium, zůstanu týden v Paříi,” vysvětloval doktor Dvořák, kdy si opět sedli.

Já vím, dostali jsme telegram. Jak bydlíte?

Kousek od kliniky v takovém malém penziónu.

To máte dobré. Jinak se teď velmi patně shání ubytování. Do hovoru jim zazvonil telefon a tajemník musel na chvíli odběhnout. Otevřeným oknem bylo vidět na park pod Eiffelovou věí a na holé větve nemocných jilmů.

Nechtěl bych vás dlouho zdrovat, jisté se chcete spí porozhlédnout po městě a vyuít volna,” řekl tajemník po návratu, mám jenom jednu takovou prosbu, potřebovali bychom znát vá odborný názor.

A na co?” podivil se Dvořák.

To máte tak: chodí sem kadých čtrnáct dnů nějaký člověk. Pokadé přinese spoustu papírů, čmáranice a výkresy. Vykládá nám pořád něco o evropské pionání centrále, která ho pronásleduje, a podobné nesmysly. ádá po nás neustále ochranu a nabízí nám zároveň ty svoje materiály.

Emigrant?

Ano.”

A jak je tu dlouho?

Asi tři roky, podle naich informací celkem bezvýznamný

člověk. S nikým se zřejmě obzvlátě nestýká a napojení na nějakou centrálu je nepravděpodobné. Ale jistě si dovedete představit, jak by dokázali nafouknout podobnou věc v místním tisku. Klidně a bez okolků by z něj udělali hrdinu nebo mučedníka, to je tetf veliká móda. Náramně se jim hodí kadá příleitost,aby si přihřáli polívčičku a přitom odvrátili pozornost od vlastních problémů. Mají jich dost. Přiznávám, e si s ním u nevíme rady.”

A vy si myslíte, e je duevně nemocný? ujioval se doktor Dvořák.

Zřejmě. Proto by nás moc zajímal vá odborný názor. Jak jsem u říkal, ověřili jsme si pochopitelné jeho nacionále v Praze. Nicméně skutečně ádný zvlátní trestní nebo osobní záznam, ovem mimo oputění republiky, u nás nemá. Stíhán nebyl. Vechno, co tvrdí, je sice a směně absurdní, jene … Zkrátka, máme potvrzeno, e je to ná občan a i kdy vycestoval a pohybuje se tu nelegálně, chtěli bychom mít v jeho případě naprosto jasno. Samozřejmé, můe to být nějaká obyčejná, primitivní provokace, kterou na nás někdo připravil, a teď čeká, jak budeme reagovat,“zalistoval v diáři. Vidíte, měl by přijít zrovna tenhle týden, ve středu odpoledne. Máme návtěvní den a on nikdy nevynechá, chodí pravidelně.

Doktor Dvořák se zahleděl do svého programu.

Dobrá, přijdu v půl třetí,” řekl po krátké úvaze a zvedl se.

Tajemník věnoval doktoru Dvořákovi svou navtívenku a doprovodil ho a dolů k vrátnici.

Cesta podél Seiny, po nábřeí, byla osvěující. Remorkéry brázdily proudící řeku, větřík chvílemi čechral vlny. U vydláděného břehu postávali turisté. Několik dívek, podle očí a světlých vlasů Seveřanek, si máchalo kotníky a odpočívalo po únavném putování za památkami. Renesanční domy podél ostrůvku Svatého Ludvíka svítily bílou opukou.

Doktor Dvořák neodolal. I on se na chvíli posadil na kamenné schůdky nedaleko Justičního paláce a pozoroval sluneční odlesk na hladině. V duchu si vybavoval vechny slavné případy komisaře Maigreta, které znal a měl rád a které se tu, za jeho zády, v kamenné budově Kriminální policie na Zlatnickém nábřeí vyřeily. I ten poslední, který dočetl ve vlaku. V tu chvíli jetě doktor Dvořák netuil, ba ani nemohl tuit, e se s tím opravdickým komisařem Maigretem velice brzo osobně seznámí. Nemohl ani vědět, e Maigret se ve skutečnosti jmenuje komisař Herblot a je opravdu dokonalým vzorem pro svůj literární duplikát, jen mu ostatně působí spoustu nesnází.

Okno komisařovy pracovny ve druhém patře vedlo přímo k řece. Kdyby v tu chvíli zvedl doktor Dvořák hlavu a obrátil se

k Justičnímu paláci, mohl dokonce komisaře zahlédnout. Tohle vechno ale doktor Dvořák nemohl vědět…

?Komisař Herblot odloil ranní vydání novin na desku psacího stolu před sebou a vstal. Okno jeho kanceláře bylo otevřené a dovnitř vnikal čerstvý vzduch, prozářený sluncem a jetě trochu vlhkou vůní z kvetoucích lip, lemujících nábřeí Zlatníků. Bylo červencové ráno a Paří se proměnila v ráj zahraničních i domácích turistů, zatímco Paříané trávili svou dovolenou někde na venkově, v horách či u moře, aby unikli z dosahu města, kde ít po celý rok je vysilující, náročné a namáhavé. .Obvyklý letní přesun obyvatel. To vak naprosto nevadilo návtěvníkům přicházejícím v desetitisících do města na Seině obdivovat historii, umění, módu i architekturu, běhat s fotoaparátem sem a tam a zvečera posedávat v některé z nesčetných vinárniček ve stinném loubí stromů nebo pod slunečníkem a sledovat ruch kolem na bulváru. Davy u proudily i po nábřeí Zlatníků. Z druhého patra kamenné budovy kriminální policie bylo vidět na celou jiní část Paříe.

Komisař Herblot se opřel v okně a chvíli očima bloudil sem a tam a prohlíel si kolemjdoucí; nebylo to z nějakého jasného úmyslu, potřeboval se relaxovat. Ostatně, neměl ani nejmení chu věnovat se práci, myslel také na vlastní dovolenou, která se blíila. U tento týden v sobotu večer pojede za enou a dětmi do Tarasconu v Provenci, kde jeho rodina tráví letní dny.

Herblot byl člověk v podstatě nenáročný a nenápadný. Dvaačtyřicet let, enatý, dvě děti, čtrnáctiletého chlapce a třináctiletou dceru. S oběma bylo dost starostí, co přenechával rád manelce, nebo při svém povolání někdy nebyl celé dny i noci doma. Tím větí respekt kupodivu doma u dětí měl. I ti, co ho viděli poprvé, říkali, e postavu komisaře Maigreta musel vybírat Simenon podle něho. Byl dokonalým modelem slavného literárního kriminálního komisaře. V mnoha detailech přímo překvapoval. Jeho rozloitá ramena, obličej, z něho se nedalo nic vyčíst ani ve chvíli, kdy při vyetřování zjistili něco podstatného-tvářil se pořád neutrálně, téměř znuděné. Jen komisařův spolupracovník, inspektor Morelon, poznal někdy na tónině hlasu a rychlosti, s ní jeho nadřízený klade otázky, e ho něco zajímavého zaujalo a e tempo jeho mylenek u dávno předstihlo to, co říká. Herblot se vak dokázal mistrně ovládat. Jako jeden z mála na kriminálce si příli nepotrpěl na módní obleky. Chodíval od jara do podzimu nejraději v rozhalence, přímo nenáviděl kravaty, cítil se v nich senérovaný a stěoval si, e nemůe dýchat. Proto se s chutí a seč mohl vyhýbal vem oficiálním pozváním, kde byl společenský oblek předepsaným úborem. V koili s vyhrnutými rukávy s rozepnutým knoflíčkem u krku se cítil výborně. Ani v kalhotách si příli nevybíral. Míval rád lehké, tmavě modré, které byly pohodlné, stejně jako boty od André, jednoduché mokasíny, aby do nich mohl vklouznout a nemusel se namáhat se zavazováním.

Herblot byl sám doma u čtrnáct dnů, hospodařil podle svého a kdyby kadý den paní Marianna, sousedka z vedlejího domku, nepřila trochu uklidit a nenakoupila mu, asi by nenael nic na svém místě a pravděpodobně by se ani večer pořádně nenajedl. Byl sice zvyklý konzumovat často v poledne i večer jen tak ,;hot dog, teplý párek ve velkém chřupavém bílém chlebu s hořčicí, ale člověk má někdy chu na docela obyčejnou teplou večeři.

Napadlo ho, e by mohl přinést paní Marianně květiny, hodilo by se to, kdy se o něho stará poctivé jako o vlastního syna - snad v poledne na trhu něco čerstvého … Opravdu, tahle sedmdesátiletá stařenka, která dříve prodávala v obchodním domě Samaritain, byla stále čiperná a často Herblo-tům vypomohla, kdy bylo zapotřebí. Patřila téměř do rodiny, často u nich trávila nedělní siestu a po obědě na terase nebo na zahrádce pod slunečníkem usínala s novinami v ruce. Byla sama, manel jí zemřel a dcera se vyvdala někam do Pyrenejí.

Zácpa aut pod okny budovy kriminální policie se nepatrně pohnula a ozvalo se opět usilovné a nedočkavé troubení kolony aut, spěchajících vemi směry. Lehký průvan vnesl do místnosti trochu pachu spáleného benzínu a nepatrné vlhkého oparu od řeky, jak se otevřely dveře na chodbu a starý Michelet přinesl potu.

Jetě několik dnů okurkové sezóny a protivného velkoměstského vysilujícího parna, kadý den dvě tři krádee v obchodních domech, pár znásilnění - červenec je kadoročně v ebříčku zločinnosti nejníe.

Komisař se konečné odtrhl od okna, obeel místnost podél stěny s velikou zavěenou mapou Paříe a prolistoval potu. Jeden z dopisů se zjevně liil, byla to obálka, úhledným rukopisem nadepsaná - manelka mu raději psala na adresu kriminální policie, předpokládala, e tak dostane dopis nejrychleji -

Pan Michel Herblot komisař kriminální policie.

V duchu si představoval irokou platanovou alej uprostřed města, kde zvečera tarascontí tatíci hrají petangu, hru, která patří k těm nejméně namáhavým, k těm, které se dají hrát

í v neúprosném provemjálském slunci. Maličký Tarascon, který lze obejít za hodinu kolem dokola, s kamenným hradem na břehu Rhóny! ena s dětmi tráví jisté větinu času na jejím břehu, moná, e chodí i na nové, loni otevřené koupalitě s průzračně čistou vodou v modře vymalovaném bazénu. Tohle vzpomínání při otevřených očích mu připomnělo, e si musí zajistit místenku na sobotní noční vlak ze Slavkovského nádraí, protoe auto si vzala manelka na cestu s dětmi. Vyjíděla sice v pondělí ráno, ale i tak bývá obrovská zácpa při výjezdu z Paříe a trvá skoro dvě hodiny, ne se řidič zařadí do proudu na dálnici.

Budou jezdit denně k moři, pětačtyřicet kilometrů od Tarasconu; na Camarque je pěkná dlouhá písečná plá a průzračné moře…

Dopis od rodiny ho jetě více vyprovokoval k tomu, aby myslel na blíící se dovolenou, na to, jak si lehne do moře na záda - zboňoval plavání naznak. A večer si dá pastis v hospůdce u Pierra a k tomu kornout čerstvých prosolených oliv… Zasedl opět ke stolu a začal se přehrabovat v dolé potě, mezitím dvakrát nebo třikrát zazvonil telefon, samé nepodstatné věci. Asi v půl jedenácté se otevřely spojovací dveře mezi jeho a sousední kanceláří a objevil se v nich inspektor Morelon.

Tak co, éfe? řekl s irokým úsměvem místo pozdravu, zapíchnem to a někam pojedem, ne?

Kam, Morelone?” divil se naoko Herblot, s inspektorem se znali dlouhé roky, policejní slubu nastupovali spolu a slouili první léta splečné v Drancy, pak se na nějakou dobu rozeli a tecf se jejich cesty opět spojily na kriminálce.

Nic nového?” zeptal se Morelona.

Ale bylo by, podle toho, co by té zajímalo, například v Marně se nala mrtvola utopené eny, stáří kolem sedmdesáti, sebevrada utopením, jak konstatoval ohledávající lékař.

ádné nejasnosti, něco podezřelého?”

Ne.

Hovořili spolu krátce a téměř úsečně jako lidé, kteří si navzájem čtou mylenky, protoe znají po letech reakce toho druhého. Oba dva dělali svou práci rádi, a jak známo, astný mu mívá vdycky dvě lásky - enu a práci. Ta práce mu vydrí často na celý ivot. Morelon byl také jediný, s kterým si tady Herblot tykal.

Kdosi tvrdil v nějakém časopise, e průměrná teplota v metru se kadý rok zvyuje o půl stupně Celsia. Nechtěl bych v něm jezdit za sto let. I teď se tam dusím, pokračoval Morelon, zatímco Herblot se ponořil do vzpomínek na loňské léto, na případ dvou stopařek. Pobouřil veřejnost a vyděsil jí díky nemoným konfabulacím barevných týdeníků a bulvárních deníků. Dvě dívky, jedna estnáctiletá a jedna sedmnáctiletá, si vyjely na prázdniny stopem, zastavil jim nějaký člověk, který vypadal sluně a solidně, ale při první příleitosti předstíral nehodu.

Jednu z těch dívek odvedl kousek dál do lesa a znásilnil, druhá vyběhla za nimi, kdy slyela křik, pratila ho kamenem do hlavy tak neastné, e byl na místě mrtev. Noviny to nafoukly tak, e oféři na silnicích přestali zastavovat a brát stopařky, nebo v kadé dívce viděli potenciálně bestiální vraednici.

Mohli bychom jít na skleničku, navrhl Morelon, nebo viděl skrz otevřené okno, jak na terase vinárničky naproti roznáejí po prázdných stolcích dbánky s ledovou vodou.

Co říká?

Neměl bys chu zajít si na douek červeného? zeptal se Morelon a učinil gesto, které jednoznačně znamenalo prolít tuto čtvrtku rudé tekutiny íznivým hrdlem. Věděl, e Herblot neodolá. Červené rhónské víno patřilo mezi jeho slabosti.

A jak jsi daleko s těmi Portugalci?” zeptal se jetě pro jistotu komisař, protoe si vzpomněl, e má celý spis odevzdat prokurátorovi zítra. Chystal se, e vechno uzavře zvečera doma, a trochu poleví horko a on bude sedět na zahradě mezi zrajícími meruňkami a broskvemi.

Mám to hotové, odpoledne ti to dám, odpověděl Morelon.

Herblot se zatvářil spokojeně. Jdem.

Vinárnička, kam chodívali občas posedět, se jmenovala U gaskoňských kadetů” a stála před ní rozsáhlá terasa se stolečky, kde posezení bylo obzvlá příjemné. Skýtala překrásný pohled na druhou stranu Seiny, na Justiční palác a budovu kriminální policie. Dokonce i na otevřené okno v druhém patře, kde měl komisař Herblot svou kancelář.

Usadili se v rohu terasy u stolečku pro dva. Sedávali tam vdycky, snad troku i v rámci profesionální zvyklosti: celý bulvár byl vidět jako na dlani, takové strategické místo pro nenápadného pozorovatele.

Jako obyčejné, pane komisaři?” zeptal se číník.

Jako vdycky, Alberte. A jeden perrier navíc, otočil se k němu komisař Herblot.

A pan inspektor?

Já bych si dal chlazené pivo, nejraději Kronenbourg.”

,,K slubám, pánové. To máme zase dneska horko, dodal Albert, který tu obsluhoval ze veho personálu nejdéle. Dokonce i bývalého Herblotova éfa a předchůdce, vrchního komisaře Loiseaua znal. Znal se dobře skoro se vemi zaměstnanci z budovy na protějím břehu a někdy mu byli

vděčni za cenné informace. Nikdy se ho nikdo neptal, odkud je má, ale byly vdy přesné a stoprocentní. Albert za ty roky ji tak nějak patřil k inventáři kriminálky.

Myslíte, e to vydrí jetě pár týdnů? zeptal se Herblot. Albert se zadíval na modrou oblohu a neurčitě pokrčil rameny.

Komisař má od přítího týdne dovolenou, vysvětloval inspektor Morelon, jede na jih.

Tak to budte bez starosti, na jihu bude horko pořád, vůbec letoní rok nás čeká katastrofální sucho. Jenom někam k vodě, prohlásil jistě Albert.

Jejich hovor zanikl v hluku projídějícího motocyklu, který měl patné seřízený výfuk a stralivě řinčel, e nebylo rozumět jediné slovo.

A pan inspektor nepojede nikam? zeptal se Albert Morelona, kdy se ulice uklidnila.

Nemůe, musí mě zastupovat,” odpověděl za něho Herblot troku kodolibé, jene on byl taky v červnu měsíc u moře.

V Séte, doplnil ho Morelon.

Albert se zdvořile odporoučel a el se věnovat dalím hostům.

ňíkal jsi, e záleitost těch Portugalců je u hotová?” zeptal se komisař, jako by se chtěl ujistit, e si správně pamatuje.

Stačí, kdy se na to podívá a podepíe, můe to pak klidně předat prokurátorovi, a s tím udělá, co bude chtít.

Případ byl poměrné jednoduchý: dva Portugalci, kteří přili do Paříe na práci, prováděli výkopy kanalizace na severním předměstí. Buduje se tam velké satelitní město, moderní sídlitě pro padesát tisíc lidí. Bydleli spolu v maringotce. Jednou večer se oba opili a jeden z nich chtěl vyrazit někam po hospodách sehnat enskou. Druhý se vzepřel a řekl, e ho nepustí:

To mě teda pustí, můu si dělat, co chci!

Nepustím!”

Tak to se etě uvidí! pronesl značné rozezlené první a vytáhl nů.

Jenom přes mou mrtvolu,” drádil ho druhý.

První Portugalec se napřáhl a druhý ho jetě dál provokoval.

No tak si bodni, no, bodni!

Aonsi bodnul. Přímo do srdce. Obězůstala na místě mrtva. Pachatel opilý jak zákon káe tomu vůbec nevěnoval pozornost a klidně odeel. Vrátil se teprve ráno, a to u na něho u maringotky čekala policie, kterou někdo zavolal. Odebrali mu krev na zkouku alkoholu, měl 3,25 promile v krvi, co se rovná dávce, která by pro řadu lidí mohla být smrtelná. Bude 16 asi znalecky zkoumán a po odpykání trestu vyhotěn.

Doufám, e to bude poslední mrtvola před dovolenou, řekl komisař Herblot, kdy se vraceli s Morelonem po mramorovém schoditi do chladu budovy Justičního paláce.

Na stole nael komisař vzkaz na lístku papíru:

Prokurátor ádá, abyste vyetřování těch Portugalců uzavřel jetě dneska a do večera mu máte dát zprávu.

Michelet”

Herblot povzdechl a sedl si k psacímu stolu. A se snail jak chtěl, nebyl s to v tom horku sesmolit logickou vetu, cítil, jak mu po zádech tečou pramínky potu, a ani kdy zapnul mohutný ventilátor nad stolem, mnoho to nepomohlo.

Ani Morelon, kterého bylo za otevřenými dveřmi slyet, jak klade stereotypní otázky ustraené pani, které vykradli byt, ne se vrátila z dovolené, nebyl schopen se soustředit a některé otázky kladl dvakrát.

tempo řeči i mylení se opravdu dostávalo na nejnií prahovou hodnotu.

Za pět dni u budu ujídět směrem na jih, pomyslel si komisař Herblot, zasunul do stroje čistý arch papíru a odevzdaně, písmenko po písmenku, počal psát svůj elaborát pro státní prokuraturu.

*

Po chvilce odpočinku se doktor Dvořák zvedl, cosi ho táhlo dál, do Latinské čtvrti, do uličky Mouffetard.

Přeel po mostě kolem stráníka s typickou tmavomodrou uniformou, zahnul po nábřeí Svatého Michala a zamířil touto runou ulicí vzhůru. Proplétal se mezi Stánky pokoutních prodavačů a k Pantheonu, který se náhle vynořil jako pevný orientační bod. Cíl svého putování u cítil podvědomě a blízko. Rue Mouffetard.

Tahle ulička! Od Pantheonu se uzoučkou stukou svauje a ke kostelu Svatého Medarda, kde je nejznamenitéjí trh se stále čerstvým ovocem, s jablky, broskvemi, vestkami, slívami, banány a pomeranči vech druhů, s kořením, houbami a jiným ovocem a zeleninou, které ani česky neuměl pojmenovat. Veliké stoly pokryté nejrůznéjími barevnými plody a vedle nich jetě řada pouličních prodavačů se svými vozíky. Tehdy před deseti lety, kdy byl v Paříi doktor Dvořák poprvé, tu přece prodávala paní Bompointová, kolem ní se motalo asi desetileté děvčátko, roztomilé a tiché, s velikýma tmavýma očima, jaké kreslí pouliční malíři, zachycující paříské uličníky. Bude tam jetě pořád, se svou károu, jak vozíku říkala?

Podle plánku se doktor Dvořák stočil u Pantheonu k jihu, ale dokázal by se orientovat i po paměti, mnoho se nezměnilo. Poznal i malé náměstíčko nedaleko od Pantheonu, kde u zdi, přikrytý roztrhaným kabátem, nocoval pravidelně tulák Jeannot. Vedle hlavy míval láhev červeného vína a kus bílého chleba, víc nepotřeboval. Někdy hrával na foukací harmoniku a lidé mu házeli do čepice drobné mince. Tulák Jeannot tu vak ji nebyl.

Rue Mouffetard má svou historii, tudy vedla i královská cesta kočárem z Louvru do Fontainbleau, tudy spěchali královi muketýři na koních hájit čest královny…

V prostředku mezi davem stála malá edovlasá stařenka a v hrsti drela tři suché citróny. Volala:

,,Za jeden frank, za jeden frank!

Byla slepá. Na doktora Dvořáka vdycky tyhle situace působily přímo hrozivě, cítil se bezmocný a ubohý, bylo mu těch lidí líto a právě ebráci, které tu často potkával, ho naplňovali smutkem. Nemohl by si asi zvyknout na prostředí, kde jedni ijí v enormním přepychu a druzí ebrají. ebráci v metru, hrající na harmoniku, působili na něho trýznivě a smutně. Jetě více mu vadilo, e si těch chudáků nikdo nevímal, lidé kolem nich procházeli lhostejně, spěchali, nic nevidíce, nic neslyíce.

Čím více se doktor Dvořák blíil k dolnímu konci ulice, která ústila u kostela Svatého Medarda, zmocňoval se ho podivný svíravý pocit, jaký míval jako student před zkoukou.

Čerstvé broskve, ráájčata, méélouny!

Nemýlil se! Ten pronikavý hlas by poznal vude a vdy. Stála se svým vozíkem opřená o tepanou mří kostelního plotu. Nezměnila se, jenom pár vrásek přibylo. Paní Bompointová byla vdova, vydělávala na dceru a syna. Kdy je před deseti lety poznal, bylo Kristýně deset a jejímu bratrovi Bebertovi asi osm let.

Pán si koupí broskve? Prvotřídní broskve!

Dvořák se nemohl ubránit; tvář se mu roztáhla do irokého úsměvu.

Jestlipak mě jetě poznáte, paní Bompointová?

Podívala se na něho překvapeně, e zná její jméno a docela jiným, skoro ustraeným hlasem se zeptala.

Vy mě znáte?”

Rozesmál se hlasitě a astně, měl vnitřní radost, e ona ho nepoznala a on ji ano.

Nejen vás, taky vai dceru Kristýnu a Beberta.”

Prohlíela si ho se zaujetím a trochu přitom otevřela ústa, jak přemýlela.

Na mou dui nevím.

A to u se rozesmál docela uličnicky nad jejími rozpaky

a přiznal se. Spráskla ruce a nechala zákazníky, celá upřímné rozradostněná nečekaným setkáním.

Na mou dui! Deset let! Ten čas ale utíká.”

Vysvětlil jí, e je tady jen na týden, na konferenci. Asi slyela to slovo poprvé. Bylo vak na ní vidět, e má radost. Doktor Dvořák jí ve stručnosti odvyprávě! vechny podrobnosti svého ivota od chvíle, kdy jí viděl naposledy. Náhle dostala nápad. Podala mu dvě veliké a avnaté broskve, musel je hned sníst, aby se neurazila.

Co dělá vá syn? napadlo ho.

Bebert u není v Paříi, oenil se a ije v Rouenu, mají malou holčičku.”

A Kristýna?” vybavil si okatou holčičku, kterou poznal před deseti lety, kdy se motala kolem matčina vozíku se zeleninou a ovocem.

Ta? U je jí dvacet, akorát čas na vdávání.”

A má někoho?

Jo, na podzim se chce vdávat, u se zasnoubila. Takovej hodnej kluk z venkova, a někde z Bretaně, od moře. Trébeurden se to tam jmenuje. Jezdí za ní často, opravdu moc slunej chlapec.

Náhle se zarazila a zase provinile ztiila hlas.

Já tu ale pořád povídám a ani jsem se nezeptala, co tam v teko… v Stecko… tam u vás?

Pracuju v nemocnici, mám dvě děti.”

Dvě děti!” nevydrela a skočila mu do řeči, polu pro né broskve, dětem ovoce chutná.”

Byla astná, e můe někomu něco dát a nechtěl jí kazit radost.

V sobotu, v sobotu budu mít čerstvé, připravím je, určité.”

Rozloučil se s paní Bompointovou a slíbil jí, e se tu jetě někdy v týdnu zastaví. Pak pokračoval dál v cestě. Jetě z okraje tritě se ohlédl, dívala se za ním a mávala.

Bylo toho mnoho a za jediný den doktor Dvořák vechno obejít nemohl. Slunečné parno začínalo zmáhat i jeho. Vrátil se jetě na chvíli k Seině, lákaly ho Stánky bouquinistů, antikvářů s knihami, plakáty, pohlednicemi, suvenýry, deskami i prospekty. Ke koloritu Paříe to patřilo neodmyslitelné. Postál chvíli u starých rytin, akvarelů, u kočárů a krinolín.

Bylo paříské pondělí červencové odpledne, slunce stálo vysoko nad městem a nikde se nepohnul ani lísteček. Jen rybáři na lodičkách klidně rybařili dál, zamlkle a tie sledujíce svůj splávek.

Za oknem kanceláře ve druhém patře Justičního paláce na druhém břehu se vak pilně pracovalo.

Jean-Claude Jurasik se vrátil domů po esté hodině. Pracoval jako kotlář u firmy na Champs Elysées od pondělí do pátku dvanáct hodin denně, soboty a neděle měl zato volné. Tentokrát měl za sebou první pracovní den po dovolené, kterou strávil u rodičů na severu Francie, u belgických hranic, stejné jako jeho sestra Líliana, o dva roky mladí blondýnka, je bydlela s ním v malém bytě o dvou místnostech a kuchyni. Liliana studovala na paříské univerzitě defektologii se zaměřením na penologii, to jest jakousi védu o trestech a trestání a samozřejmé i výchově delikventů. Bratr ji na studiích podporoval. Protoe Liliana měla vak jetě prázdniny a trávila je doma, pár kilometrů od moře, v přístavním městě Berck, s krásnými písečnými pláemi, - zůstal Jean-Claude v Paříi sám.

Před časem si Jean pronajal tento byt ve dvanácté čtvrti, v ulici Montgailet, ve čtvrtém patře bez koupelny. Byt představovaly vlastně jen dvě místnůstky, které oddělovala kuchyňka, malinký záchůdek byl na chodbě. Vzhledem k tomu, e se jednalo o byt rohový, kadá místnost vedla na jinou ulici.

Rodina Jurasiků přila na konci minulého století napůl ze Slovenska, napůl z Polska, kdy mui chodili za prací po Evropě. Vystěhovalci se usadili v hornickém centru na severu, a tam se mezi sebou enili a vdávali. Dědeček Jeana-Clauda byl tudí Polák, babička Slovenka, která se nikdy nenaučila mluvit jinak ne svou mateřtinou a francouzský uměla jen několik slov. Vichni na sobě pocítili bídu vystěhovalců na okraji společnosti, kterým je občas dáváno na vědomí, e jsou na obtí, e ujídají ostatním ze společného krajíce. Liliana se stala prvou z celého rodu, kdo měl maturitu a el na vysokou kolu, pro vechny znamenala naději, e bude patřit do té vyí, vzdělané společnosti -ale hlavně byli hrdí, e to dokáe, e bude NĚKDO. A tak se snaili jí vemoné pomáhat. Příbuzní, rodiče i bratr. Ani Liliana, ani Jean-Claude u Slovensky nebo polský neuměli, hovořili francouzský a troku anglicky, jako rodilí Francouzi. Babička jim to často vyčítala, a tak aby jí udělali radost, vstoupili do národnostní organizace československých krajanů, do její taneční a pěvecké skupiny Naděje. Dvakrát u celá skupina přijala pozvání na folkloristické dny do staré vlasti, do Československa, tančili a zpívali ve Stránici a uveřejnili s nimi dlouhý rozhovor v novinách. Zkouky souboru se odbývaly kadý týden v pondělí, v devět večer. Po zpěvu a tancování vdycky končili společně naproti v kavárničce, kde prodávali náhodou i pravé sudové plzeňské pivo. Navykli si na tenhle pravidelný termín a spřátelili se natolik, e zkouky pokračovaly i v létě. Proto Jean-Claude spěchal.

V bytě omračovalo dusné horko, musel nejprve otevřít okno a okenice, které se v Paříi často přes den zatahují. Okno se zdálo vysoké, dosahovalo asi dvacet centimetrů nad zem a za ním čnělo asi půlmetrové zábradlíčko, na něm občas Jean-Claude suil vyprané ponoky. Byt připomínal jiné byty, kde hospodaří mui: s kupou pinavého nádobí. Jean-Claude raději jedl jen licí a vechno z jednoho talíře, aby toho zbytečně moc nenamazal. Jinak byl ovem Jean-Claude ikovný a zručný, přepail kuchyňku a do zbylého koutečku na milimetr vtěsnal sprchový kout. Ve svém pokojíku, přes který se vstupovalo do bytu, udělal ve výklenku bar obloený mořeným dřevem a tapetami - vechno uspořádal tak, e pokoj měl interiér jako romantická zálesácká chata. Jean-Claude příli mnoho nečetl, knihy patřily Lílianě, zato miloval muziku, sice sám neměl ádný hudební nástroj a neuměl ani na nic hrát, ale často poslouchal gramofon, který se spoustou desek leel na zemi hned vedle jeho skládacího lůka.

Tentokrát Jean-Claude nemusel dlouho přemýlet, co k večeři - doma nebylo zhola nic, lednička jako vymetená, jetě ji ani nezapnul. Proacoval se, a kdy konečně nael dvě desetifrankové bankovky, zprohýbané a potrhané, sloil je do malinkého čtverečku, který schoval do zadní kapsy u din. Pak se pokouel najít nějakou nákupní taku, do které by uloil čtyři prázdné láhve od piva a v obchodě je vyměnil za plné. Nael jen starou, rozpáranou kabelu a v duchu nadával na Lilianu, která pořád něco někam uklízí. Tedy: máslo, pivo, čerstvý chléb u pekaře na rohu, cigarety.

Na chodbě se srazil se svou sousedkou na patře, mladou úřednicí. Vracela se domů z práce a nemohla najít v kabelce klíče. Měla na sobě jen přiléhavé tričko s hlubokým výstřihem, bez podprsenky, a jak se předklánéla ke světlu, odhalovala téměř celé své pevné poprsí. Jean-Claude se zarazil a v první chvíli nevěděl, jestli ji má obejít, anebo nabídnout, e jí pomůe hledat. Vyřeila to sama. Bezradně se rozhlédla a upřela na Jeana-Clauda neastný pohled - to rozhodlo.

Asi jsem nechala klíče v práci,” řekla a vypadala jako hromádka netěstí. Byla zaměstnána a na předměstí kdesi v Bobigny; kdy viděl Jean-Claude její smutný obličej a bezradnost, vrátil se zpátky do bytu a za chvíli přinesl náruč pilníků, roubováků a kletí, kterými dokázal zámek otevřít za necelých deset minut. Sousedka byla astná, e se jí podařilo dostat domů; v návalu radosti chytla svého zachránce kolem krku a políbila. Jean-Claude byl odjakiva poměrně plachý a nesměíý, a to ho přivedlo do velkých rozpaků, zrudnul a začal koktat, jako by se omlouval.

Musím si něco koupit k večeři.

Vae sestra není v Paříi?”

Není, má prázdniny, tak tu budu jetě měsíc hospodařit sám. Usmála se na něho iroce a astně znova.

Já bych vám pomohla, kdyby vám to nevadilo, samotný muský není schopný ivota.”

Přijal to se zvlátní vnitřní radostí.

To bych moc rád.

Sousedka Brigita se mu líbila u dávno. Jean-Claude vak nebyl z těch, kteří by dokázali dát najevo svou sympatii, jako by se stále ostýchal. Cekal na příleitost.

Z protějího bytu vyel soused, úředník z banky. Chodil věčné zachmuřený, jako by v duchu sečítal stále sloupce cifer. Jinak to byl člověk klidný a nikdo o něm v domě nevěděl; neflámoval, neopíjel se, prostě nic mimořádného, stejně tak i jeho ena, tichá bytost, vycházející z domu jenom pozdě odpoledne, aby nakoupila nějaké potraviny. Jean-Claude se vak s Brigitou chvatně rozloučil a po dvou schodech to bral dolů. Uvnitř spřádal první rafinovaný plán, jak stráví společný večer.

Čtyřpatrový dům, v něm bydleli, patřil paní Goasové, stejné jako protějí dům, o něco modernějí, kde v přízemí měla paní domácí obchůdek s potravinami a nad ním velikou reklamu na čerstvé bretaňské máslo. Byla toti původem, stejně jako její nebotík mu, z Bretaně, odkudsi z pobřeí kanálu La Manche. Na jejím přízvuku to bylo stále patrné. A hlavně říkala někdy kenavo místo na shledanou. Nebyla příjemná ani jako domácí, ani jako prodavačka, stále nějak podráděná. Nájemné vak nepoadovala tak vysoké jako v nových moderních domech a navíc bylo moné si byt velijak vylepit. Proti tomu neměla námitek. Jean-Claude proběhl kolem schránek, skrze vykrojené otvory viděl jen černou tmu - kdo by mu taky psal?

Rue Montgallet je kraoučká ulička, která vede od malinkého náměstíčka se stanicí metra stejného jména; je v ní jen pár obchodů a dvě hospůdky, kadá na jiném konci. Jean-Claude se před domem zastavil a pohlédl nahoru do čtvrtého patra. Rozesmátá tvář jeho sousedky ho zdravila z okna.

Přijďte dneska na večeři, nemusíte nic shánět!

Tak já přijdu, nenapadlo ho nic lepího.

Bylo půl osmé a lidé, kteří v Paříi zbyli, větinou ji večeřeli. Dvanáctý obvod je klidná čtvr bez hotelů, a tedy i bez turistů.

Řezník se u chystal stáhnout roletu a skládal čerstvé vykostěné a naporcované maso do lednice. Jean-Claude si koupil dva bifteky. Pokládal za nutné něco přinést a popravdě řečeno neměl fantazii v přípravě pokrmů vůbec - biftek s hořčicí a chlebem se stereotypně opakoval vdycky, kdy byl

doma sám a nikdo mu nevařil. V pekařství na rohu vedle hospůdky vonělo čerstvé pečivo, pekař zadělával třikrát denně - normální dlouhý chléb, uí bagetku a jetě uí a chřupavějí provázek. Zbývalo jen pivo a máslo, a to vdycky kupoval Jean-Claude u své domácí paní Goasové v jejím krámku. Měla opravdu vdycky čerstvé a prvotřídní máslo a vdycky se nechávala slyet, e jaksi její nájemníci mají tak nějak přímo povinnost u ní nakupovat”. Teprve, kdy doel k obchodu, viml si, e roleta proti slunci je do polovičky staená, na jedné straně spadla dolů, jako by jí někdo ve spěchu nestačil dotlačit. Zvonek u dveří zacinkal a Jean-Claude se ocitl v poloeru krámku, kde vonělo ovoce, salámy i čerstvá zelenina. Chvíli stál a rozhlíel se po regálech plných zboí. Rozmýlel, jestli ho něco neinspiruje, aby to koupil pro večerní setkání se svou sousedkou. Snad nějaké červené víno? Nebo artyčoky? Kdy se ani po chvíli paní Goasová neobjevila, zavolal nejprve tie a pak silněji, aby na sebe upozornil.

Haló, paní domácí!”

Stále nic, v krámku bylo ticho.

Asi někam odběhla, pomyslel si Jean-Claude a vyel ven před obchod. Postavil se před výlohu, bylo tu vidět na jednu stranu domu, kde bydlel, i do okna ve čtvrtém patře, za ním bydlela Brigita. Jean-Clauda napadlo, e by mohla vyhlédnout ven z otevřeného okna a Brigita, jako by četla jeho mylenky, objevila se a vyklonila; dodalo mu to odvahy, zamával jí. Odpověděla mu stejně a zavolala.

Pospěte si!

Hned to bude,” odpověděl Jean-Claude. Znovu vstoupil do obchodu.

Očekávání společně večeře s dívkou, která se mu líbiila, mu dodalo odvahu. Netrpělivě podupával.

Paní Goasová!

Nikdo se neozýval, a tak udělal dva kroky směrem do zákulisí krámku, k malé místnosti, která slouila za sklad i za kancelář. Ale jetě ne stačil Jean-Claude do této místnosti vkročit, spatřil něco, co mu vzalo dech. Paní Goasová leela na zemi, v kalui krve. Z prsou jí trčel obrovský nů, který mívala na pultě. Kdy překonal Jean-Claude první zděení, sklonil se nad ní. Nebylo pochyb - paní Goasová byla mrtvá.

V tu chvíli začal okamitě horečně přemýlet, co musí udělat a v jakém sledu, aby nepokodil stopy.

Zavolat policii.

Vyběhl na ulici, byla stále prázdná. Brigita ve čtvrtém patře měla přivřené okno, asi u čeká. I řezník stáhl roletu u obchodu naproti. Smrákalo se. Nerozhodně pohlédl na hodinky. Bylo za deset minut osm.

Běel a na náměstíčko, za stanici metra, aby sehnal stráníka.

Musel rozbít sklo u hlásiče. Vůz s blikavým přeruovaným světlem byl na místě asi za dvě minuty.

Komisař Herblot dopsal poslední řádku a vytáhl ze stroje list papíru, kde pracně sestrojil své vyjádření k Morelonovu etření, a posadil se do křesla. Ve své pracovně měl vlastně křesla dvě, jedno tvrdé, obyčejné, druhé měkké a koené, do něho kadý zapadl jako do prachových peřin. Tam nechával někdy sedat vyetřované-dovedl si přesně vybrat typ, který se podrobí a řekne pravdu rychleji při vlídném zacházení, kdy ho obepne měkký fotel, kde se doslova ztratí. A skutečně někteří, co v pracovně inspektorů, ozáření prudkým světlem a na tvrdé idli zapírali doslova vechno, se v Herblotově mohutném křesle za pár minut prakticky rozsypali. Herblot se tentokrát posadil na obyčejnou dřevěnou idli a pusil se odevzdaně do svého elaborátu. Polovyklepaná gauloiska byla vlastně první cigaretou, kterou si toho dne chtěl v klidu vykouřit, záhy vak na ni zapomněl, pomalu doutnala na popelníku a nakonec zhasla. Kdy dočetl, rozmáchle se podepsal a oddechl si. Celý spis sloil do desek a vyel na chodbu. Na lavici před kanceláří inspektorů seděly dvě dámy, o jejich pracovním zařazení nemohlo být pochyb. Proel kolem nich zamyleně a na pozdrav odpověděl mechanicky pokývnutím hlavy. Skleněná stěna, oddělující prokuraturu od budovy kriminální policie, byla. dokořán otevřena - ale i v kancelářích na státní prokuratuře to zelo prázdnotou.

Herblot chápal, e i prokurátor chce mít před dovolenou čistý stůl, a proto vechny tak uhání. Raději by vak u seděl na zahrádce své předměstské vilky v Bobigny. Malé předměstí, kde bydlel, nebylo příli průmyslové, jediný a největí závod v okolí patřil farmaceutické továrně na výrobu antibiotik, vzduch tu zůstal poměrně čistý. Herblotovi si tu nedávno postavili přízemní domek obklopený zahradou. Komisař v něm měl svou pracovnu s irokým proskleným oknem přes celou jiní stěnu a s dveřmi přímo na terasu, kde pěstoval oleandry ve velkých dřevěných květnících. Protoe rád sedával na čerstvém vzduchu, měl tam také stůl a idličky. Zahrada byla dosti velká a prostorná, s květinami a ovocnými stromy.

Přede dveřmi pracovny prokurátora Fiola se zastavil a otřel si hřbetem dlaně zpocené čelo, teprve pak zaklepal.

Buďte zdráv, komisaři, přivítal ho Fiol, u na vás čekám. Co si dáte?

Nahlédl do příručního baru a zaváhal.

Pastis?

Jo, třeba - a hodně ledu!.

V duchu mu snad Herblot záviděl takovéhle vybavení, jeho kancelář se s Fiolovou na prokuratuře nemohla ani v nejmen-ím srovnat. Drahý, vykládaný nábytek, solidní, stejná křesla, těký psací stůl. Ostatně i prokurátor tu seděl v kravatě…

Řeč se zprvu točila samozřejmě zdvořile kolem dovolených, protoe v horku, které postihlo Evropu, snad ani jiné neutrálnějí téma hovoru se najít nemohlo. Komisař i prokurátor se znali ji dost dlouho, ale opravdovými přáteli nikdy nebyli. Dělilo je jedno - komisař viděl vdycky lidi i s prostředím, v něm se zločin, pro který je stíhal, stal. Znal a musel poznávat vechny nitky, zvaovat, co je podstatné a co nikoliv.

Prokurátor, i kdyby chtěl a měl zájem, nemohl nikdy poznat do hloubky, co kriminální inspektor nebo komisař denně proívá. Proto asi můe snadněji rozhodovat, nemusí se ohlíet na nic, pouze na trestní kodex a bez skrupulí ádat přísný trest. Komisař, a se to zdá jakkoliv podivné, nemá vdycky tak docela jasno. Ne proto, e by s pachatelem třeba sympatizoval, ale spí proto, e chápe kořeny a pohnutky a má mnohem blí k té opravdové lidské bídě.

Tentokrát neměl Fiol připomínky a spokojeně převzal spis.

Kolem tři čtvrtě na osm se komisař Herblot vrátil do své kanceláře a začal skládat věci na psacím stole, pomalu se připravoval na pohodu houpacího křesla na terase, jen tak pod hvězdami.

éfe, ozvalo se mezi spojovacími dveřmi, musím tě zarmoutit. Byl to Morelon.

Co se stalo, e jetě nejsi doma?

Herblot přestal skládat a pátravě se zahleděl do Morelona, očekávaje vysvětlení. Představa houpacího křesla se okamitě začala pozvolna rozplývat do neskutečna.

Právě volali z dvanáctého okresu, mají tam mrtvou.

Vrada?

Asi. Osmapadesátiletá majitelka obchodu s potravinami a taky dvou sousedních domů,” informoval ho rychle inspektor.

K čertu, ulevil si Herblot, to nám scházelo! Teď, v okurkové sezóně se na to vrhnou vichni pisálkové.

Komisař neměl urnalisty v lásce, protoe právě v kriminalistice často a podstatně zkreslovali. Pouze jednoho nebo dva novináře vzal za svou kariéru na milost a poskytoval jim materiál a někdy i čerstvé zásadní informace. Novináři mu opláceli objektivním zpravodajstvím ve svých denících.

V hlavě mu probleskla mylenka, kterou se snail okamitě zapudit - ale malinká obava zůstávala. Chvíli váhal.

Půjde se podívat na místo? zeptal se Morelona.

Co mi zbývá, telefonoval inspektor Lefévre ze dvanáctého. Kolem půl osmé nějaký člověk veel do jejího krámu cosi nakoupit. Tam ji nael leet s noem v hrudníku.

Morelon líčil éfovi ve, co věděl, a čekal, a se Herblot rozhodne. Komisař povzdechl a odevzdaně zarouboval plnicí

pero i propisovačku a odloit je do aktovky. Vzal ze stolu jen kapesní kalendáříček s tenoulinkou tutičkou, který zastrčil do zadní kapsy.

Tak půjdem,” kývl na Morelona.

Herblot byl ve své práci vdycky pečlivý a svědomitý a nedalo mu to být nečinný větinou ani doma, take z nepřetritého řetězu vlastně nikdy nevycházel. Někdy to u jeho manelku zlobilo a vyčítala mu, e dává své práci přednost před rodinou. Po takové konfrontaci se komisař dva nebo tři dny snail dělat jenom to nejnutnějí a chodit brzy domů, ale tvářil se přitom tak neastné a nepřítomně, e toho nakonec manelka sama litovala. Tentokrát byl vak doma sám a nemusel tudí ani nikam telefonovat, sdělovat a vysvětlovat, e přijde později.

Na ulicích Paříe se rozsvěcovala světla, barevné výlohy s neóny a výbojkami v padajícím soumraku vrhaly zvlátní stín a podvečer přinesl trochu lehkého větříku, take stojící prohřátý vzduch se nepatrně pohnul a dalo se ji lépe dýchat. Na Svatomichalském bulváru nebylo k hnutí, cizinci posedávali i postávali kolem vinárniček, nějací studenti se utábořili přímo u fontány a zácpa aut nemohla ani sem, ani tam. Jenom troubení klaksonů, zmatek nad zmatek. Po marném úsilí zastavit projídějící taxi sestoupili odevzdané oba mui do hlubin metra, kde se na né vlhké dusno opět přilepilo.

V ulici Montgallet naopak panoval zdánlivý klid. Z několika otevřených oken vykukovali zvědaví sousedé, které přilákala siréna policejního vozu a zmatek kolem obchůdku paní Goasové. Znamenalo to drádivé a příjemné vzruení do ticha poklidného večera. Komisař se rozhlédl pozorně kolem sebe, jeho pohled klouzal po domech v ulici, po omelých fasádách domů, najeených zavřenými okenicemi. Větina obyvatel byla na dovolené. Komisař se tvářil spokojené, neměl toti rád zástupy, které se při vech podobných příleitostech rychle seběhnou a shromádí kolem netěstí, radia vemu rozumějí.

Jake se jmenovala ta enská? zeptal se Morelona.

Goasová.”

Před obchůdkem je zastavil místní stráník, který tu hlídkoval a komisaře Herblota neznal.

Dál nemůete, prosím!”

Kriminální policie,” a Morelon mu strčil legitimaci pod nos.

Stráník zrozpačitěl, Herblot si vak na řeči moc nepotrpěl, mávl rukou a vstoupil do krámu.

Uvnitř byla rozsvícena vechna světla a vzadu, v malinké místnosti za krámkem, se inspektor Lefévre o čemsi dohadoval s lékařem.

Kdy mui z nábřeí Zlatníků vstoupili, inspektor Lefévre se zatvářil nerozhodně.

Dobrý večer, Lefévre, stiskl mu přátelsky ruku komisař, ,,to víte, nedalo mi to.

Rozhlédl se po místnosti. Byla to opravdu malá komůrka, ve které měla paní Goasová uskladněno draí zboí a také některé potraviny pro takzvané lepí zákazníky. Tady připravovala koíky pro stálé odběratele podle lístků, které jí ráno poslali. Stály tu kolem stěn police a do stropu a pak odtud vedly točité schody do prvního patra. Komisař obcházel postupné místnost kolem dokola, zatímco Morelon poslouchal vzruenou řeč doktora, starého místního praktika, který asistoval u vrady snad poprvé v ivotě.

Má velikou ránu v zátylku, úplně rozraenou kůi nad týlní kostí a mezi jejími okraji jsou drobné krevní sraeniny, líčil barvitě doktor, malý, zavalitý mu s brejličkami.

To znamená, e pachatel musel mít velkou sílu? přeruil ho Morelon dotazem. Doktor pokrčil rameny.

Asi ano. Zřejmě to udělal kilogramovým závaím, které leelo vedle na podlaze, je celé od krve.

Zajistil jste vechen materiál?” zeptal se Herblot přes rameno a zajímal se o zásuvky psacího stolu.

Ano, pane komisaři, vechno u chlapci ofotografovali a vzali stopy a otisky.

Herblot si dál se zaujetím prohlíel zámek prostřední zásuvky a pokračoval přitom v otázkách.

Je mrtvá u dlouho?

Asi tak dvě a tři hodiny, odpověděl doktor.

Určitě? Nemohlo tohle horko mít třeba nějak vliv na posmrtnou ztuhlost? namítl Morelon.

Ne, to určité ne, tohle mohu říct naprosto jistě. Na ztuhlost můe mít teplota vliv za určitých okolností, ale podle posmrtných skvrn a teploty těla to lze odhadnou téměř na čtvrthodinu přesně, vysvětloval doktor mnohem jistěji.

Komisař se konečně odtrhl od psacího stolu a obrátil se čelem ke skupince.

Kde ji máte?

Pořád stejně, pane komisaři. Leí na místě, kde ji nali, u prodejního pultu, je tam u ní jeden stráník, odpověděl inspektor Lefévre a vykročil první, Moroleon a Herblot za ním.

Paní Goasová leela skutečně vedle pultu na dřevěné rohoi, která pokrývala zem. Byla stočená téměř na bok. Vlasy v zátylku měla slepené zaschlou krví, bílý plá pokrvácený a roztrený na rukávě. Z hrudníku čnělo dřevěné dradlo noe, jeho střenka byla víc jak z poloviny zabodnutá v levé polovině prsou. Obličej byl jetě stále zkřiven bolestivou grimasou.

Co podle vás způsobilo smrt? zeptal se Herblot doktora.

Domnívám se, e to byla jedna z bodných ran, která zasáhla srdce nebo aortu, to se dá bez pitvy těko určit.

Ona má v sobě víc bodných ran?

Nael jsem jich jedenáct,” konstatoval doktor, ale hlavní slovo vám skutečně řekne pitva, uvidíte potom.

Komisař přikývl a doktor se narovnal.

Budete mě jetě potřebovat?”

Inspektor Lefévre pohlédl na komisaře a ten zavrtěl hlavou.

Kdybychom něco potřebovali, zavoláme.

Doktor se odporoučel.

Máte tady toho mládence, co ji nael, čeká venku, připomenul inspektor Lefévre.

Aha, dobře.” Komisař se protáhl. Tohle by myslím stačilo, inspektor Lefévre nám stejné zítra pole materiály, take se do toho hned po ránu pustíme, aby to bylo brzy za námi.”

Lefévre se na něho podíval s podezřením, jako ák, který očekává výtku. Ale komisař mu podal ruku bez dalího vysvětlování, vyel před krámek, Morelon ho následoval. Stráník stál před koi s rajčaty a okurkami a povídal si s Jeanem-Claudem, který netrpělivé pohlíel k oknům ve čtvrtém patře, odkud se co chvíli vynořila dívčí hlava a pohlédla dolů.

Spěcháte na večeři? zeptal se Jean-Clauda přímo.

Jurasik se podíval ke čtvrtému patru a pokrčil odevzdaně rameny.

Komisař Herblot, kriminální policie,” představil se mu komisař a v tu chvíli zahlédl jedním okem Brigitu, která je sledovala z okna protějího domu.

Víte co, mladý mui? Řekněte té slečně nahoře, e ji vezmete s sebou, a zbytečné nečeká. Chtěl bych s ní také mluvit, řekl Herblot a odmlčel se.

Zahleděl se na fasádu protějího domu. Pouze v druhém patře byly otevřené okenice a zdálo se, e za záclonou se mihl stín nějaké postavy.

Posadíme se třeba v té hospůdce,” ukázal Herblot na restauraci na kraji ulice Montgallet, hned vedle pekařství, přijďte tam brzy za mnou.

Jea-Claude odběhl a komisař Herblot se rozloučil s oběma inspektory. Vydal se směrem k hospůdce, kde si dal schůzku s Jeanem-Claudem a dívkou ze čtvrtého patra. Kráčel pomalu kolem domů a nevnímal ani pohledy, které ho sledovaly, myslel teď na enu, která tu o pár metrů dál leela mrtvá, s noem v hrudi a s rozbitou hlavou.

Proč? Tuto otázku si klade kadý kriminalista, musí si ji poloit, protoe jiné řeení neexistuje. Vdycky to nějak takhle začíná. Proč? Ano, proč? Bývají důvody malicherné, jako je závist, nebo impulzivní, jako vztek, i téměř romantické, jako msta, láska či árlivost. Lidské osudy se vdycky odvíjejí jako klubíčko nití a najednou dojde na konec a vechno je jasné.

Proč někdo zabil paní Goasovou?

Co to bylo za enu, ta paní Goasová?

Vinárnička zabírala celé přízemí nízkého domku na náměstíčku, přímo proti vchodu do metra, venku na terase stálo jen několik volných stolků. Herblot se k jednomu posadil a poručil si sklenku červeného vína. K tomu v rychlosti zhltl malý sendvič.

Na zídce u vchodu metra seděl tulák a hrál na harmoniku, vedle něho leelá miska s drobnými mincemi. Herblot mu vak nevěnoval pozornost. Spatřil dvojici mladých lidí, která se blíila po ulici, a to ho vrátilo do skutečnosti. Dal jim znamení. Posadili se proti němu a objednali si po chvíli zdráhání pivo a pastis.

Jean-Claude seděl proti Herblotovi trochu zvědavě, nebo poprvé v ivotě viděl kriminálního komisaře, stejně tak jako se poprvé setkal přímo tváří v tvář se zločinem.

Tato náhoda s ním svedla sousedku ze čtvrtého patra a ona seděla teď vedle něho, jako by odedávna k sobě patřili. Komisař si je prohlíel nenápadně, uměl číst i z výrazu očí, taková mimoslovní projekce mu často pomáhala pochopit věci, na které by jinak nepřiel.

Chtěl jste s námi mluvit, připomněl Jean-Claude, který nevydrel napětí.

Ano, chtěl, potvrdil mu komisař, rád bych znovu slyel, jak jste nael paní Goasovou, kdybyste mi to laskavě popsal co nejpodrobněji, jak jste přiel, jak jste ji objevil, snate si vybavit vechny detaily, - aspoň tak, jak jste to u říkal inspektoru Lefévrovi.

Jean-Claude nad tím nepotřeboval dlouho přemýlet,-jeho vzpomínka byla dosud ivá a čerstvá, reprodukoval vechno, jako by to viděl přímo před očima.

Přiel jsem domů kolem půl osmé, začal Jean-Claude.

Vracel jste se od metra? Tudy? přeruil ho komisař.

Normálně tudy chodím, ale dnska jsem jel nejprve k Lyon-skému nádraí autobusem a pak jsem el přes Diderotův bulvár pěky.

A proč?

Nevím, prostě jsem jel autobusem, - asi kvůli tomu horku

uvaoval nahlas Jean-Claude.

Kolem krámu s potravinami jste tedy neel?

Ne, přiel jsem přece z opačné strany.

A viml jste si něčeho nápadného?

Vůbec ničeho.

Například, jestli byla sputěna roleta proti slunci?

To ano, ale a pak.

Kdy pak?

Kdy jsem el nakupovat. Ne jsem veel dovnitř, do krámu, říkal jsem si, e paní domácí nějak spěchala, kdy roleta byla jen tak hala bala. Ona byla jinak pořádná. Dobře. V kolik hodin jste el nakupovat?”

Jean-Claude se zamyslel, snail se odpovídat přesně, ale lidská pamě je někdy velice oidná.

Asi půl osmé.

Půl osmé a deset minut přesně, skočila mu do řeči Brigita, která doposud jen napjatě poslouchala, potkali jsme se přece na chodbě u nás v poschodí a on, obrátila se ke komisaři a pohledem naznačila, e se to týká Jean-Clauda, pospíchal koupit něco k večeři.

Komisař Herblot se zamyslel. Podle reference lékaře měla smrt nastat mezi estou a sedmou hodinou večer.

Nevíte přesně, jak otvírala a zavírala?”

Ráno od osmi do půl jedné a odpoledne od pěti do osmi, ale bývala tam někdy a do devíti. Teď neměla moc zákazníků, vichni odjeli na dovolenou, pokračovala Brigita.

Dobrá, dejme tomu, e jste vyel kolem půl osmé a deset minut. Nejprve jste el kam?”

No nejdřív pro biftek k řezníkovi naproti.

To je ten obchod přímo proti vaemu domu?

Ano, je tam řezník a parfumérie.

Číník donesl talířek zelených oliv a postavil je před komisaře.

Dobrou chu.

Herblot si bral jednu olivu po druhé, labunicky je vychutnával, plival pecky přes zábradlíčko a tvářil se také velmi spokojeně. Jean-Claude začal hledat po kapsách cigaretu a pak si uvědomil, e je zapomněl koupit.

Vezměte si,” nabídl mu svoje gauloisky komisař, kdy viděl, e Jean-Claude vstává, koupíte si je pak.

Jean-Claude vděčně přijal a zapálil si. I Brigita si dodala odvahu a vzala si jednu.

Během té doby jste si neviml někoho, kdo by přicházel do jejího krámku, nebo z něj vycházel?”

Ne, nikoho.

Vzpomínejte dobře, je to hodně důleité!

Nevím, nedával jsem pozor, ale myslím, e ne.

A pak jste el k ní?

Ne, jetě jsem se zastavil tady vedle pro chleba.

Čerstvé pečivo ze sousedství vonělo ostatně a na terasu vinárničky.

Aha. No a kdy jste pak přiel dovnitř, do jejího krámu, nezdálo se vám něco divné, myslím, jestli tam nebyl třeba nějaký nepořádek?

Stál jsem tam asi ďvě nebo tři minuty, volal jsem na ni, a kdy nela obsluhovat, tak jsem el čekat ven, myslel jsem si, e asi odběhla jen tak narychlo, a proto za sebou ani nezavírala. e se asi hned vrátí. Ale aby si nemyslela, e jsem tam něco vzal, tak jsem el radi ven. To víte, ona byla děsně podezřívavá.

A pak jste ji nael, e?

Ano, leela za pultem a kolem ní kalu krve, líčil Jean-Claude, trochu jsem se vyděsil.

V krámě mimo vás nikdo nebyl?

Ne.

A vy jste tam nic nebral?

Ne, proč? divil se Jean-Claude.

Komisař vak nechal otázku bez odpovědi.

Take ani vy, ani nikdo jiný pravděpodobně nikoho neviděl, uvaoval nahlas tentokrát Herblot, ostatně to se dalo čekat, v tomhle horku a červenci… a křik asi taky nikdo neslyel, přestoe jistě aspoň vykřikla … zapálil si novou cigaretu a obrátil se k Brigitě.

Vy se díváte od vás z okna přímo na krámek, viděla jste něco? Nebo spí někoho, kdo by tam el nebo vycházel? Já jsem přila domů a skoro v půl osmé a jetě ke vemu jsem si zapomněla klíče, nebýt tady malinko zaváhala, zda má říci Jean-Clauda nebo pana Juraika nakonec to vyřeila tím, e řekla - souseda, chtěli jsme spolu večeřet…

A já vás zdruju, viďte? Nedá se nic dělat, u vás brzy pustím, jenom pár otázek, to víte, formality. Vy jste znala paní Goasovou dlouho?

Tři roky, co jsem se přistěhovala.

A já dva, přidal se Jean-Claude.

Co to bylo za enskou?

Ostrá jako řemen, zhodnotila ji ihned Brigita přísné, nikdo ji neměl moc v lásce.

ila sama?”

Co já vím, tak sama, odpověděla opět Brigita.

A nikdo za ní nejezdil? Nějaké příbuzné neměla?

Tak to já nevím. S nikým se nescházela, ila sama pro sebe. Ale příbuzný nějaký má, někde v Bretani - stýkali se kvůli máslu … uvaovala Brigita.

Byla bohatá?

Asi dost, měla přece dva baráky, -chudá rozhodně nebyla! Krámek tady dost vynáel, je ostatně největí v okolí a prodávala z potravin skoro vechno.

A měla nějaké nepřátele?

Oba mladí lidé se po sobě podívali a pokrčili rameny.

Vechno si obstarávala sama?

Co já vím, tak vechno, odpovídala Brigita.

Nevíte náhodou o někom, kdo by měl - řekněme pocit, e mu ukřivdila nebo ublíila a chtěl by se jí pomstít? Ona asi nebyla v jednání zrovna partner v rukavičkách?

Já s ní nikdy ádné obtíe neměl ani konflikty, a e pořád bručela, toho jsem si nevímal.

A s ostatními lidmi u vás v domě byla zadobře?”

Snad ano, to my nevíme, v baráku se kadý stará jen osebe,” řekla Brigita a pouila plurálu, čím shrnula-e ona a Jean-Claude o tom nic nevědí.

U skutečně poslední otázku. Kolik lidí od vás z domu je v současné době na dovolené, jen odhadem?

Brigita začala vypočítávat partaj za partají odshora dolů a pak jí napadlo, e by to přesně věděla domovnice v přízemí. Ta má přece přehled, chodí jim větinou zalévat květiny a větrat pokoje. A taky schovává potu.

Ale odhaduju, e tu budou mimo nás tak sotva tři nebo čtyři rodiny,” prohlásila Brigita jistě.

Herblot odstrčil talířek od oliv a poloil na něj pětifrank a čtyřicetník spropitného.

Nebudu vás u dál zdrovat, ale kdybyste si sami na něco vzpomněli, najdete mě na kriminální policii v Justičním paláci, stačí říct Herblot nebo inspektor Morelon. A vchod je ze Zlatnického nábřeí, připomněl jetě.

Chlapec a dívka přikývli a podali si s ním ruce.

Kdy komisař vystoupil z městského autobusu v Bobigny, pohlédl krátce na hodinky. Bylo skoro deset; zrychlil mimoděk krok a u od rozcestí na křiovatce viděl přes sousední zahrádky, e se v kuchyni svítí.

Dobrá Marianna, pomyslel si. V tu chvíli si uvědomil, e jí chtěl ráno koupit květiny. Vechno dopadlo nakonec jinak a ve zmatku nového případu na to docela zapomněl. Teď se cítil poněkud provinile.

Branka se s vrznutím otevřela a v křesle na terase se vztyčila shrbená postavička - stará Marianna se probrala a zamourala očima do tmy.

Pane Herblot?”

Dobrý večer, Marianno, odpověděl, aby ji uklidnil, u jsem konečně doma a mám příerný hlad.

Marianna drobnými krůčky spěchala napřed do kuchyně, ve které nechala rozsvícené světlo, aby se tolik venku na terase nebála. Herblot hned za ní.

Mám pro vás okurkový salát a pak jsem udělala telecí se

zelenými lusky. Víno stojí na ledničce a uvnitř jsou taky čerstvé jahody ze zahrady, co právě dozrály. Se smetanou, brebentila dál, tak já u půjdu a zítra se moná zase zastavím.

Herblot věděl, e přijde určitě, neměla jiné zájmy a sama se cítila oputěná. Byla ráda, e se mohla o někoho starat, i kdy se snaila to nedávat najevo.

Abych nezapomněla, paní Fragnolová vás zve ve čtvrtek k nim na nějaký večírek. Přijde plno hostů, - a taky nějaký psychiatr z ciziny, ale zapomněla jsem odkud. Prý se zabývá vradami.

Kdy e to je?

Ve čtvrtek večer. Zapsala jsem vám to do kalendáře na stole.

Herblot přikývl. Fragnol byl známý básník, který bydlel nedaleko, za enu měl lékárnici a obě rodiny se dlouho přátelily, i kdy Fragnolovi byli starí. Občas společně zajíděli na piknik asi osmdesát kilometrů za Paří, do venkovského sídla, nízkého, přízemního starého venkovského domečku s velikým krbem, kde se za nepříznivého počasí sedávalo u okna a jindy na prostorné terase. Tam paní Fragnolová podávala voňavý jasmínový nebo mátový čaj, osvěující v parném dusnu. Setkání s Fragnolovými bývalo vdy příjemné, protoe oba byli mi lí společníci a scházeli se u nich ji řadu let umělci z nejrůznějích oborů - zpěváci, malíři i básníci. Chodíval k nim Eluard a Still, a také André Guillevitz a dokonce i chilský básník Pablo Neruda, jeho vere překládal Fragnol do francouztiny.

Dobrá, tedy ve čtvrtek …”

Komisař Herblot osaměl. Slyel jetě, jak za Mariannou zaklapla s vrznutím branka, pak zhasl v kuchyni a proel přes chodbu do své pracovny.

Napadlo ho několik mylenek, vzal do ruky propisovačku a začal si črtat na lístek papíru poznámky.

1. Proč byla vypáčena zásuvka u psacího stolu a nikoliv pokladna v krámku? Měla tam paní Goasová peníze? Nebo hledal pachatel jiné dokumenty?

2. Kudy pachatel odeel? Dveřmi z krámku? Vyruil ho snad někdo? Proč o tom ten někdo dosud nikoho neinformoval? Kdo stáhl napůl roletu? Mohl odejít pachatel normálně bytem a východem z domu?

3. Viděl ho někdo? Dovedl by ho aspoň rámcově popsat?

4. Morelon musí zítra obejít vechny partaje v domě. Vyzpovídat domovnici (já) a řezníka naproti (já).

5. Budou tam nějaké otisky prstů nebo jiné stopy? A co krevní skvrny?

37 6. Pitevní protokol

7. Je potřeba projít její korespondenci a kontaktovat příbuzné (já). Fotografie? Alba?

Dopsal a spokojeně si oddechl. Blíila se skoro jedenáctá hodina. Dokouřil poslední cigaretu. Byl právě čas jít spát.

Sluneční paprsky pronikly skrze zavřenou okenici penziónu Bobillot. Doktor Dvořák se probral a otevřel oči. Vyskočil rovnýma nohama na kobereček před postelí a rozevřel okenice. Včerejí silná vůně lip byla jetě intenzivnějí a trochu zvlhčená vodou, která tekla podél obou stran ulice.

Protáhl se a zamířil do koupelny. Pod vlanou sprchou měl chu zazpívat si melodii, kterou kdesi včera zaslechl hrát, snad v nějaké kavárničce nebo z rádia. Byla to nová Bécaudova nahrávka s vtíravou melodií. Večer trávil v přátelské společnosti profesora Garabé a dalích dvou francouzských kolegů. Začalo to slavnostním zahájením kongresu, který otevírala ministryně zdravotnictví paní Veilová v čele delegace členů paříské Akademie. Po zahájení ve velkém přednákovém sále Sorbonny se konala slavnostní večeře u Maxima, kterou pořádal na počest hostů paříský starosta Jacques Chirac, a pak ji bylo volno. Francouztí kolegové pozvali Dvořáka, aby s nimi částečně autem a částečně pěky proel noční Paří. Poseděli chvíli na rohu bulváru Saint Michel u stolečku na chodníku a Dvořákovi se vybavila zvlátní vzpomínka z doby před deseti lety. Tehdy byl v Paříi se skupinou českých studentů, strávili měsíc v táboře v horách a týden v Paříi. Poslední noc projevili vichni přání jít se podívat na noční Paří a začali na bulváru Saint Michel. V obchodě s deskami mezi záplavou moderních hitů nael kdosi nahrávku Smetanovy Vltavy. Prodavačka viděla radost a hrdé překvapení, pochopila, e nali kus domova a pustila celou nahrávku na přehrávači, reproduktory ji nesly ven na bulvár a hudba pramínků Vltavy se linula po celé terase a dál do Latinské čtvrti. A v tu chvíli vech pětadvacet studentů téměř v pozoru bez hnutí poslouchalo. Samozřejmě, e to vyvolalo zájem. Za krátkou chvíli se prodaly hned tři desky Vltavy a místní studenti je zvali vechny ke svým stolům a hostili vínem protoe vydělali pár franků večer při skládání zeleniny v halách nebo hlídáním dětí, a teď to okamitě proměňovali na dobrou tekutinu …

A pak jel Dvořák se svými přáteli k Eiffelově věi, aby nezmekali, a se přesně v půl desáté rozsvítí reflektory a tíhlá kovová konstrukce se prozáří světly. Z bazénků u paláce de Chaillot vystříknou zároveň mohutné vodotrysky.

Dvořák měl zvlátní pocit, stál mlčky nad osvětleným městem a připadal si o deset let mladí, jako by to bylo vechno včera. Od Eiffelovy věe se rozjeli na De Gaullovo náměstí k Vítěznému oblouku a po Champs Élysées na náměstí Svornosti a kolem zahrad v Tuileriích a Louvru se stočili k Montmartru. Zase Paří jako na dlani, na schodech k bělostnému Sacré Coeur seděly skupinky a ozýval se tu zpěv s kytarou. Malinké náměstí Plače duTertre okupovali tradičně malíři, kreslíři a karikaturisté, za pět franků prodávali portrét vystřiený ze čtvrtky nebo za deset realistický vypracovaný uhlem. Jeden z obrazů se doktorovi líbil, byl to portrét starého mue, připomínal kopie starého mistra, malovaný erosvitem. Nakonec skončili v malém bistru ,,U starých brachů na Montmartru, kde je celý strop pokryt papírovými bankovkami vech moných států, dokonce se tu najde na stropě i československá desetikoruna. Bavili se výborně a do dvou hodin v noci, profesor ho pak dovezl a do hotelu a rozloučil se.

Kdy doktor Dvořák dostatečně vychutnal koupel a osuil se, byl čas seběhnout na snídani, těil se na álek horké kávy a pár chřupavých rohlíčků. O deváté začínal první pracovní den sympozia.

Doktor Dvořák si vzal desky s dokumentací, které dostal připravené u registrace, a vyel. Horký vzduch ho okamitě přímo omráčil. Den byl stejně pěkný jako včerejí, dládění hnulo. Dvořák se rozhodl, e do nemocnice ke Svaté Anně, kde se konalo zasedání, půjde pěky kolem hřbitova na Montparnassu. Bylo půl deváté a deset minut.

Do své pracovny přiel komisař Herblot v usměvavé náladě, něco málo po deváté hodině, a zamířil hned do vedlejí místnosti, kde slyel Morelona s někým hovořit, byl to vak jenom telefon.

Copak tak rozjařené? divil se Morelon, nebo neviděl ádný důvod k nadměrné radosti, naopak cítil, e dnení parný den jim dá pořádně zabrat. Stačila pouhá čtvrthodina, aby si rozdělili úlohy. Morelon se vydal klást otázky jedné partaji po druhé v obou domech, které patřily paní Goasové, Herblot si ponechal domovnici, která sídlila v domě, co Jean-Claude Jurasik. Druhý dům domovnici neměl - v přízemí byl krám a celé první patro obývala majitelka.

K prohlídce bytu zavraděné přizvali také inspektora Lefévra z dvanáctého obvodu s jedním mladím inspektorem. Cíl byl jasný - hledat cokoliv podezřelého, co by mohlo nějak pomoci při pátrání. Body, které si Herblot den předtím v noci poznamenal, se rozrostly o dalí:

1. Zjistit v centrální evidenci vechny příbuzné, předevím ijící příbuzné paní Goasové

2. Zatelefonovat ihned do departementu Cóte-du-Nord a zjistit od nich dostupné informace přímo v Bretani.

Inspektor Morelon začal ve čtvrtém patře. Mohl si odkrtnout Jean-Clauda, jen mrtvou objevil, a jeho sousedku Brigitu, které ji vyslechl komisař. Poprvé se zastavil u dveří, kde bydlel bankovní úředník. Okna z jeho bytu vedla na ulici Montgallet, take na obchůdek paní Goasové a protějí dům nebylo vůbec vidět. Úředníkova ena o případu u věděla, dozvěděla se to hned večer, taková věc se neutají. Vypadala zděeně a nedokázala si vůbec vzpomenout, kdy paní Goasovou viděla naposled. Bála se jejího věčného křiku a podmračeného pohledu, kterým stíhala kadého. ena úředníka Laforga byla éterická bytost, s bílou, téměř průsvitnou pletí, jako lidé trpící těkou anémií, vypadala vůbec, e by ji odfoukl i vánek. Rodina Laforgových se s nikým v domě nestýkala, nepřátelila. Paní nevěděla ani, zda Goasová s někým v domě udrovala přáteltějí styky, i kdy v domě bydleli téměř deset let. Děti neměli, take ani od nich nemohl Morelon očekávat něco podstatného. Inspektor se posadil v kuchyni, kam ho paní Laforgová uvedla, na nízkou stoličku u příborníku.

A vy jste s ní neměli nikdy ádný konflikt?

Paní Laforgová se zarazila a troku zčervenala.

Nebojte se, to nic neznamená, klidně můete vechno říct, snai I se ji přimět ke sdílnosti. Paní Laforgová se na něho podívala úkosem, ale neodpověděla přímo, zeptala se.

Dátesi kávu, pane inspektore?

Morelon byl člověk trpělivý, věděl, e mu prospěje vyčkat

a nenaléhat. Paní Laforgová patřila k těm osobám, které nebyly zvyklé sdělovat informace jako ostatní eny z domácnosti, nikdy se nezajímala o klepy nebo senzace. Její plachost to snad ani nedovolovala.

Rád, děkuju vám.

A zatímco paní Laforgová připravovala kávu, snail se ji opět přimět k hovoru.

Kvůli čemu to bylo?

Konečně si dodala odvahy.

Taková hloupost, pane inspektore. Víte, ona byla zvlátní, začala opatrně paní Laforgová, ale na Morelona se přitom ani nepodívala, někdy přila a zazvonila, a kdy jsme jí otevřeli, začala křičet a nadávat.

Jen tak, bez důvodu?”

Ano. la z ní hrůza, jak měla vytřetěné oči. Ani si netroufám opakovat, co mi říkala. Morelon se s účastí ptal: To bylo asi nepříjemné, viďte?

Nespala jsem z toho celou noc.

Věřil jí to.

Říkala, e ví, e jí chceme ublíit ae proti ní děláme akce. Akce?

Tak nějak to říkala. Ale jinak nebyla nejhorí, snaila se hned zmírnit nepříjemný dojem, který její sdělení vyvolalo. Morelon se usmál, znal dobře tenhle typ lidí, věčně se obávajících, aby někomu nezpůsobili nepříjemnost. Podle veho vak Goasová byla asi často nesnesitelná, paranoidní a vztahovačná osobnost.

Chodila takhle jen k vám? nedalo inspektorovi.

Paní Laforgová se zarazila a stáhla hlavu mezi ramena.

To já nevím. U nás byla dvakrát.

Káva zatím vystydla. Inspektor pomalu usrkával, pil ji hořkou, nikdy toti nesladil. Tvrdil, e by si jinak nepochutnal, protoe cukr přehluí chu kofeinu.

A co vai sousedé, s nimi se snáíte dobře?

Myslíte tady v patře?

Morelon přitakal.

Vedle nás bydlí pán a slečna Jurasikovi, to jsou moc sluní lidé, oba, on prý iví svou sestru na studiích a pak tu bydlí nějaká slečna, ale s tou se vlastně ani neznáme.

Byla to pravda.

Pan Jurasik nám jednou opravil kohoutek u vodovodu a nic za to nechtěl.

To bylo pro ni měřítko slunosti a popravdě řečeno, vystihovalo to Jean-Clauda zřejmě lépe ne cokoli jiného. Inspektor poznal, e se u nic víc nedoví, a tak se s paní Laforgovou rozloučil, poděkoval za kávu a zdvořile vycouval

na chodbu. Paní Laforgová ho vyprovodila ke dveřím a zdálo se, e k němu pojala důvěru.

Počkejte, vzpomněla jsem sí, e jednou paní říkala, e jsme jako její vagr. Prý ji také chceme oebračit.

Morelon se zastavil v pohybu a tvář se mu rozjasnila.

Ona měla vagra?

To nevím, asi ano, já jsem ho ale nikdy neviděla.

Komisař Herblot se zdrel v budově Justičního paláce. Poádal o zjitění totonosti příbuzných paní Goasové. Zael nejprve do centrální evidence obyvatelstva a úřednice mu slíbila, e vechno vyhledá nejpozději do odpoledne, i ona byla v kanceláři sama a musela zajít do archívu. Jetě dříve vak, ne dostal komisař informace z kartotéky, zastavil se také osobné v pitevně soudního lékařství, v nové moderní budově blízko Lucemburské zahrady. Profesor Balta byl soudní znalec a zkuený praktik, pitvu Goasové prováděl sám. Právě diktoval protokol ve své kanceláři sekretářce, kdy vstoupil komisař. Znali se spolu dlouho a dobře, ostatně, nebylo divu, spolupracovali úzce na mnoha případech. Profesorova dobrácká tvář se roztáhla úsměvem.

Čekal jsem tě! Vy na kriminálce nám nedáte pokoj ani v létě, a přes stůl vysunul svou dlouhou ruku jako chapadlo.

Tak poslouchej, kopii si můe za chvíli odnést.

Komisař se usadil v pohodlném křesle a zapálil si cigaretu, profesor Balta dál pokračoval v diktování zprávy.

Obě zemřela mezi estou a půl sedmou večer, smrt způsobila jedna z bodných ran do hrudníku. Byla to tedy jedna ze tří ran přímo do srdečního svalu, která prola do srdečnice a ikmo naruila i levou srdeční komoru. Co se týče ran těkým tupým předmětem do hlavy, byly pravděpodobně způsobeny závaím, které leelo vedle mrtvého těla. Ani rány závaím, ani noem vak nebyly vedeny velkou silou, profesor Balta soudil spíe na bezmezný nekoordinovaný vztek, bezúčelné bodání. Pro tuto teorii svědčila řada ran. Rány do hlavy v tomto případě nebyly smrtící, respektive nebyly bezprostředně příčinou smrti, protoe větina jich byla zasazena ji mrtvé oběti. Psychologicky by se to dalo vysvětlit zběsilým strachem. V celém nálezu nebylo jinak nic překvapujícího, nic, co by trochu víc osvětlilo čin a hlavně, proč se to stalo. O osobě pachatele to vak neprozrazovalo také nic bliího. Zcela jasné bylo pouze to, e zasadil více ran, ne bylo potřeba.

Počkejte, přece jen něco, řekl profesor, protoe si nechával nej lepí na konec. Ta paní nám zanechala poselství, jene ifrované. Jak se bránila a krábala, za nehty její pravé ruky jsme nali něco málo tkáně. Pochází z pokoky, mikroskopicky to jetě není hotové. Počítám za několik dní, to víte, i v laboratoři je to teď sama dovolená a autoimunní reakce je dost náročná.”

Herblot se na profesora podíval vděčným pohledem a ten na něho s pochopením mrkl.

Dobrá, vechny novinky okamitě polu, zavolám, dopravím, jak bude ctěné přání.

Za komisařem zaklaply dveře. Rozhodl se pro cestu na Montgallet 19, potřeboval mluvit s Morelonem a byl nejvyí čas pustit se do úkolů, které si na celý den sám sobě naplánoval.

Domovnice, télnatá starí ena, seděla ve své lói v přízemí domu číslo devatenáct na Montgallet. Herblotovi na okamik připadalo, e ho vyhlíí. Jakmile Jio toti zahlédla, její tvář se rozjasnila. Opravdu, nemýlil se. Čekala ho.

Vítám vás, komisaři,” řekla mu na uvítanou, ten vá inspektor můe být tak ve druhém patře, informovala pohotově, jako domovnice, které v pravém slova smyslu neuteče ani my. Komisaře uvítání překvapilo, v prvním okamiku marně pátral v paměti, kde ji u viděl, kde se s ní setkal.

Jak to vechno víte? vyhrkl na ni překvapeně.

Čekala jsem vás, no kde byste přece jinde začínal pátrat ne u domovnice. Jó, pane, domovnice v Montgallet 19 a 17 ví vecko! Takovou u jinde nenajdete!

Komisaře napadlo, e se s Goasovou asi výborné doplňovala, lepího hlídače si paní domácí vybrat nemohla. Nepochyboval o tom, e jí skutečně nic neunikne, a měl skoro na jazyku zlomyslnou otázku, aby mu řekla, kdo je vrah. Domovnice mu podala ranní vydání novin, kde stála zpráva pod tučným titulkem:

MAIGRET NA STOPĚ?

Jak jsme vás u ve včerejím nočním vydání informovali, byla ve svém obchodě na ulici Montgallet 17 ve 12. paříském obvodu surově zavraděna paní B. Goasová (58). Komisař kriminální policie Michel Herblot, který se, jak známo, stal ivým vzorem spisovateli Georgovi Simenonovi k vytvoření postavy známého a úspěného komisaře Maigreta, se ujal osobně řeení tohoto zločinu a vypátrání pachatele. Věříme, e se svým literárním kolegou nedá zahanbit a e budeme moci brzy předloit naí právem znepokojené veřejnosti výsledky pátrání i jméno pachatele tohoto hnusného zločinu.

Komisař odloil noviny na stůl a povzdechl. Příli ho to nepřekvapilo, čekal to. Vadilo mu jen stálé srovnávání s Mai-45 gretem; literární postava má vechno daleko jednoduí, její

problémy jsou jen papírové. Vdy jenom ta cesta sem a tam po Paříi trvá ve skutečnosti déle ne v kníce. Nicméně komisaři Herblotovi srovnání s Maigretem v podstatě lichotilo. Románový Maigret je přece člověk spravedlivý, bystrý a lidský. A tyhle vlastnosti byly komisaři Herblotovi velmi sympatické.

Vy tu jistě bydlíte dlouho, e? nadhodil prvou otázku. Domovnice si upravila poltářek na křesle, kde seděla.

Pětadvacet let, pane komisaři! To u je nějakejch let!

A paní Goasová?

Tehdy právě tenhle dům koupila, jetě se svým manelem. Dřív jim patřil pouze ten protějí, kde bydleli odjakiva. Tenhle si koupili, aby někam uloili peníze.

Měli hodně peněz?

Říkalo se leccos, domovnice se odmlčela a vychutnávala svou převahu, byla z Bretaně a proslýchalo se, e za války si měla jejich rodina přijít na pěkné peníze, snad e spolupracovali s Němcema. Proto museli po válce z kraje pryč.

Její manel u zemřel dávno, viďte?

Dlouho to není, počkejte, asi pět roků na podzim. On byl takový neduivý a pořád pokalával, říkalo se o něm, e má rakovinu plic, chrlila ze sebe.

Stýkali se s některými nájemníky? Já mám zatím pocit, e se k tomu nikdo nebude chtít přiznat, nadhodil Herblot.

Moc ne, to je pravda, ale stýkali se - to máte tak, pane komisaři, nikdo se v tom nechce namočit, lidi maj před policajtama strach, a tak raději vechno zapřou. Já vám to řeknu upřímně.

Ani to nemusela říkat, Herblot to věděl dobře, bylo to tak vdycky. Lidé docela nesmyslně ve strachu zapírali i zcela evidentní věci. Někdy ho to rozčilovalo a kladl si otázku, proč se lidé bojí pomáhat spravedlnosti a pravdě na světlo, jindy je naopak chápal.

S nikým tady v domě se nestýkali? opakoval otázku, jako by se chtěl o něčem ujistit.

No pravda, oni Goasovi na velké přátelství nebyli, pořád se něčeho báli, ale někdy i pomohli. Třeba tady ve čtvrtém, Laforgovi, on je bankovní úředníka jednou měl malér, chyběly mu nějaké peníze. Oni mu půjčili, můe jim být vděčný, e se mu nic nestalo, rozpovídala se domovnice a přitom rozřaďovala do kukaní podle čísel bytů dolou potu.

Nebo slečna Brigita - nemohla sehnat práci, a tak ji paní Goasová zaměstnávala jako prodavačku v kiosku, který měla na stanici v metru na Daumesnil.”

Ona prodávala?

Ano, no co se divíte? Z něčeho se ít musí. Kiosek tam pořád je, moná e jste si ho ho vimnul. Jene paní Goasová

ho asi před třema rokama prodala, hned jak slečna sehnala zaměstnání. To víte, kdy jí manel zemřel a zbyla sama na krám i kiosek, musela se něčeho zbavit.

,,A jetě někoho zaměstnávala?

Jo, ale to bylo spí taky jen tak ze soucitu. Měla tu děvče jako sluebnou. Někdy ji posílala za nákupem do Bretaně k těm svým příbuzným, co pro ni pěstovali zeleninu. Ale nakonec se spolu nepohodly a propustila ji. Snad v tom bylo něco jako láska.

Komisař na ni pohlédl se zájmem.

,,No jo, láska, opakovala, ,,ta sluebná se jmenovala Kristýna. Zamilovala se do jejího synovce. Je to syn jejího vagra, rozumíte? Sestra jí u zemřela, tedy toho chlapce matka. Pochází z tý díry v Bretani, ani nevím, jak se to tam jmenuje.

Začínalo to být zajímavé.

Kristýna u ní slouila asi rok. Moc milý děvče a hezký. Chuděrka, dcera jedný trhovkyně z Mouffetard. Táta se uchlastal, ale holka krásná jako vobrázek.

Zezadu, z bytu se ozval hluk a kuřácké kalání. Suchý hvízdavý kael.

To je můj starej, asi se probudil a bude chtít snídani. Jenom postavím na kafe, omlouvala se domovnice. Postavila na vařič připravenou konvici. Von dělá jako noční hlídač, vysvětlovala dál, otočená zády.

Herblot vyuil chvilky k tomu, aby si poznamenal do kalendáříčku:

1. Prohlédnout trestní rejstřík rodiny Goasových, zejména z období války

2. Bretaň

Domovnice křikla dozadu:

. Přijď si to vzít sem, já teů nemám kdy, je tu pan komisař a vyetřuje mě.

Dělalo jí to očividně radost. Trvalo chvilinku a přioural se v pantoflích její manel. Pozdravil zahuhláním a posadil se na stoličku, v ruce misku s kávou. Díval se na komisaře s pootevřenými ústy.

Toje kvůli naí neboce domácí, sdělovala mu manelka.

Myslíte, e jí propustila jen kvůli tomu? vrátil se ke Kristýně Herblot, e jí ten vztah nějak vadil?

Vypadalo to tak. Proč by to jinak dělala? Ta holka byla pracovitá a sluná, to vám garantuju.

A paní Goasová o tom nikdy nemluvila? Nenaznačila, proč to udělala a tak?”

Ne. Ona nikdy moc nemluvila.

Ani teď v poslední době?

Bejvala taková podráděná, často křičela, zasáhl do hovoru chraplavě manel domovnice. Byla potrhlá, pořád si myslela, e jí někdo pronásleduje a chce jí kodit.

,,A měla pravdu - nakonec ji zabili, usadila manela domovnice. Komisař Herblot se vak drel své mylenky.

A ostatní partaje, co nejsou na dovolené?”

Domovnice pohlédla letmo na klíče, rozloené po stole.

Jsou tu jetě Malfaisanovi ve druhém a v prvním bydlí slečna Marie-Louisa, a taje chudák slepá. Skoro devadesátko si pite, moc radostný stáří nemá. Naproti vdoměteď je jenom pan Lespinas. Ale počkejte, ne! Co to melu! Odjel v neděli na dovolenou. A nahoře ve čtvrtém jsou manelé Flochovi. Jene to jsou penzisté a od jara do podzimu ijí někde na Loiře, mají tam domek.

Take je vlastně celý dům prázdný? ujistil se komisař.

Jo, připustila ochotně domovnice.

A ti Malfaisanovi?

Nic moc, ádná honorace, zhodnotila je domovnice, ale ono je to nafoukaný a hrůza.

Malfaisan je pod pantoflem! vmísil se manel a usrkl z kafáku, pěkná semetrika, ani do hospody ho nepoutí.

To je pravda, potvrdila domovnice, moc je tu v lásce taky nikdo nemá. Přili, myslím, taky vodněkud z Bretaně. Co já vím, tak bylí s domácíma nejvíc zadobře. Taky maj nejhezčí byt, s lodií, celý druhý patro.

Byl to starý dům, v kadém patře jiný typ bytů, jak se postupně přestavovaly. Ne jako v moderních novostavbách.

Paní Malfaisanová je doma, viděla jsem ji, jak se vracela z nákupu, můete se jí zeptat sám, navrhla domovnice ochotně, potu si u vzala.

Na schodech klapaly boty, a to přeruilo hovor. Tentokrát to byl inspektor Morelon, který se řítil a bral schody po dvou.

Kam se ene? křikl na něho Herblot.

Morelon se zastavil a obrátil hlavu.

Kdy spatřil komisaře, zatvářil se potěeně.

Právě jsem tě chtěl volat, éfe, řekl a ztiil hlas, proel jsem u dvě patra tady odshora.

Herblot vyel před lói domovnice a podíval se přes Morelonovo rameno na schoditě, zdálo se mu, e slyí lehké kroky. Ale přicházelo to z ulice.

A co?

Jenom to, e Goasová měla nějaký příbuzný v Bretaní, dodávali pro ni vechno moné.

Herblot se zamyslel, nic nového to ovem nebylo.

Pohovoříme si s tou paní ve druhém patře, je to její krajanka. Moná, e by nám mohla něco říct a pak se musíme

podívat k řezníkovi a za inspektorem Lefévrem do bytu paní Goasové. Jetě počkám na zprávu z ústřední evidence a zjistím si pár podrobností v rejstříku. Jak to vypadá, pojedu asi na výlet.

Do Bretaně?

Herblot přikývl. Viml si napjatého výrazu domovnice, která je ostraitě pozorovala a visela jim na ústech.

Baba, co?” usmál se Morelon.

Ale bystrá je, to se nemůe upřít.

Obrátil se k domovnické lói a oznámil:

Jdeme s inspektorem do druhého patra k těm Malfaisanovým. Kdyby nás tu sháněli, přijďte pro nás, ano?

Domovnice horlivě souhlasila. Dnení den bude nesporné patřit těm, na které bude dlouho vzpomínat. Vdy se vlastně stala spolupracovníkem kriminálky při hledání pachatele vrady. A kdo jiný ne ona můe vědět víc.

Ne vyli do druhého patra, vylíčil inspektor Morelon ve zkratce vechno, co vyslechl ve čtvrtém, i setkání se stařenkou Marie-Louisou, kterou potkal na chodbě a pomohl jí otevřít. Od věchýtku z kůe a kostí se samozřejmě nedozvěděl nic podstatného. Stařenka vak bydlela v tomto domě od počátku a pamatovala i první dva majitele. Dům koupili Goasovi asi před pětadvaceti lety za pakatel. Stařenka samozřejmě neviděla ani neslyela nic, co by mohlo s případem souviset. Řekla mu vak jednu zajímavou věc, kterou nevěděla ani domovnice.

Krátce poté, co koupili Goasovi dům, leela paní Goasová na psychiatrii, v nemocnici u sv. Anny; tvrdili, e se zhroutila.

Na dveřích ve druhém patře visela mosazná jmenovka. MALFAISAN. A hned vedle ní kulatý zvonek. Morelon jej dvakrát dlouze stiskl. V kukátku na dveřích se nejprve objevilo oko a pak se dveře pootevřely na jistícím řetízku. enský hlas zevnitř se otázal.

Kdo je?

Kriminální policie, odpověděl Morelon a do kvíry ve dveřích ukázal odznak.

Dveře se iroce otevřely a v nich se objevila postava asi padesátileté eny v kuchyňské zástěře.

Co si přejete? zeptala se a otřela ruce do zástěry.

Jdeme kvůli paní Goasové.”

Aha, řekla ena, tak pojďte dál.

Vstoupili do prostorné předsíně, vytapetované červenými cihlami, na nich byly zavěeny staré střelné zbraně. Přeli do obývacího pokoje, jeho okna vedla přímo proti krámku paní Goasové. Morelon se posadil ke stolu, ale Herblot zamířil k oknu, poodhrnul záclonu a zadíval se na ulici. Byla odtud vidět kolmá ulice ústící na Montgallet, a současně i celá část

této ulice a k metru. Protějí dům byl odtud velmi přehledný. V prvním patře za odtaenými záclonami mohl postřehnout, jak v bytě paní Goasové pracuje inspektor ze dvanáctého se svými mui.

Máte tu krásný přehled o vem,, co se naproti děje, poznamenal komisař k hostitelce.

Paní Malfaisanová jen pokrčila rameny.

Raděj bych měla výhled někam do parku.

Morelon zamířil rovnou k věci.

Víte jisté, proč jsme přili a nechceme vás zbytečné zdrovat. Kdy vidíte tak hezky naproti, vzpomeňte si na včerejek. Byla jste odpoledne doma?

Paní Malfaisanová se zamyslela.

Přila jsem asi kolem páté odpoledne od kadeřníka, pak u jsem nikam nela.

Výborně, a co jste dělala?

Chvíli jsem ehlila a pak chystala večeři, můj manel chodí kolem osmé.

Nedívala jste se náhodou aspoň na chvíli z okna?”

Ne, to určitě ne.”

Ale měla jste otevřeno? Bylo přece hrozné horko! Malinko zaváhala, snaila se vzpomenout.

To ano, asi ano, vlastně určitě.

A kdy jste otvírala?

Nechávám otevřeno běně celý den.”

Ale dneska jste neotevírala, proč?

Podívala se na Morelona a uklíbla se.

Myslíte si, e jsem ji snad zabila nebo co? My jsme náhodou spolu vycházely dobře, ale to nemůe říct kadej z tohohle domu.

Jak to?

Skoro s kadým se v poslední době pohádala.

A kvůli čemu?

Byla taková nervózní.”

A s ničím se vám nesvěřila?

Ne. Tak velicí přátelé jsme zase nebyli.

Take včera jste nic neviděla? poloil otázku Morelon a jeho hlas zněl přísné.

Třeba kdy jste la domů od kadeřníka? pomáhal Herblot, který stále sledoval pozorně protějí dům.

Obrátila se k němu a přivřela zároveň víčka, jako by si chtěla přesně něco vybavit.

Nemůu to tvrdit jistě, ale zdá se mi, e jsem viděla, jak tam někdo vchází, asi nějaký zákazník.

A v kolik?” zeptal se Morelon.

Asi v pět, u jsem to jednou říkala, trochu podráděně

odsekla paní Malfaisanová, viděla jsem to jen z dálky, la jsem od metra.

A byl to mu nebo ena? Dokázala byste tu osobu popsat?

Popsat asi ne, ale myslím, e to byl spí mu. Měl kalhoty. eny dneska také nosí kalhoty, namítl Herblot.

Já nevím, zdálo se mi to. Ale jistě to váně nevím.

V protějím domě v bytě o patro ní, kde bydlela paní Goasová, bylo stále runo. Inspektor Lefévre přistoupil k okenici a zadíval se pátravě po oknech naproti. Kdy spatřil komisaře, kývl na něho a Herblot pozdrav opětoval. V duchu litoval, e paní Malfaisanová nestála včera na jeho místě, moná, e by teď vyetřování bylo snazí. Poloil vak otázku z úplně jiného konce, snad jako by ani neposlouchal, o čem si předtím paní Malfaisanová a inspektor Morelon povídali.

Vy jste z Bretaně, viďte?”

Narodili jsme se tam, já i můj manel.

Byli jste s rodinou Goasových nějak příbuzní?

To ne, ili jsme jenom ve stejné vesnici. Vlastně to ani není vesnice, dneska je to spí lázeňské letovisko. Trébeurden, jestli vám to něco říká?

Morelon neurčitě zabručel a Herblot neřekl nic.

Před dvaceti roky tam byli jen zemědělci a rybáři. Ostatně její vagr tam ije pořád. Dodával jí máslo a zeleninu.”

Ano, to u víme, přeruil ji Herblot, zřejmě se tedy stýkala s rodinou?

Tedy, to bych neřekla, zareagovala rychle paní Malfaisanová, náhodou vím, e v poslední době se nějak nepohodli a ona si vzala jiného dodavatele.

Podívala se významně na Morelona. Jako by chtěla říct myslíte si, jak jste chytrej se svými otázkami, ale já vám i bez nich mohu říct věci, e budete mrkat. A skutečně - tahle informace by mohla být cenná, to si oba mui uvědomili okamitě. Zemědělec v Bretani nemá v dnení velkovýrobní konkurenci mnoho ancí. Kdy ztratí odbytitě, je na mizině. Kam má dodávat artyčoky, komu?

Nevíte, proč se s nimi nepohodla?

To nevim.

Ani to nikdy nenaznačila, třeba jen tak mezi řečí?

Ale … to je jen můj dohad.”

To nevadí, ven s ním.

Říkala, e ji chtějí oebračit. Nevim jak to myslela. Ona byla váně někdy moc divná.”

Prý se léčila na psychiatrii?

Podívala se pátravě na Herblota, který poloil otázku. Pak řekla klidně.

O tom nic nevím.

Kdy jste ji viděla naposled?

Včera v poledne, nakupovala jsem u ní v krámě nějaké ovoce a jetě pár drobností do domácnosti.

A nic neříkala? Neměla třeba z něčeho strach?

Nic jsem na ní nepozorovala.

Herblot se opět díval netečně z okna na ulici a vechno se mu nějak vzdalovalo. Bylo jasné, e takhle se daleko nedostanou a nějaký pisálek zase napíe s moudrou ironií něco o neschopné policii. Ale jak dál? Těch nitek se jeví mnoho, ale která z nich je pravá?

Nevíte, kdy za ní byli ti příbuzní naposled?

Paní Malfaisanová si podepřela hlavu rukou.

e by snad včera čekala jejich návtěvu? e by ta muská postava? Tvrdit to jistě nemůu, ale není to vyloučeno … Morelon pohlédl na komisaře a vyrozuměli se očima. Fajn, tak to by prozatím stačilo.

Budete mě jetě potřebovat? zeptala se paní Malfaisanová lhostejně, chceme toti v sobotu odjet na dovolenou. Nedělejte si starosti, milostivá paní, do soboty to bude určitě vechno jasné, ukončil rozhovor komisař, kterého zmínka o dovolené malinko rozzlobila.

Kdy se oba octli na chodbě, Morelon poznamenal.

Mám dojem, e ta enská něco ví, ale nechce to říct. Dal bych skoro krk za to, e poznala, kdo včera do krámu el, e viděla někoho konkrétního, ale váhá.

Herblot jen pokrčil rameny. Seli dolů do přízemí, domovnice ve své kukani je u netrpělivé a spiklenecky vyhlíela.

Byli tu dva pánové z komisařství, mají pro vás nějaké zprávy, sdělovala jim důvěrně, chtělajsemprovásjít.aleoni mi řekli, e to zase tolik nespěchá, e budou naproti.”

A ukázala směrem k bytu paní Goasové.

Asi zprávy z centrální evidence, uvaoval nahlas komisař Herblot. Chvatně se rozloučili a vyli z domu. Slunce opět stálo vysoko nad městem a prailo nesnesitelně, opíralo se do dládění, e i vzduch sálal horkem. Prudké paprsky je oba oslnily, museli se zastavit v domovních aveřích. Asi padesát metrů od nich, na zídce u vchodu do metra seděl tulák. Byl to slepec, který hrál na harmoniku a lidé mu házeli do misky drobné mince. Seděl tam jako včera. A k nim se nesly teskné tóny harmoniky.

koda, e je slepý, postřehl Morelon éfův pohled, asi by nám řekl, kdo je vrah. Má odtamtud krásný výhled.

Do bytu paní Goasové vstoupili krámkem, přes zadní místnost a po schůdkách, je vyúsovaly v předsíni bytu v prvním patře.

Mám pro vás zprávu, komisaři, řekl jeden ze dvou stráníků, volali před chvilkou z centrální evidence.

Začal hledat v kapse správný lísteček a znervózněl, kdy se mu to nedařilo.

Tady je to, vykřikl téměř radostně, vagr paní Goasové se jmenuje Baltazar Fabien, má jednoho syna a bydH v departementu Cóte-du-Nord, Trébeurden 22. Je to rolník. ijí tam ji pátou generaci. Goasová byla starí sestrou jeho manelky.

Stráník skončil a podíval se na komisaře.

Výborné, díky, poděkoval Herblot, teď jetě výpis z trestního rejstříku, ale to musím ověřit v Rennes … Morelone, posly!

Morelon se k němu otočil.

Já bych potřeboval, abys zael na psychiatrickou kliniku ke svaté Anně a udělal tam podrobný výpis z chorobopisu paní Goasové. To bohuel nejde vyřídit telefonicky, podléhá to lékařskému tajemství a tak dál, vak to zná!‘Potřebuji zjistit, proč tam tehdy skutečně leela. Kdy bude potřeba povolení, nech si ho vystavit na prokuratuře. Já počkám, jak skonči prohlídka, a vyberu, co by se nám mohlo hodit. Také si vyzpovídám řezníka.

Inspektor popoel ke dveřím a zeptal se.

A co otisky, éfe?

Počítám, e budou zítra a identifikace tak pozítří.

Fajn, budu hlídat telefon,” řekl Morelon.

Já se vrátím nejpozději odpoledne, prohlásil Herblot jistě a podal inspektorovi ruku.

Zatím na shledanou!

Kdy za Morelonem zaklaply dveře, komisař Herblot přistoupil k inspektorovi ze dvanáctého okresu a zeptal se stručně:

Něco?

Inspektor se narovnal. Hromada věcí na pracovním stole se pomalu zmenovala a dělila na dvě hromádky, ta větí nepřináela nic nového a evidentně nesouvisela ani zdaleka s případem: byly to běné obyčejné věci denní potřeby, jako hřeben, zrcadlo, natáčky. Na druhou hromádku třídil pohlednice, dopisy, fotografie a dokonce dvě stařičká alba, plná zaloutlých snímků. Po chvilce k nim přibyla jetě korespondence s berním úřadem, kopie daňových přiznání, účetní knihy a různé obchodní záznamy. Herblot si je začal rovnat podle data, chronologicky za sebou, a chvílemi kroutil hlavou. Vechno tu bylo a na dva ročníky z doby před dvěma a třemi lety. Ty prostě kompletně chyběly, nebyly. Ale proč?

Inspektore,” řekl Herblot po chvilce uvaování, tohle je opravdu vechno, co jste nali? Nic jste odtud zatím neodná-

seli? Inspektor se na něho podíval nechápavě. Otázka byla vak míněna váně a komisař čekal na odpověď.

Samozřejmě, e ne, kam bychom to nosili?

Bylo znát, e se to inspektora dotklo. Komisař vak byl spokojen a tvářil se neutrálně, snad jen Morelon by na jeho tváři a očích poznal, e rychle přemýlí a kombinuje. Jetě nějakou chvíli sám prohlíel obsah zásuvek, které ji inspektoři vytřídili, nepodceňoval jejich práci, ale něco jim mohlo uniknout, zvlá kdy přesně nevěděli, co hledat. Avak větinu téhle minuciózní práce si nechával na odpoledne, do své pracovny na nábřeí Zlatníků: alba fotografií, svazeček dopisů a pohlednic, účetní a daňové doklady. Vybral je zvlá a pečlivě. Nechal si vechno poslat napřed.

Sám jetě obeel byt. Byl to krásný a vkusně zařízený byt, mono říci komfortní. Pro jednu osobu pět pokojů, lonice a kuchyň, velká předsíň, přísluenství. Vekeré pohodlí, které si můe člověk v dnením světě představit. Na stěnách visely obrazy, dobře provedené reprodukce, ale ani jedna fotografie, ba ani svatební. Nábytek stylový, v kadém pokoji jiný - od Ludvíků a po selskou lidovou jizbu. Herblot měl pocit, e právě tahle snaha po originálním řeení je důkazem neznalosti skutečných zákonů estetiky, připadalo mu to místy, jako by někdo el na koňak s půllitrem. Bylo vak vidět, e paní Goasová o byt pečovala se zaujetím. Zřejmě to zůstalo také jediné, do čeho investovala peníze. Ano, to si komisař uvědomoval. Cosi ho vak táhlo dolů.

Seel do zadní místnosti za krámkem. Vypáčená zásuvka ve stole mohla znamenat, e se tam někdo vloupal za určitým účelem, někdo, kdo znal a věděl, co v zásuvce je. Mohly tam být doklady, ale to je málo pravděpodobné a dá se to jenom s velkými obtíemi zjistit. Anebo vkladní kníky. Bankovní domy vak neprozrazují konta svých zákazníků. V téhle situaci to je jiné. V případě vrady mlčet nesmí. Vechno svědčí pro loupené přepadení. Není ani vyloučeno, e v té zásuvce byly peníze na hotovosti, protoe z pokladny se neztratil ani centim, vechno tam podle kontrolního lístku bylo, mimo to byla nepokozená. Nejpravděpodobnějí přece jen budou cenné dokumenty … Ale nic konkrétního, pořád nic. Stále víc se rýsovalo, e cesta do Bretaně bude naprosto nezbytná. ijí tam vlastně jediní příbuzní, kteří se s ní občas stýkali, a u v dobrém, nebo ve zlém, a mohli by tedy v něčem posunout dohady směrem k jistotě. Nejhorí bylo vdycky vyetřování, kdy obě ila samotná a nikdo o ní nevěděl. A osoba paní Goasové nebyla o nic jasnějí, a u o ní slyeli v dobrém či patném. V krámku se komisař zdrel, přecházel několikrát 54 ode dveří k pultíku, nakláněl se k pokladně na té i na druhé

straně, vyel i dvakrát ven a díval se z chodníků skrze sklo dovnitř. Stráníkovi, který hlídal před domem, se zdálo, e se komisař mračí. Byla to pravda, příli spokojen nebyl. Asi v půl jedné se sebral, proel jetě jednou krámkem, bytem na chodbu domu na Montgallet 17 a vyel ven.

Řezník měl svůj obchůdek naproti; uvnitř to vonělo čerstvými uzeninami, maso vak měl krásně vykostěné a vyblaněné na mrazicím pultu, nebo v tomto otřesném horku by se jinak rychle zkazilo.

Komisař Herblot, policie, představil se místo pozdravu, aby nemusel zbytečně mluvit a vysilovat se. Řezník se na něho podíval pobaveně, utřel si ruce do bílého plátě a sáhl pod pult, kde měl připravenou láhev ricardu. Otevřel lednici, ze které vybral dbánek s ledovou vodou.

Dáte si, ne?

Ani nečekal na odpověď a u naléval.

Hodně vody?

Hodné, to osvěí, neprotestoval komisař a usadil se u stolu na jednu ze dvou idlí. Řezník toti prodával i teplé uzeniny a grilované broetky.

Sklenička ledového ricardu skutečně osvěila. Z toho vedra u na komisaře padala únava a vyčerpání, jazyk se mu lepil na patro, skoro měl dojem, e nebýt tohoto pozvání, vyschl by jako oáza na pouti v období sucha.

Čekal jsem vás, začal řezník.

Komisař si vzpomněl, e přesně tohle ráno slyel. Zřejmě domovnice nelenila. Přikývl.

Kvůli té katuli odnaproti, co? pokračoval řezník.

Komisař jen kývl.

Co bych vám tak o ní pověděl, u asi vechno víte. Celý dopoledne jsem o tom přemýlel, víte, mám dojem, e jsem tam viděl včera někoho jít.

To byl asi ten mladý z devatenáctky, ne? Kupoval u vás bifteky.

Správně, potvrdil řezník, dva prvotřídní biftečky za est franků třicet. Ale toho nemyslím, udělal malou pauzu a loknul si, asi tak hodinu před ním tam někdo el. A ta roleta nebyla staená.

Víte to určitě?

Tohle vím určitě.”

A viml jste si toho nějak blí, rozumíte, popis … doloval z něho komisař.

Vím akorát, t tam někdo el a e tam zůstal delí dobu. Jestli to byl muskej nebo enská, to vám nepovím, viděl jsem to jen tak jedním okem přes výlohu, nedával jsem na to pozor.

Jistě vím jenom to, e tam někdo el.”

A viděl jste tu osobu vycházet ven z krámu?

Zakroutil hlavou.

To u ne. Taky moná, e jsem seděl chvilku vzadu, co bych pořád dělal v krámě, odpoledne moc zákazníci nechoděj To spí dopoledne a potom zase a k večeru.

Vy jste byli vlastně kolegové, ona neměla ádné vzdělání, jistě se těko orientovala v daních a tak … Nepomáhal jste jí někdy? Nebo aspoň neporadil?

Já? Prosím vás, jak vás tohle můe napadnout! Ale někdo jí s tím pomáhat rozhodně musel, připustil řezník.

Nevíte kdo?

To nevím,mně se nechodila svěřovat.

Komisař vstal a zahleděl se přes výlohu ke krámu paní Goasové na druhé straně. Přecházel tam místní stráník po chodníku sem a tam.

Myslíte, e ji měl někdo právo nenávidět? zeptal se komisař náhle. Řezník zaváhal.

Jo, tohle je těký. Ona byla raple neoblíbená, ale zase nemyslím, e by někomu moc ubliovala, naopak, někdy i pomáhala. Ale byla náladová a to já nemám rád.

Měla dřív taky nějaký kiosek v metru, e? vzpomněl si Herblot a nepřestával sledovat ulici před řezníkovým krámem. Byla stále tichá a prázdná, taková ulička, kde se nikdy nic zvlátního nestane a nic nemůe zčeřit hladinu poklidného ivota. Skrze sklo se zdálo, e proudy vzduchu se třpytí a vznáejí.

No, měla tady v metru kiosek, jene tam nikdy neprodávala, jestli myslíte tohle. Brala si vdycky někoho na záskok. Naposledy tam zaměstnávala takový mladý děvče. Ale jenom krátkou dobu.

Herblot přikývl. Tohle vechno u věděl. Konečně se odhodlal k tomu, e vstal a otevřenými dveřmi se vypotácel na ulici, horko na něho působilo jetě vic ne předtím. Udělal jen dva nebo tři kroky a zastavil. Nějaká mylenka mu unikla a nebyl s to ji znovu uchopit a zachytit; ani si neuvědomoval, jaká vlastně byla. Ulice Montgallet hla rozpálená poledním árem, na obou jejích stranách vysunuli z hospůdek rolety proti slunci a roztáhli slunečníky na terasách, které zatím zely prázdnotou. Moná, a večer padne soumrak a mui se vrátí z práce, zasednou tady na pár minut a budou kritizovat a popíjet.

Okenice zůstaly zavřené skoro vude a i tam, kde bylo okno dokořán, zatáhli aspoň roletu. Komisaři se zdálo, e nemůe dodechnout, protoe mu horký vzduch spálí průdunice. Na protějím chodníku stálo policejní auto a stráník do něho 56 vynáel věci, které Herblot označil a vybral k podrobnějí

prohlídce. Bude to asi jetě dlouho trvat, ne se vechny detaily začnou skládat a řadit do mozaiky, její obraz pak prozradí i vechny souvislosti, které zatím komisař jen někde tuí. Dříve se pro své názory dostával do sporu se svým éfem, neúprosným logikem s téměř encyklopedickou komputerovou pamětí. Herblot proti němu naopak věřil na první dojem, na intuici. A mnohokrát se mu osvědčilo, e tomu prvnímu vnitřnímu pocitu věřil. Souhlasil proto s názory moderních psychiatrů a psychologů a váil si jich, sám říkal svým inspektorům:

Kadý člověk je nesporná individualita a nemůeme ho posuzovat pouhým srovnáváním s druhými. Je jedinečný a neopakovatelný. Lze pouze usuzovat na variantu jeho reakcí, z nich mnohé jsou naprosto neodůvodnitelné, paradoxní.

Neměl rád argumenty z přesily a z autority - prostě, e to tak musí být a basta. V tomto směru ponechával svým podřízeným volnost a nesnail se korigovat jejich úsudek podle svých představ.

Tvrdil naopak, e člověk je vdycky ten nejsloitějí mechanismus. A poučit e se musí kadý sám.

Z mylenek, které splétal dohromady, ho vyruila foukací harmonika, její tóny zazněly přímo vedle něho. Doel toti v zamylení a na malinké náměstíčko Montgallet, ke vstupu do metra. Slepec s tmavými brýlemi na očích, kterého viděl dopoledne s Morelonem na ulici a jeho viděl i včera, kdy naproti kladl otázky Jean-Claudovi a slečně Brigitě, stále seděl na nízké zídce. Herblot cítil jakousi povinnost hodit pár mincí na talíř. Scházel po schodech do podzemí metra. Melodie za ním slábla, a zmlkla docela.

Inspektor Morelon se vrátil do Justičního paláce s chorobo-pisem, který mu vyhledala v centrálním archívu sekretářka profesora Garabé. Sympozium soudní psychiatrie běelo v plném tempu a profesora jako představitele hostitelské země zvolili do předsednictva. Morelon se na klinice dlouho nezdr-eL Spěchal do klidu kamenné budovy na nábřeí Zlatníků, aby mohl nerueně prostudovat kadou stránku své trofeje. Co kdyby? Bohuel mnohé z lékařské dokumentace bylo psáno latinsky, a proto se těko orientoval. Komisařův příchod uvítal s nespornou radostí; hledání v tlustém cizojazyčném Laroussu ho u nebavilo. Herblot měl klasické vzdělání, studoval ve kole latinu i řečtinu. Morelon tedy právem očekával éfovu pomoc.

éfe, máme tady ty údaje z psychiatrie.

Herblot nakoukl do dveří.

Dobrý. Ale nejdřív něco zhltnu.

To něco byla čerstvá, jetě horká pizza se unkou a rajčaty, zabalená dosud v papíru, jak ji koupil na Saint-Michel, kdy vystoupil z metra. Bílý chléb chřupal, jak ho komisařdrtil mezi zuby. Postavil se s obědem v ruce za Morelonova záda a nahlíel mu přes rameno do papírů.

Chorobopis zachycoval stav pacientky před pětatřiceti lety. Tehdy bylo paní Goasové třiadvacet let a leela na enském oddělení. Jako důvod hospitalizace na psychiatrii udával odesílající lékař sebevraedný pokus, který se nepodařil. Jako motiv tehdy paní Goasová v přijímacím vyetření uváděla, e celá jejich rodina má mnoho nepřátel a e i ji neustále pronásledují. Sociální pracovnice se pokusila informace objektivizovat, ale podařilo se zjistit jedině, e rodina pacientky Goasové udrovala v době německé okupace Bretaně zřejmě styk s Němci a e paní Goasové bylo tehdy osmnáct let. Její otec zemřel za záhadných okolností. Nic přesnějího. Do Paříe se přistěhovala se svým manelem, kterého si krátce předtím vzala. Tehdy mladý asistent Garabé uzavřel případ diagnosticky jako těí reaktivně depresivní syndrom s paranoidními rysy.

Co je to?” zeptal se bez obalu Morelon.

e je kvůli něčemu smutná a e je vztahovačná - vlastně byla, odpověděl komisař Herblot lapidárně.

Morelon zamylené hleděl skrze papíry někam daleko.

To znamená, e ji někdo k tomu musel dohnat?

Vypadá to tak.

Take asi něco pravdy na těch řečech bude, co?”

Herblot pokrčil rameny.

Z toho rejstříku trestů nepřilo nic?

Morelon mu podal výpis. Nic. Celá rodina čistá.

No jo, ale proč to zmizení jejího otce? připomněl Morelon, který patřil k logikům a podle něho se kadá kostička, která nezapadla do jeho představ, musela obrousit.

Moná psychický teror, jak říká s oblibou přítel doktor , Garabé. Podívej, moná, e tam skutečně něco bylo, na venkově se vichni lidé znají a Bretoňci jsou, jak je známo, zvlátní berani s dubovou palicí. Třeba spáchal sebevradu, třeba se opil a spadl do moře. Famacresciteundo. Fáma roste tím víc, čím víc se íří.

Nebo ho třeba taky někdo klepnul, dokončil Morelon skepicky. Byla to pravda, nikdo nemohl dnes u říci, jaké problémy mohly dovést otce paní Goasové k sebevradě, ale ani to, zda byl zavraděn. Stejně tak jako se u nikdy nezjistí,

co skutečně vedlo paní Goasovou k sebevraednému pokusu před pětatřiceti lety. Jsou v tom nějaké souvislosti? Má nějakou spojitost tehdejí zmizení jejího otce a nynějí vrada paní Goasové? Je to snad něčí msta? Oba mui se znovu zahloubali do jednotlivých listů zaloutlé lékařské dokumentace. Během pobytu, který trval skoro celé dva měsíce, měla paní Goasová několik rozhovorů s lékařem, které Garabé systematicky poznamenával do dekursu. Některé otázky přímo souvisely s jejím sebevraedným pokusem.

Otázka: Chtěla jste opravdu umřít?

Odpověď: Chtěla… to nebylo k vydrení. Pořád si na mě ukazovali jako na černou ovci.

Otázka: Lidé jsou proti vám nějak zaměření? Proti vám osobně?

Odpověď: Nejen proti mně, proti celé naí rodině.

Otázka: Kvůli těm věcem z války?

Odpověď: Ano.

A jinde, o pár dnů později:

Otázka: Nechcete o tom mluvit? Troku si ulevit?

Odpověď: Nechci. Ale u se cítím lépe.

Otázka: Pořád myslíte na smrt? Opakovala byste to znovu, kdybyste měla monost?

Odpověď: U ne.

Otázka: Určitě?

Odpověď: To vím docela určitě. Na to vyplachování aludku do smrti nezapomenu. Jetě teď nemůu pořádně polykat.

Těsně před proputěním měla opět dlouhý rozhovor s asistentem, z něho vyplynulo, e nálada je normální a vyrovnaná. O příčinách jejího pobytu u vak nepadlo ani slovo. Od té doby se na psychiatrii neobjevila.

Moc nám to nepomohlo,” konstatoval Morelon.

Prosím tě a cos čekal? e tam bude jméno vraha? Já si naopak myslím, e to jen potvrdilo do určité míry správnost naí úvahy. Kořeny budeme muset hledat nikolivtady, v Paříi, ale v Bretani, někde v přímořském Trébeurdenu. Pojedu tam večerním vlakem,” rozhodl se Herblotazačallistovatvjízdním řádu. Vyjídí z Montparnassu přesně o půlnoci a v Lannionu je v est ráno. Z Lannionu do Trébeurdenu pojede nějaký autobus, anebo si tam vezmu taxík. Je to jen jedenáct kilometrů.”

Stejně pochybuju, e po pětatřiceti letech tam bude něco někdo vědět. A o její rodině?” pronesl Morelon a mávl rukou.

Nesmí zapomenout, e tam má příbuzné, s kterými se nepohodla, e dosud ije její vagr, kterého asi neměla příli v lásce. Vdy ho připravila o obivu. A pak je tu její synovec, kvůli němu zřejmě vyhodila z práce sluebnou.”

Jejich úvahy přeruila rána a zvuk třítícího se skla, doprovázený skřípáním brzd. Kdy se vyklonili z okna, viděli z ptačí perspektivy jednu z přímo klasických paříských bouraček. A do druhého patra doléhalo vzruené dohadování. Ze vech stran troubila auta a stráník pískal a gestikuloval a marné se pokouel obnovit přeruenou dopravu. Některá auta se pokouela obrátit čelem vzad, co zmatek jetě zvyovalo. Trvalo plných deset minut, ne se vechno urovnalo a ne se řada aut opět rozjela. Po celou dobu Morelon a Herblot sledovali a navzájem se dohadovali, jak by nejúčinněji řeili situaci na stráníkově místě.

Autoimunní reakce jetě stále není hotová, viď? zeptal se Herblot, i kdy si uvědomoval, e by měla přijít nejdřív ve středu nebo ve čtvrtek. Morelon zavrtěl hlavou.Jetě nejsou hotové ani otisky.”

Na protějím břehu se pomalu plnila terasa vinárničky U gaskoňských kadetů a ve vzácné shodě pohledy obou muů zabloudily nejprve tam a pak se teprve setkaly ve vzájemném porozumění. Je to pohled, kterým se bezeslova dorozumějí mui po celém světě a znamená zhruba toté.

Půjdem najedno, co?

Ale ani na terase u Alberta neměli klid, ani olivy nedokázaly rozptýlit komisařovu pozornost. Na mysl se mu neustále vracela ji jenom vrada v ulici Montgallet.

Cestou domů se Herblot zastavil na Slavkovském nádraí a vystál frontu na místenku s lehátkem do expresu na Azurové pobřeí, který jel přes Avignon a Tarascon na Marseille a pokračoval a do Monte Carla. Pokojně si oddychl a v duchu odkrtl jeden z bodů, které měl splnit. K tomu druhému se odhodlal hned vzápětí, protoe přímo před nádraní budovou prodávala květinářka krásné plnokvěté gladioly. Koupil jich pět.

Marianna čekala tentokrát v kuchyni a radostně mu oznamovala, e očesala meruňky na stromečku u zadní branky a zavařila deset sklenic. Kdy jí místo poděkování podal květiny, vyrazilo jí to úplně dech.

Ale pane Herblot, proč si děláte takovouhle kodu. Co vás to napadlo?

Začala shánět vázu, kam by je uloila, aby se vzpamatovaly po jízdě dusným metrem a nacpaným autobusem.

Zase o vás psali v novinách.

Měla vdycky radost, kdy v některém listě nala jeho jméno, chodila mu to ukazovat a ukazovala to i enám v sousedství - podívejte, jakého máme souseda; byla hrdá na vechny jeho úspěchy. Tohle vak u komisař věděl od rána.

Vychutnal biftek s pomfrity a pak pohlédl na hodinky. Měl právě čas rychle si sbalit do aktovky několik věcí, které si bral na kadou cestu: kartáček na zuby a toaletní potřeby, blok, sadu propisovaček a nějakou kníku - kterou? Snad poslední sbírku verů, které mu věnoval přítel Fragnol. Krátké básničky o lidech a zvířatech, velice vtipné, měl rád obzvlátě jednu, která se jmenovala Klaun.

Na rozdíl od toho, co se o mě říká,

mám velice často chu se smát.

Ale - vidím bohuel - vás.

Obdivoval Fragnolovu schopnost vyjádřit ve zkratce, co si myslí, obdivoval vůbec vechny lidi, kteří měli s uměním něco společného.

Musím odjet do Bretaně, informoval Mariannu, která sledovala jeho počínání s rostoucím neklidem, kvůli té vradě. Vyslechnu pár lidí.

To pojedete teď v noci? Vdy vám bude zima, děsila se Marianna, protoe sama nikdy necestovala. Z Paříe po celý ivot nevytáhla paty a její představa o cestování se rovnala opravdovému hazardnímu dobrodruství.

Jedu vlakem, nemusíte mít starost, uklidňoval ji komisař a rychle se rozloučil.

Trvalo asi hodinu a půl, ne dorazil na nádraí Montparnasse. Vysoká vě vedle nádraní budovy, konkurence Eiffelovy věe, svítila a do 59. patra a před nádraím panoval čilý ruch. Čas před odjezdem vlaku strávil komisař na malé procházce kolem Montparnassu. Teplá noc vylákala do ulice a na terasy vinárniček spoustu lidí, davy se hemily oběma směry sem a tam, hledajíce to pravé místo, kde zakotvit. Ruch a hovor v nejrůznějích jazycích zněl ze vech stran. Z obchodního domu Galerie Laffayette odcházely prodavačky. Větinou drobné půvabné dívky. Na náměstí vyhrávala černoská kapela, obklopená chumlem posluchačů. Na rohu ulice Rennes stála fronta na lístky u premiérového kina.

Komisař Herblot měl chu najednou nechat Bretaň Bretaní, posadit se na jednu z teras a zapomenout na vechno. Kdysi v mládí ho občas napadla podobná mylenka. Kdy za okenním sklem pučelo jaro, sníval o tom, e bude jako řidič kamiónu jezdit po dlouhé trase do jiních zemí, někde na odpočívadle zůstane stát, a pak pojede tichou nocí zase dál. Jeho sny zůstaly vak jen dětskými sny.

Kdy vlak vyjel z Montparnasského nádraí, seděl komisař v kupé sám, teprve za několik minut přistoupila hovorná a vitořivá stařenka. Posadila se a hned začala hovor.

Taky k moři, mladý mui, taky k moři? Já jedu zpátky, byla jsem tu jen na návtěvě u dcery, bydlí v Paříi. Já bych tady ít nemohla, ten rámus! A těch aut! Hlava jde z toho kolem. Kdepak, Bretaň je Bretaň. Paříané jsou hloupí, říkají, e tam pořád prí, pravda, někdy prí, ale kdy je nádherně, to je teprve krása, brebentila páté přes deváté, ani by Herblot pronesl jediné slovo nebo projevil zdvořilostní zájem. Nevadilo jí to. Patřila k těm starým lidem, kteří si zachovávají nejen hbitost tělesnou, ale i prunost v mylení a ohebnost v jazyce. Po tomto frontálním útoku vyhrála na celé čáře, komisař se vzdal a jeho pasivní rezignace selhala. Odloil kníku vedle sebe na sedadlo.

Poslyte, mohu se vás na něco zeptat?

Stařenka přímo zajásala.

Copak byste rád, mladý pane?

ijete v Bretani u dlouho?

Padesát let. Vlastně čtyřiapadesát, přila jsem tam, kdy mi bylo deset.

To znamená, e jste v Bretani zaila celou válku?

Stařenka přikývla a začala vzpomínat na německou okupaci a nebyla k zastavení. Musel ji nechat vymluvit, aby mohl konečně poloit otázku, která ho napadla a kvůli které se vlastně na válku ptal.

Makistické hnutí tu bylo u vás asi dost slabé, ne? Byli tam přece vude Němci!

Co vás nemá! vykřikla rozčileně, a jí poskočil drdůlek, právě naopak! U nás byli partyzáni vude! Zeptejte se kde chcete, kadý vám řekne, e makisti v Bretani udělali pro osvobození víc ne celá spojenecká armáda! Co udělali spojenci? Osvobodili Saint Málo tak, e ho úplně rozbombardovali! A kdy se vylodili na pevninu, u byla Bretaň svobodná! Jo, mladý pane, Bretoňci bojovali proti boům hned od začátku. První li za de Gaullem do Anglie, hned po apelu, ano prosím, Bretoňci, pane, rozohnila se natolik, e jí přeskakoval hlas, makisti táhli od vesnice k vesnici, od města k městu!

A to si nechali Němci líbit?

Nenechali, jene to si pamatujte, pane, Bretoněc není sketa. Bretoněc ví, co je to hrdost!

Neříkejte, e se nenael nějaký kolaborant. I mezi Bretoňci! Zarazila se a zamyslela na okamik, jako by vzpomínala.

Jene to si makisti vyřídili hned, ádný čekání na soud, prostě zradil jsi - tu má, - i kdyby to byl vlastní táta!

Namířila na něho prstem jako pistolí. Mimoděk se usmál, byl rád, e se mu podezření potvrdilo. Bretoňci jsou potomkové Keltů, tvrdý národ. Spravedlnost vzali zkrátka sami do svých rukou. Jistě měla pravdu. Monotónní drncání je oba ukolébalo. Zakrátko kadý ve svém koutě dřímal. Stařenka vystoupila 62 v Rennes a dál u jel komisař v kupé sám.

Kdy se začalo rozednívat, objevila se za oknem syrová Bretaň. Krajina s vysokými kapradinami a bodlinatými keři se lutými květy, kterým se říká růe z Jericha. Krajina táhlých rovinatých lučin a pastvin s líně odpočívajícími stády černých krav se zvonci na krku. Krajina, v ní je u na dálku cítit hořkou chu oceánu, kterou zanáí vítr zároveň s vůní čerstvých ryb daleko do vnitrozemí. Vlak se blíil k Lannionu. Západní pobřeí Evropy se blíilo na dosah ruky.

Komisař Herblot otevřel okno a rozhlédl se. Vzduch, který staenou okenicí pronikl dovnitř, ho ochladil, a se otřásl. Stejný ranní chlad ho objal i na nástupiti, kdy vlak zastavil.

Bylo ráno, středeční ráno blízko Atlantiku.

Autobus do Trébeurdenu odjíděl za půl hodiny.

Jetě večer si doktor Dvořák znovu přečetl vechny materiály k přednáce, která ho čekala ve středu. V noci se často budil horkem a dusnem. Na dvoře navíc skoro do dvou hodin mňoukaly kočky. Ráno se vak kupodivu probudil Dvořák docela svěí. Referát, který si nasympozium připravil, popisoval experimentální metodu léčby sexuálních deviantů a očekávali jej s velikým zájmem. Ostatně práce doktora Dvořáka O účincích kyseliny n-valerové při averzívní terapii byla přeloena do mnoha jazyků a velmi příznivě přijata v celém odborném světě. Větina účastníků sympozia tedy doktora Dvořáka alespoň zprostředkovaně znala.

Vlaná sprcha ho osvěila, připravil si do aktovky text přednáky a seběhl po schoditi do haly. Několik hostů právě odcházelo, take paní Millierová jeho příchod uvítala a posadila se rovnou k němu. Zatímco doktor Dvořák snídal, stačila mu vylíčit osudy svých příbuzných, včetně vzdálené tety v Rouenu. Dvořák zdvořile poslouchal a tvářil se zaujatě, v mylenkách seděl vak ji ve velkém kongresovém sále. S kravatou a ve společenském obleku se cítil velmi nesvůj. Kdyby bylo na něm, dal by jistě přednost něčemu lehčímu a netradičnímu, jene pravidla jsou pravidla.

Uvidíte, e dneskasprchne, tvrdila paní Millierová. Cítím to v kloubech, ani barometr nepotřebuji,” ujistila ho, a jestli ne v Paříi, určitě někde blízko.”

Dé Dvořákovi nevadil. Uvědomil si vak, e je v Paříi ji třetí den a neposlal jetě nikomu ani řádku, i kdy pohled s Eiffelovkou nebo s Montmartrem po něm chtělo půl nemocníce. Letmý pohled do notýsku ho ujistil, e mezi obědem a odpolední návtěvou na zastupitelském úřadě mu zbude chvilka času.

Dvořák pohlednice rád dostával, ale také rád posílal. Take se docela těil, a někde v obchůdku bude přehrabovat pestré a barevné pohledy a zvaovat, co komu vybere, aby ho potěil.

Vrátím se pozdě odpoledne, ale jen na chvilku, abych se převlékl, večer jdeme někam s profesorem,” hlásil pro jistotu disciplinovaně paní Millierové. Měla jetě cosi na jazyku, ale doktor se ji zvedal k odchodu.

Od penziónu v ulici Bobillot to trvalo na psychiatrickou kliniku ke Svaté Anně asi deset minut pěky.

Program začal přesně podle plánu a ke kadému referátu přísluela desetiminutová diskuse. Doktor Dvořák přednáel jako druhý o praském experimentu. Zájem o podrobnosti vyvolal v auditoriu tak velké vzruení, e předsedající musel přidat dalích dvacet minut, aby mohl Dvořák odpovědět na vechny dotazy. Teprve v poledne při přestávce na oběd se k doktoru Dvořákovi připojil profesor Garabé. Celé dopoledne

seděl za předsednlckým pultem a z Dvořákova úspěchu měl upřímnou radost.

Mohli bychom jít společně na oběd, co říkáte?

Dvořák nebyl proti. Připojil se k nim jetě doktor Chanoit, ředitel Institutu Marcela Riviera, a profesor Pelicier z lékařské fakulty. Elegantní Chanoit navrhl, aby zajeli do malé a útulné zah rad n í restaurace, .Červený mlýn  nedaleko Montparnassu. Bývá tam prý poněkud volněji ne v centru a výborně tam vaří speciality z kraje Auvergne. Mají také velký výběr vín a sýrů.

Nejlepí kdybychom jeli vichni pohromadě, abychom neztráceli čas hledáním místa na parkování, navrhl zkuený praktik Pelicier. Pohodlně se tedy vichni naskládali do jeho renaultky, která stála nejblí. Na Tolbiackém bulváru to nepřekypovalo v tuhle chvíli příli provozem, větina řidičů u seděla někde u oběda. Stačila vak něčí malá nepozornost někde před křiovatkou Alesia a celý proud automobilů se zastavil. Trvalo asi sedm minut, ne se doprava obnovila. Právě projíděli křiovatkou, kdy ambulance POLICE -SECOUR” odváela zraněného řidiče ze zdemolovaného sportovního kabrioletu.

Záchranná policie? divil se Dvořák. Zdálo se mu, e nápisu asi patně rozuměl. Ale doktor Chanoit ho ujistil, e viděl správně.

Mají základní i speciální výcvik a velmi dobré vybavení. Na místě jsou nejpozději do tří minut po zavolání. To víte, tady je bouraček spousta, sanitky z nemocnice nebo oivovací sluba vyjídějí jen zřídka. Tohle vechno zajiuje policie. A nejen tohle, třeba i porody.

Ano, záchranná sluba funguje skoro stoprocentně, navázal profesor Pelicier, který se soustředil na jízdu a na cirkulaci před sebou a kolem sebe, protoe co chvíli někdo předjíděl tu zprava, tu zleva.

Jene to nejhorí přijde a pak v nemocnici, kdy takového chudáka přivezou.

Doktor Dvořák tomu dost dobře nerozuměl. Profesor Pelicier vak pokračoval dál.

Tím toti záchranná sluba policie končí. Teď přebírá zraněného člověka zdravotnictví. Bohuel, první starostí oetřujících je - kdo to vlastně zaplatí. Či lépe řečeno: má vůbec na to? A dokud v tomhle bodě není jasno, nic dalího se nedělá. Kdy náhodou pacient zatím umře,nedá se nic dělat nebyl ek. A zdarma se přece nikdo nebude namáhat. U nás se toti musí zaplatit předem a nebo musí být jasno, e ty peníze budou. Jinak není zájem.

Profesor Garabé se tvářil zasmuile. Byla to pravda. Ji fi časem vyprávěl Dvořákovi o problémech se zavedením prevence, o tom, jak se lékaři v soukromém sektoru rozhodli stávkovat, protoe by to prý ohrozilo jejich zájmy. Spíe příjmy.

V Červeném mlýně nali volný stůl se čtyřmi místy pod mohutným katanem. Dvořák si objednal na radu doktora Chanoita, známého gurmána, biftek na červeném víně a rokfóru, ostatní dali přednost telecí kotletě a k tomu připíjeli dobré rhónské víno, ročník 73.

Kolega Dvořák si o nás musí myslet, e jsme ve Francii vichni nesmírní opilci,” usmíval se Pelicier, něco na tom je. Víte, e za rok se v průměru vypije u nás podle statistiky 117 litrů vína na osobu? A to jetě nic není. Je to asi patnáctkrát víc ne v Holandsku a dokonce dvacetkrát víc ne v Německu.

Doktor Dvořák ho vak ujistil, e co se týče piva, strčí Čechoslováci Francouze ledabyle do kapsy. Profesor Garabé zasvěceně přisvědčoval. I jeho vzpomínka na flekovské pivo byla jetě ivá.

Víte, e od ledna má vstoupit v platnost zákon v rámci boje proti alkoholismu? A bude hodné přísný, dodal Chanoit.

Slyel jsem o tom, přidal se Garabé, prý bude stačit, kdy řidič vyjde z útulné hospůdky a zamíří si to k autu, ani nemusí sednout za volant. Policie ho napřítě můe zadret a on je povinen podrobit se dechové a krevní zkouce. V případě pozitivity jsou policejní orgány oprávněny okamitě a definitivně sebrat řidičský průkaz.

To bude katastrofa!” povzdychl Chanoit, ovem je to asi skutečně jediné moné řeení. Kadý týden je na silnicích za víkend skoro tři sta mrtvých a raněných, větinou kvůli alkoholu. Zatím to nikdo důsledně nezakazoval. A dokud se nestala nehoda, vlastně ani policie nesměla zasáhnout.

Pochybuju, e Francouzi přestanou pít,” vloil se do hovoru profesor Pelicier, jsme u takový paličatý národ. Děláme odjakiva vechno opačně, ne nám zákony nařizují. To máte jako s kouřením. Dneska se v Paříi kouří vude a nikdo nerespektuje, e také existují nekuřáci. Je to sobecké. A nejen to, lidé dneska kouří dokonce i v kinech a divadlech, odpadky odhazují, kde se jim zachce. Nejsme prostě ani troku disciplinovaní.”

Seděli vichni společně a do dvou hodin, pod katanem ve stínu bylo velmi příjemně.

Počítá s tím dnením večerem? zeptal se Garabé Dvořáka.

Ovem, velmi rád, odpověděl Dvořák, u se na to těím. A jak se spolu sejdeme?

Zajdu pro tebe do hotelu, dejme tomu v devět večer, ne? Rozloučili se. Garabé, Chanoit a Pelicier se jetě vrátili na

sympozium, kde odpoledne pokračovala práce v komisích. Doktor Dvořák spěchal do ulice Charlese Flocqueta, kde na něho čekal tajemník zastupitelského úřadu Československé socialistické republiky.

Zelený autobus ho vysadil na náměstíčku. Po chodníku mezi stromky se projíděly děti na poníku, selém, vyhublém stvoření, které trpělivě a bezmocně lapalo sem a tam.

Buďte zdráv, doktore, uvítal ho vrátný jako starého známého, nezlobte se, nemohl byste zaskočit ke Kolářům? Rozstonalasejim holka, má horečku. To víte, majístarost…

Ukázalo se, e to natěstí jsou jenom spalničky. Kolářovi bydleli v budově velvyslanectví a do kanceláře tajemníka to od nich bylo prakticky přes chodbu.

Jetě tu není. Ale včera telefonoval, mluvil jsem s ním. Slíbil, e určitě přijde, má prý důleité zprávy a nemůe o nich mluvit do telefonu. Tajemník se podíval na hodinky.

Máte pocit, e by ten člověk mohl způsobit nějakou nepříjemnost?

Rád bych tomu předeel. To víte, některé zdejí noviny nafouknou vechno a nikoho nezajímá, jestli je to pravda. Neprověřují si to. Zkrátka jak se to zrovna hodí propagandě.

Náhle se ozval telefon a tajemník si oddechl.

Samozřejmě, doveďte ho sem nahoru. Pohlédl ulehčené na doktora. Za chvíli se otevřely dveře a v nich stál drobný, asi pětatřicetiletý mu v koené bundě a modrých dínách. Z očí tajemníka se vak dalo okamitě vyčíst, e tenhle návtěvník není ten pravý.

Co si přejete?

Já jsem inenýr Luká. Chtěl bych mluvit s tajemníkem naeho velvyslanectví, řekl mu a rozhlédl se, jako by se rozhodoval, ke komu se má obrátit.

Tajemník přikývl.

Dobře, tak se posaďte.

Víte, já jsem tady před čtyřmi roky zůstal. Chtěl bych se vrátit domů. A moje ena taky, vypadlo to z něho, jako by uvolnil balvan. Nedovedete si představit, jak se mi tady ije. Já vím, je to moje vina. Zaměstnání tu sice mám a vydělám si…. Vlastně, vydělával jsem si… V podniku budou propoutět a první přijdou pochopitelně na řadu cizinci. Jene co budu dělat jako nezaměstnaný? Co kdy u neseenu ádnou práci? Já si nemohu dovolit ít z úspor, nemám ádné. Co jsme si naetřili, nestačí ani na měsíc. Ateď by manelka potřebovala jít na operaci, ale je to příli drahé, musí se vechno zaplatit předem. Pravda, za rok nám z toho asi sedmdesát procent vrátí, jene teď se musí solit! A já těch deset tisíc nemám. A ena na operaci musí. U jsem z toho zoufalý …

Bylo to u podruhé toho dne, kdy se hovor stočil na zdravotnictví a doktor Dvořák si uvědomil, e o stejném problému mluvili při obědě kolegové. Byla to pravda.

Víte, ze veho nejhorí je, e emigrant tady neznamená vůbec nic. Je to kus hadru bez domova, s kterým si kadý otře boty. V práci s vámi sice jednají sluně, kdy něco umíte, jene tím to taky končí. K sobě vás nikdo nepozve, ani do společnosti. Můete se tak akorát stýkat se stejnými lidmi, s emigranty. A ti si závidí úplné vechno a jeden druhého by klidně utopil na ličce vody, inenýr Luká mluvil rychle a překotně, jako by se bál, e na něco zapomene. Tajemník si připravil papír a propisovačku. Doktor Dvořák v druhém křesle se tvářil zaujatě.

,,A třeba se zubařem to máte zrovna tak. Bolel mé zub, chtěl jsem, aby mi ho vytáhli. To prý ne, zachráníme ho. Povrtal se mi v něm a pozval mé za týden, dal tam vloku a zase mě pozval na kontrolu. el jsem tam čtyřikrát, nakonec musel zub stejně ven. Ovem zaplatil jsem za to osm set franků.

Inenýr Luká vyprávěl jetě skoro hodinu. Potřeboval se svěřit.

Řekněte mi, co mám dělat. Chceme se vrátit!

Tajemník přikývl.

,,U nás v Československu jste ovem stíháni pro trestný čin oputěni republiky. Musíte si podat oficiální ádost a ve řádně a podrobně doloit. Přijďte přítí týden ve středu a přineste vechno s sebou.

Inenýr se rozloučil a tajemník s doktorem Dvořákem osaměli.

Takoví jako on chodí v návtěvní dny často. Mysleli si, e tady na ně čekají, e tady je vechno snadnějí. Teprve kdy se přesvědčí na vlastní kůi, jak to opravdu je, chtějí se vrátit. Některé sem přivedla touha po dobrodruství, u jiných vidina snadného ivota a rychlého zbohatnutí - obojí je pouhá fantazie. Realita je ovem tvrdá.

Tohle Dvořák znal.

Na ohláeného návtěvníka čekali oba marně. Bylo to divné, protoe dosud chodíval vdycky a pravidelně. Tentokrát dokonce předem zavolal. Tvrdil, e má pro nae orgány důleitý materiál. Stalo se mu něco? e by se ty jeho podivné obavy přece jen vyplnily?

Nezlobíte se, e jste tady zbytečné ztratil tolik času? Opravdu, moc mě to mrzí, omlouval se tajemník.

Doktor Dvořák se cestou z velvyslanectví proel pod Eiffelovou věí, kolem barevných záhonků a odpočívajících turistů, trikujících stařenek a pískových hradů podél cestiček. Něco po sedmé hodině večer se vrátil do hotelu.

Zelený autobus na lince nádraí Lannion-Trébeurden vyklopil časně ráno komisaře Herblota na malinkém náměstíčku, kde několik muů sbíjelo stojany a stoly na pravidelný středeční trh. Celý Trébeurden se svaoval dolů. Hlavní třída pomalu klesala a k moři a pak se rozdělovala jako veliké T na obě strany. Podél pláí a skalisk, a k letoviskům na jedné a k přístavu plachetnic a rybářských bárek na druhé straně. Herblot ucítil okamitě ostrou, čerstvou a svěí vůni moře. Z náměstíčka bylo vidět a na moře. Od hladiny se odráely paprsky slunce, které stoupalo pomalu a rozváně na oblohu. Na sloupu, přímo proti stanici autobusu, visela veliká tabule s plakátem, zvoucím na folkloristickou slavnost. Slibovala účast Bretoňců, Normandanů a Provencálců v krojích. Palcovými písmeny pod tím někdo připsal rukou - VOLBA MISS TRÉBEURDEN.

Svěí větřík od moře v komisaři probudil chu k jídlu. Herblot se rozhlédl kolem sebe. Horní prostor náměstíčka uzavíral omelý a liejníkem porostlý kostelík, postavený z těkých ulových kvádříků. Vedle něho stála zídka, ohraničující místní hřbitov. elezná vrátka se zrezivělým zámkem vrzala při kadém zafoukáním větru. Dva nebo tři mui, pravděpodobné černovlasí Arménci, kteří tu u po mnoho desetiletí obchodují, rovnali na poličky zboí. Vechno musí být připraveno dřív, ne se lázeňské město Trébeurden probere ze sna. tít hospůdky lákal na teplá jídla celý den. Komisař měl u skutečně nesmírnou chu na něco teplého. Hospůdka vak byla jetě zavřená, dorazil příli brzy. Zůstal rozpačité a nerozhodně stát před vývěsním títem, v duchu si spočítal, e to musí vydret a do devíti hodin.

Hej, pane, křikl na něho jeden z trhovců, kdy zahlédl, jak tam bezradně postává, otevřeno mají jen dole v přístavu.

Díky, odpověděl mu Herblot úklonou.

Přístavní krčmy bývají otevřeny někdy u ve čtyři ráno. Aby si tam mohli dát skleničku nebo horký grog či kávu rybáři, kteří vyjídějí na moře, aby včas dojeli na kanál a tam mohli lovit do sítí a do pozdního odpoledne. Kořeněná a horká rybí polévka nebo cibulačka voní z takové krčmy celý den. Kolotoč představ jetě víc probudil a podrádil komisařovy chuové pohárky. U se jednou nohou nakročil dolů, ale v tom ho napadlo něco, co navzdory vemu jetě na okamik změnilo jeho plány. Udělal půlobrat a po několika metrech veel rezavou brankou na oputěný hřbitůvek. Procházel kolem zdí, prohlíel hrobku po hrobce, rov po rovu. Na venkovských hřbitůvcích na člověka často padá nepopsatelná tíseň, zvlá mezi neupravenými, zarostlými hroby. Komisař Herblot vak hledal desku se jmény KER nebo FABIEN. Nael ji a téměř v rohu kostelní zdi. Na prostém hrobu, udrovaném s péčí a starostlivostí.

Kolem rostl popínavý břečan. Na desce stála tři jména: Guillaume Ker, 1905-1944 Maryanick Ker, 1908-1961 Anick Fabien, 1926-1973

U kadého jména malá kulatá fotografie, u prvních dvou trochu zaedlá, vybledlá dlouhotrvajícími zimními deti a plískanicemi. Jen poslední tvář, mladí sestra paní Goasové, Anick Fabien, zůstala dosud zřetelná. Pohlíeje na fotografie uvaoval komisař o tom, zda se sobě sestry vzájemně podobaly. Paní Goasová byla poměrně střední postavy, její mladí sestra se zdála mnohem křehčí a drobnějí s jemnějími rysy. Guillaume Ker byl jejich otec. Jistě nezahynul neastnou náhodou. Komisař Herblot právě tady, u hrobu pocioval jakýsi poněkud zvlátní a nedefinovatelný dojem. Něco jako intuice. V podstatě ji tuil, co se asi dozví. Guillaume Ker zradil a byl po zásluze potrestán. Zatím vak Herblot nevěděl, jak se to vechno stalo, a hlavně proč.

Co můe spojovat jména mrtvých na desce obyčejného bretoňského hrobu s vradou Goasové v Paříi? Na rozjímání bylo vak jetě chladno, chtělo to opravdu álek horké kávy.

Od vrátek se komisař jetě jednou ohlédl, jako by si chtěl vrýt do paměti místo, kde hrob leí. Zaloutlá tráva na cestičce byla mokrá. Cítil, e vlhkost je koncentrována i ve vzduchu, ale vlhkost ne dusná, nýbr osvěující a někdy a roztřásající. Tohle ráno mu připomnělo jetě jeden dávno zapomenutý záitek: jednou na 14. července usnul v písku na plái. Kdy ho tenkrát probudilo slunce, navlhlý a oslepený pískem kýchal v tom ranním oparu, stál na plái a díval se, jak stoupá od východu slunce jako ohromný rudý balón. Nějak podobně si připadal Herblot i nyní - stejně rozlámaný.

Proel znovu kolem tritě, které se u do tří čtvrtin připravilo na zahájení trhu. Narovnaná keramika, talíře a nádoby, suvenýry, koile, čepice, řemeny i boty a kus dál ryby, ovoce, saláty, prostě vehochu. Rád se vdycky o dovolené proplétal mezi lidmi a pozoroval, jak kupují a prodávají. Trh má své kouzlo.

Asfaltová silnice se pomalu svaovala, lemovaná řadou drobných obchůdků. Poklidné časné ráno. Stačilo sejít pouhých padesát metrů a objevil se oceán, edý i oranový, modravý i černý. Po obzoru se pohybovaly malé tečičky loděk a bárek, dole v přístavu vak trčely plachetnice na suchu. Byl právě odliv, velký a typický odliv, kdy oceán ustoupí na několik kilometrů hluboko a odkrývá celé plochy dna. Na rozsáhlé ploině mezi skalami a zelenými řasami, po jednotlivých

velikých balvanech se krok za krokem pohybovaly sehnuté postavy v gumových holinách. Hledači krabů, sběrači kebli, lovci krevet s pytli z umělé hmoty, kam opatrně snáeli a schovávali svůj úlovek.

Přístavní hospoda měla skutečně otevřeno a zevnitř se linula zvlátní vůně ryb a koření. Uvnitř dýchalo teplo a útulno, Herblot se posadil k oknu, z něho viděl na přístav i na holou oputěnou plá.

Pořádný odliv,” poznamenal k hospodskému, který se k němu houpavě přiblíil, to tady máte často?

Dvakrát za rok, pane. Letos o velikonocích to bylo vůbec největí za století a to u je co říct. Moře se stáhlo na dvacet kilometrů.” Komisař přikyvoval.

Jene příliv je pak asi rychlý, ne?”

Hostinský se opřel rukama o proutěné opěradlo idle.

Jeje, pane, to je fofr. Ta první vlna se ene a co jí přijde do cesty, vechno sebere. Vloni si jeden moula z Paříe myslel, e na to vyzraje. Zajel si skoro pět kilometrů do písku, ani mu vadilo, e to je mořský dno, a tam si klidně zaparkoval asbíral. Samozřejmě, e měl úlovek jako ádnej z místních rybářů. Ale příliv přiel rychleji, ne čekal. Musela pro něho záchranná loď a auto u nikdy nenael.”

Komisař se zaklonil a vzdychl.

Máte tady krásně.”

Líbí se vám tu?”

Líbí, ale dal bych si něco k jídlu, třeba sendvič se unkou, nějaké toasty a pořádnou kávu. Nějak mě ten vá čerstvý vzduch vyhladověl.”

Hostinský odběhl a Herblot se zadíval oknem, kde asi kilometr od pobřeí vystupoval zalesněný ostrůvek a na něm bylo moné rozeznat pouhým okem tři nebo čtyři stavení.

Co je to za ostrůvek?” navázal znovu řeč, kdy před něho hostinský postavil vechno, o co poádal. Byl v tuto chvíli jediným hostem a hostinský se mu proto mohl věnovat.

Je na prodej, jestli máte zájem.

Komisař neřekl nic, ale i tak hostinský pokračoval.

Patřil dřív Aristidu Briandovi a pak ho koupila paní Joppé. Té tu patří skoro vechno, hotely, jachty i plachetní kola.

Komisař chroupal toasty.

Přijel jste na dovolenou? zkoumal hostinský, mám volný pokoj.

Nezdrím se, musím večer zpátky.

Hostinský chápavě přikývl, jako e rozumí. Pokládal ho zřejmé za zástupce konzervárenské firmy, čas od času sem přicházejí s nabídkami pro soukromníky - rybáře. Zejména 73 krabí maso, langusty, krevety a ústřice jsou pro export ádané.

A znáte tady někoho? Mohl bych vám zprostředkovat setkání se solidními rybáři, správnými chlapy. Vypadáte taky poctivě a sympaticky. Komisař Herblot cosi zabručel a neznamenalo to ani ano, ani ne.

Znám, neznám, kdysi jsem znal pana Fabiena. Ale to u je dávno, byli jsme přátelé, chystám se nejdřív za ním.

No to je slunej člověk, ale chudák úplně na mizině.”

Opravdu?

Jak by ne! Hostinský ztiil hlas, představte si, pracoval pro sestru svý manelky, celý léta pro ni dodával máslo a zeleninu a ona ho teď, v týhle době, vyhodila na dlabu! Úplně ho zničila!

Neříkejte, a proč? divil se Herblot naprosto přirozeně.

To nikdo neví, snad v tom byly nějaké starí nevyřízené věci.

Jděte, to bych nikdy neřek, Fabien byl vdycky dobrák, podporoval jeho výřečnost komisař a snail se vyzvědět co nejvíc. Dařilo se mu to.

No, já to neznám tak úplné, do detailu, nejsem z Trébeurdenu, take nevím podrobnosti, ale byla to oklivá historie… Ne se vak mohl rozpovídat, otevřely se dveře a dovnitř se vřítila parta kluků a děvčat. Vidíte, ti jsou z plachetní koly paní Joppé, učí se tu manévrovat na moři.

Jaká oklivá historie to byla, se tedy u komisař nedozvěděl. Hostinský se vak k němu vrátil, kdy skupinku obslouil. Herblot dojídal poslední sousto.

Poslyte, on Fabien neví, e přijdu, chci ho překvapit, ale u si nejsem schopen vybavit, kde přesné bydlí.

Ukáu vám cestu, je to blízko, odvedl komisaře k protějímu oknu, odkud bylo vidět přízemní baráček nahoře nad přístavem.

No jo, člověk zapomíná,” konstatoval Herblot a hostinský se zatvářil spokojeně.

Není divu, má ho pěkné opravený.”

Muselo to stát peněz,” uniklo komisaři, ani ta slova stačil zadret. Hostinský to vak nepostřehl.

A jeho syna, Popauia, znáte?

Byl jetě malinký,” pronesl komisař neurčitě.

Ten je tamhle, podívejte, v té oranové větrovce, taky loví kraby. Co jim teď jiného zbývá, kupuju to od nich, aby měli na ivobytí. Dřív si stáli docela sluně, kdy ili se vagrovou zadobře, dneska… víte …” a mávl rukou.

To je nápad, podívám se nejdřív za Popaulem na plá.

Hostinský si ho prohlédl a poznamenal zkueně:

Jene v téhle botách budete mít za chvíli mokro, to se na písku promočí.”

Nevadí, já se tam nezdrím dlouho.

Popaul lovil mezi velkými skalními kameny, oural zahnutým drátem a snail se vydrádit kraby z jejich skrýí. V průhledném igelitovém pytli, který leel opodál, se skrýval celkem sluný úlovek. Oranově lutá nepromokavá bunda ostře kontrastovala se zelení mořských řas, kterými balvany obrostly. Bylo mu asi pětadvacet let. Chlapec s jemným obličejem, který se skrýval zčásti v černých vousech. Herblotovi to skutečně na mokrých balvanech klouzalo, mokasíny s koenou podrákou nebyly nejvhodnějí.

Pěkný úlovek, co?” pochválil ho hlasitě Herblot, kdy stál asi metr od něho.

Popaul byl natolik zaměstnán svým drátem, kterým oural mezi balvany, e nevnímal nic kolem. Narovnal se a s překvapením si komisaře prohlíel.

Ujde to.

Kolik za to dostanete?”

Popaul pohlédl na igelitový pytel, na komisaře, zase na svůj úlovek a pak řekl hrdě.

Dneska by to mohlo být dobrých dvě stě franků.”

Trochu se zarazil a sklopil hlavu, pak zvedl igelitový pytel, bezúčelně ho přehodil z ruky do ruky a zeptal se tie.

Ale vy jste přiel asi kvůli něčemu jinému?”

Komisaře Herblota to nepřekvapilo, nebyl z těch, kteří se při vyetřování s oblibou vydávají za někoho jiného, raději se v případě potřeby nepředstavoval vůbec. Proto se ani teď nezapřel.

Máte pravdu, jdu skutečně za vámi kvůli něčemu jinému. Jsem komisař Herblot z kriminální policie v Paříi.”

Viděl, jak mladý mu před ním zřetelně zbledl, a mu zbělely i klouby na ruce, nébo je křečovitě svíral. Ani Popaul se neuměl přetvařovat. Nehrál si na překvapeného, byl. Herblot nerad prodluoval takovým lidem jejich trápení, poloil raději hned první otázku. Měl svou zkuenost s tím, e vyděený člověk si vzpomene mnohem méně ne klidný, a proto se snail kadého uklidnit předem.

Přijel jsem kvůli vaí tetě, paní Goasové,” řekl a zadíval se na něho.

Popaul stál proti němu a oči mu nervózně pomrkávaly, vypadal rozčileně.

Co je s tetou?” ptal se a přeskočil mu hlas.

Znělo to vak nevěrohodné. Nervózní tik, který otázku doprovázel, to potvrzoval, stalo se něco?”

Proč myslíte, e se něco stalo?” zeptal se Herblot mírně. Popaul sklopil hlavu a zadíval se na zem, bylo vidět, jak horečně přemýlí.

Tak proč by sem jezdila kriminálka?”

Byla to jediná moná a správná odpověď. Zdálo se, e Popaul si u v hlavě celou situaci srovnal. Herblot ho pozoroval zdánlivé lhostejně, ale kdo ho znal, věděl, e se snaí zaznamenat kadé hnutí vyslýchaného. Karty byly rozdány a partie se rozehrávala.

Ano, vae teta byla zavraděna, vy o tom nic nevíte?”

Díval se na komisaře překvapeně, u nehnul ani brvou, jen koutek oka mu stále cukal.

Jak bych moh? Dy ila v Paříi a já tady.

A nebyl jste tam u ní v pondělí, řekněme odpoledne nebo zvečera?

Ne, to ne, co bych tam dělal,” odmlčel se a zase přehodil pytel s mořskými ivočichy z jedné ruky do druhé, víte, my jsme teď v poslední době spolu nějak moc dobře nevycházeli.”

Vtom si asi uvědomil, e právě tohle by mohlo navodit podezření, a tak se snail své tvrzení trochu opravit, ale jinak jsme spolu ádné konflikty neměli, to zas ne.”

Komisař se usmál.

To já netvrdím. Jenom mě mrzí, e o tom nic nevíte. Bylo to přece vechno u ve včerejích novinách!”

Popaul povzdychl. Nemám moc času na čtení.”

Ale někdo by vás jistě upozornil, e?”

Popaul neodpověděl. Bylo na okamik ticho.

A jak se jí to stalo?” zeptal se Popaul nejistě a podíval se tázavé po komisaři. Ten vak otázku nechal nezodpovězenou a místo toho se zeptal sám váně.

Kdy jste viděl tetu naposled?”

Před čtrnácti dny,’ vyhrkl Popaul.

V Paříi?

Ano.”

Vy tam jezdíte často, e?”

Popaul pokrčil rameny.

Často, jak se to vezme, jednou za měsíc.”

Za tetou?”

Ne to ne,” zrozpačitěl Popaul.Komisař jako by mu četl mylenky.

Tedy za děvčetem?”

No,” oddychl si Popaul, za Kristýnou.”

Kristýnou. Pracovala přece nějaký čas u vaí tety, ne?

Popaul se znovu zakoktal.

To-to-to pracovala, ale u tam dlouho nebyla, tedy teď tam nebyla, to dřív.

Poznal jste se s ní u tety?

Ano, uklízela u ní. Někdy ji posílala k nám objednávat a přebírat zeleninu.

Teta byla proti tomu? Proč?”

Kdybych věděl proč! Nevím!” zlobil se Popaul upřímně, asi neměla ráda, kdy byl někdo astnej.”

Tuíte proč?”

Vůbec ne.”

Slunce se u vyplhalo nad obzor a zalilo celou vodní plochu, která se měnila v duhových barvách, vlnila a slévala do fantastických ornamentů. Rackové krouili nízko a lovili, přímo v letu z otevřených keblí. Komisař cítil, jak mu voda pomalu promáčela podráky. Ale nevadilo mu to. Slunce začínalo prait. Voňavé letní ráno na pobřeí Atlantiku.

Chtěl bych mluvit s vaím otcem.”

To můete, je doma. Chcete, abych vás doprovodil?”

Byl bych radi, nevyznám se tady.

Popaul nadhodil pytel a přehodil ho přes záda, mořská voda natreným růkem vytryskla ven jako z kostelního chrliče, pár kapek dopadlo i na komisaře, který instinktivně uhnul.

Promiňte.”

Herblot se jetě jednou rozhlédl kolem sebe.

Je tu opravdu krásně.”

Popaul si ho prohlédl úkosem.

Ale těko.”

Přeskákali opatrně po navlhlých balvanech. Pěinka podél přístavitě se zanořila do nepropustné houtiny z ostruiní, kapradí a hustých popínavých rostlin, změnila se v uzounkou stezičku a docela je pohltila. Jetě chvíli stoupali do kopce, cestička se stáčela nad útesem a místy bylo vidět moře. Vude pusto, jen křik racků a příboj naráející na skálu pod nimi.

Paerácká stezka, ale říká se jí stezka celníků,” podotkl Popaul, který el první. Byla tak úzká, e museli jít v zástupu a i tak je ostny z obou stran drápaly a chytaly za koile.

Tady kdyby někdo někoho pratil, u ho nenajdou, řekl * komisař a zastavil se. Pohlédl přes vrky křovin. Popaul nato zareagoval. Zastavil se na místě a vyčkával, ani se neohlédl.

Nedivím se, e tady za války partyzáni Němcům pořádné zatápěli,” pokračoval ve stejném tónu, najít je tu nemohli!”

To já nevím, zeptejte se táty. A řekne vám víc,” zdálo se, e na otce je hrdýj jako někdy synové bývají. Starý Fabien nesporně osobnost byl. Statný, ramenatý, s prokvetlými jeatými vlasy. Jako by se do jeho tváře vepsala nepohoda i rozmary počasí na břehu Atlantického oceánu. To napadlo komisaře, kdy ho spatřil před sebou. Fabien starí plel vkleče na jednom koleni na políčku za domem, hlavu nachýlenou k zemi. Komisař čekal, nebránil Popaulovi, aby el za otcem, aby s ním promluvil. Viděl, jak pohled starého Fabienasklouzl směrem k němu a zkoumavě, dlouze se na něho zahleděl.

O vradě paní Qoasové jistě oba věděli, jestlie ne z magistrátu, tak přinejmením z novin. Taková věc se nikdy neutají.

Políčko bylo malé, ale skutečně vzorné a pečlivě obdělávané, aby ani kousíček země nepřiel nazmar. Půda v Bretani není úrodná, samý kámen, navíc vítr od oceánu bičuje zem od časného podzimu a do pozdního jara. Co tu zbývá lidem ne rybolov a kousek půdy, na ní obdělávají zeleninu? Je to chudá zem, a tvrdí lidé. Bretaň tohoto rána vak předčila vechny vzpomínky a představy. Zůstávala syrová a původní, nefalovaná a opravdová, e ji komisař vdechoval plnými ústy. Jaký rozdíl proti upocené a horkým dusnem prosycené Paříi!

Fabien starí vstal, otřel si hřbetem ruky čelo, spí jen ze zvyku zvedl a posadil slaměný děravý klobouk do týla. Protáhl se a opatrně mezi rostlinkami doel a ke komisařovi, stojícímu celkem lhostejně opodál.

Já jsem její vagr, představil se, ale nebudeme stát venku, posadíme se přece dovnitř, ne? a vykročil napřed. Dům, kde Fablenovi bydleli, byla jednoduchá kamenná stavba, která zblízka vypadala docela prosté, ale protoe stála nad přístavem, dohlédnout se dalo iroko daleko na moře. Celý dům vypadal čerstvě opraven a na některých místech vyspravován celými novými kvádříky. Starí Fabien, jako by četl komisařovy mylenky, se pokusil hned vysvětlovat.

Tahle oprava nás poloila na lopatky, mysleli jsme e to budeme moci zaplatit z výdělku za dodávky zeleniny pro nai vagrovou, nakonec jsme se zadluili kde se dalo, půjčili si a teď to splácíme. Je to zoufalá situace, věřte mi. Praskly nato u vechny úspory, nestěoval si, konstatoval. Komisař cítil v řeči starého zvlátní podtext: vagrová, sestra jeho neboky eny, ho vyhodila na dlabu, zbavila ho monosti jediného pořádného výdělku, který měl pravidelně a jistě. Proč? Ale Herblot se domníval, e pro tuto otázku jetě nenazrála vhodná příleitost.Později.

A proč tedy domek neprodáte a nepřestěhujete se jinam, třeba do vnitrozemí, kde byste měli lepí monost výdělku?”

Starý Fabien na něho pohlédl a malé plamínky mu lehaly z očí.

Tak to nikdy, pane, kdybysme tu měli na tom kusu země zhebnout hlady. My jsme Bretoňci, víte? Vy, Francouzi, si myslíte, e na tom kousku neúrodný půdy, kde ijeme dýl, ne existuje celá vae slavná Francie, nemusíme mít ádný právo, ádný koly, prostě nic, troku se rozohnil a zřejmě ho to mrzelo, pokračoval u mírněji, já vím, e vy za to nemůete, ale pochopte to, copak my můeme odejít od týhle půdy, kde nae rodiny ily u staletí? Nehledě na to, e by nás nikde nevítali s otevřenou náručí.

Pořekadlo o dubových bretoňských palicích platilo zřejmě veobecně. Vstoupili do kuchynéskeramickou pecíairokým masívním stolem. Dvě okna vedla přímo na přístav a bylo vidět i na bárky, začínal příliv. Herblot se jim u vůbec nedivil, e nechtějí pryč.

Je to s těmi dluhy hodné zlé?

Je, odpověděl starý.

A nepokoueli jste se tedy s vaí vagrovou dohodnout, byla přece bohatá!

Popaul opět vůčihledné zbledl.

Musel byste ji znát.”

Vysvětlete ml tedy proč - jste přeci jediní příbuzní, nikoho jiného neměla.”

Asi čekala, e ji budeme prosit…

Bylo v tom vechno. Rozuměl jim. Neponíili se.

Chtěla vás vidět na kolenou?

Starý jen pokrčil rameny.

Chtěla, abychom li do Paříe.

To bylo zajímavé.

Do Paříe?

Měla tam dva baráky, nabízela nám volný byt, e je tam sama a vichni jsou proti ní.

Vyhroovala?

Starý neodpověděl, jeho tvář zůstala zachmuřená a nepřístupná.

A byla to pravda?

Kdo ví. Nedivil bych se … ale počkejte, cosi mu kmitlo v očích, v jednom dopise se zmínila, e má nějaké těkosti ., zamyslel se starý Fabien.

Jaké?

To u opravdu nevím.

Starý vyel do předsíňky a Popaul s komisařem na chvíli osaměli. Mladý Fabien hleděl na komisaře s úzkostí. Byl od prvního pohledu neprůbojný a ustraený typ, snad po matce, otec Fabien vypadal mnohem tvrdí. Popaul seděl pořád v oranové bundě, napjatě, zdálo se, e čeká na něco, co stále nepřichází, Herblot to podvědomě cítil. V podstatě je litoval. Vyuil příleitosti, která se nabízela.

el jste za tetou poprosit, aby vám zase dala příleitost? ptal se tie, aby to nebylo slyet ven. Popaul hlesl snad jetě tieji.

el.”

A ona?”

Popaul jen smutně pokrčil rameny, protoe otec se u vracel s lahví domácího páleného calvadosu, speciality kraje.

Nalil vem třem do sklenice dobrou míru. Přiukli si.

Calvados pálil, ale byl voňavý a dobrý. Kdy se jednou vyprázdnily sklínky a otáčelo se druhé kolo, zdálo se komisaři, e je právě nejvhodnéjí chvíle, aby bez dalích průtahů začal.

Přijel jsem, abych si upřesnil některé drobnosti ohledně paní Goasové. Jak u asi víte z novin, byla zavraděna. Po pachateli nebo pachatelích se pátrá. Nějaké stopy u máme.

Jeho slova v nich zjevné nechala dojem, mluvil toti klidně, pomalu, rozváně a s přehledem; oba, starý I mladý ho sledovali bez pohnutí.

Někdo vai příbuznou zavradil mezi estou a sedmou hodinou večer. Popis pachatele je u znám, odmlčel se a sledoval jejich reakce.

Starý seděl dál bez hnutí a mladý Fabien jen upřeně zíral do země.

Potřeboval bych od vás, abyste mi o ní řekli co nejvíc, jak a proč odela z Trébeurdenu, co vlastně tu bylo za války a tak dál, rozumíte mi?

Starý Fabien zachmuřeně přemýlel a bylo na něm znát, e uvauje.

Domnívám se, e kořeny veho mohly vzniknout u někdy dávno … a komisař nechal v řeči dramatickou pauzu, která byla velmi jemným psychologickým vyvrcholením. Starý Fabien vstal a dvěma odhodlanými kroky doel ke skříni, otevřel jednu přihrádku, vyňal z ní krabičku, kde v modrém sametu leel starý kalendáříček.

Jednou se u o tom mluvit musí, řekl starý Fabien do neurčitá, jako by se zato omlouval. Pak se jetě jednou podíval na komisaře a změřil si ho.

Vy si u asi pořádné tu dobu pamatovat nebudete, mně bylo tenkrát dvaadvacet, kdy začala válka. Vyrostl jsem tady v chajdě, kam v zimě foukal studený vichr a vude zatýkalo. A takových nás bylo víc. Nikdy jsme toho moc neměli, hledal po kapsách gauloisku, Herblot mu nabídl svou. Starý přijal, poděkoval a soustředěně zatáhl, a se odsypával lehounký popel.

Kdy tady začalo povstání, kdo měl ruce, el k partyzánům, do maki. Někteří u předtím bojovali v deGaullově armádě, ale nás mladích tu bylo pořád dost. Zatímco se v Paříi některý bařtipáni dohadovali s Némčourama, my jsme li od vesnice k vesnici.” Starý Fabien otevřel kalendáříček a se znatelnou pietou ukazoval na názvy městeček a vesnic, vedle nich bylo připsáno datum, kdy partyzáni místo osvobodili.

Tohle u vechno komisař jednou slyel - ve vlaku. Bretoňská hrdost se ozývala stejnými slovy: My jsme si Bretaň osvobodili sami! Jedno jméno v kalendáříčku, jeden den.

Tam jsem se naučil číst a psát. Víte, já předtím neuměl. ili jsme v křovinách na pobřeí a v lesních porostech ve vnitrozemí. To je úplný prales pro toho, kdo se tu nevyzná.”

Viml jsem si cestou sem,” přikývl souhlasně komisař.

Nae skupina byla dvanáctičlenná. Měli jsme dost zbraní i střeliva. Vude, kudy jsme proli, se hned ustavovaly dalí oddíly. Jene Němci vypsali vysokou odměnu za jakoukoliv informaci o nás … Půl roku se mezi Bretoňci nenael zrádce, ačkoliv o nás vichni věděli. Naemu oddílu velel kapitán Maurice, to asi znáte z vyprávění nebo z kníek dějepisu.” Nebyla to ironie, myslel to váně a nalil si znovu calvados. Zatímco cigareta doutnala pozvolna v jednom koutku, druhým usrkl trochu kořalky a polkl ji, ani by nedopalek odloil z úst.

Hlídkovali jsme v Ploumanachu ve skalách. Kadým dnem se čekalo vylodění spojenců. A tam nás někdo prásknul.”

Starý Fabien se podíval na svého syna a pak na komisaře. Pohled přísný a nesmlouvavý. Dodal:

Ten někdo se jmenoval Guillaume Ker.”

Tuil jsem to, řekl komisař.

Kadá kolaborace s Němci se tady v Bretani trestala smrtí, bez pardonu. Právo i spravedlnost byly v naich rukou. Ano, chtěli jsme pro ná národ vybojovat svobodu. Toho dne odeel kapitán Maurice na tajnou schůzku, vichni ostatní zůstali na místě. Jenom já a Lucien Goas jsme se zachránili. Jenom nás zastihlo varování včas. Naich devět kamarádů Němci ve skalách postříleli. Pak celý týden pročesávali kraj a hledali nás, ale nenali. Zato zmizel Guillaume Ker. Za měsíc ho vak nali zastřeleného. Ano, pane komisaři. Rozsudek se vykonal podle rozhodnutí vojenského soudu. Kdo a jak popravu vykonal, to se vak nikdy nikdo nedoví.

Komisař Herblot začínal chápat jetě víc vnitřní sílu těchto lidí. Tu sílu, která bere sama spravedlnost do svých rukou.

A ona to věděla?”

To ona nás přila varovat. Lucien si ji později vzal a odstěhovali se do Paříe. Já jsem se oenil s její mladí sestrou. Byla to nae povinnost. Museli jsme se o ně postarat.”

Znamenalo to tedy, e dívky prozradily a odsoudily vlastního otce, protoe udal partyzány. Ty partyzány, v jejich řadách bojovali i jejich milí a přátelé! Partyzánský soud vykonal spravedlnost. Nikdo se nedoví, čí rukou. Ale zdálo se to ji mnohem jasnějí. Trestala ho ruka těch, co přeili. Těch, kteří se pak s prostou samozřejmostí osobně postarali o nevinnou rodinu zrádce. Drama jako z antické tragédie.

Herblota trochu mrazilo. Drsná pravda ho poněkud svou upřímnou prostotou ochromila. Starý Fabien vypadal jako z kamene vytesán. Cigareta mu u dávno vyhasla, dosud vak visela v koutku úst. Dolil komisaři calvados.

Teď víte vechno. Víc nevím ani já. O tomhle se u nikdy nemluvilo.

Mohl to vědět jetě někdo?

Ne”, řekl pevně starý Fabien a nespoutěl oči ze svého syna, který seděl na idli vedle něho pořád jako zařezaný, tohle věděla jen nae rodina. Byla to nae záleitost, týkalo se to jen nás.

Komisař se zamyslel. Jeho oči sklouzly oknem ven, na moře. Oceán svítil, leskl se a zářil jako zrcadlo.

Co myslela paní Goasová tím, e ji pronásledují? Nemohlo to nějak souviset?

Byla to otázka pro oba Fabieny. Pohlédli na sebe. Snail se jim to upřesnit.

Jde mi o to, jestli to někdo nemohl vyzvědět, někdo cizí. A tím ji třeba vydírat a zneuívat její labilní osobnosti.

Starý Fabien pokrčil rameny. Popaul mlčel.

Třeba vy, Popaule, neřekl jste nebo nenaznačil něco tomu vaemu děvčeti? Myslím, e se jmenuje Kristýna, ne? otázka byla cílená, musel na ni komisaři odpovědět, a chtěl či nechtěl. Otec na něho upřel pohled, který provrtával a k zemi.

Ne, co bych jí říkal.

Neznělo to přesvědčivé. Cítili to oba, otec i komisař Herblot.

Inu, stejně ji budu muset vyslechnout, podotkl komisař a dopil poslední kapku, udělám to co nejdřív, hned jak se vrátím do Paříe. Ten calvados máte vynikající!

Vstal. Zasunul idli ke stolu, podal jim oběma ruku, jen tak v rychlosti zkontroloval čas na hodinkách.

Myslím, e jste mi pomohli. Děkuji vám za vechno, co jste mi tu řekli. Jenom mi dovolte jetě poslední, opravdu poslední otázku. Rozmyslete si ji pořádně, ne odpovíte. Tedy: Byl někdo z vás dvou v pondělí v Paříi?”

Pronesl to jasně, ale skoro lhostejně, jako by té větě nepřikládal větí důleitost.

Ne! Ne, ozvalo se téměř unisono.

Dobrá, tak vám jetě jednou děkuju a kdybyste si na něco vzpomněli, zavolejte mi nebo napite do Paříe. Obvyklá fráze. Dal jim svou vizitku a vyel ven.

Slunce u vystoupilo vysoko na oblohu a prailo. Od moře vál lehký a čerstvý větřík. Komisař Herblot namířil rovnou stezičkou celníků k přístaviti. Uel vak sotva padesát metrů v hustých kapradinách, kdy za sebou zaslechl zvuky, které mu připomněly praskání. Ne se stačil zastavit a zorientovat, ucítil prudkou ránu do hlavy a pomalu se svezl k zemi. Vechno se mu začalo rozpíjet před očima …

Inspektor Morelon seděl za stolem ve své kanceláři a zmocňovala se ho naprostá apatie. Teplota vzduchu toti v tomto týdnu dosáhla maxima, bylo třicet osm stupňů Celsia ve stínu a nedalo se normálně dýchat ani chodit. Nepomáhal ani obrovský větrák nad stolem, ani otevřené spojovací dveře do pracovny komisaře Herblota. S největím úsilím přebral inspektor hromadu, dopis za dopisem. V korespondenci paní Goasové nacházel v podstatě samé banální zprávy o zdraví, o počasí, o rodině. Nudné a obyčejné dopisy, které psala její sestra. Jediný dopis se vymykal a ten dal Morelon stranou. Byl vloen na útrku papíru do obálky, podle písma jej vak nepsala sestra paní Goasové, nýbr někdojiný. Byla to vlastně jen strohá zpráva.

Pro peníze si přijde Didi jako obvykle v pátek odpoledne.”

A bez podpisu. Vypadalo to jako výzva k inkasu, leč na první pohled spí vydírání. Kdo mohl psát tento vzkaz? Znamená něco podstatného? Roh obálky s razítkem potovního úřadu chyběl. koda. A stejně, jako komisař Herblot, poznamenal si Morelon do bloku pod telefonem:

Domovnice - kdo je Didi?

Ani alba fotografií nepřinesla nic převratného. Kadý snímek pečlivě zalepen v růcích, stránka úhledně a jednodue nadepsána. Manel paní Goasové býval asi feák, vysoký, silný, ramenatý, jeho postava připomínala spí amerického kovboje ne bretaňského rybáře a zemědělce. Paní Goasová, podle fotografií z mládí, vypadala jako velmi energická ena. Měla úzké rty a rovný nos, nikdy se na fotografii neusmívala a v jejím pohledu se zračilo cosi podezřívavého, jako by stále čekala, e na ni někdo zaútočí. Morelona zaujaly i vkladní kníky. Naly se dvě. Z jedné paní Goasová vybírala sumu kolem pěti set nových franků jednou za dva měsíce. Přírůstek, také asi jednou za dva měsíce, činil tisíc nových franků. Z druhé kníky nevybírala, přírůstek činil měsíčně pět set nových franků. Tato kníka měla roční výpovědní lhůtu při sedmiprocentním zúročení a s celkovým vkladem prakticky nebylo pohybováno. Činil téměř osmdesát tisíc nových franků. Obě kníky byly na heslo. Ovem jak zjistit, zda neexistovala jiná nebo jiné vkladní kníky, které si pachatel mohl odnést s sebou? Kde měla ekovou kníku? V tom dusnu a horku se vak nedalo ani uvaovat, ani přemýlet. Morelon jednu věc po druhé znovu přebíral a zase skládal do připraveného koe. V uím výběru na stole zbyly nakonec jen ony dvě vkladní kníky, dopis a poslední fotografie manelů Goasových, stará asi pět let.

V půl třetí odpoledne odeel Morelon z budovy Justičního

paláce a vypravil se na Státní úfad daňové kontroly. I tam vládly dovolené a trvalo skoro hodinu, ne se propracoval k zasvěcenému úředníkovi, který mu mohl říci něco o daních soukromých majitelů obchodů. O tomhle neměl Morelon tuení a ani se o to nezajímal. Obchod zaloit nehodlal a finanční transakce mu vdycky připadaly příli sloité. V archívu nalezli po delím hledání daňová přiznání paní Goasové za deset let dozadu, Morelon si sedl ke knihám a jen je otevřel - u zase vyskočil. Hned na první stránce stálo kontrolorem napsáno - NESOUHLASÍ. Schodek a jetě nějaké výrazy, kterým Morelon nerozuměl. Úředník to Morelonovi vysvětlil tak, e se paní Goasová idila měsíčně přibliné o čtyři sta franků, co je nesmírně podivné, spíe tomu bývá naopak. Proto u ní provedli hloubkovou kontrolu asi před týdnem, čtrnácti dny. Dotyčný kontrolor je vak na dovolené a přijede a po neděli. Cestuje někde mimo Francii. Jistě o tom bude vědět víc, protokol má zřejmě zavřený ve stole.

Prosím vás, mohl byste mi aspoň vysvětlit, jak je to vůbec moné? neudrel se Morelon, normální přece je, e se člověk snaí spí oidit stát ne sebe?

No - věc je jaksi jetě sloitějí, oíval se trochu úředník, ono je to ve prospěch třetí osoby.”

Aha, řekl Morelon, ale stejně nechápal, jiné osoby? A s jejím vědomím?

Asi o tom nevěděla,” usoudil úředník.

*

Domovnice seděla ve své prosklené lói na Montgallet 19 a cosi pletla ze silné černé vlny.

Á, pan inspektor, uvítala Morelonajako starého známého. Morelon se posadil na idli vedle ní a zapálil si cigaretu.

Poslyte, nebydlí tady v domě, naproti nebo někde blízko v okolí nějaký Didi?”

Domovnice se zamyslela, uvaovala a rozhlíela se přitom po schránkách na dopisy.

Ale ano,” vyhrkla, ve třetím patře mají chlapce, který se tak jmenuje! Bardetovi! dodala vítězoslavně.

A jsou na dovolené, samozřejmě! řekl zklamaně Morelon, jak starý je ten chlapec?

Bude mu čtrnáct. Ale je sluný, pronesla domovnice důrazně, jako by Morelona varovala.

To vak Morelonovi nijak nevadilo slubu pro nějakého vyděrače můe za malý obnos úspěně udělat i malé dítě, proč ne? Je to naopak méně nápadné.

A co jsou zač, ti Bardetovi?

Přistěhovali se před pěti rokyzBiarritzu,onjeuvojska,ale chodí v civilu. Asi to bude are, já se v tom sice nevyznám, ztiila spiklenecky hlas, ale jezdí pro něho kadý ráno černá limuzína. A to v očích domovnice u něco znamenalo.

S paní Goasovou se stýkali?

Nijak zvlá, zdravili se, to je vechno. Ona k nim nikdy nechodila, platí nájem v pořádku a je to vůbec sluná partaj, zdůraznila domovnice.

Morelon opět zhluboka povzdychl.

A ádný jiný Didi tady v sousedství není?”

Není, aspoň já o tom nevím,” slovo JÁ domovnice náleitě zdůraznila. Znamenalo to - kdy já o tom nevím, zbytečné ztrácíte čas, protoe to prostě neexistuje a basta.

Ostávám tu čtvrt století,” přidala jetě, aby zvýila účinnost svého soudu. Morelon o tom nepochyboval. Rezultát veho byl, e tady v domě, v ulici Montgallet 19 bydlí chlapec, který se jmenuje Didi. Ale co to vysvětlovalo? Nic. Vdy takový Didi mohl být taky klidně ze sousední ulice nebo ze sousední čtvrti…

Jetě jedna věc Morelona napadla.

Chodila jste tam někdy uklízet?

Kam?”

K domácím?

No, někdy ano.

A nevíte náhodou, kolik měla paní Goasová vkladních kníek?” Domovnice se zatvářila dotčeně.

Copak já se o takovéhle věci starám?

Zkuste si vzpomenout, je to moc důleité, ohromné byste nám pomohla,”

Opravdu?

Na mou dui.”

Přemýlela o něco déle ne předtím.

No, jednu kníku měla svoji, jednu měl pán a jednu měli společnou, na nutné výdaje. Jako to bývá.

Take tři?” ujioval se Morelon. Přikývla.

Inspektor Morelon byl spokojen.

Tak na shledanou.

Na shledanou, pane inspektore, pronesla významné domovnice.

Morelon vyel na ulici Montgallet. Řezník stál ve dveřích svého obchůdku se zaloenýma rukama, jinak byla celá ulice pustá. Jen na konci malého náměstíčka, na nízké zídce před vchodem do metra seděl tulák a hrál na harmoniku. Bylo půl esté a pět minut.

Nepozorovaně a v ostrém úhlu slunečních paprsků vklouzl paříský podvečer do pokoje v penziónu Bobíllot. Doktor Dvořák se opřel o nízký parapet a sledoval zamyleně město. Vysoké věe panelového sídlitě v Choisy i rozsáhlé stavenitě blízko Italského náměstí. Na kulatém sloupu před domem měnil lepič plakáty. Na jednom z nich snědá dívka lákala ke koupeli v moři. A dívky v pestrých přiléhavých tričkách, na rozdíl od ní ivé, odcházely z blízké továrničky. Hlahol jejich hlasů stoupal vzhůru a k doktoru Dvořákovi. Jedna z nich ho zpozorovala a zamávala. Dvořák jí pozdrav opětoval. Tahle nenucená upřímnost, impulzivní srdečnost a troka fanfarón-ství je na Francouzích sympatická. V tu chvíli se před domem zastavilo auto, zaparkovalo pod známou značkou a vystoupil z něho profesor Garabé.

Ne stačil doktor Dvořák obléci sako a dojít ke dveřím, objevil se v nich - sám Francois Mitterand! Podoba byla tak dokonalá a fascinující, e se Dvořák zarazil a teprve kdy si viml povědomého obleku, uvědomil si, e před ním stojí jeho koleda. Garabé měl nádhernou měkkou karnevalovou masku, která se přetahovala přes hlavu a působila naprosto dokonale. Dvořák se rozesmál.

To jsem přinesl pro tebe, řekl Garabé, kdy bude chtít, přinesu ti jetě petrolejového emíra nebo prezidenta Giscarda. Mám to od února doma. Dvořák poděkoval a uloil Mitteranda do kufru. V duchu si u představoval, jak takováhle hračka potěí jeho děti.

Zítra ráno je plánován pro účastníky sympozia zájezd do Versailles. Má zájem? zeptal se Garabé, kdy kráčeli po schoditi dolů.

Podle toho, jak se dnes vrátíme. Kdybych se moc nevyspal, nemělo by to smysl. Nestál bych celý den za nic.

Řekl bych, e se vrátíme spí a zítra, zamumlal Garabé jako obvykle, musíme ti přece ukázat Paris by night, ne?

Proplétali se davem, pestrými shluky neonů, blesky zářivkových světel a směsicí lidí na Pigalle. Kolem obchůdků Tatiho, vzhůru po kamenném schoditi na Montmartre. V ulici Rytířů ostrého meče panoval klid. Turistický Montmartre, plný cizinců, leí na opačné straně. Sem přicházejí opravdu jen umělci a zasvěcení.

U krále Ubu je malinká hospůdka. Patří Monice Morellio-vé, známé kabaretní ansoniérce. Intimní a milé prostředí a obrazy jejích hostů - Picassovi koně, Lurvatovo slunce. Braquovo zátií. Ne začal minikoncert, sama hostitelka namíchala vynikající sangriu a připila si se vemi hosty. Chanoit, Pelicier, kolegové z interní kliniky i Garabé sem přicházeli zřejmě často. Dvořák se jim nedivil.

Na podzim bude v parlamentě schválena otcovská dovolená, poznamenal Chanoit.

Otcovská? divil se Dvořák. Zdálo se mu, e patně rozuměl.

Ano. Od nového roku mají mít ve Francii mui stejná práva jako eny. A na to, e jetě pořád neumíme rodit, sarkasticky poznamenal Chanoit, brzy u snad budeme docela emancpovaní.”

Stejně pochybuji, e se tím vyřeí problém nezaměstnanosti, řekl Garabé, jsou to jen takové vládní manévry, sem a tam. Vy nemáte u vás vůbec nezaměstnanost? obrátil se ke Dvořákovi.

Doktor Dvořák zavrtěl hlavou.

Tyhle problémy u nás nemáme.”

Ve Francii ji postihla nezaměstnanost víc jak půl miliónu mladých lidí, hlavně kádrů. Bude to i generační problém, ozval se profesor Pelicier.

Tak to bývá, kdy se mui sejdou pohromadě, mluví

0 enách, o fotbale a o politice. Ani tohle večerní setkání nebylo výjimkou. Pelicier líčil Dvořákovi roztrku ve vládním táboře, kde Jacques Chirac neustále mění předem dohodnuté plány, internista Leblanc se zajímal, jak vypadá zdravotnictví v Československu, kdy neexistují soukromé ordinace, a nechtěl věřit, e léky i operace jsou pro vechny obyvatele zdarma. Chanoit se vrátil k aféře kolem Brigity Bardotovéajejí cestě do Kanady a Garabé vzpomínal na fotbalový zápas Československa proti Německé spolkové republice na posledním mistrovství Evropy a na Panenkovu penaltu. Doktor Dvořák zase na oplátku srovnával obé místa, Paří s Prahou. Aby jeho výklad byl jednoduí, přemísóval pamětihodnosti z jednoho města do druhého. A tak se Eiffelova vě ocitla místo praského Národního divadla, zatímco na Hradčanech se tyčil Vítězný oblouk. Protoe Prahou protéká Vltava, stejně jako Paříí Seina, orientace vyla poměrně jednodue.

A to u se zábava dostala do proudu, přisedla si k nim i Monika Morelli a Lilo Leonardi, její mu, hudební skladatel a harmonikář v jedné osobě. Dvořáka čekalo překvapení v podobě verů Vítězslava Nezvala U krále Ubu zazněl Sbohem a áteček ve francouzském překladu.

Zítra jsme oba pozvaní k překladateli Fragnolovi navečeří, na jeho venkovskou chalupu, u se moc těí. Rád na Prahu vzpomíná, vysvětloval polohlasně Garabé svému příteli.

Hezký a klidný večer probíhal v pohodě a bez spěchu. Chanoit a Pelicier se zajímali o podrobnosti cestování do Československa. Začali uvaovat o tom, e by přijeli do Prahy 89 na jaře na krátkou dovolenou. Garabé, jinak velmi střízlivý,

uzavřený a skoupý na slovo, mluvil o Praze v superlativech. Dvořák jim slíbil, e tohle posezení jim připraví v podobné praské hospůdce pod Hradem, kde rád sedával Apollinaire.

Byly asi tak dvě hodiny, kdy odcházeli od Krále Ubu.

Cestou do hotelu se doktora Dvořáka zmocnila zvlátní nálada. Zatouil se jetě chvíli procházet sám po nočním městě, projít se po Paříi pomalu, krok za krokem. A proto poádal profesora, aby ho vysadil na vrku u Pantheonu. Zbývající kousek do hotelu Bobillot dojde pěky. Noc byla horká, příjemná. Dvořák se vydal sám, pomalu, uličkou Mouffetard dolů ke kostelu svátého Medarda, k triti ovoce a zeleniny.

V půl třetí ráno se zdála celá čtvr docela tichá a pokojná. Zavřeno měly i čínské hospůdky a divadelní sál v Maison pour tou. Naproti kasárnám Republikánské jízdy, na irokém chodníku u zdi spal tulák se sloeným kabátem pod hlavou. Doktor Dvořák, jediný pozdní chodec, doel a na náměstíčko, ke kostelu svátého Medarda. Bylo pusté, jenom prázdné obaly na hromadě ustily a kroky se rozléhaly. U chtěl pokračovat dál, ale zpozoroval něco, co ho zarazilo. Přiblíil se o několik kroků. Nemýlil se. Ve tmě, vedle loených beden, přímo u pojízdného vozíku, kdosi leel.

Kdy doktor doel přímo na místo, zřetelně rozeznal enskou postavu. Vypadala, jako by spala. Medicínský pud mu velel pokleknout a zkontrolovat puls. Byl nehmatný. Kdy se mu podařilo najít v kapse zapalovač a rozkrtnout, aby se podíval na zorničky, trochu ho zamrazilo v zádech. Rozvaha vak zvítězila a převládla profesionalita bývalého chirurga. Znovu se přesvědčil, e ena u nedýchá. Pak teprve vstal.

Mrtvá byla toti paní Bompointová. Dlouho u nepřemýlel. Policejní komisařství třináctého obvodu Paříe leelo nedaleko.

Vechny formality se vyřídily během hodiny. Stráník, který měl tu noc slubu, vyhlíel dobrácky. Snad před příchodem Dvořáka chvilku dřímal, protoe měl otlačené čelo, jak se opíral o desku stolu. Chvíli mu trvalo, ne se orientoval v situaci.

Vy jste z Československa? A co jste tu dělal? zeptal se Dvořáka, kdy ve zkratce vyslechl, co se stalo.

Vracel jsem se do hotelu.

Pěky?” vrtěl hlavou nedůvěřivě stráník, v tuhle dobu? Myslel si asi něco o podivínech, kteří se toulají v noci městem, zatímco by měli spát.

Dobře, tak mi to tady podepite, ukázal Dvořákovi dolů pod protokol. Doktor Dvořák se podepsal.

To je vechno?

Ano, u vás nebudeme zdrovat, pane doktore. Jenom se, prosím vás pěkně, zastavte zítra v Justičním paláci na kriminální policii. Asi s vámi bude chtít mluvit komisař Herblot.

Se mnou? A kdo to je?

No Herblot přece! Znáte komisaře Maigreta, ne? Čtete kníky?” Dvořák přikývl.

To je on. Vechny ty kníky o Maigretovi napsali podle něho, víte? Vyetřuje teď nějakou vradu a zdá se, e by to mohlo mít souvislost. Volali jsme na kriminálku.”

Aha, přikývl doktor Dvořák a podal mu ruku, zajdu tam samozřejmě hned ráno. Nemusíte mít obavy.”?

Nejprve nad sebou spatřil nízký bílý strop a pak teprve pohnul hlavou. Bolelo to. U stolu seděl mu sprokvetlou kticí vlasů. Chvíli komisař usilovně přemýlel a snail se vybavit, kde vlastně je a proč, co se stalo a kdo to sedí na idli. Hlava ho bolela. Musel mhouřit oči.

U jste se probral, no chvála bohu!” oddechl si radostně mu na idli, kdy zjistil, e komisař přiel k vědomí. Bolí vás to hodně?

Tenhle hlas u Herblot jednou slyel. Snail se přinutit, aby si vzpomněl. Ano, to je přece starý Fabien. A on leí na otomanu v jeho kuchyni a hlava mu třetí. Proč?

Proč jsem tady?” zeptal se malátně.

Leel jste na cestě, pár metrů odtud, mezi kapradinami, el jsem do přístavu a tak,.

Komisař si pomalu vzpomínal: cesta ostruiním a kapradím, ramot a pak rána do hlavy …

Kde je Popaul?

Starý Fabien pokrčil rameny a povzdychl.

Myslíte, e to udělal on?” zeptal se Herblot přímo.

Starý zase jen pokrčil rameny.

Musím vám říct jednu věc, pane komisaři,” začal Fabien chraplavě a odkalal si. Syn byl v pondělí v Paříi. Za Kristýnou.

Ano, Kristýna, paní Goasová, Montgallet 19 to vechno se začalo vracet.

A proč mi to neřekl?”

Stále jen proč. Starý Fabien neodpověděl a sklopil hlavu.

Sám tomu nemůu věřit. Jsme na tom zle, ale mohlo by být jetě hůř. Ne, nevěřím, e to udělal on.”

Komisař Herblot se pokouel vstát, hlava se mu točila, ale jinak to lo. Fabien ho podepřel.

Co budete dělat?

Musím do Paříe. Kolik je hodin?

Skoro deset.

To mi u večerní vlak asi ujel. Kdy jede dalí?

Z Lannionu a ráno.

Komisař sevřel rty. Usilovně přemýlel.

A jiná monost není?”

Leda s kamiónem.

To by lo. Odkud vyjídí?”

Od přístavitě po půlnoci. Znám se s nimi, vezmou vás. Ochota starého Fabiena byla upřímná. Herblot se ovem zlobil. Sám na sebe, e Fabiena mladího podcenil. Myslel, e se sesype a vechno řekne. Dobře ti tak, proklínal sám sebe. Co měl Popaul v pondělí na sobě?

Myslím, e si vzal nové aty..

Podívám se na ně, ukate mi je!”

Komisař zavrávoral, ne přistoupil ke skříni. Hlava se mu stále točila. Sáhl do kapsy visícího saka. Kapesník, noík, cigarety, zapalovač. Nic víc. Starý Fabien stál za ním. Vkladní kníku nepřinesl?

Starý Fabien pokrčil rameny, pak ho něco napadlo a odběhl. Herblot zatím prohlíel látku. Na pravé nohavici zjistil tmavou skvrnu. Vzápětí starý Fabien, sklíčený a nechápající, přinesl komisaři ekovou kníku. Zněla na jméno paní Goasová.

Měl ji ve svých věcech, řekl a podal ji komisaři do rukou. Stáli tak proti sobě a bylo těko říci, kdo z nich se cítí hůř. Zda komisař, jen stále cítil bolest po ráně, kterou mu pravděpodobně Popaul utědřil, či starý Fabien, stále nechápající hrozivý dosah toho veho.

Co s ním teď bude?

Musím ho zatknout a vzít do vazby. A tohle vezmu s sebou, komisař ukázal na ekovou kníku a kalhoty, pro laboratoř.

A co kdy se bude někde schovávat?” hovořil starý Fabien, jako by se radil s přítelem, s ním si můe dovolit uvaovat o vech eventualitách, tam, kde ho policie nenajde?

Jen aby zase neprovedl nějakou nerozvánost.

Starý Fabien zavřel oči a chvíli stál bez hnutí.

Uvidím ho jetě?”

Komisař Herblot přikývl.

To vám slibuju.”

A nocí po úzké pěince k přístavu el podivný pár lidí. Komisař kriminální policie z Paříe, provázený starým sedřeným Bretoňcem. Oba mlčeli.

Přístavní hospoda měla jetě otevřeno.

Tamhle je Patrick, co jezdí s kamiónem, ukázal Fabien

a el ke stolu, aby vyjednal cestu pasaérovi, jen mu jde zatknout syna.

Zatím si zavolám, křikl za ním Herblot a posadil se u barového pultu.

Spojte mi rychle Paří, poádal éfa.

Hostinský mu přes pult podal telefonní sluchátko.

Vytočte si dvojku, to je centrála.

Herblot poádal o Paří a udal číslo bytu inspektora Morelona. Čekal. Spojení přilo během minuty.

To jsem já, Michel, jetě nespí?

Ne, koukáme na televizi. U jsi v Paříi?

Zatím ne, ale nutně potřebuju, abys zahájil akci.” Hned?

Okamité!

O co jde?

A dva nebo tři inspektoři z okresu hlídají od této chvíle jistou Kristýnu Bampointovou, pravděpodobně u ní je mladý mu v oranové bundě, který se jmenuje Popaul Fabien. A sledují kadý jejich pohyb, rozuměl jsi?

Ze sálu zněl hluk a mohlo to být slyet i v telefonu. Morelon se vak neptal na podrobnosti. Zkombinoval rychle, co sám věděl, a jediná otázka, kterou komisaři poloil, zněla. Rozuměl, éfe. Zatknout?

Komisař Herblot malinko zaváhal.

Ne, počkejte do rána, dokud nepřijedu. Půjdu rovnou do kanceláře, nech mi tam vzkaz, co se děje a kde tě najdu.

Ve sluchátku zachrastilo a komisař je vrátil na místo.

Co jsem dluen?

Čtyři franky padesát.

Starý Fabien na komisaře kýval od stolu, kde seděl s řidičem Patrickem. Zval ho, aby si k nim přisedl. Na nic se neptal, Bretoňci jsou uzavření lidé.

Já jsem Herblot, představil se komisař a podal kamionáři ruku.

Patrick, odpověděl ofér a koutkem úst dál dýmal cigaretu. Můeme hned vyjet, jestli moc spěcháte. Mám, naloeno.”

Komisař přikývl.

V kolik hodin budem v Paříi?”

Patrick se podíval na hodinky.

Ve čtyři ráno.”

Výborně, zaradoval se Herblot a vstal. Starý Fabien na něho hleděl s jistou dávkou úzkosti. Komisař to cítil. Znal dobře tyhle typy lidí. Rozhodí se okamitě.

éfe, zavolal na hostinského a objednal calvados pro vechny tři. Starý Fabien se na něho podíval překvapeně.

Tak aby ta vae Bretaň dostala, co si právem zaslouí, zvolal nahlas a zvedl skleničku. Patrick i Fabien na něho pohlédli s neskrývanými sympatiemi.

A ije svobodná Bretaň! usmál se Patrick a vichni tři do sebe vhodili obsah sklenky.

V jedenáct hodin kamión i s komisařem vystartoval směrem na Paři. Na silnici zůstal jen starý Fabien. Stál a dlouze se díval za ujídějícím automobilem. Pak se těce obrátil a vydal úzkou pěinkou zpátky. Cestičkou paeráků. Rozeklané skály a celou pobření krajinu ozařoval maják přeruovaným světlem.

Slunečné ráno se tvářilo usměvavě. Komisař Herblot se prospal jen malinko na gauči v kanceláři inspektorů. Do Paříe přijel skutečně kolem čtvrté ráno, zároveň s mlékaři. Potřeboval si odpočinout a hlava, i kdy bolela méně, pořád jetě nebyla úplně v pořádku. Zdříml si skoro do osmé hodiny, kdy ho probudil první příchozí, Morelon. Vypadal znaveně a místo pozdravu podal komisaři ranní noviny, obrácené na předposlední stranu. Fotografie krámku paní Goasové. A vedle snímek tritě u sv. Medarda. Pod tím dominoval tučný titulek:

ČESKÝ LÉKAŘ ODHALIL VRADU V PAŘÍI!

V podtitulku stálo: Je mezi posledními vradami souvislost? Komisař pohlédl letmo na Morelona, a kdy se setkal s mlčením, pokračoval ve čtení:

Dnes v noci, o půl třetí ráno se dostavil doktor Petr Dvořák, psychiatr z Československa, který dlí v Paříi jako delegát na mezinárodním lékařském kongresu, na policejní komisařství v třináctém obvodě. Uvedl, e na triti u kostela sv. Medarda nalezl mrtvolu eny. Při bliím ohledání bylo zjitěno, e jde o paní Bompointovou, prodavačku zeleniny a ovoce. Přivolaný úřední lékař konstatoval smrt, která pravděpodobně nastala, podle předběného zjitění, rozdrcením temenní kosti. 

Komisař Herblot včera odjel do Bretaně. Sleduje stopu, vedoucí k vradě paní Goasové, o ní jsme vás u v minulých vydáních informovali. Zajímavé je zjitění, e synovec zavraděné Goasové je zároveň snoubencem dcery paní Bompointové Kristýny. Je mezi dvěma vradami, které rozruily poklidnou Paří letoního léta, nějaká souvislost? Můeme očekávat, e komisař Herblot brzy odhalí pachatele těchto dvou hrůzných případů?

Dolo po uzávěrce: Inspektor Morelon, který zastupuje nepřítomného komisaře Herblota, dal příkaz k zatčení Popaula Fabiena, synovce paní Goasové a snoubence slečny Kristýny Bompointové. 

Komisař Herblot odloil noviny a uklíbl se:

O Maigretovi u ani čárka.” Vzápětí nasadil vánou tvář.

,,Musel jsem ho zatknout,” vysvětloval Morelon.

,.Člověče, nemůu tomu pořád uvěřit. A kde jsi ho nael?”

,,U Kristýny.”

Vypovídal u něco?”

Zatím nic. Čeká dole, ne prokurátor rozhodne. Zdrel jsem ho, dokud nepřijde.”

Komisař se protáhl.

Musím si dát pořádnou kávu, abych se vzpamatoval.

Zjistil jsi tam něco, éfe?

Zatímco na vařiči v konvici bublala voda, Herblot vyprávěl o vem, co zjistil.

O té ráně do hlavy, kterou mu kdosi utědřil, vak pomlčel.

Dozorce přivedl Popaula do komisařovy pracovny v poutech, teprve uvnitř mu je sňal. Popaul se díval na komisaře vyděeně a s hrůzou v očích. Vtahoval usilovně hlavu mezi ramena, jako by čekal ránu.

Sedněte si, Popaule, vybídl ho komisař a pokynul mu do měkkého křesla návtěv.

Popaul zaváhal, ne se zabořil do fotelu.

Nemáte hlad?

Popaul zavrtěl hlavou. Komisař měl pocit, e tenhle uzlíček nervů se musí kadou chvílí sesypat. Prohlíel si ho pozorně. Viděl u hodně darebáků, lumpů i vrahů, některé sveřepé, jiné lítostivé.

Popaul mu připadal příli jemný na dvě vrady. Ale znal vrahy, o kterých by si také nikdo nemyslel, e by byli něčeho podobného schopni. Na vzhled a chování nelze brát v kriminalistice zřetel. Tady vak bylo něco navíc. Snad nějaké fluidum, které z kadého vyzařuje.

Kdy pozoroval teď Herblot Popaula, nemohl se zbavit pocitu, e mladík se stydí. Viděl stále před očima starého Fabiena, jak se nad ním sklání, kdy se probral z bezvědomí… Jestli tenhle zatracený Popaul zaútočil na policistu ve slubě, u jenom to by stačilo na pěknou výsluku!

Dáte si se mnou kávu? Nalil Popaulovi do hrnku a po okraj. Vědomě oddaloval chvíli, kdy poloí první otázku. A i kdy tomu sám nechtěl vnitřně uvěřit, svým způsobem se bál, e se Popaul k činu přizná! Ano, bylo to paradoxní, uvědomoval si to.

Proč jste mě včera pratil?

Popaul se skrčil jako dítě, které chytil hlídač v sadu při krádei ovoce.

U nevím, opravdu …

Chtěl jste mě snad zabít? Kvůli čemu?

Kdepak, to ne, bránil se Popaul, nevěděl jsem, co mě to popadlo. Chtěl jsem … prostě bál jsem se ..začal koktat a nakonec zmlkl.

Přesto vechno vůči němu necítil Herblot vztek. Byla to spí hořkost. Anebo i lítost.

Proč jste jel do Paříe?

Popaul se jetě více skrčil a u ho téměř v komisařově křesle nebylo vidět. Mlčel.

Za Kristýnou?

Přikývl. Díval se stále se stejnou úzkostí.

,,A paní Goasovou jste v pondělí neviděl?

Ne, neviděl.

Víte to určitě? Vzpomeňte si dobře, Popaule, nemá smysl zapírat. Kdy zjistíme, e lete, bude to pro vás horí. Nebyl jsem tam.

Ale kde jste vzal tu ekovou kníku?

To je u čtrnáct dní. Byl jsem za tetou v krámě.

Proč jste mi to neřekl dřív?

Nelo to, táta o tom nevěděl.

Chtěl jste s ní mluvit o něčem důleitém?

Vdy víte, pronesl tie.

Herblot mlčel a zapálil si gauloisku, ostrá aromatická vůně prosytila okamitě místnost.

Můu i taky zapálit?

Klidně, popelník máte za sebou.

Mladý Fabien si zapálil a zdálo se, e se uklidnil. Ruce se mu u netřásly.

Byli jsme na tom moc mizerně, vechny peníze doly, vypadalo to, e se snad budeme muset oběsit.

To snad ne?”

Popaul se smutně usmál a ústa se mu přitom zkřivila.

Vidíte, ani vy tomu nevěříte! Myslíte si, e pro Bretoňce je vechno dobrý, hlavně kdy v Paříi se máte dobře. My a chcípnem hlady.

Před čtrnácti dny jste byl u tety. Aby vám pomohla. Popaul zase sklopil hlavu.

Vyhodila mě.

A ta eková kníka?

Vzdychl.

Tu jsem jí vzal. Překotné vak dodal: Ale ani lístek jsem nepouil.

Ani lístek? Opravdu? To se dá lehce zjistit.

Rozmyslel si to.

Jeden, jediný, sto franků za vlak.

Do Paříe?

Ne, z Paříe.

A kdy?

Mlčel. Zdálo se, e přemýlí, zda má odpovědět, či ne.

No tak kdy?

Zapletl se do toho a nevěděl, jak ven.

Řeknu vám pravdu … Na ten včerejí lístek ..

Herblot si vzpomněl na ránu do hlavy, kterou dostal, ale u o tom nemluvil. Na včerejí lístek! Věděl dobře, e to nebylo moné.

Mladý Fabien neuměl lhát.

V kolik hodin jste přijel do Paříe?

Odpoledním expresem, kolem osmé večer.

Na Montparnasse?” ujioval se komisař.

Ano. Pak jsem el za Kristýnou.

Kde pracuje ?

Jako servírka v italské kavárně, dělala a do půlnoci.

A pak?

Pak jsem el s ní.

K ní domů?

Proč ne? Jsme přece snoubenci.

Nikam jste neli?

Ne, vůbec ne.

A paní Bompointová, její matka, byla doma?

To nevím, ona chodí brzy leet. Spí vdycky v druhý místnosti.

Byla doma, kdy jste přili? pokračoval v otázkách neúnavně komisař, museli jste si toho přece vimnout.” Váně nevím.

li jste tedy spát. V kolik hodin?

Mohla být jedna.

,J-lned jste usnuli?

Popaul se zarazil a trochu zakoktal.

No, hned ne-e jo, rozumíte, pane komisaři a potom. Komisař rozuměl.

Neslyeli jste něco, neprobudilo vás nic?

Ne, a přila policie a odvedli mě.

Dodal si odvahu a řekl.

Mé moc mrzí, co jsem vám včera udělal, opravdu. Já nevím, co mě to popadlo. Neublíil jsem vám?

To nestojí za řeč.

Pustíte mé tedy? zeptal se Popaul a jeho hlas zněl radostně, já u to víckrát neudělám.

Vypadal jako rozpačitý koláček. Komisaři ho bylo líto. Podal mu beze slova noviny, Popaul je přeslabikoval, zbledl a ruce se mu roztřásly tak, e noviny upustil na zem.

To není moné. Přece si nemyslíte, e já… e já.. Komisař Herblot seděl za stolem a nic neříkal.

To tady zůstanu?

Otázka zůstala nezodpovězena, protoe přiel Michelet a podal komisaři lísteček papíru. Komisař jej přečetl zběně a povzdechl.

Necháme vás tady, musíte si rozmyslet, jak to bylo v pondělí. A jetě asi víc věcí.

Proč?

Právě přily výsledky z laboratoře. Na střence noe, kterým

byla zavraděna vae teta, paní Goasová, se zjisti ly vae otisky. A krev, která se nala na nohavici vaich kalhot, je stejné skupiny, jako krevní skupina mrtvé Goasové. Jak tedy vysvětlí-, te, e se tam dostaly, kdy jste v pondělí u ní nebyl?

Popaul se na něho díval s vytřetěnýma očima a nezmohl se ani na slovo.

,,Začneme tedy zase od začátku. Jak to bylo v pondělí? Byl jste v Paříi?

No nebyl, váné nebyl!

A jak se tedy dostaly otisky vaich rukou na střenku noe, kterým byla zavraděna paní Goasová? Jak to vysvětlíte? Popaul se usilovně zamyslel. Bylo vidět, e se zoufale snaí na něco přijít. Na čele mu vyrazily krupičky potu.

,,U tety jsem na mou dui nebyl.

A otisky? připomněl komisař.

Copak je jisté, e to jsou zrovna moje otisky? Moná, e někdo má stejné otisky jako já.

Komisař zůstával stále klidný, věděl, e vechno je u otázkou jen několika hodin. Stačí vyčkávat, a se Popaul Fabien zaplete do svých výpovědí, nebude vědět jak dál a bude muset mluvit pravdu. Jen tak se nemůeme splést. Pravda je jediná a nedělitelná v kriminalistice to platí zcela a bez výhrad.

To je vyloučeno, neexistují nikdy dva stejné otisky.

Ale co kdy já jsem ten první případ? snail se polemizovat Popaul a chytal se posledního stébla.

Nebylo by jednoduí, kdybyste se místo hloupých výmyslů rovnou přiznal?

Ale k čemu? Nebyl jsem tam a nezabil jsem ji!

Michelet přinesl Herblotovi dalí lísteček. Komisař si vzkaz přečetl a řekl:

A oba počkají.”

Na papírku stála zpráva od inspektora Morelona, e přiel profesor Garabé a doktor Dvořák z Československa. Český lékař, který objevil mrtvou paní Borhpointovou.

Podívejte, Popaule, tím, e zapíráte, opravdu nic nezískáváte. Vůbec nic, váně. Jenom trest můe být pro vás horí a těí. A jestli jste jel do Paříe jen kvůli tomu, abyste varoval Kristýnu, ne půjde k výslechu, a neříká, e jste v pondělí byl v Paříi a ze jste el ke své tetě, k paní Goasové bylo to zbytečné. ekovou kníku jste snad ukradl před čtrnácti dny, budi. Ale pouil jste ji dřív ne včera, i to si prověříme. Zjistíme si, jestli to paní Goasová ohlásila. Ale krev na nohavicích vaich kalhot, otisky vaich prstů na střence noe, to bude porotě stačit. Je na vás, abyste přiznal vechno. Jedině pravda teď můe zlepit vai situaci. Nevím, jestli si to uvědomujete, ale za těchto okolností by vás asi čekala guillotina. Vinen vemi hlasy! Rozmyslete si to! U kvůli vaemu tátovi.”

Herblot skončil monolog, pohrávaje si s propisovačkou.

Popaul na něho hleděl s vytřetěnýma očima.

Přece mě nemůou odsoudit, vdy mně nic nedokáou.”

S vámi je to těké, Popaule. Pořád nechápete, e u nic víc vám nikdo dokazovat nemusí. Tohle soudu stačí. Vechno mluví proti vám. Jistě vás někdo poznal nebo viděl v Paříi. A ten někdo se přihlásí a řekne, poznal jsem ho podle fotografie v novinách, byl tady. A ádné zapírání vám u nepomůe. Pod tíhou přímých důkazů se skloní celá porota. Věřte mi, dělám tu na kriminálce u pár let-ale ani ten nejlepí advokát na světě vás z toho nedostane.”

Ale já nikoho nezabil!”

Hlas Popaulovi selhal, měl blízko k výbuchu pláče.

Ale vechno svědčí proti vám. Tím, e zapíráte a mluvíte nesmysly, vechny proti sobě popudíte. Kdybyste řekl: Zabil jsem ji, protoe nás chtěla zničit hlady, protoe jsem viděl tátovo zoufalství, bylo by to lepí. Ale obalovaný, který tvrdoíjně zapírá i zcela evidentní věci, nikdy nezíská důvěru.

Komisař mluvil mírně, téměř otcovsky.

Na stole před ním leela zpráva o Morelonově etření z minulého dne.

Vkladní kníku na osmdesát tisíc jste náhodou nevzal?”

Kde?”

U vaí tety, v krámě nebo v bytě. Mávala ji nejčastěji v zásuvce psacího stolu v krámku.”

Nevzal, váně nevzal. Věřte mi, pane komisaři.”

Tak co jste, k čertu, dělal v pondělí, kdy tvrdíte, e jste nebyl v Paříi?”

Jako kadý den, byl jsem na rybách.”

Komisaře náhle cosi napadlo. Prohodil naoko lhostejně:

Ukate mi tu vai bundu, chtěl bych se na něco podívat.”

Popaul si ji rychle a ochotně přetáhl přes hlavu a podal ji komisaři. Po celém předloktí měl zarudlý krábanec.

Jak se vám stalo tohle?”

Herblot ukázal na předloktí s lhostejným výrazem.

Na rybách, krábl jsem se o drát. Víte, jak se s ním tahají krabi ze kvíry, uklouzl jsem na kamenech a drát se ohnul a krábl mé.”

Ach boe, vy jste nenapravitelný, Popaule. Ostatně, zítra přijde jeden výsledek z laboratoře a u ani nemusíte mluvit. Vechno bude jasné.”

A co?”

Paní Goasová poznamenala vraha a kousek jeho kůe si odnesla za nehty.”

Popaul se třásl po celém těle. Seděl v křesle jen v tričku a zoufale se snail nejektat zuby.

Nechcete si to přece jen rozmyslet a říct vechno, Popaule? Vdy tímhle si nepomůete. Chtěl jste se zbavit i nepohodlného svědka, paní Bompointové. Protoe věděla

o tom, e jste byl u paní Goasové to pondělí, co?

Popaul drkotal zuby a nebyl schopen promluvit.

Tak dobrá, půjdete zase dolů, nechám si vás zavolat, a se uklidníte.

Popaul vstal a stráník, který čekal na chodbě, ho opět v poutech odvedl do cely.

Prokurátorův příkaz k převzetí do vazby byl u dílem jen několika minut. Znamenalo to, e Popaula odvezou do cely, obviněných ve věznici La Santé, v sousedství psychiatrické kliniky u Sv. Anny.

Doktor Dvořák podepsal protokol a s profesorem Garabém čekali v pracovně inspektorů. Povídali si s inspektorem Morelonem o vem moném. Mrtvolu paní Bompointové v noci převezla policie k soudní pitvě. Inspektor Morelon počítal s tím, e v průběhu dopoledne zajde na tritě ke sv. Medardovi, aby tam zjistil vechny podrobnosti a vyzpovídal

i lidi z okolí. Komisař Herblot se chystal na výslech dcery paní Bompointové, Kristýny. Nespěchal vak záměrně, ponechával čas, aby trochu uzrála. Zdála se mu jetě příli rozruená. Snad odpoledne.

Jetě ne proel spojovacími dveřmi do pracovny inspektorů, poznamenal na lísteček papíru několik slov, bál se, aby toti na něco důleitého nezapomněl.

Profesor Garabé i doktor Dvořák stále čekali. Po pravdě řečeno, doktor Dvořák byl u velice zvědav na komisaře Herblota. Zajímalo ho nesmírné, jak vypadá skutečný ivý předobraz literárního hrdiny. A ne hrdiny ledajakého kriminálního komisaře, známého po celém světě. Snad si představoval Herblota starího a trochu zavalitějího, ale zato mohla spí Maigretova filmová podoba, zvěčnělá Jeanem Gabinem. Rozhodně vak komisař působil na doktora Dvořáka sympaticky.

Chtěl bych vám představit kolegu z Československa, ujal se úlohy zprostředkovatele Garabé, pracuje v Praze na psychiatrii a jako soudní expert pomáhal v řadě sloitých trestních případů.

Herblot, řekl prostě komisař a stiskl podanou ruku, jak se vám v Paříi líbí, doktore? Jste tu poprvé?

U jsem tu byl jednou před lety. Paří se mi líbí. Musím ovem přiznat, e ít bych tu nechtěl.

Hovor se chvíli točil, kolem obvyklých zdvořilostí.

Dneska večer se vlastně sejdeme znovu, připomněl profesor Garabé, u Fragnolů.

Pravda, uvědomil si komisař Herblot.

Pojedu tam s kolegou Dvořákem, mohli bychom vás cestou naloit, navrhoval profesor. Komisař nabídku přivítal, protoe své auto půjčil eně s dětmi. Byl teď odkázán na metro, autobusy a taxíky. Na dveře d iskrétné zaklepal stráník.

 Co je? zeptal se Morelon.

Je tady pan komisař? Stráník očima hledal Herblota. Komisař zvedl hlavu.

Dole na cele mají zadreného nějakého chlapíka, který s vámi chce velmi nutně mluvit. Vysloveně říká, e jenom s vámi. Má důleité sdělení, můe je říct jen vám.

Sdělení? Pro mě? A co provedl?

Chtěl ukrást v obchodním domě na Montparnassu helmu na motocykl.

A co já s tím? To byste mi za chvíli mohli vodit kadého kapsáře, který si vzpomene, e se mnou chce mluvit!

Stráník provinile přelápl.

Prý je to kvůli těm dvěma vradám.”

To ovem zcela měnilo situaci.

Dobře, přiveďte ho ke mně do pracovny. Hned přijdu.

Vibrovala jím profesionální zvědavost, touha rozplétat klubíčko nití, které vedou k činu. Obrátil se proto k hostům s omluvou.

Promiňte mi, pánové, opravdu moc mě mrzí, e jsme si nemohli v klidu popovídat. Pokusíme se to večer napravit, co říkáte? Budu rád, kdy se pro mne zastavíte. Od esti čekám doma, ano?

Kdy za komisařem zapadly spojovací dveře, hovor v pracovně inspektorů se otočil na téma kriminalita a psychiatrie. Vděčné téma, které nikdy nelze vyčerpat a do konce.

Mu, který čekal v komisařově pracovně, byl zhruba pětatřicetiletý. Na sobě měl světle edivé kalhoty, které u dávno vyly z módy, a jemnou proukovanou koili. Mroí knírek dodával jeho obličeji vzhled poněkud orientální. Nevýrazné oči jako by mu v obličeji plavaly. Těkal jimi po místnosti a klouzal z místa na místo; nebyl to vak ani pohled člověka obávajícího se, aby nic nezapomněl a v duchu si vechno neustále opakuje a memoruje kolem dokola. Tento mu se díval pohledem profesionála, který odhaduje a hodnotí. A to komisaře malinko zmátlo. Posadil se za stůl a získával častím, e si zapaloval cigaretu. Příchozí, který s ním chtěl hovořit, seděl klidně v křesle, nohu přehozenou přes nohu. Zdálo se, e čemusi naslouchá.

Můete jít,” řekl komisař Herblot konečně stráníkovi.

Kdy za ním zapadly dvoukřídlé vypolstrované dveře, nastal v komisařově pracovně jetě chvíli klid. Herblot si připravil čistý list papíru, vybral si jednu z barevných tuek, jimi s oblibou črtal při výslechu poznámky, vyzkouel ji a vyměnil , za jinou barvu.

,.Chtěl jste se mnou hovořit, nadhodil komisař, jako by si teprve teď uvědomil, e mu v proukované koili čeká na něho.”

Pan kriminální komisař Herblot? ujioval se neznámý.

Intonace i přízvuk jeho hlasu na první pohled vypadaly na cizince.

Ano, to jsem já. Herblot kývl hlavóu. Tak co vám leí na srdci?

Mu se rozhlédl po celé kanceláři kolem, pak beze slova vstal, doel a ke dveřím a zůstal u nich ostraitě stát.

Copak je?

Jsme tu opravdu sami? Jste si jist, e nás nikdo neodposlouchává?

Takový úvod komisaře překvapil, byl zvyklý na leccos, ale tohle zail poprvé.

Oveme nikdo.

Mu se zase posadil a velmi důvěrně ztiil hlas, e ho skoro nebylo slyet.

Jste si tím tedy naprosto jist?

Ano, samozřejmě,” odpověděl komisař Herblot ji pobaveně. Můete bez obav mluvit. Cokoliv.

Ale co vám řeknu, je naprosto důvěrné.

Můete se spolehnout.

Mu na křesle se naklonil dopředu, e se téměř dotýkal komisařova stolu. Výraz jeho obličeje byl napjatý a váný.

Chcete znát pozadí té vrady na Montgallet?

Komisař Herblot vak nereagoval, díval se na mue proti sobě, jako by mu ádnou otázku ani nepoloil, nebo lépe řečeno, jako by to byla otázka pouze řečnická. I to vak zřejmě mue uspokojilo.

Dobrá, povím vám to, ale nesmíte mě prozradit. Slibte mi, e mě nevydáte.

Komu? nechápal jetě pořád komisař Herblot. Bizarní návtěvník ho udivoval stále víc.

No přece jim! Mu se zatvářil rozčileně. Vdy je znáte. Spolupracujete s nimi.

Komisaře napadlo, e tímto způsobem se nedozví nic. Zkusil to tedy jinak.

Víte co, abychom zbytečně neztráceli čas, já vám budu klást otázky, které jsou pro nás důleité, a budu si dělat 104 stručné poznámky. Souhlasíte, pane?

Mu přikývl.

Komisař si připravil tuku.

Jméno a příjmení?”

Miroslav Novák.”

Narození?

Třináctého února 1943.

Kde?

Beroun.

Jak je vidět, jste cizinec. Ale z jaké země?”

Z Československa.”

Emigrant?”

Ano.

Jak jste se dostal do Francie? ptal se dál komisař.

Mu se něho nejprve pátravě zahleděl.

To máte tak,” a opět vstal a obeel celou místnost kolem stěn, k oknu, podél dveří, podíval se za obraz prezidenta Giscarda na čelní stěně, jako by něco hledal. Komisař Herblot ho se zájmem pozoroval.

Vidíte, nic tam není, poznamenal, kdy se mu posadil.

Dávám pozor, nedivte se, oni mají přístroje vude. A dokonalé! A jak fungují! To je vysílačka, kterou vůbec nevidíte, a tady vám zvoní v uchu. Ti dovedou vysílat, to byste koukal!”

Ale o kom to pořád mluvíte?

Ó nich! Pst! a mu se bojácně rozhlédl, mohli by nás slyet.

Tak kdo, prosím vás? Komisař Herblot u ztrácel trpělivost.

Mu vstal a doel a ke stolu, přistupil ke komisaři a zaeptal.

Evropská pionání centrála.

Co je to?” podivil se Herblot. Slyel něco takového poprvé v ivotě.

Evropská pionání centrála,” opakoval mu znovu a jetě naléhavěji, neříkejte, e jste o tom nikdy neslyel! A shovívavě se usmál. Já chápu, e o tom nesmíte mluvit,”

Komisař se pokusil o obranu.

A kdo ji organizuje?”

To kdybych já věděl,” povzdychl mu. Nevypadal nato, e by si chtěl dělat z komisaře legraci.

A jak to souvisí s vradou na Montgallet?”

Je to na jejich příkaz!”

Té Evropské pionání centrály?

Ano.”

A jak to dělají, prosím vás?”

To je přece velmi jednoduché, radarem.

Přímo radarem?

Ne, to nejde, nejprve musí najít vhodné me’dium, a to jsem !á. Na mě zamíří radar a vysílají. Já slyím jejích pokyny. Řeknou mi třeba, půjde a zabije tu enskou na Montgallet. A tak tam jdu a zabiju jí. Rozumíte?”

Komisaře Herblota napadla spásná mylenka, vstal a stejně důvěrným hlasem prohlásil.

To je vak záleitost naí protipionání sluby. Zavolám sem nae odborníky.

A ne se Novák zmohl na protest nebo odpor, otevřel spojovací dveře; profesor Garabé i doktor Dvořák u bylí na odchodu a Morelon se s nimi u dveří loučil. Komisařův nápad přiel v poslední chvíli.

Pánové jsou z naí protipionání sluby,” uvedl je komisař a popásl se na jejich překvapení. Zejména Morelon si éfa prohlíel se zvlátním nechápavým pohledem.

Můete nyní bez obav hovořit je to důvěrné,” vybídl podivného návtěvníka.

Mu vak seděl v křesle jako zařezaný.

Tak copak je? Pročpak nic neříkáte?

Nesmím u dál mluvit francouzský, aby nebyli prozrazeni.”

A jak máte hovořit? Anglicky? Německy?”

Ne, česky.”

V téhle chvíli se ozval doktor Dvořák, který celý vývoj sledoval zpovzdálí od okna. Bleskurychle si spojil člověka před sebou s muem, na kterého marně čekal včera na velvyslanectví.

Můete mluvit česky,” navrhl mu. To rozhodlo. Sled otázek, kterými se obvykle Dvořák propracovával k diagnóze, se okamitě uvolnil.

Jak dlouho u vás pronásledují?”

Asi tří roky,” povzdechl Novák, nedají mi pokoj.”

A pořád? V jednom kuse?”

Někdy to je míň, někdy víc, hlavně večer.”

Jenom něco říkají?”

Tady na mě vysílají smrtící paprsky. U mi zničili slinivku a játra. Ledviny nemám, ty mi zkameněly.

Jak to, e tedy jetě ijete? S takovými zraněními přece není moné ít?!

Vdy jsem taky médium.”

Aha. A jak jste to poznal?

Řekli mi to.

Oni?

No, dohadovali se mezi sebou. Slyel jsem jak říkali - odděláme ho nebo z něj uděláme médium…

Znáte některé z nich?”

Neznám.

Doktor Dvořák se zahleděl na okraj komisařova stolu, a úplně zapomněl, e je v pracovně kriminálního komisaře v Paříi, nikoliv u sebe, ve své vyetřovně na praské psichiatrii. Kladl otázky jednu za druhou.

Dělají vám to u tři roky? ujioval se Dvořák.

Tři roky a měsíc, opravil ho Novák.

Snail jste se proti tomu něco dělat?

To víte, e jo! Nechtěl jsem se nechat zničit. el jsem na policii, ale řekli, e jeto nesmysl, e nictakovýho není a e na mě nemůe někdo působit na dálku. Ale ONI mě za to, e jsem je prozradil, začali pronásledovat v autech. A od tý doby za mnou pořád jezdéj. Podívejte se, a vytáhl z kapsy malý kalendářík, plně popsaný poznávacími značkami automobilů.

Tady jsem si je vechny poznamenal. V téhle autech za mnou jezdili. Byly tam zapsané značky aut československých, jugoslávských, italských, výcarských I francouzských.

Vechny tyhle země jste projel?

Jo. Utíkal jsem před nima, ale vude si mé nali.”

A radili vám něco?”

Jak kdy, větinou mi jenom sprostě nadávali. To je někdy hrozný, pane inspektore,” ulevil si mu, pokládaje doktora Dvořáka za policistu. Vypadal velmi smutně a utrápené. Včera jsem si v Innu nasadil helmu, abych měl chvíli pokoj a nic neslyel. Jene to na mě narafičili oni! Poslali na mé za trest policajty. Chtějí mě zničit. Ale mě jen tak nedostanou, vechno na ně nejdřív řeknu, vechno!” mluvil docela apaticky, nezlobil se.

A jak jste přiel k té vradě na Montgallet?

Nařídili mi, abych ji zabil.”

Kdy?”

Dneska ráno.”

Ale to se stalo přece u v pondělí.”

To nevadí, oni můou zabíjet i nazpátek. Teorie relativity, rozumíte?

Hm, to je zajímavé. Take jste paní Goasovou zabil vy?”

Nevím, jak se jmenuje. Ale zabil jsem ji.

Jak to víte?

Hlasy mi to řekly.

A co jetě říkaly?-

e jsem velikej hříník a e mě stejně pověsej.”

Komisař Herblot, Morelon i profesor Garabé se zájmem poslouchali český hovor, kterému nerozuměli, profesor vak situaci chápal i přes jazykovou bariéru.

Pod policejní ochranou vás dopravíme na tajné místo, do bezpečí, nabídl mu Dvořák, nenajdou vás tam.

Mu v křesle neprotestoval.

Doktor Dvořák tie a stručně vysvětlil vem svoje poznatky. Byl to zcela evidentní případ schizofrenní psychózy, která nebyla léčena a dlouhodobě se rozvíjí. Dodal i podrobnosti, které se o Novákovi dozvěděl na velvyslanectví, aby obrázek byl dokonalý. Vechno zapadlo přesně do mozaiky. Tím se vysvětlilo, proč nepřiel Novák při návtěvních hodinách na zastupitelský úřad. Samozřejmě, e teď i pokus o kráde v obchodním domě vypadal jinak a celá záleitost se jevila v jiném světle. Bylo ovem nutné okamitě zahájit léčbu v rámci první psychiatrické pomoci. Garabé ochotně nabídl volné místo na oddělení kliniky u Sv. Anny. Po krátké poradě přistoupil komisař Herblot k Novákovi a poklepal mu na rameno.

Děkuji vám, vechny vae informace jsou pro nás velice cenné. Dva stráci, kteří přili do kanceláře z chodby, vzali neastného Miroslava Nováka mezi sebe a vedli ho jako osobní strá do policejního auta před budovu. Pacient do něho v klidu nastoupil a auto se rozjelo na psychiatrickou kliniku ke Sv. Anně, kam profesor Garabé mezitím v rychlosti zavolal.

Copak to bylo zač? zeptal se Morelon hned, jak zelený anton odstartoval.

Podle veho pokročilá, u chronická paranoidní schizofrenie,” potvrdil doktor Dvořák, před sluchovými halucinacemi utekl do Jugoslávie, Itálie a přes výcarsko a sem. Celé tři roky se tak potácí a schovává.

Schizofrenie je vude stejná, připojil se profesor Garabé, nemocný předpokládá, e nějaká skupina usiluje o jeho ivot nejrůznéjími prostředky, rádiem, laserem, radarem - prostě dneska v bludech a halucinacích převládá stoprocentně technika.”

Slyet hlasy, které mi něco poroučejí a přitom nevědět, odkud a od koho to musí být asi dost hrozné, mínil Morelon, aspoň mně to tak připadá.

Hovor na okamik přeruil telefon.

Komisař Herblot. Ano, pane prokurátore. Ne, to nepůjde. Moná zítra večer. Dobrá, určitě.

Klap.

Herblot zamylené vzhlédl ^řekl Morelonovi:

Volal prokurátor. Chtěl to mít hotové dneska - kdy prý u máme vraha…”

Je to moné? nezdrel se Morelon. Copak jsme stroje?

Komisař Herblot pokrčil rameny a otočil se zpět ke dvojici lékařů.

Poslyte, profesore a co s ním budete dělat?”

Toté co s kadým duevně nemocným pacientem - nasadíme mu neuroleptika a budeme hledat nejúčinnějí kombinaci a dávku, obrátil se ke kolegovi, záleí na vaem zastupitelském úřadě, jestli schválí a vyjedná letecký převoz pacienta zpět domů. Jistě v tom nebude problém, tyhle případy se řeí velkoryse a duevně nemocní jsou navíc vude na světě zbaveni soudní odpovědnosti. Napadlo mne, e kolega Dvořák by ho toti mohl vzít ssebou v sobotu do Prahy a tam ho předat’ na psychiatrii. Zdá se mi rozhodně lepí, bude-li se léčit v domácím prostředí.

Normálním letadlem? Linkou? děsil se Morelon. Měl před očima film Letitě a nemohl si srovnat v hlavě, e by schizofrenik mohl jen tak letět.

A proč ne? Takových lidí létáa ani o tom nikdo neví. Tenhle bude klidný.

Morelon se tvářil nedůvěřivě.

No dobře - ale přece jen…

Doktor Dvořák přikývl. Bude nejvhodnějí pacienta převézt domů. Nejedná se o pachatele trestného činu, ale duevně nemocného člověka, který pod vlivem choroby utíkal z místa na místo.

Zastavím se jetě odpoledne na naem zastupitelství a projednám to. Bylo by dobře, kdyby pan komisař mohl zavolat tajemníkovi velvyslanectví a informovat ho. Ostatní zařídím.

V půl desáté se oba psychiatři zvedli a omluvili i tak byl ji komisař Herblot nervózní a pokukoval po hodinách. Ostatně neloučili se nadlouho, doktory čekal kongresový program a večer setkání u básníka Fragnola.

Inspektor je vyprovodil ven ze spletitých chodeb Justičního paláce a před budovu kriminální policie.

Kdy se vrátil do komisařovy kanceláře, Herblot seděl s hlavou v dlaních a o něčem přemýlel tak usilovně, e inspektora nezaregistroval ani po trojím mohutném zakalání. Teprve kdy před něho Morelon poloil dva lístky, probral se komisař z mylenek a vzhlédl.

Co je to?

Čekají na vás dva novináři, chtěli by nějaké podrobnosti k případu Montgalleta paní Bompointóvé. A pak je tu její dcera a otec toho mladého Fabiena. Mám někoho z nich přivést?

Komisař Herblot dlouho nerozmýlel; potřeboval jetě uváit, co řekne Kristýně a starému mui.

Nejdřív snad ty novináře…

Morelon mezitím přinesl potu a začal ji u sebe na stole třídit. Přiel i krásný barevný lístek z Andorry la Vella, kde společně trávili dovolenou dva mladí inspektoři z Herblotova

oddělení. Od pondělí se měli oba vrátit do práce a s Morelonem, v téměř kompletní sestavě, převzít tafetu. Barevná pohlednice z Pyrenejí komisaři připomněla, e za několik dnů si snad i on oddechne. Snad…

Oba novináři, kteří vstoupili do komisařovy pracovny, patřili k těm seriózním urnalistům, kteří nikdy nenafukovali senzace, umělí realisticky vylíčit, co bylo potřeba. A hlavně-oba uměli psát, dobře psát, bez potřeby nějakých bombastických záhad a dohadů. Nesnaili se nikdy poučovat kriminální policii, jak se má vyetřovat a co má dělat. Proto i tentokrát komisař rozhodl, e je přijme a odpoví jim na otázky. O obou vradách u vlastně veřejnost věděla, bylo jasné, e jakmile někdo nahodil paralelu mezi dvěma zločiny, můe z toho vzniknout lehce panika, atomu se snail Herblot předejít. Bylo v tom i trochu vypočítavosti: komisař nepotřeboval právě teď, před svou dovolenou, na kterou se velmi těil, aby se příli mnoho pozornosti upíralo k jeho osobě a k práci kriminální policie.

Prosím, pánové, pokynul jim rukou do křesel a sám zůstal sedět na své jednoduché idli s otáčecím opěradlem.

Můeme začít?

Jsem vám k slubám, pánové, odpověděl Herblot a usmál se, aby zdůraznil pohodu, se kterou se vyetřování pohybuje kupředu.

Novinář z Le Soir vypálil svou otázku první.

Prý u jste zatkl vraha obou en, je to pravda?

Nemohu tvrdit, e obou vrad. Vechny důkazy zatím skutečné svědčí proti osobě, kterou jsem nechal zadret.

Můeme znát její jméno?

Zatím nikoliv, je to pouze předběné zadrení, etření jsem dosud neuzavřel, manévroval komisař Herblot.

Čekáte jetě nějaký zvrat v pátrání?

Ne stačil Herblot odpovědět, vstoupil do místnosti chvatné inspektor a podal komisaři záznam telefonátu se soudním lékařstvím. Pitva paní Bompointové byla ji provedena.

Podle toho, čemu říkáte zvrat, odpověděl Herblot a oči mu hrály, prozradím vám jednu velmi důvěrnou informaci, ale prosím vás, abyste ji zdreli o den a nepublikovali ji. To znamená a do sobotního vydání. To ji bude, doufám, vechno vyřeeno. Tedy: zavraděna byla pouze paní Goasová. V případě paní Bompointové se jedná o pouhou koinciden-ci, ale zato velmi nepříjemnou. Pitva prokázala, e jde o neastnou náhodu. Mnohočetný infarkt zadní stěny srdeční. Poranění hlavy bylo způsobeno pádem na obrubník chodníku. Podle nálezu trpěla paní Bompointová dlouhodobě silnou ischemickou chorobou srdeční. Uívala nitroglycerin

a jetě dalí léky. Jeden infarkt prodělala před dvěma roky, tentokrát smrt zasáhla jako blesk.

Novinář z Paříského deníku hvízdl.

No to je ovem sólokapr! Tím padá celá teorie o stejném pachateli obou vrad, kdy se vlastně konala jen jedna.

Správné, souhlasil komisař, já jsem takovou teorii nikdy nezastával. Usmíval se a vypadal velmi spokojeně.

V tom okamiku mu toti hlavou probleskl nápad, který ho naplnil vnitřním klidem. Někdy se mu stávalo, e poslední uzlík se rozpletl náhle a mimoděk, ani by o to nějak v tu chvíli příli usiloval.

Vrame se ale k té první vradě, navrhl novinář z Le Soir. Mohl byste nám shrnout, co o ní do dneka víte?

Řeknu vám jen to, co pokládám za prokázané, tedy za definitivně prokázané, Herblot se odmlčel a zahleděl se ven z otevřeného okna.

Paní Goasová byla zavraděna v pondělí po esté hodině, měla mnohočetné bodné rány v hrudníku a rozbitou hlavu tupým předmětem. Z jejího majetku zmizela vkladní kníka na osmdesát tisíc nových franků. Úmyslně pomlčel o důkazech, které ho vedly do Bretaně, do Trébeurděnu, o krevních skvrnách na nohavici Popaulově, o podvodech v daňových knihách a o ekové kníce.

Na noi, tedy vraedném nástroji, se zjistily otisky prstů pachatele, které tam zřejmě v chvatu zapomněl. V nejbliích hodinách se dozvíme, komu patří. Daktyloskopové na tom pracují. Pachatelem byl mimoto člověk, který se v bytě paní Goasové dobře vyznal.

Je pachatelem mu, jeho jste před chvílí odvezli? Můete prozradit něco bliího? Jméno?

Komisař Herblot se usmál.

Ne, v ádném případě to nebyl vrah, kterého hledáme, ale pouze duevně chorý člověk. Na místě ho vyetřili dva přední psychiatričtí odborníci. Převezli jsme ho na psychiatrické oddělení kliniky u Sv. Anny k léčení. Pravděpodobné bude v nejblií době transportován do vlasti.

Je to snad politický emigrant?

Ne. Nemocný člověk.

Pane komisaři, prosím vás, mohl byste nám vyloit nebo vysvětlit, jak hodlá policie dál postupovat?

Komisař se zhoupl na idli, co rád a s oblibou dělal. Pohodlně se opřel a přimhouřil oči.

Pánové, během dneka a zítřka zjistíme vechny zbývající indicie. Zítra odpoledne bude mít pohřeb paní Goasová i paní Bompointové na hřbitově Pére Lachaise. Moná, e ji tam, nebo nejpozději zítra večer bude případ definitivně uzavřen.

Zatím vám opravdu nemohu poslouit více. Jenom vás prosím, abyste zatím přesně napsali jen to, co jsem vám řekl ale opravdu nic víc. Poskytnu vám pak samozřejmě rád dalí podrobnosti, jak si budete přát. Děkuju vám předem za vae pochopení, vstal a dal najevo, e ona improvizovaná tiskovka právě skončila. Novináři vstali také.

,,Říkáte, e tedy zítra během odpoledne nebo večer?

Ano, jsem o tom přesvědčen, potvrdil komisař Herblot a doprovodil je oba a ke dveřím své kanceláře.

Kdy novináři odeli, chvilku si oddychl. Proíval právě kritickou chvíli únavy. Překonával stralivou chu natáhnout se aspoň na dvacet minut, zavřít oči a nevědět vůbec o ničem. Měl vak před sebou jetě téměř celý den a dlouhý večer. Kdo ví, zda k večeru uetří chvilku, aby si malinko zdříml? Postavil si vodu na dalí kávu. Věřil, e dokud ho kofein udrí při smyslech, je schopen duevně pracovat. Jakmile káva neodstraní únavu, nepomůe nic a musí si jít lehnout a aspoň malinko odpočívat.

Čekalo ho setkání, na které se moc netěil. Věděl, e se neobejde bez slz. Bylo mu vdycky líto těch nevinných lidí kolem, kteří za nic nemohli - manelek, dětí, rodičů.

Zvedl telefon a zavolal do haly, aby sluba přivedla slečnu Kristýnu Bompointovou a Fabiena seniora. Přemýlel, jakými slovy je má uvítat.

Konečně veli. Starý mu, pečlivě učesaný; z jeho bílých vlasů a olehané tváři bylo jetě cítit moře. Stál před komisařem v nemoderních, patně střiených černých atech. Vedle něho křehká, tíhlá bytůstka s tmavýma, hlubokýma očima a s jemným obličejem. Komisař je vybídl, aby se posadili. Starý Fabien si sedl na kraj křesla, tak tak, e se nepřeváil. Kristýna se v hluboké klubovce docela ztratila.

Vyjel jsem ráno ve čtyři, vlakem přes Rennes, říkal starý Fabien, jako by se omlouval, ,,je to vechno pravda, co píou v novinách? Seděl se sklopenou hlavou a neodvaoval se na komisaře pohlédnout. Herblot vak podvědomě cítil, e tenhle starý Bretoněc má k němu nesmírnou důvěru, jako má člověk k jedinému příteli. Bylo to dilema. Chvíli, opravdu jen nepostřehnutelnou chvíli váhal.

Není.

Viml si, e starý si oddychl, a kupodivu i jemu se ulehčilo. Rozuměli si se starým Fabienem beze slova, jen pohledem. Kristýna se vak rozplakala.

Nezlobte se na ni, ona je z toho úplně vedle - je to rána, najednou ztratit mámu a kluka mít v kriminále, omlouval ji otec Fabien s lítostí chlapa, který se celý ivot rval o kus chleba.

Řeknu vám aspoň jednu zprávu, relativně dobrou zprávu, rozhodl se náhle komisař. Oba hosté se na něho napjatě podívali.

Vae matka, paní Bompointová, nebyla zavraděna. Zemřela přirozenou smrtí, prosté infarkt.

Kristýna přestala vzlykat.

To znamená, e ji Popaul nezabil, viďte?

Ano, vím to: ale rád bych se vás, slečno, jetě na něco zeptal. Věřte mi, e nechci, aby vá chlapec byl nespravedlivé potrestán, nechystám na vás ádnou léčku. Ale jsem kriminalista a chci znát pravdu, zadíval se na Kristýnu, na její zarudlé oči. Řekněte mi, proč za vámi včera Popaul přijel?

Kristýna mlčela. Komisař si povzdychl.

Já vám to povím tak, jak to bude líčit prokurátor. Popaul přijel do Paříe proto, aby ovlivnil svědky! I vy, i vae matkajste dobře věděly, e tu v pondělí byl, e el za svou tetou, aby se pokusil o smír.

Starý Fabien seděl zarytě, se sevřenými rty.

Ale protoe ho vae máti odmítla krýt, dolo k hádce, při které se velice rozčilila a to mělo za následek smrt, pokračoval komisař.

To není pravda, Popaul včera s mámou vůbec nemluvil. Jenom na mně chtěl, abych neříkala, e tu v pondělí byl. Komisař kývl hlavou.

Vidíte, a tohle já vechno vím. Vím, e byl v pondělí tady, vím, e byl u své tety v ulici Montgallet. Bohuel jeho otisky jsou i na vraedném nástroji. Proč, to nevím, ale on tvrdohlavě mlčí. V tu chvíli se ozval tichým a téměř zlomeným hlasem starý Bretoněc.

Pane komisaři, prosím vás, řekněte mi pravdu.

A očima edýma jako zimní moře se na něho upřeně díval. Komisař cítil, e starému dluí odpověď.

Zatím důkazy svědčí proti němu. Měl by říct úplnou pravdu, vysvětlit a popsat, co u tety dělal. To jediné mu můe pomoci a celý případ vyjasnit.

Starý Fabien poslouchal napjatě kadé slovo.

A vy, pane komisaři, vy si myslíte co? Myslíte si, e to skutečně udělal?

Pohled starého byl naléhavý, tak naléhavý, e nelo mlčet. Ne, já si to nemyslím.

Jejich oči se střetly.

Mohu vám nějak pomoci? hlesl otec Fabien.

Komisař přikývl.

Můete. Dám vám povolení k návtěvě věznice. Můete se synem patnáct minut promluvit. Víc to nejde. A vám řekne pravdu!’Úplnou pravdu. Starý Fabien vstal.

Děkuju vám, pane komisaři. Dozvíte se pravdu, slibuji vám to!

Kristýna stále seděla a vzlykala. Vechno jako by procházelo kolem ní a ona to nevnímala.

Proč jste ho zatknul, proč ho nepustíte domů? naléhala.

Milá slečno, pronesl komisař Herblot vlídně, já ho musím chránit.

Chránit? A před kým?

Před ním samým, dodal komisař a vyplnil jednu propustku do hovorny věznice La Santé, propustku zcela výjimečnou, protoe ve vazbě na to mají obalovaní právo jen se souhlasem prokurátora.

Na shledanou a děkuji vám! zvolal starý Fabien ve dveřích. Jeho oči svítily ohníčkem naděje.

Morelone, a je oba hlídají jako oko v hlavě, zavolal po jejich odchodu do sousední kanceláře komisař Herblot. A se na ně někdo nalepí.

Hned, éfe?

Jo, hned.

Zavřel obě křídla průchozích dveří a posadil se k oknu. Paří tonula ve slunci, ale objevovaly se první načechrané obláčky. Potřeboval zachytit mylenky. Proč vlastně řekl, e věří v Popaulovu nevinu? Snad proto, e by si to starý Fabien zaslouil i snad proto, e tady pořád něco chybí? Mozaika dosud není stoprocentní. Popaul byl v pondělí v Paříi, byl i v krámku - to je jisté. Moná, e dolo k hádce kvůli té ekové kníce, paní Goasová na její ztrátu mezitím přila a odhadla správně, kdo ji vzal. Popaul se bránil a ve vzteku nebo ve strachu, zkrátka v náhlém impulsu bodl. Takové případy se stávají. V záchvatu zuřivosti ji bodl víckrát, ona se bránila, krábala, on se bál, e by ho mohla prozradit…

A dalí vkladní kníku, kdo ji má, kdo ji ukrývá?

ádný ho při tom nepřistihl, nebýt krve a otisků, nikdo by nevěděl, e tam byl. Ale něco tu chybí! Proč ty daňové podvůdky? A co útrek dopisu?

Komisař Herblot cítil únavu, ani jedna mylenka neměla konec, vechny se táhly kolem v soustředěných krunicích, obklopovaly ho a pohlcovaly. Viděl krámek paní Goasové, ulici Montgallet, ale vtom polospánku se pojednou začalo objevovat něco jiného, co tam zdánlivě nepatřilo. To si i přes svou únavu a vyčerpání komisař Herblot uvědomoval docela přesně.

Probudila ho Morelonova rúka, která jím jemně, ale o to usilovněji třásla.

éfe, jetu Albert.

Probral se, snail se rychle zorientovat.

Albert, jaký Albert?

Přece číník odnaproti.

Aha, a co chce?

Prý má pro vás důleitou zprávu.”

A čeho se to týká?

Morelon pokrčil rameny.

Nevím.

Dobře, tak a ho polou nahoru.”

A jetě něco. Právě přila daktyloskopie. Na noi nali skutečně otisky mladého Fabiena.

Herblot povzdychl.

Nic víc?

Ale jsou tam jetě nějaké jiné otisky, hledají je v archívu. Komisař mechanicky zastrčil hláení do kapsy u saka.

S osobou Alberta si vybavil červené víno a zralé olivy a dostal na obojí nesmírnou chu.

Půjdu dolů, sedneme si s Albertem naproti. U se dneska nevrátím, Moréíone. Večer půjdu k Fragnolům, take se uvidíme a ráno.

Zítra odpoledne je pohřeb paní Goasové a paní Bompointové hned potom, nezapomněls nato?

V kolik?

V půl třetí.

Albert čekal v bráně, ve foyeru. Okamité se ke komisaři přihlásil. Nebyl ve slubě.

Tak co, půjdeme na skleničku? navrhl Herblot. Souhlasím, ale já vás povedu.

Rád se nechám poučit, řekl znaveně komisař.

Vyli před Justiční palác.

Pokud vím, chcete jet v sobotu na dovolenou, začal Albert, tak proto vás obtěuju tady, jinak bych počkal, a přijdete k nám. Komisař Herblot se na něho zvědavě podíval.

Budu stručný. Vím o člověku, který moná viděl vraha paní Goasové, Herblot nemohl potlačit překvapení.

Váně?

Na ulici Montgallet sedí kadý den ebrák a hraje na harmoniku. Víte - ale -  zarazil se, jako by přemýlel, zda má komisaři říci vechno, ale nakonec se nerozpakoval. On není tak docela slepý … Komisař Herblot si vybavil ten malinký kousek ulice Montgallet od zídky ke krámku paní Goasové. Zavedu vás nejprve k němu. Co říkáte?

Tulák seděl na zídce a hrál tesknou melodii, která se nesla ulicí Montgallet od okna k oknu.

Troubení italského klaksonu probralo komisaře z odpočinku v křesle, kde částečně dřímal a částečně uvaoval. Čekal u připraven. Obvyklý koláč pro hostitelku vzal do ruky a vyel před branku. Nastoupil do auta a posadil se dozadu vedle doktora Dvořáka.

Jak jste dopadl na vaí ambasádě? zeptal se se zájmem.

Představte si: zjistili v Praze telegraficky, e ten člověk se dřív ambulantně léčil, dokonce mu u bylo navreno ústavní léčení, jene to on nenastoupil a zmizel. Podařilo se mu dostat za hranice a doputoval a sem i se svými halucinacemi. Jenom se divím, e si ho nikdo dříve neviml. Vdy musel být nápadný. Ale jinak je u vechno vyřízeno, ministerstvo zahraničí i zdravotnictví je informováno a dostali jsme souhlas k převozu. Poletíme linkou naich aerolinií.

Pacient je klidný a podrobivý, nemusíte mít obavy, vmísil se profesor Garabé od volantu, nasadili jsme mu injekční neuroleptika a u dnes nebyl ani úzkostný ani podezřívavý. Řekl jsem mu o převozu, souhlasí s tím. Dokónce se mi zdálo, e se mu vnitřně ulevilo.”

V Praze ho převezeme sanitkou rovnou z letitě na psychiatrii, dodal doktor Dvořák.

V kolik odlétáte?”

Myslím, e v deset třicet pět z Orly.

Také bych rád v sobotu večer odjel na dovolenou. Bylo znát, e je to vytouené komisařovo přání.

Manelé Fragnolovi u čekali. Jean v koené vestičce, pyný na svou kulinářskou specialitu, kterou sám připravil - nadívané baklaány a kuře po provensálsku na voňavých travách. Hostitelka v lehkých letních atech, usměvavá a společenská. Fragnol mimo to, e rád a dobře vařil, byl i náruivým zahrádkářem. Na proutěných mísách čekalo hosty lechtěné ovoce, první velké slívy s broskvovou chutí.

Zábava se dostala rychle do proudu. Fragnol vzpomínal na svou návtěvu Prahy, na praské hospůdky a krásný pohled na město z Hradčan. Vyprávěli si s Dvořákem a kdy se dostávali ke známým místům a lidem, hlas se jim rozezněl upřímnou radostí. ,

A pak se rozhovor stočil ke komisaři a pochopitelně dolo i na jeho poslední případ. Nad červeným vínem ze soudku, který přivezli básníkovi přátelé přímo z Corbiéres, dal kadý z přítomných k lepímu svou teorii, jak k vradě dolo.

Zcela originální variantu nabídla paní Fragnolová. Předpokládala, e se paní Goasová zabila sama, protoe měla výčitky svědomí z války. Vdy prozradila vlastního otce partyzánům, a sama si pak vzala jednoho z nich za mue a nakonec svým rozmarem zničila a finančně zruinovala jediné příbuzné.

Fragnolovi se taková verze nelíbila, zdála se mu příli surrealistická - motiv msty mu připadal naopak logičtějí. Vrada dcery za vinu otce. Paní Fragnolová oponovala tím, e otec paní Goasové byl ji potrestán vzápětí, take msta na dceři po tolika letech by byla nesmyslná. Musel by ji zabít leda ílenec. Profesor Garabé upozornil, e paní Fragnolová vlastně vymyslela velmi rafinovaný, i kdy prakticky neproveditelný způsob sebevrady s odvrácením vech stop. Občas se stává, e sebevrah stopy úmyslně naaranuje, aby podezření padlo na jinou osobu. Zde tomu vak rána na hlavě nenasvědčuje.

Já si myslím, e to bylo takhle: pachatelem je Popaul, ten měl přece nejvíc důvodů ji zabít, uvaoval básník Fragnol, předevím jeho teta propustila Kristýnu, dívku, kterou miloval. A navíc jí zakázala, aby se sním stýkala. Za druhé viděl a uvědomoval si úplné finanční zruinování vlastního otce a věděl navíc, e se před ní táta nikdy nepokoří a do Paříe se za ádnou cenu nepřestěhuje. A třetí důvod bude asi ten, e teta měla nějaké podezření, pravděpodobně kvůli té ekové kníce, a dala si se synovcem schůzku. Přitom ji podle mne také zabil - i kdy to zřejmě neměl původně v plánu. Asi mu vyhroovala, e ho udá policii a on dostal strach, aby se to nedověděl otec. Bodl ji v zoufalství, aby tomu nějak zabránil. A básník líčil barvitě poslední rozhovor Popaula s paní Goasovou, obě postavy vyvstávaly plasticky před nimi.

Doktor Dvořák se usmíval. Seděl v proutěném křesle a usrkával červené víno, které bylo lahodné a mělo jiskru. Dovolíte, abych se pokusil říci, jak by to řeil komisař ‘Maigret, kdyby tenhle případ napsal Simenon? Moná, e by to spáchala osoba, o které se tu dosud nemluvilo. Myslím na tu dívku ze čtvrtého patra. Brigitu - pracovala přece u paní Goasové v nějakém kiosku v metru. Maigret zjistí, e byla domluvena s Jean-Claudem a opatřili si společné alibi. Třeba tu vkladní kníku na osmdesát tisíc má ted u sebe. Jednak se raduje, e ji nikdo nepodezřívá, a jednak s ní cloumá vztek, protoe si stejně u z ní nemůe vyzvednout ani frank… dedukoval Dvořák nahlas svoji literární teorii o Maigretovi.

Komisař Herblot po jeho slovech vstal a pronesl tie, ale zřetelně:

Na něco jsem zapomněl. Můu si odněkud zavolat?

Telefon je v pokoji, u krbu, jako vdycky,” přisvědčila ochotně hostitelka.

Doktor Dvořák rozvíjel dál svou teorii vrady. Komisař Herblot se zatím pokouel dovolat do bytu inspektora Morelona. Jako obvykle probudil jeho enu, která rozespale vzala sluchátko a ohlásila se.

Tady Herblot, chtěl bych mluvit s vaím manelem. Ano, já ho vzbudím.

Chvíli klid a pak Herblot slyel, jak ena Morelona hlasitě probouzí.

Vstávej, člověče, probuď se! Volá tě starej. e já jsem si raději nevzala nočního hlídače, aspoň bych měla v noci klid!! Jetě několik okamiků a Morelon se ozval v telefonu.

Jak to vypadá s hlídáním té Kristýny a starího Fabiena? Dobrý, nic. Byli v La Santé, teď jsou doma, je tam jeden inspektor v civilu před domem. A kvůli tomu mě budí?

Ne, chtěl bych, aby okamitě el někdo hlídat dva domy na Montgallet, a sice číslo 17 a 19. Zapsat a sledovat, kdo kam odchází a kam co nese, jasné? Vechna patra! A nasadí vechny mue ze dvanáctého okresu, které mají po ruce. Jasné?

Jasné, éfe, odpověděl.

Tak dobrou noc a omluv mě u manelky.

Komisař Herblot se vrátil ke společnosti. Kadý si mezitím vytvořil alespoň jednu novou teorii a chtěli na Herblotovi, aby ji posoudil. Komisař tedy znovu váil vechna pro a proti. Noc byla příjemná, hvězdnatá.

Do práce přiel Herblot svěí a odpočinutý, přestoe spal zase jen pár hodin. Byl pátek, poslední den pracovního týdne, a po něm následovala a blíila se měsíční dovolená. Ani telefonát z prokuratury od soudního tajemníka mu nezkazil náladu. Naopak přislíbil odevzdat vechny průkazní materiály případu Goasová” nejpozději do soboty poledne. Tajemník sice namítal, e u jistě mají vechno hotovo a jen úmyslně a schválné zdrují, aby jim, na prokuratuře komplikovali ivot. Ale komisař Herblot se nenechal vyprovokovat, měl dobrou náladu a nechtěl si ji zkazit. Připisoval veobecné podrádění tlaku, který klesal. A skutečně kolem desáté se přihnal liják, voda tekla proudem ulicemi a dé zmáčel nepřipravené chodce během pár vteřin tak dokonale, e se nestačili ani nikde schovat.

V poledním vydání novin si přečetl střízlivý komentář k vradě na ulici Montgallet, tak jak mu novináři slíbili. Starý Michelet přinesl konečně výsledek autoimunní reakce z patologicko-anatomické laboratoře soudního lékařství. Týkal se materiálu, který uvízl paní Goasové za nehty.

Poobědvali s Morelonem naproti U gaskoňských kadetů a oba se vydali na hřbitov Pére Lachaise, kde se od půl třetí krátce po sobě konaly dva pohřby. Goasovi kdysi zakoupili

rodinnou hrobku ve staré části historického hřbitova, blízko hrobu, kde odpočívá Honoré de Balzac s kněnou Hanskou. Paní Bompointovou čekal jen skromný hrob. Herblot a Morelon se procházeli chvíli po hřbitově sem a tam.

Posly, řekl komisař Herblot, chci hovořit nad rakví paní Goasové. Sleduj vechny lidi co tam budou. Vyber si někoho a ostatní inspektoři také a nediv se tomu, co tam budu říkat, zatím jsem se nezbláznil, ani mi nepřeskočilo.

Morelon přikývl.

Jak si přeje, éf má vdycky pravdu.

Rozkvetlé katany a lípy u zase voněly osvěené detěm. Bylo krásné červencové odpoledne, jako stvořené pro odpočinek. Komisaře Herblota čekalo těké finále. Ale byl na ně připraven.

Podivnou kulisu pro vyvrcholení dramatu zvolil komisař Herblot záměrně. Bylo o něm sice známo, e si v podobných situacích nelibuje. Stejně jako oficiálním slavnostem se vyhýbal i oficiálním tryznám. Tentokrát vak cítil vnitřní rozruení, které ho rozechvívalo nedočkavostí. U hrobu básníka Paula Eluarda komisař s inspektorem potkali doktora Dvořáka a profesora Garabého, kteří přili také o něco dříve. Doktor Dvořák pokládal za svou pietní povinnost zúčastnit se pohřbu paní Bompointové. Procházeli se společně téměř do půl třetí a pak se rozeli. Dvořák se přidal k malinké skupince lidí, kteří se přili rozloučit s prodavačkou z trnice. Bebert s manelkou, uplakaná Kristýna, bledá a nevyspalá, starý Fabien, pár trhovců a Héléne, ředitelka Domu mládee z Mouffetard. Jinak nikdo.

Smuteční obřad za paní Goasovou organizovala domovnice, která z peněz, je vybrala od obyvatel domu, zaplatila obřadníka a několik věnců. Z obyvatel domu přili vichni, kteří pobývali v tu dobu v Paříi, Jean-Claude Jurasik se slečnou Birigitou ze čtvrtého patra, Malfaisanovi, i slepá stařenka, kterou vedl manel domovnice. Také lidé z protějího domu, byl tu i řezník odnaproti i bankovní úředník s manelkou, dreli se vzadu. Nechyběl ani pekař a hostinský z ulice Montgallet, a několik dalích lidí, které komisař Herblot neznal. Byli tu ale téměř vichni, které potřeboval.

Slunce vysávalo ze země spadlou vláhu. Hrobka rodiny Goasových byla kamenná, veliká a studená.

Kdy se vichni shromádili a zmlkli, očekávajíce kněze, který měl vykropit hrob a říci několik slov, ji se alejí blíily čtyři postavy, na které komisař Herblot netrpělivě čekal. Byl to starý Fabien s Kristýnou a oba psychiatři. Během církevního obřadu doli a ke skupince a připojili se. Několik inspektorů v civilu postávalo v okolí sousedních hrobů. Sledovali jednotlivé

osoby. Herblot byl nadmfru spokojen a jeho obličej přímo kontrastoval se smutně naladěnými obličeji hostů. Kdy farář skončil, obřadník vyzval komisaře Herblota, aby pronesl několik slov. Větinu lidí to překvapilo a celý malý dav zauměl. Komisaři neuel překvapený obličej bankovního úředníka, který stál během obřadu vedle něho Herblot vystoupil na obrubník, odkalal si.

Jistě víte kdo jsem a co dělám. Od začátku vyetřuji případ eny, která byla před pěti dny zavraděna. Domnívám se, e právě na tomto místě musím říct, e jejího vraha najdeme. Odmlčel se. Kdosi polohlasem řekl:

Ale vdy, vraha jste u zatkli! Herblot viděl, jaksi Kristýna přikryla ústa, aby nebylo slyet její vzlykání. Bylo mu líto, e ji takhle trápí. Starý Fabien stál se sklopenou hlavou.

Komisař Herblot se vak tvářil, jako by poznámku neslyel. Skutečného vraha paní Goasové najdeme, jetě dnes večer provedeme u něho v bytě prohlídku, podrobnou prohlídku,” opakoval a zdůrazňoval toto slovo, aby se vem vrylo do paměti, a to, co u něho najdeme bude usvědčující materiál. Mluvil jasně, stručně a zřetelně. Vichni na něho zírali s pootevřenými ústy, i Morelon se divil. Dobře věděl, e domovní prohlídku bez souhlasu prokurátora nikde udělat nemohou. Bylo nad slunce jasné, e by ji Fiol ani nepovolil. Jméno vraha paní Goasové bude známo zítra.

Nevadilo mu, e jeho prohláení vyvolalo na větině tváří zmatek. Mnozí zapomněli na pravý účel své návtěvy na hřbitově a ani by vyčkali konce obřadu, začali odcházet. Komisař Herblot se tvářil nepřístupně a jako herec ve finálním monologu opustil jevitě. Obřad byl u dokončen v chvatu. Inspektor Morelon odvedl Krystýnu starého Fabiena, doktora Dvořáka a profesora do malé hospůdky na bulváru Belleville naproti hřbitovu Pére Lachaise, kam za nimi přiel vzápětí i komisař Herblot. Starý Fabien ani Kristýna nerozuměli vůbec ničemu.

Pane komisaři, mluvil jsem se synem. Slíbil, e vám řekne celou pravdu, jako ji řekl mně, začal Fabien. On ji nezabil, věřte mi!”

Komisař Herblot si zapálil gauloisku.

Teď bych vás chtěl o něco poprosit, vás, pane Fabiene a slečno Kristýnko. Jděte domů a nikam nevycházejte. A bude vechno hotové, polu pro vás inspektora.

Nad ulicí Montgallet zapadalo slunce v červáncích, jeho paprsky se odráely na skle protějích oken a lámaly světlo.

Inspektor Morelon pozoroval dům na Montgallet 19 skrze staené aluzie z přízemního krámku paní Goasové, komisař Herblot se díval stejným směrem, avak o patro vý, postávaje za záclonou jejího bytu. Také na obou rozích ulice ve vinárničkách seděli inspektoři tak, aby viděli na východ z domu. Komisař sledoval dalekohledem protějí dům.

V půl osmé vyel z domu manel domovnice s bandaskou kávy a starou aktovkou, v ní nosil svačinu. Jeden z civilních stráníků připravených na ulici se na něho zavěsil. V oknech se pomalu rozsvěcovalo. Jean-Claude seděl v kuchyni za stolem u slečny Brigity a ta mu servírovala nějaké jídlo. Bankovní úředník četl v křesle noviny ajehoenaila nástroji. Pan Malfaisan seděl u psacího stolu v obývacím pokoji a psal, paní Malfaisanová přecházela z místnosti do místnosti sem a tam. Domovnice seděla ve své lói a pletla. Poklidný večer v tiché ulici, a přece někde uvnitř narůstalo drama k vrcholu. Tma se prohlubovala a okenice se jedna po druhé zavíraly. Na usínající Paří padal stín.

Inspektor Morelon se přioural za komisařem do patra.

,,Myslí, e zabere? zeptal se s nedůvěrou.

,,Musí… jestli jsme ovem uvaovali správně.

Bylo těko říct, kdo z nich byl nervóznějí. Inspektor přecházel v rohu, komisař si prohraboval vlasy. Teprve ve tři čtvrtě na jedenáct se zhaslo v lói domovnice. Skrze zavřené okenice bylo vidět jen pronikající hladiny světla. Jedenáct, půl dvanácté. Morelonovi builo srdce. Herblota bolely oči od systematického pozorování jednoho místa, jednoho bodu.

Ve tři čtvrti na dvanáct a pět minut přesně klaply hlavní domovní dveře. Někdo vyel ven zachumlaný ve velkém álu, přehozeném přes hlavu. Ani dalekohledem nebylo mono rozeznat podobu. Bylo příli ero, ulice Montgallet je v noci tmavá, patně osvětlená. Chvatné rozhlédnutí a postava odbočila směrem k metru. Morelon sáhl po vysílačce.

,,Můete začít.

Kdy vyel neznámé postavě vstříc stráník, který hlídal u vchodu do metra, postava se obrátila na druhou stranu a rozběhla se směrem k bulváru Diderot.

Přímo před krámkem paní Goasové ji vak zastavily ji né dvě postavy, které se vynořiliy ze tmy. Byl to Morelon a komisař. Postava zůstala proti nim strnule stát, jako by nemohla z místa.

,,ádný spěch, půjdete klidně s námi, viďte, paní Malfaisanová, řekl mírně komisař Herblot.

Světlo, které zářilo z pracovny kriminálního komisaře

Michela Herblota dlouho po půlnoci, svědčilo o tom, e za okny se jetě pilně pracuje. Morelon v jednom křesle, paní Malfaisanová v druhém, Herblot na idli se svým psacím stolem.

Kam jste odnáela vkladní kníku paní Goasové? ptal se Morelon.

Malfaisanová seděla strnule, bezmocně.

Řeknu vám, jak to vechno bylo, paní Malfaisanová, zapírat u stejně nemá smysl, navrhl komisař Herblot klidně. Vechno začalo u dávno. Přistěhovali jste se do Paříe taky z Bretaně, jako Goasovi. Protoe jste vyrostla v Trébeurdenu, znala jste dobře sestru paní Goasové, dokonce jsme zjistili, e jste s ní chodila do koly. Mohly jste být i důvěrné přítelkyně. To ona vám jednou prozradila hrozné tajemství, které obě sestry tíilo a leelo na celé rodině jako stín. Jejich otec zradil, udal partyzány Němcům a skoro celá skupina byla postřílena. Starí sestra to zjistila, ale podařilo se jí varovat u jen dva mladé mue z celého oddílu. Goase a Fabiena. Mimořádný soud makistů odsoudil zrádce k smrti a rozsudek byl vykonán. Ani jedna ze sester se s tím nedokázala vyrovnat, bylo to těké trauma, které v sobě nosily. Paní Goasová se dokonce před lety kvůli tomu léčila na psychiatrii a její sestra skončila svůj ivot sama, sebevradou. Vidíte, tohle vechno se dá zjistit lehko, od lidí i z matrik.

Zprvu, kdy jste se přestěhovala se svým manelem do Paříe, byli jste s Goasovými přátelé, dali vám nejhezčí a nejlevnějí byt, vá manel pomáhal při daňových přiznáních a při účtech. Dokud vás ovem nenapadlo začít vyuívat strachu ze skandálu k vydírání. Kadý měsíc vám platila paní Goasová za vai mlčenlivost pět set franků. Původně jsme si mysleli, e jste pro né posílala sousedovic chlapce, protoe v pozůstalosti paní Goasové figurovalo jméno Didi. Jene pak jsem zjistil, e vá manel se jmenuje André a doma si nechává říkat zdrobněle Didi. Dlouhodobé vydírání zanechalo na duevním stavu paní Goasové výrazné stopy, stala se paranoidní, nedůvěřivou, podezřívavou a zlou.

Protoe se vás bála, mstila se na nevinných. Kdyby tu byl psychiatr, vysvětlil by vám to, říkají tomu přesunutí afektu. Proto ty změny v chování a ve vztahu k příbuzným, ke Kristýně, kterou zaměstnávala. Měla strach, e také něco vytuí. Po smrti jejího manela jste začali paní Goasovou okubávat docela bezostyně. Reagovala primitivně, neuměla jinak, začala vechny lidi nenávidět a své blízké zejména. Obviňovala je, e jsou kořenem veho zla, téměř úplně k zoufání dovedla rodinu své sestry. Ale to nebylo vechno. Vy jste ji systematicky jetě navíc měsíc co měsíc okrádali při daňových přiznánich, protoe jste věděli, e ona tomu vůbec nerozumí, a je proto na vás naprosto závislá. Přesahující částka byla zpětně poukazována zpět na vae konto. Stává se to velice zřídka, ale stalo se: státní kontrola zjistila podezřelou chybu v přiznáních. Úředník z daňového úřadu přiel udělat hloubkovou kontrolu a vechno paní Goasové vysvětlil. To ji asi vyprovokovalo k tomu, e se rozhodla s vámi skoncovat. Pozvala si vás k sobě do krámku a vy jste přila. Debata byla dost vzruující. Paní Goasová vyhroovala, e vás udá za vydírání a za podvody, a chtěla, abyste se hned vystěhovali jinam. Hádaly jste se. Ve vzteku jste ji udeřila závaím, které leelo na pultě. Kdy ztratila rovnováhu a začala křičet o pomoc, uchopila jste nů na krájení sýra a začala jste ji bodat do hrudníku, dokud neklesla a neumlkla.” Komisař Herblot se odmlčel a zapálil si novou gauloisku. Oči měl vak stále upřeně na Malfaisanovou. Tohle bezúčelné bodání mě vedlo od počátku k mylence, e pachatelem je ena. Ta větinou bodá hlava nehlava i do mrtvého těla.

Paní Malfaisanová seděla dál nehnuté, ani slovem se neozvala.

Kdy jste si uvědomila co se stalo, poděsila jste se. Chtěla jste utéct, jene v tom okamiku jste viděla, e se k obchodu blíí synovec paní Goasové. Věděla jste dobře, e vztahy mezi oběma rodinami jsou napjaté. V rychlosti jste se pokusila stáhnout závěs, ale podařilo se vám to jen z části. Schovala jste se za krámkem. Jak jste správně předpokládala, synovec se zděsil. Sáhl na nů, ani by si to uvědomil. Pak utekl. Tuila jste, e nezavolá policii. Zanechal stopu a vy jste to věděla. Ale na rukojeti noe zbyly i vae otisky. Doufala jste, e mladého Fabiena někdo viděl vcházet do krámu, a tím e na něho padne podezření. Vypáčila jste pak zásuvku v psacím stole a vzala z ní vkladní kníku na jméno paní Goasové. Domnívala jste se, e logicky povede stopa k Fabienovi. Potřebovali přece peníze, zůstali na mizině. Tím byl vyřeen i falený motiv. Jene jste nepočítala s tím, e vlastně nikdo neví, kolik vkladních kníek paní Goasová měla. Ani s tím, e Popaul čtrnáct dní předtím vzal tetě ekovou kníku. Srovnali jsme mimochodem otisk na závaí s tím na noi a teď s vaím. Souhlasí. Ano, udělala jste spoustu chyb. Nae pátrání vás uchlácholilo, pokračoval Herblot. Kdy Popaul odeel a upravila jste stopy, vyla jste normálně bytem na chodbu a z domu. Domnívala jste se, e vás nikdo neviděl. Ale přece jen někdo tu byl. Tulák od metra, ano, ten, co tam denně hraje na harmoniku. Není toti tak docela slepý, jedním okem vidí právě tak dobře jako vy nebo já. Slyel nějaký křik a zahlédl mladého Fabiena a potom i vás, jak jste vycházela z domu.

Vechno se odvíjelo podle vaich představ, stopy vedly skutečně k mladému Fabienovi, a to vás uklidňovalo. A na pohřbu jste se poprvé váně polekala, měla jste strach z domovní prohlídky a chtěla jste se pro jistotu vkladní kníky zbavit. A tím jste se sama vlastně přiznala.”

Budu vypovídat jen v přítomnosti mého právního zástupce, pronesla Malfaisanová.

Herblot povzdychl.

Částečky tkáně, je se naly za nehty paní Goasové, patří vám. To je u prokázané. Na předloktí máte pořád obvaz? Udělala byste lip, kdybyste to vechno podepsala.

Pachatelka rafinované vrady začala viditelně ztrácet předstírané sebevědomí. Poádala o álek kávy. A pak ji bez protestů, nejprve přerývaně, s přestávkami mezi větami, se vracela k osudnému dni, kdy vstoupila do krámku paní Goasové. Nakonec propukla v naříkavý pláč a obracejíc se ku komisaři, zakvílela:

Vechno jsem prohrála!”

Jo, paní Malfaisanová, člověk musí umět i prohrát, dodal mírně Morelon.

Ve tři hodiny ráno paní Malfaisanová podepsala protokol a komisař Herblot zdvihl telefon, na něm s radostí vytočil číslo do bytu prokurátora Fiola. Po chvilce vysvětlování prokurátor souhlasil s okamitým proputěním Popaula Fabiena a uvalil vazbu na paní Malfaisanovou pro trestný čin vrady.

O hodinu později mladého Fabiena probudili v cele věznice La Santé. V tu chvíli si jistě ani on, ani jeho otec neuvědomovali, e budou po své příbuzné dědit.

?

Francouzské bezpečnostní sloky ani tisk neměl u na Miloslavu Novákovi pochopitelně zájem. Vyuít toti duevně nemocného k jakékoli politické antipropagandé nebo kampani by samozřejmě skončilo fiaskem, to si mohl kadý spočítat na prstech. Proto se vechny formality vyřídily bez průtahů, ba naopak s neobvyklou ochotou a pruností.

Letadlo do Prahy mělo startovat přesně v 10.35 hod. V hale letitě Orly panoval čilý ruch. Oetřovatel z kliniky u Sv. Anny doprovodil pacienta k letadlu a čekal, a ho vystřídá doktor Dvořák. Ten se mezitím loučil s profesorem Garabém, starým Fabienem, jeho synem a snoubenkou. Jetě ne doktor vstoupil do tranzitního prostoru, vtiskla mu Kristýna do ruky veliký papírový pytel.

Co je to?

To jsou ty čerstvé broskve pro vae děti, co vám slíbila maminka.

Doktor Dvořák nestačil ani pořádně poděkovat.

Kdy letadlo vzlétlo, zavíral komisař Herblot okno své kanceláře v Justičním paláci. Vlak směr Tarascon mu odjíděl za pár hodin.

Konec