Případ vzneeného prstenu - Jiří Marold

Poručice Adéla Soukupová stála zamyleně před zrcadlem. Dvojice kolmých vrásek u kořene píhovatého nosu svědčila o úporném přemýlení. Ne, e by se sama sobě nelíbila; přesto letmo usoudila, e sí hned zítra zakoupí nový přípravek PIHOVRAH, inzerovaný panem Vajíčkem v televizních tipech. Jinak se shledala docela půvabnou.

Problém, který se teď právě snaila vyřeit, tkvěl ve věčném rozhodování co na sebe. V uniformě přece do divadla nepůjde a kalhotový kostým také musí vyloučit; dnes sl v něm byla v hotelu LÍPA pro Jednoho devizového podvodníčka, take i v něm by se v divadle cítila víceméně sluebně.

S povzdechem vztáhla pěstěnou ručku po posledním čísle týdeníku VÝHLED. Nalistovala předposlední stránku, kde obvykle bývají módy. Adéla dávala zhusta přednost tuzemským tvůrcům před lákavými Burdami a Petrami, a časopis, po něm právě sáhla, povaovala v otázce módy za dost seriózní. Módní rubriku VÝHLEDU redigovala půvabná Hanička Kadlčíková, která své kolegy udivovala nedbalými poznámkami typu: Včera ml volali z Paříe, Jestli Jetě dávám přednost spirálkám …u nebo: To kdy Jsem se bavila v Moskvě se Slávou Zajcevem ..

Ale kadému, co Jeho Jest. I pro pytel na uhlí dokázala Hanička najít vhodnou módní kreaci. A Adéla na

její rady dala. Dokonce byla jednou ikovné redaktorce představena a podebatovala si s ní o posledních výkřicích. Ne, e by se za ní sama vypravila To jen přila zkonzultovat do redakce jakousi krimireportá Viktoru Lázinkovi, létajícímu reportérovi VÝHLEDU, s ním se neustále korpila. Poznala ho před časem, kdy pracovala na případu vrady herečky Kostrounové. Tento výtečník se sličné kriminalistce neustále pletl pod nohy, a se jí o něm v noci zdálo, jak ho vede v elízkách do basy; hned poté, co se jí přiznal k zákeřné vradě.

Bohuel, sny jsou jen nesplnitelným neskutečnem, z nich se probouzíme do vedních dnů. V tomto přípádě je syrovou skutečností fakt, e se Lázinka do kri-minalistíckého řemesla nehodlá přestat plést. Ani jeho nejblií známí nejsou schopni rozhodnout, zda ho za Adélou pudí zajímavé vrady a loupee nebo její krásně modelované nohy, nakrátko ostříhané katanové vlasy, hnědé oči s apartními brýlemi ala Naďa Urbánková a něco pih na rozkoném nosíku.

Vezmu si tu bílou dlouhou toaletu s naitými květy. Koneckonců, bílá se hodí ke vemu, nebudu mít problémy s doplňky  vynesla verdikt, kdy prolétla Hanči-ny vytitěné rady.

Podívala se na hodinky. Bude est. To aby sebou pořádně hodila. Začátek je v půl osmé a k Umělecké scéně to trvá i taxíkem dvacet minut.

Adéla přímo dychtila uvidět na jeviti slavnou PAST NA MYI, která v Londýně u hraje deset let a pořád je nabito. Znala ten příběh dobře, hltala Agathu Christieovou skoro tak jako Kriminalístický sborník Stále ji hnětlo, e nemůe v literární konstrukci staré dámy najít ádný nelogický zádrhel. Ve výplodech Viktora Lázinky jich obvykle nacházela neskonale mnoho, ale ten se vlastně cítil na vrcholu blaha, protoe z dávných zbytků logiky, které mu uvízly v hlavě od dob kolní výuky, vydedukoval, e jej Adéla svým ouráním v Agathě vlastně staví na roveň slavné spisovatelce.

Hlavní postavu hrál Ludvík Taner, eso Umělecké scény, bratr zemřelé Olgy Kostrounové, Othello, vanda, Hamlet, Cyrano, ale také svazarmovský pilot a dobrý Lázinkův kamarád. Adéla samozřejmě znala Tanera

z obrazovky a stříbrného plátna, ale osobně se s ním setkala poprvé za zcela neobvyklých okolností. Na letiti, kde se málem zřítil Jednoho nedělního dopoledne s větroněm a ten samý večer byla zabita Jeho sestra. Byl to takový zapeklitý případ, Tanerovi se sice nic nestalo, ale z vrady Kostrounové se pak rozvinul sloitý pionání případ.

Lázinka u dávno slibuje, e o tom stvoří kníku, ale věřit mu je stejné, jako se domnívat, e jednou napíe do VÝHLEDU krimi, kde bude vechno sedět jako ulité.

Jeímarjá, ten čas letí. Kde jsou ty stříbrné střevíčky? A miniaturní stříbrná kabelka, kterou dostala od majora Doubravy spolu s pusou na obě tváře před půl rokem? Ne, neměla ádný svátek, ani narozeniny, u kriminálky se dávají mezi kolegy dárky za vyřeený případ. A Adéla, ačkoliv slouí teprve druhým rokem, jich má na kontě víc ne dost. Ta kabelka byla právě za ten případ s vradou Kostrounové …

Opravdu u sebou musí hodit. Za půldruhé hodiny bude prověřovat logické mylení staré spisovatelky. Příběh situovaný do starého penziónu, odříznutého sněhovou kalamitou od světa, se zdá být docela sluně vymylený. Jene postava maniakálního vraha, který sl celou dobu hraje na policejního seranta, se zdá na pohled trochu přitaená za vlasy. A jak si s ní poradí Taner  na to u je teprve zvědavá.

Přejela si rty světlou rtěnkou; jen jemně. Trochu lybaru na vlasy; jen pro formu. Její krátký účes nemohl rozruit ani ničivý cyklón.

Docela rozmarně si připustila otázku, jestli ten Lázinka jednou přijde na to, e má ráda italskou směs. Přestávka je po druhém dějství; bude mít dost Času, aby se dovtípil.

Tak a hotovo. Zrcadlo bylo vcelku se svým obsahem spokojeno. Adéla sáhla po telefonu, aby sl přivolala taxíka, ale Její ruka zůstala na půl cesty.

Stala se docela obyčejná věc. Telefon naléhavě zadrnčel.

V té chvíli poručice Adéla Soukupová jistojistě věděla, e v divadle bude dnes večer jedno prázdné místo. V duchu si přála, aby zůstalo jen u jedné idle, protoe Viktor Lázinka, jakkoliv měl mezery v logické

stavbě svých příběhů, byl vdy tam, kde se k nim pokládaly reálné základy. A to ji trochu děsilo.

,,Soukupová, řekla hlasem, jaký obvykle nasazujeme do boje, kdy nás někdo přespříli vyruuje.

Doubrava. Ahoj, Adélko. Co dělá?

Obrátila oči v dórský sloup, přičem uviděla na stropě malého pavoučka, spřádajícího nuznou pavučinu.

e by těstí? pomyslila si touebně. Do bakelitové mule odvětila pokud mono úředním tónem: Chystám se za kulturou, soudruhu majore!

Major Frantiek Doubrava nenechal na svou podřízenou dopustit a dokonce jí jednou udělal v kanceláři přednáku o houbách, v nich byl neméně zdatným odborníkem jako ve věci vrad. Ten, komu Doubrava věnoval drahocenný čas rozborem účinku muchomůrek hlíznatých na rozklad krve, a obalovaných bedel na slastný pocit v aludku, mohl veřejně prohlaovat, e to má u starého dobré.

Nejen kulturou iv je člověk, ozvalo se bodře na druhém konci drátu. Adéla se jetě jednou odhodlaně pokusila o vzpouru.

Já u musím jít..

Taky si myslím. Proto tě taky volám, Adélko. Za jak dlouho tady můe být?

Co se stalo? vzdychla.

Ale nic zvlátního. Umřela jedna paní..

A já jí mám jít na pohřeb? bojovala Adéla.

Ví, Adélko, on té paní ale někdo z toho naeho slzavého údolí pomohl, řekl major Doubrava velmi smutným hlasem a zavěsil.

2.

Adéla seděla celou cestu v autě zamlkle a v duchu proklínala vechny vrahy.

Kde to vlastně je? zeptala se tie, aby přeruila tísnivé ticho. Řidič jen cosi zahuhlal, také asi neskákal radostí, kdy ho vytáhli.

U tam budeme, pronesl větecky nadstrámistr Bohou Huček. Drel na kolenou objemnou branu s fotoaparáty a sadou objektivů. Zíral upřeně před sebe.

Tady doleva, jo, to je vono, Louecká ulice osm. Tamhleten barák.

Bohouku, vy jste opravdu k nezaplacení, bez vás bychom to nenali, pronesla kousavě Adéla, protoe před označenou budovou stál hrozen vzrueně diskutujících lidí.

No vidíte, řekl blaeně Huček a otevřel dvířka volhy. Adéla vystoupila, za ní její dva nerozlučné stíny. Huček s branou a nadstrámistr Jaroslav Novák, který byl znám jako nenapravitelný prýmař a majitel kamenné tváře současně.

Kdyby tak vrah zapomněl na místě činu občanku, podotkl zasněně, nebo hodlal tento večer strávit u hokejového přenosu z Kanady a vil se do představy, e by nic nemuselo být ztraceno, kdyby pachatel byl aspoň trochu náchylný ke skleróze.

Adéla zkormouceně vzdychla a vykročila.

Třetí patro vpravo, zazněl řízný hlas uniformovaného mue, který stál v domovních vratech a nasupeně, leč bezvýsledně, vybízel chumel zvědavců k rozchodu.

Za námi jede doktor, polete ho nahoru řekla Adéla.

Začali zdolávat olapané schody, které se točily kolem omelých zdí, míjeli oprýskané dveře do bytů, je nevětily příliný komfort. Umyvadla na chodbě spolu s dveřmi výmluvně označenými dvěma nulami, byly corpusem delicti o úsporných snahách stavitele. Hlavně asi majitele.

Z kadých dveří někdo zvědavě vykukoval. Lidé si měřili přicházející trojici a zřejmě je konsternoval pohled na mladou dívku, která kráčela v čele ve sluivém kalhotovém kostýmu.

Ve třetím patře se zastavili.

Adéla se podívala na vizitku. Byla tam dvě jména.

Anna Melicharová. A pod ní: Schulzovi.

Na chodbě stál dalí přísluník, který hbitě a beze slov otevřel dveře.

Veli do předsíně. Hned proti dveřím byl vchod do jednoho bytu, vlevo o pět metrů dál, byly dalí dveře se skleněnou výplní, zpola zakryty záclonkou.

Tady bydlí ta Melicharová, řekl mu, a ani si neuvědomil, e zařadil uivatelku pokoje jetě mezí ivé.

Zůstaňte u těch hlavních dveří, prosím vás… a a

se tady nikdo zbytečně nemotá, řekla Adéla velmi přísně, nebo si vzpomněla na zmatek v divadelní atně, kde tehdy leela zavraděná herečka. Kolem ní lapal po stopách snad celý divadelní personál. V čele s Viktorem Lázinkou, samozřejmě.

3.

5.

6.

22.

To je ono, pochvalovala si Adéla. Kolébavá. Tak

66.

3.

Adéla se rozhlédla po nuzné místnosti. Stůl, háčkovaný ubrus, ten bude určitě Jetě po její mamince, blesklo poručici hlavou, dvě idle, neodesílaný gauč s ooupanými poltáři, které kdysi byly snad zbarveny do červena. Okno vedlo do ulice. Zvenku byla slyet auta a zaléhala sem vzruená diskuse. Ven bylo vidět jen nepatrnou kvírou, zbytek okna zakrývala pruhovaná červenobílá roleta.

Pohled na mrtvou nebyl nikterak pěkný. Samozřejmě, pohledy na lidi, kteří jimi u nejsou a navíc skončili své ivotní poutnictví přičiněním druhých, nikdy nebývá příli estetickým záitkem. Stará ena leela na zemi vedle gauče směrem k oknu. Její nepřirozeně rozhozené pae jako by se vyčítavě ptaly, proč se tohle muselo stát…

Opatrně přistoupila k mrtvé. edivé vlasy byly na levém spánku promíseny se stopami zaschlé krve. Na levé tváři znatelné krevní podlitiny. Staré seprané aty s dnes ji nerozeznatelným vzorkem oklivě umazány od krve. Přesně v místech, kde bývá hrudník.

Mrtvá měla iroce rozevřené oči.

Měly modrou barvu a dívaly se do stropu.

Fotkyl A daktylky, Jarouku, řekla tie a chtěla vyjít ven do předsíně. Dva kroky od dveří se zastavila. U kamen se pro něco shýbla.

Jarouku, pojďte sem. Tady je něco pro vás. Schovejte to, třeba se nám to bude hodit.

Nadstrámistr Novák přispěchal ke kamnům a se zájmem si prohlíel dva předměty, které dostal za úkol zajistit.

Byla to docela obyčejná inkoustová tuka a pahýl kancelářské gumy.

Adéla za sebou tie zavřela dveře. Předtím jetě kývla

na Hučka. Mlčky ukázala ná kovovou podloku vedle sporáku. Nadstrámistr tím směrem zaostřil svou exáktu a expozicí jedné pětadvacetiny na plný otvor zachytil na sedmadvacetidinový film elektrickou ehličku a kuchyňský nů. Ty dvě věci leely svorně vedle sebe.

A obě byly oklivě zbarveny od krve.

xxxx

Alma Melicharová s povzdechem konstatovala, e zase uplynul jeden den její důchodové vednosti. Před chvílí si ohřála vepřové rizoto z konzervy. Teď se dívala zamyleně z okna. U je podzim, pomyslila si.-a brzy u bude konec s procházkami v parku. Tam aspoň na pár hodin nalezla útočitě před smutkem holých čtyř stěn, kam ji odsoudilo její stáří.

Někdy hořce litovala, e se neprovdala a nepoznala radost z vlastních dětí; nikdy se nemohla pochlubit vnoučaty. Před lidmi sice s úsměvem prohlaovala, e si alespoň uetřila zklamání z nevděčnosti potomků, kteří vylétnou z rodného hnízda a pak u mají jen starost, jak dostrkat starou mámu do domova důchodců, ale ten úsměv byl nakřivený a velmi hořký.

Trochu si přičísla edivé vlasy a postavila na čaj. V tomhle starém baráku přichází zima o něco dřív ne do paneláků. A v Jihlavě je to navlas stejné. Dům, který jí zůstal po rodičích, by přece jen měla prodat. Bydlet se v něm pomalu nedá a někdo by ho mohl zuitkovat na bouračku. Jedině ten blázen stará, hodinář Aulický, se odvauje v té barabizně bydlet, ale pro samé kukačky a varcvaldky nevidí kolem sebe plesnivé zdi a spáry ve stropě. Jako při začínajícím zemětřesení.

Čaj starou paní přece jen trochu zahřál. Vzala si k němu vysuenou bábovku. A tu vagrovou jsem u taky dlouho neviděla, pomyslila si a těce vzdychla. Co ta se jen navyváděla pro to dědictví po rodičích. Ten barák v Jihlavě měl připadnout jejímu mui, bratrovi Melicharové, a ne jí. Pořád to ta bláznivá vagrová omílala dokola. Snad ani neví, e bratr o dům

11

vůbec nestál, o barabiznu takového druhu a se stará demoliční četa nebo památkový úřad, ne já říkal vdycky.

Melicharová dopila čaj a sáhla po krabičce lip. V poslední době začala kouřit. Uklidní si tak nervy. A stejně nemá co dělat, aspoň zaměstná trochu plíce…

Ano, ten barák přece jen prodá. Pár korun strí a udělá si v létě pěknou cestu někam do lesů. Nebo do hor. Ta bábovka je jako troud. Zítra si koupí raději koláče. A na rohu u starého Kouby v trafice desítku lip. U jí zbývají jen dvě cigarety.

Zamáčkla nedopalek do popelníku a odnesla nádobí. Ta vagrová má ale povahu, celý ivot bratra tvala proti ní, na den mu dávala deset korun a kdy se zpozdil z práce o deset minut, hrála mu jak filharmonie na Praském jaru.

Beztak jen kvůli ní dostal infarkt.

Od příbuzných radi dál.

A zítra půjde na pacír do parku. Stromy u loutnou, je to přece jen krásnějí pohled ne na ty kartografické prýmy na zdi, které kreslí neodbytná vlhkost.

Někdo zvoní.

Staré paní zapraskalo v kloubech. Zvedla se s tíhou pětaedesáti let a la otevřít.

Ach, málem bych zapomněla, rozdurdila se sama na sebe. ourala se pomalu předsíní ke dveřím.

Tak jen pojďte, pojďte, u na vás čekám, řekla zvesela, kdy otevřela dveře.

5.

Ve dveřích se Adéla málem srazila s doktorem. MUDr. Jiří Ondrák byl maličký, růolící muík ozdobený brýlemi se zlatou obroučkou. Z tváře mu trčel věčně vyhaslý doutník, take vypadal jak Cyrano, kterému nos klesl o jedno patro.

Čím? zeptal se, protoe byl nepřítelem zbytečných slov.

ehlička a nů. Předměty doličné naleznete u sporáku. Ta paní nevypadá hezky.

Muík s lékařskou branou jen pokrčil rameny. Za

své éry u viděl hezkou řádku nepěkně zřízených těl. Ne vkročil do pokoje, zeptal se: Nález stačí zítra?

Kdy to dřív nejde, doktore, povzdychla si Adéla a dala tím jasně najevo, e nemíní dát tajemnému uivateli ehliček a kuchyňských noů ani minutu zbytečného náskoku.

Doktor Ondrák vplul dovnitř. Adéla se rozhlédla po předsíni. Ountělé zdi, které viděly malíře naposledy asi v době, kdy císař Frantiek Josef přicestoval do Prahy 11a Národopisnou výstavu. Zrcadlo, o něm se spí dalo předpokládat, e je z matového skla, ne aby se v něm člověk uviděl.

Linoleum s vyvřelinami stáří. U dveří na chodbu věák, který měl kdysi určitě své místo v nějaké obstaroní kavárně.

Vude pach nevětraného prostředí, staroby, potu, napětí. A taky náhlé a nečekané smrti. Smrt na jeviti, pře depsaná autorem, je přece jen o něco snesitelnějí, pomyslela si Adéla. Ráno musí hned zavolat Tanernvi a omluvit se, e nemohla přijít. Lázinku pustila z hlavy. Tomu je zbytečné telefonovat. Ten se přihlásí sám.

Pojďte sem, prosím Vás …

Mu v uniformě, střeící doposud vchod do rozděleného bytu, hbitě přikvačil.

Tak jak to vechno vlastně bylo? Kdo tu vradu zjistil?

Opřela se unaveně o zeď a pranic nedbala, e její kalhotový kostým dozná újmy.

V 17.30 volal k nám na místní oddělení Josef Schulz, který bydlí rovně v tomto bytě, e Anna Melicharová leí mrtvá ve svém pokoji. Volal z budky na rohu, pro toe v celém domě není telefon, take jsme si nemohli správnost údajů ověřit zpětným zavoláním. Okamitě jsme vyrozuměli vás na kriminálce a pro jistotu zajis tili místo činu do vaeho příchodu. Máme to sem pře ce jen o něco blí … zakončil přísluník své hláení a poslední větou jako by omlouval svoji siuební horlivost.

To je v pořádku. A ten pohotový informátor… ten Schulz … kde ho vlastně najdu? Snad jetě není v té budce?

Mu prohlásil, e tomu tak není. Josef Schulz čeká

ve svém bytě a bylo mu nařízeno, aby se z ně] ani nehnul. Ukázal prstem před sebe, na dveře hned proti vchodu do celého bytu. Skrz skleněnou výplň mourala árovka.

Tak aby mě snad pan Schulz pozval dál, ne? usoudila Adéla a odhodlaně stiskla kliku. Teď bych vás chtěla vidět na mém místě, paní Agatho  věnovala v duchu vzpomínku stařičké anglické dámě, o její fiktivní společnost dnes večer byla připravena  vy znáte vraha Jetě předtím, ne je zločin spáchán. Ale co já…

Pak zamikala krátkozrakýma očima proti árovce. Matně ozařovala scénu, která pohříchu neměla s divadlem pranic společného.

6.

Nesmíme křivdit Viktoru Lázinkovi. Vyčouhlý reportér, jeho vlasová pokrývka připomínala svou hustotou les bezprostředně po polomové kalamitě, si dnes skálopevně umínil, e na italskou směs nezapomene. Moural kolem sebe arsenálem tří dioptrií na kadém oku. V ruce moulal dva lístky, které mu dal Laner. Do rána má sice odevzdat v redakci rozsáhlou reportá o natáčení nového pionáního seriálu, ale do osmi hodin, kdy řidič Láďa Koálek začne hartusit a shánět rukopisy, aby je mohl odvézt do tiskárny, je jetě času dost.

Noviny a slunce dycinky vyjdou, ujistil se svým oblíbeným zaklínadlem, kterým v kritických chvílích obvykle povyoval nouzí na ctnost.

Přes foyer a sem na chodník byl slyet naléhavý hlas zvonku. Poslední. Za minutu se začíná.

Jo, hochu, zamilovat se do detektivky, by by byla sebekrásnějí, to je jako pozvat na rande Sofii Lorenovou a čekat, e přiletí z Říma. Jedno ti radím: nekupuj předem ádný kytky. Pokadé ti uvadnou a místo vázy bude hledat na nejbliím robu popelnici, kam je strčit. Jako by slyel meditace Franty Doubravy, svého přítele a majora kriminálky, který z titulu své profese měl k této věci jistě co říci.

Hra u zřejmě začala. Viktor se zoufale podíval na hodinky. Pak pomalu spustil dva lístky do ne j bliího kanálu a tklivě pozoroval, jak mizí mezi mříkami. Na-hledal v kapse padesátník a vrhl se ztečí k telefonní budce na rohu.

Vytočil čtyři známá čísla a ádal si linku.

Major Doubrava? Ahoj, Franto, já tě, chlape, asi za-biju, lape mi po těstí, potamo taky po reportáních tipech. Počkej, počkej, nic mi nevysvětluj, já vím, Lorenová, kytky, popelnice… To znám. Kam jsi ale zaantročil svou sličnou poručici, to bys mi laskavě nesdělil?

Major Doubrava pohlédl ve své kanceláři na rozevřené stránky jakéhosi mytologického spisu. Přestal se kochat barevně vyvedeným obrázkem čechratky podvinuté a pak řekl: Viktore, hochu drahý. Past na myi se hraje v Londýně deset let a bohdá, u nás se taky nějaký ten pátek udrí na repertoáru. Jene vrady jako takové se v přehledu kulturních pořadů na měsíc září neohlaují předem, take musí Adélu omluvit…

Vrada? Viktor zavětřil jak honící pes.

Hele, já oficiálně nic nevím, ale kdybys náhodou Adélu nael, tak se vsadím, e to bude někde ve Vrovicích, Louecká osm.

Viktor vypadl z budky jak sprinter ze startovních bloků. Chvíli bezradně mával na kolemjdoucí taxíky, ale kdy mu dva bodří řidiči odpověděli, e do Vrovic se jim nechce, takhle na Petřiny, to jo, vydal se odevzdaně na Národní třídu, aby vyčkal příjezdu dvaadvacítky.

Loueckou ulici znal. Kousek za Slavií, vlastně u na kraji Stranic. Poblí je zahrádkářská kolonie, psí cvičitě, parčík, hospoda a benzínová pumpa. A baráky na spadnutí. Snad nespadnou ne tam dojedu, optimisticky se utěoval a nahmatal v kapse umudlaný blok a tuku. Pro vechny případy.

7.

Josef Schulz byl asi edesátiletý muík. Jeho útlé tělo a vyschlá tvář připomínaly perfektně nabalzamované egyptské faraóny. Sporý svit árovky se odráel

od jeho lysé lebky. Po tváři se mu koulely slzy jako hrachy. Vedle něho seděla drobná ena se zplihlými vlasy a rovně vydatně tkala. Za stolem, který neviděl hoblík ani v době svého vzniku, seděla mlčky odbarvená blondýna. Na klíně svírala branu podobnou tě, s jakou před chvílí přikvačil MUDr. Ondrák.

Dobrý večer, pozdravila Adéla stísněným hlasem. Já jsem poručice Soukupová z kriminálky a potřebovala bych vědět pár…

Nebylo jí dopřáno dokončit větu. Vyschlý muík se vymrtil od stolu a nepřestávaje slzet, vrhl se k Adéle.

Ach, děvenko moje zlatá, svět je nevděčný, leč my jej musíme brát takový jaký je, vzdorovat ranám osudu, ít čestně a rovně, a pak, při odchodu z tohoto světa spokojeni a smířeni s osudem, přijmeme hlubokou úctu naich bliních, kteří nám přijdou dát poslední sbohem ..

Mu skončil a vysmrkal se.

Adéla polekaně poodstoupila ke dveřím.

Poslyte, já bych spí chtěla vědět, jak jste objevil mrtvolu.

Muík se zarazil. Pak se důleitě rozhlédl a nadechl se.

Přiel jsem v půl čtvrté z práce. Dnes jsme měli poruchu na peci, tak se skončilo dřív. No a tady ve dveřích jsem si uvědomil, e jsem paní Melicharovou u vlastně dva dny neviděl. Zaukal jsem na ni, co jako s ní je. Předtím jsem toti potkal na chodbě pana Herouta a ten povídal, e k němu dal poák ráno její důchod, protoe se na ni nemohl dozvonit. Moje manelka byla taky v práci, take doma byla paní Melicharová sama.

Kde jste zaměstnán? zeptala se Adéla s nelíčeným zájmem.

Pracuji v krematoriu jako řečník.

Jako co? asla.

Řečník. Kdy nebotík nezůstavil z důvodů osamělosti nebo nevalné pověsti nikoho, kdo by mu pohovořil nad rakví, ujme se tohoto úkolu profesionální řečník. A to jsem já. Moje paní, ukázal důleitě na stále tkající enu u stolu, pracuje se mnou.

Ta obstarává věnce? Adéla zjevně nechápala.

Kdepak. Manelka také řeční. Jene já jsem tam pro

Prahu 10 a ona pro Prahu 6, víte? Kadý obvod má svého řečníka,

Adéla chvíli nabírala dech. Pak vyzvala renomovaného řečníka, aby pokračoval k věci.

No, a tak Jsem el ke dveřím a myslel jsem, e uslyím paní Melicharovou, bude vechno v pořádku a já si budu moci jít připravit na zítra dva projevy. Jeden je … moment  zaátral po kapsách a vytáhl umudlaný papír  jakýsi italský zmrzlinář, který tady nikoho neměl a druhý.

Prosím vás, mohu si sednout? zaúpěla Adéla. Schulz jí promptně nabídl čtvrtou a poslední idli, která se v místnosti nacházela. Sám usedl taky.

Jene u Melicharové bylo ticho. Klepal jsem, bouchal, křičel na ni, nic. Tou skleněnou výplní ve dveřích jsem houby viděl, protoe zevnitř byla zataená záclonka.

To bylo neobvyklé?

Jo. Melicharová tu záclonu nikdy nezatahovala. Jen na noc, kdy la spát. Ale v té chvíli bylo jetě odpoledne. Tak jsem vzal za kliku, bylo zavřeno. Dalí zvlátnost. Nikdy jsem neviděl, e by se zamykala. Neměla se koho bát a u nás se nekrade..

Tak co Jste udělal?

el jsem o patro ní pro Herouta, to je zámečník a bývalý kas.., chci říci odborník na slovo vzatej a říkám mu, milej zlatej, s Melicharkou se něco stalo, pojď nahoru, vezmi si vercajk, bude potřeba otevřít zámek.

A ten vá odborník otevřel dveře a vy jste uviděli mrtvou. Sahali jste uvnitř na něco?

Kdepak. Herout povídá  s ničím ani hnout, nerozlapat stopy, honem pryč a volat Bezpečnost!

Jistě, ten přece musí vědět, co se v takových případech dělá, e? řekla Adéla. Doufám, e je doma.

Samozřejmě. Čeká, e ho budete chtít vyslechnout. A abych nezapomněl… Kdy jsme otevřeli dveře, tak zevnitř chyběl klíč. Někdo zavřel z předsíně a vzal ho s sebou.

To jsem tuila, řekla Adéla obrátila se k Schulzové.

Vy jste byla u toho, kdy manel s Heroutem otvírali pokoj paní Melicharové?

Ne, ne… přila jsem a po čtvrté hodině, řekla

tie stará paní a z očí se Jí stále vynořoval nový proud slz.

A včera večer jste byli doma?

Ne. Byli Jsme s manelem na chatě. Měli jsme oba náhradní volno a přijeli jsme domů a o jedenácté v noci.

A ničeho zvlátního jste si nevimli?

Ne. li jsme hned spát. U Melicharové bylo zhasnuto.

Adéla se obrátila zpátky k Schulzovi.

Poslyte, vy jste dnes přiel domů v půl čtvrté a na Bezpečnost jste volali a o dvě hodiny později. To jste tak dlouho přemýleli, co máte dělat, kdy vám v bytě leí mrtvola?

Schulz se podrbal za uchem. Toti… my jsme vlastně pořádně ani nevěděli, co se stalo. Nejdřív jsme mysleli, e Melicharka upadla nebo dostala nějaký záchvat a rozbila si hlavu. A e třeba vlastně není jetě mrtvá, kdo to má taky v tom oku hned poznat…

Ale Herout přece …

Ten byl víc vyděenej ne já. Tak jsme pak usoudili, e bude nejlíp, kdy zavoláme tady paní doktorku, ona má na středisku pod palcem celý ná barák a paní Melicharovou oetřovala i tady v bytě.

Platinová blondýna se nervózně usmála. Zamrkala očima, kterým vévodily umně přilípnuté řasy.

Neuplavaly jí usoudila Adéla , aspoň jeden, který tady profesionálně nebrečí.

Vy jste .. ?

Doktorka Boena Klimeová. Tady pan Schulz pro mě přiběhl domů asi v půl páté, bydlím toti naproti. Ze prý se paní Melicharové něco stalo, abych tam honem běela. Toti, abych vám to vysvětlila … ona měla těkou cukrovku a sama nebyla schopna si píchat inzulín. Tak chodila k nám na středisko. Jene já také pořád neslouím a diabetik potřebuje své dávky bez ohledu na úřední hodiny. Tak jsem občas chodila Melicharové píchat inzulín do bytu. Mám to jen přes ulici.

Dobře. A dál?

Dál u vechno víte. Přila jsem nahoru. Hned jsem viděla, e nemusím branu se stříkačkou ani rozbalovat. Myslela jsem toti nejdříve, e jde o obvyklý

záchvat z nedostatku inzulínu, jene doktor U tady byl vlastně zbytečný.

Kdy asi nastala smrt?

To nedovedu dost dobře odhadnout. Ale podle stupně zaschlosti krve a posmrtné ztuhlosti bych řekla, před hezkou řádkou hodin.

Nemohla byste být konkrétnějí?

Nejdříve včera večer, nejpozději dnes ráno. Bez záruky.

To je trochu iroké časové rozmezí.

Víc vám řekne pitva, pokrčila rameny. Mohu odejít?

Prosím. A děkuji vám. Kdybych vás snad potřebovala …

Na středisku jsem kadý den od sedmi do tří. Doktorka vstala, obřadně se uklonila a s branou v ruce opustila místnost. Její odchod doprovázel profesionální vzlyk manelů Schulzových.

8

Herout byl pořízek, který by mohl zámky louskat jako ořechy mezi prsty. Docela dobře by se obeel bez vercajku. Hlavu měl jak nafouklý balón. Byla ozdobena sporým chomáčkem ednoucích vlasů. Krk mu vzadu varhánkovatěl v býčí íji a ramena měl iroká jako deltu Nilu. Pruhované tričko mu krátkými rukávy vlastně dělalo vernisá obrazové galerie nahých slečen na nabobtnalých svalech. Tetován byl tedy Herout výtečně. Seděl u stolu a krmil se tlačenkou. Mohlo jí být na talíři tak půl kila.

Kdy Adéla oznámila, e netouí po ničem jiném, ne po přátelském rozhovoru, rychle polkl a uctivě nabídl idli.

Tak vy jste od kriminálky. .vydechl uasle. Nová, e?

Omlouvám se, e vás neznám, ale snad je to lepí, ne? řekla mu svině a nechala si opakovat, co u slyela od pohřebního řečníka o patro vý.

Jo, řeknu vám, mně je tý enský straně líto! Herout

si otřel krasavicí, hovící si na levé pai, nos a popotáhl. Heleďte se, slečno, já jsem bejvalej kasař. Aby sme si rozuměli. Take si třeba budete myslet, e jsem ji oddělal já, to dá rozum. Jene já u patnáct let iju pořádným ivotem, makám v ČKD, dvakrát nejlepí pracovník, jednou rekreace za odměnu, nejvyí prémie, ředitel mi klepe na rameno, kde mě jen potká. Take tamto je pasé. Zámky otvírat dovedu; kdy někdo v domě zapomene klíč, tak mu helfnu, to jo. Ale na vloupačky u dávno nejsem. A co se týče pinavejch věcí, kde teče krev, tak do toho bych býval neel ani tehdy… To teda ne ..

Adéla si zděeně prohlíela vlnící se nahé slečny na svalovém podkladě . vzorného pracovníka. Ujistila Herouta, e od něho čeká pomoc a ne přiznání.

To bych taky prosil, řekl spokojeně Herout. Chvíli upřeně Adélu pozoroval.

Já vám dám tip ..

Ven s nimi

Tu Melicharovou asi nikdo nezabil jen tak pronic zanic. Nemám pravdu?

Máte.

Tak se podívejte, jestli v tom bytě nechybí prsten!

Jaký prsten?

Náramně cenný. S dvěma velkými a esti malými brilianty. Bratru za padesát tisíc. Moná e jetě víc, protoe byl prý straně starý a měl velkou historickou cenu.

Jak to vechno víte?

To ví v baráku snad kadý. Od Schulzových a po toho houslistu, co bydlí naproti mně. Ale ten dnes není doma, má nějaký koncert. Melicharová se s tou hračkou chlubila na potkání. A dala si udělat i odhad. Mně to říkala taky. Schulz se vám nezmínil?

Heroutovi nelo do hlavy, e Schulz takovou důleitou okolnost zamlčel. Pak se přestal zabývat přemýlením a nabídl, e postaví na kávu.

Ne, děkuji vám. A někdy Jindy. Já se musím jetě podívat nahoru.

Augustin Herout, bývalý kasař, se vymrtil a dvorně otevřel dveře.

Nemám jít s vámi? zeptal se.

Nevěděla, jak to myslel.

Podívejte se, řekl Schulz, vy jste se mě na nič neptala a já jsem si na ten prsten za ivého boha nevzpomněl.

Přece to nebyla ádná tretka za pět korun.

To ne. Jene Melicharová s ním nedělala ádné círáty. Kadému ho na potkání ukazovala, navlékala, a sundavala z prstu, patřil k ní jako k jinému třeba hodinky. Ona byla v tomhle ohledu straně chlubivá. Říkám vám, vůbec jsem si na ten prsten nevzpomněl..

Take asi nebudete s Heroutem sám, kdo v domě o tom prstenu ví..

To jste uhodla. Od domovnice a po mou matku kadý věděl, e Melicharka má straně drahý perk.

Kde je vae matka?

Ale ta bydlí pár metrů odsud. U je jí přes osmdesát a přes den sem někdy chodí uklízet. Nemá co na práci, tak si takhle krátí ten Čas, co jí jetě zbývá. Schulz začal opět nebezpečně povzlykávat.

Kdy u vás byla naposled?

Včera odpoledne.

Adéla obrátila pozornost k Schulzově eně.

Vy jste také viděla ten prsten?

Ano, dokonce jsem si jej i navlékala na prst. Byl opravdu moc krásný. A Melicharka tvrdila, e má i svou historii, dokonce rodokmen. A e jej nosili na ruce velijací páni.

Adéla si pomyslela, e staří lidé mají obvykle sklon k přehánění. Tuto domněnku teď přisoudila rovným dílem Schulzové, i mrtvé Melicharové.

Proč si nejdete ten prsten prohlédnout? Melicharová ho měla v poličce nad sporákem mezi álky na čaj. Sama mi ukazovala, kam ho schovává …

Adéla vstala. U dveří nevěřícně potřásla hlavou. Obávám se, e polička u nějakých pár hodin zeje prázdnotou.

To myslíte … jako …, uasl pohřební řečník.

Jakou měl ten prsten cenu? řekla ostře Adéla, ani se snaila přesvědčit Schulze o tom, e lidé kteří vradí, činí tak obvykle z nějaké příčiny. Zejména finační.

Tó já nevím. Já se v takových věcech nevyznám. Vy, paní Schulzová, taky ne?

Útlá ramínka dotazované se otřásla v přívalech pláčé. Z poletujícího chomáče naedlých vlasů na temeni se dalo vytuit vrtění hlavou a tím i zcela záporná odpověď.

10.

Mrtvá u byla pryč. Vechno bylo skončeno. Na svět přece jen přichází člověk poněkud sloitěji, komplikovaněji a déle, ne by se dalo říci u opačného postupu. Odchod bývá větinou bez poct a rychlý

Na zemi mezi oknem a gaučem zbyly jen křídové obrysy, kterým) Jaroslav Novák zakreslil polohu mrtvé. Huček u sbalil fotoaparát. Teď si zapálil cigaretu.

Hotovo, řekl a zabafal s ulehčením, e ve je skončeno, ale hlavně, e mrtvou u odvezli Ten druhý důvod nějak nedával na sobě znát. Huček dost dobře nesnáel pohled na mrtvé, Od chvíle, kdy přiel ke kriminálce a vyjel na svůj úplně první případ Znásilněná a zohavená mrtvolka pětileté holčičky. Vraha měli za dva dny, Ale Huček se tehdy při pokynu, aby pořídil snímky, zhroutil a leel tři dny se okem.

Dodnes vzpomíná, jak za ním přiel domů major Doubrava, přinesl mu láhev stoličné, nařídil, aby hezky před ním do sebe obrátil dva kalichy a pak rozváně řekl: Kdy se ti bude někdo smát, klidně mu řekni, e major Doubrava při spatření své první mrtvoly tehdy jetě jako zelenáč s jednou malou hvězdičkou se taky sloil jako palek. Ale jen jednou, rozumí, jednou. Napoprvé.

Huček dýmal a dýchal podzimní noční vzduch, který proudil dovnitř otevřeným oknem.

Tak hoi, doufám, e jste nali nějaký poklad, řekla Adéla a očima bloudila v poličce mezi dvěma álky na čaj, vévodícími baterii hořčičných sklínek a sáčkům s prsním čajem.

Prsten, vzdychla záhadně Adéla V hrnku .

Ne, ne, ne. Oba, Huček i Novák, trvali na svém.

Prolezli za tu dobu, co Adéla podnikala domovní obchůzku, kadičký centimetr pokoje, prosypali i obsah čajových pytlíků, přivoněli, zda se mezi zdravotními bylinkami nenachází nějaká travičská pomůcka. Obrátili vechno vzhůru nohama.

Jaký prsten …? Očividně se domnívali, e jejich velítelka ertuje, protoe u jen pohled na haluznu, v ní se nacházeli, připoutěl monost existence prstenu stejně jako výskyt ebráka v předsálí Buckinghamského paláce.

Briliantový. Velký. Cenný. Historický. Moná, e dokonce dějinně významný, oznámila sue a zhluboka se nadýchla čerstvého vzduchu, který sem neustále prýtil a zaháněl pochmurnou atmosféru.

Na idli seděl mlčky celou dobu doktor Ondrák a převykoval svůj ohnivzdorný doutník. Také on měl sbaleno. Teď usoudil, e by měl na sebe upozornit.

Adélko, jestli máte zájem, mohu vám předat nějaké rozumy, ale rád bych se u odebral domů. V deset dávají v televizi Hitchcocka, nerad bych o něj přiel…

Pomyslela si: Ondrák musí mít elezné nervy, kdy se od praxe jetě nadeně odebere k televizní výuce. Ondrák nervy ze eleza skutečně měl. Pět let se plavil na mořích jako lodní doktor a s gustem dával k lepímu historky o tajfunech, cyklonech, uraganech a jiných rozmarech přírody, jim nevypočitatelné lidská bytosti dávají něná dívčí jména.

Zrovna zuřil cyklon Fifi. Řeknu vám, Flora, kterou jsem zail před dvěma lety, byla proti tomuhle lehkým jarním vánkem. Změřil jsem si teploměrem, jak je moře studené, abych se při ztroskotání připravil na případné nastuzení. Jo, hochu, říkal jsem si, k plovací vestě si přibal pár acylpírinů a heřmánek na kloktání. A zatímco na horní palubě sluby u pomalu spoutěly záchranné čluny, v důstojnické jídelně nám promítali Hitchcockovo Psycho. Kdy film skončil, měl jsem před ordinací frontu jako hrom. Myslíte, e se mi pokládali kvůli bouřce? Kdepak, podělali se z filmu…

Takhle krmil Ondrák své nynějí spolupracovníky na kriminálce. Obvykle budil záchvaty smíchu a uctivé dotazy, zda by nemohl někdy něco přednést o domorodkách v Polynésii. Nějaké poučné povídání pro etnografický krouek, který prý hodlají zaloit.

Adéla v takových případech rychle opoutěla kanceláře a prohlaovala, e cizokrajný folklór, zejména z oblasti Polynésie, jí byl vdycky cizí,

Tak povídejte, doktore! A latinu si nechte pro protokol, buďte od té dobroty ..

Pokýval hlavou. Smrt způsobily opakované údery tupým předmětem do hlavy. Přivodily s největí pravděpodobností zlomení lebky, to nám jetě řekne pitva. V levé polovině hrudníku dvě bodné rány ostrým hranatým nástrojem. Ale pachatel se v anatomii moc nevyzná. Ty rány ly trochu ní, ne je srdce. Ale vypadá to na zasaení hrudníku a plic. Blií rovně po pitvě. Vraedné nástroje máte tamhle u sporáku.

Doba smrti? To mě teď zajímá ze veho nejvíc, doktore. To ostatní si přečtu v pitevním protokolu .., řekla netrpělivě Adéla.

Zase jen odhadem. A budu znát obsah aludku a jeho stav, budu chytřejí. Ale přili jsme hezkých pár hodin po smrti. Řekl bych, e vrah zasáhl v rozmezí od včerejka večer do dneního rána . .

Od kolika do kolika, doktore…? Adele takové časové určení mnoho neříkalo.

Bez záruky: od sedmi večer do čtyř do rána. Kdybych věděl, kdy ta paní naposled jedla, tak bych po pitvě …

Snate se to uhodnout i bez jídelníčku, doktore. vybídla Adéla něným hlasem Ondráka. Bylo by to moc fajn’.

Nemoné dělám ihned, zázraky do zítřka, prohlásil s váným výrazem lékař, který se jen čirou shodou okolností u dávno neutopil v Pacifiku, a mírně se uklonil.

Pak jedním stiskem Zachovalého chrupu přetípl pozůstatky doutníku a vyel za svým Hitchcockem.

11.

Počkejte na mne Ve voze. Budu dole za chvíli! řekla Adéla. Oba nadstrámistři sbalili své nádobičko, věnovali poslední tklivý pohled ochuzené poličce nad sporákem a vyli.

Zapečetili dveře a proli předsíní na chodbu.

Adéla jetě zala k Schulzovým.

Za několik minut seběhla do přízemí a zazvonila na dveře, jim trůnila upráená, neumělou rukou vyvedená vizitka: MARIE FIALOVÁ, správcová. Ani na druhé zazvonění nikdo neotvíral. pehýrkou bylo vidět v předsíni světlo. Adéla se pokusila do třetice veho dobrého a pak, osvícena náhlým nápadem, popola k domovním vratům.

Chvíli zkoumavě zírala na obstaroní enu v átku, která kvílivým a pronikavým hlasem vévodila shromáděným zvědavcům.

Dy vám povídám, kuřeti by neublíila. Ten pacholek, co jí to udělal, musel mít určitě zálusk na ty její bri…

Paní správcová! Adéla zakročila v pravý čas.

Copak? Zdálo se, e Fialová nemá příli ráda, kdy jí někdo skáče do řeči.

Na slovíčko, prosím vás ..

Heleďte se, slečinko! Správcová nasadila tón, jakým občas oznamovala na obvodním oddělení, e jí kluci zvoní na domovní zvonek. Nezdála se být nakloněna zbytečným rozhovorům. Patrně jí ulo, e se tahle slečinka vyskytuje v jejím království u hezky dlouho.

Adéla sáhla do kapsičky kostýmu a zamávala na správcovou kulatým odznakem na řetízku.

Jo, tak..protáhla nevěřícně domovnice. Pak nasadila sladký úsměv. Chcete jít ke mně? Uvařím vám kafíčko, určitě musíte být unavená. Řekněte mi, to dnes berou k detektivům takové hezké slečinky?

Adéle dalo chvíli práci, ne se jí podařilo vysvětlit, e na kávu nemá chu a ohledně kladení otázek je tady na rozdíl od správcové ona.

Jen pár dotazů. Věděla jste, e má Melicharová drahocenný prsten?

Samozřejmě. Propána, kdo to tady v baráku nevěděl. Dy ona se s ním chlubila, kam jen přila. Von ho někdo ukrad, viďte? Zamordoval Melicharku a lohnul jí ten perk… Já jí dycky říkala  Melicharová, radi ten krám prodejte, nebo vás někdo klepne …

Kdy jste viděla Melicharovou naposled? Vzpomeňte si, je to důleité!

Včera, včera večer. Dy to tady vykládám celou

26

dobu lidem. Bylo asi půl sedmý večír, přila si ke mně půjčit sirky, e prý ji doly a trafika má zavříno. Jak tak přesně víte, e bylo půl sedmé?

Protoe mi zrovna tloukly v kuchyni hodiny, kdy zazvonila. A v rádiu začínaly zprávy.

Neměla na ruce ten prsten?

Tak to tedy ne. To bych si vimla.

Chodil k Melicharové někdo na návtěvu?

Fialová znatelně pookřála. Moc toho nebylo. Někdy Herout..

Nemyslím nájemníky.

Jo, tak to byly ty příbuzné vagrová, jako manelka jejího bratra a dvě neteře, jako dcery. Tý Kadečkovi.

Jaká Kadečková, proboha? Adéla začala v té rodokmenové houtině poněkud bloudit. Kdy to byla manelka jejího bratra, tak by se snad musela jmenovat

Melicharová, ne?

No jo, ale to neznáte Kadečkovou. On ten bratr u dávno umřel a tak si vzala ňákýho Kadečka, kterej jí ale brzy útek. Ona je to straná semetríka.

Informovaná strákyně domu si jetě stačila vzpomenout, e v posledních dvou dnech tady nikoho z trojice příbuzných neviděla, ale zato ochotně poslouila jejich adresou

Ony bydlej vechny tři v hotelovým domě v Liboci. Víte, kolik je tam čine, slečinko? Jen se jich zeptejte, kde na to berou, no, dobře vám radím.

Děkuji, řekla způsobně Adéla a snaila se kvapně odpoutat od řečné domovnice, protoe za zády uslyela jakýsi vzruený dialog.

Já vás řikam nepustím a hotovo. Na mne ádný takový průkaz neplatí, hřímal stráce zákona, který u měl toho věčného rozhánění davu právě dost.

Já mám ale důleitý vzkaz, slyela Adéla jako v mrákotách prolhaný hlas, který jí byl navíc a příli povědomý.

S povzdechem se otočila. Na chodníku stál Viktor Lázinka. V jedné ruce ermoval novinářskou legitimací a v druhé ustil lákavým sáčkem s italskou směsí.

Adéla zamyleně cucala jednu z kávových pilulek, které jí Lázinka dvorně nabídl a stála opřena o dvířka volhy,

Co byste dělal, kdybyste chtěl někoho zabít a oloupit? oslovila tie Lázinku a bubnovala tíhlými prsty o karoserií volhy. Lázinka si viml perleového laku na jejích nehtech a hořce zalitoval, e tato pěkná výzdoba, původně určená jeho maličkosti, byla majorem Doubravou převelena do Louecké ulice.

Co bych dělal? vrátil se do přítomnosti. Asi bych se pořádně připravil.

Co byste si vzal s sebou? dotírala Adéla.

Asi flaku vína. Abych se posilnil, pochlubil se Lázinka svou důmyslností, s ní by plánoval dokonaný zločin.

A tou byste obě pratil?

Lázinka svratil čelo. Kdybych si naplánoval vradu láhví, tak jo. Kdybych chtěl uít noe nebo třeba prádení ňůry, tak bych ..

Tak byste?

Přinesl bych si je taky s sebou. Přece se nemohu spoléhat, e v bytě bude pro mne připravena výstava vhodných předmětů k volnému pouití…

Tak vám děkuju, vzdychla Adéla. To zas bude práce.

Pak nabídla Viktorovi místo ve voze. Hodíme vás domů. Berte tu laskavost jako omluvu, e jsem vás nechala u divadla zbytečně čekat.

Reportér vklouzl do vyhřáté volhy a uvelebil se vzadu vedle Adély a nadstrámístra Hučka, který ze sebe vydal nesrozumitelné zahuhlání, je snad  jak Viktor usoudil  mělo vyjadřovat přání dobrého večera.

Řidič lápl na plyn.

Auto umělo usínající Prahou.

Víte, eptla Adéla. Ten člověk přiel k Melicharové bez láhve, bez noe, bez ňůry. A vzal zavděk ehličkou a noem u sporáku. Take budeme honit vraha, který zabíjel v afektu, bez rozmyslu, bez předchozí přípravy..

28

To by mohla být enská…,

vyjevil Lázinka skromně svůj názor.

Auto zabrzdilo na rohu. U Jste doma, řekla Adéla a otevřela dvířka. Viktor se neochotně sbíral. Poslyte, nechtěla byste…

Chtěla, reagovala hbitě a vytrhla Lázinkovi z ruky sáček se zbytkem italské směsi.

Jedem! vydala té noci poslední příkaz.

13.

Major Doubrava pozorně vyslechl svou podřízenou. Kdy skončila, pohleděl z okna a upřeně pozoroval oblohu. Jetě by mohly růst, pomyslil si, blíí se brázda nízkého tlaku.

Podívej se, Adélko, řekl pak chlácholivě, ty má na vrady intuici Jako  nezlob se  honící pes. Kdyby lidi vradili na základě logického mylení, bylo by nám hej a ádné nevyřeené případy bychom v archívu neměli. Musíme se holt smířit s tím, e pro kadou vradu Je nutno vdycky hledat úplně novou přihrádku, schéma, příběh. Jenom ádné hypotézy, Adélko, konstrukce jsou k ničemu. Podívej se  inenýr. Splete se v jedné rovnici a pak se diví, kdy spadne most. Jen fakta, Adélko, fakta.

To já vím, soudruhu majore, jene…

Jene  jak jsem tak poslouchal, má podezřelých tolik, e bys s nimi mohla zahájit výprodej. Tu Melicharovou mohl zabít asi kadý, kdo o tom prstenu věděl. A to byl asi celý barák … Doubrava si povzdechl a pak se povzbudivě usmál. Vak ty ten prsten najde. A v Jeho blízkosti se bude patrně nacházet někdo, komu místo perku natáhnou na ruce docela jinou ozdůbku ..

Adéla si pomyslila, e Doubravova důvěra je sice pěkná věc, ale přece jen čekala od svého představeného nějaký konkrétnějí projev. Třeba s nějakou radou.

Tak já zase jdu … vzdychla.

Kdo by mohl něco vědět o tom prstenu? Jak vůbec vypadal, jeho cenu…? Pochybuji, e ta domovnice

rozezná briliant od jabloneckého skla. Co takhle ty příbuzné? řekl Doubrava a snesl zrak dolů na stůl, kde na něj z křídového papíru svítil zobrazený klobouček Čechratky podvinuté.

14.

Viktor Lázinka se probudil kupodivu časně. Pomalu a rozváně si ohřál frankfurtskou polévku z konzervy, přičem se mu podařilo potřísnit nové sako barvy lahvové zeleně. Chtěl se jím dnes poprvé pochlubit v redakci, Před rokem stálo v Domě módy 650 korun a bylo a z Itálie, jene před dvěma dny objevil reportér tentý výtvor v partiovce za stopadesát kaček a bylo mu úplné fuk, e cena klesla v důsledku úzkých klop, které neladily současné módě.

S povzdechem odloil zlevněné sako, provoněné kusem mastného párku a nahodil na sebe huňatý svetr a proívanou bundu.

Zazvonil telefon.

Taner.

Ahoj, Ludvo. Hele, nenadávej mi, já nemoh včera přijít, fakt. Ví, Adéla . .

Chvíli naslouchal. Přesně tak, zase nějaký velký případ. Buď rád, e v tom nefigurujel Co? e bys rád? Jak to…Aha, abych to napsal a ty si v tom pak zahraje? Teď nemám čas, vylil jsem na sebe polívku.,.

Taner na druhé straně drátu zhluboka vydechl a pak kamarádsky a soucitně nabídl Viktorovi náhradní lístky na přítí představení.

To by lo, usoudil Viktor. Jen jestli budeme do té doby hotovi. Zdůraznil slovo budeme.

S čím?

S tou vra… Toti, kdy tě mám na drátě, nevyzná se v drahých kamenech? Brilianty, diamanty, perky a vůbec?

Ve sluchátku se ozvalo tiché zaúpění. A posléze; místo odpovědi: Já u tě nebudu zdrovat, aby ti nevystydla polévka.

Hodiny na blízkém kostele tloukly devátou. V hospodě na rohu u bylo několik stolů obsazeno zedníky z nedalekého stavenitě. Na psím cvičiti v Louecké ulici, její jedna strana byla zastavěna, jakýsi penzista trpělivě nutil znuděného vlčáka, aby podlézal překákovou dráhu.

Viktor Lázinka, který za rohem vystoupil z hrkající tramvaje, se zájmem pozoroval duel člověka se psem a po chvíli se odborně vmísil nejapnou poznámkou.

Snad abyste to tomu psisku předvedl, ne? Jak má vědět. co od něj chcete?

Penzista získal v tváři barvu rajského jablíčka a pak se, vrtě poválivě hlavou, uvolil k dotazu: Měl jste někdy psa, pane?

Měl, řekl dobromyslně Viktor. A kdy jsem chtěl, aby mi nosil noviny, musel jsem mu nejdřív ukázat, kde je tratika.

Nechcete si to zopakovat? zařičel stařík, zatímco psisko věnovalo svou pozornost jakési zpráchnívělé kosti.

Chtěl, přisvědčil radostně Viktor. Ale nevím, kde je tady trafika.

Támhle, máchl cvičitel rukou směrem k protějímu rohu, kde mohl laminátový Stánek Potovní novinové sluby přehlédnout z té vzdálenosti jen majitel slepeckého psa.

Dík.

Z okénka trafiky pozoroval tento výjev s nelíčeným zájmem znuděný trafikant Kouba. U před hodinou doprodal denní tisk, Vlastu, Dikobraz, Květy a teď rovnal na pultě pár zbývajících výtisků posledního čísla VÝHLEDU.

Viktor se přiloudal ke Stánku a zaátral v kapse po drobných. Jedny bostonky. Kouba se vytasil s krabičkou. A jeden VÝHLED, dodal Viktor furiantsky. Náhodou si počtete, propagoval zbytkové zboí obchodník Kouba. Mám tady u poslední tři kousky. Je v tom docela dobré počtení. Hlavně ty kriminální příběhy. Píe je ňákej Lázinka, řeknu vám, to musí bejt ale machr…

Ne, asl reportér.

Jo, stál na svém trafikant. Kdyby tady byl ten člověk včera večer, tak by měl námět, o kterém se mu v ivotě nesnilo ..

Viktor přikoupil jetě časopis Pes, přítel člověka a Kouba docela roztál. Plasticky vylíčil marnotratnému zákazníkovi, jak vedle v osmičce byla včera zavraděna Melicharová.

Chudák stará. Já ji znal moc dobře. Kupovala u mně Vlastu, sirky a v poslední době i cigarety.

Prý ji zabili kvůli nějakému prstenu, řekl leérně Lázinka, protoe mu včera večer stačily dvě minuty čekání na Adélu, aby od diskutujícího hloučku na ulici pochytil lecjaké zajímavosti.

Prsten … No jo, to bude asi kvůli němu … Já ho viděl, drahej pane, to vám byla věcička, kdy na něj zasvítilo slunce, myslel jsem, e někdo rozsvítil reflektory, tak se jí blejskal v ruce…

Snad na ruce, ne?

Na ruce ho měla Melicharka snad jednou. Ale asi třikrát přila pro sirky a vytáhla z kapsy krabičku, tam měla ten prsten a ukazovala mí ho.

Jaký byl?

Nádhernej. Platinovej, uprostřed dva velký brilianty a kolem dokola asi est meních. Říkal jsem jí, paní Melicharová, proč tu hračku nestřelíte, dostanete balík a ty peníze, co jste mi svěřila, mi můete nechat jako apaná..

Jaké peníze?

Jo, to jsem neříkal. Ona si, chudák, u mně schovala asi před dvěma týdny vkladní kníku se dvěma tisíci. e prý je to u mě bezpečnějí ne v tom jejím kamrlíku.

Někdo ji chtěl okrást?

Co já vím. Nic podrobnějího jsem z ní nedostal. Jenom říkala jo, milej pane Kouba, lidi jsou hyeny. A asi před týdnem si tu kníku vzala a za hodinu mi ji zase přinesla. U na ní byla jen tisícovka.

Na co ty peníze potřebovala?

To já nevím.

A proč nechtěla ten prsten prodat?

e prej je památeční, říkala. Kdybych prej věděl, kdo ho vechno nosil na ruce … A dycinky se pří těch řečech tak usmívala. Jako kdy na něco vzpomíná.

Tak mi dejte jetě Film a divadlo, rozhodí se marnotratně Lázinka, protoe na obálce spatřil usměvavou tvář svého přítele Ludvíka Tanera v roli Vaka Karase, krotitele a posléze ředitele Cirkusu Humberto.

Trafikant promptně vyhověl a hledal drobné nazpátek.

To je dobré ..mávl rukou Lázinka, ale vzápětí zkoprněl. Kdosi stál za ním. A ten kdosi povědomým a velmi příjemným hlasem poádal trafikanta o poslední číslo VÝHLEDU.

Kouba si se zájmem prohlíel půvabnou zákaznici. Na pihovatém nosíku jí pevně seděly brýle s velkými moderními skly.

16.

Adéle to bezmezně sluelo. Krátký koíek z Bonexu Teplice přesně seděl do dneního sychravého počasí. Viktor si viml i bílých kozaček, které obepínaly tíhlé nohy vudypřítomné poručice a zalitoval, e si polil italské sako, je by třeba při álku kávy v nějaké blízké kavárně jistě sklidilo obdiv.

Vy nemáte co na práci? řekla ledabyle a se zájmem se dívala směrem ke cvičiti, kde debilní vlčák stále nechápal, co se od něho poaduje.

Reportér musí být vdy v terénu. To u říkal Egon Ervín Kisch, zuřivý reportér, řekl slavnostně Viktor a přemítal, jak by z Adély vytáhl nějaké podrobnosti z včerejího večera, které zůstaly trafikantovi utajeny.

Tak to máme stejný úděl, usmála se tiplavě. Vy se zajímáte o trafikanty a já zase… 

O koho?

O potovní doručovatele, odtuila nedbale a přidala do kroku, protoe se na rohu objevil postarí mu v tmavoedé uniformě v čepici se títkem a s naditou branou přes rameno.

Dobrý den, jste pan Albrecht, nemýlím-li se, e? řekla radostně Adéla, kdy se poák přiblíil na doslech

Jo. ale potu na ulici nepředávám. A vás, slečinko, vůbec neznám, oznámil mu nakřáplým barytonem a

Adéla zalovila v kapse a vytasila se s odznakem kriminálky. Co kdybychom si na chvíli sedli tady na lavičku? řekla sladce a pokročila směrem k parčíku, který byl jakýmsi nelogickým vyústěním psího cvičitě. Pár vychudlých stromků, zaedlá tráva, olezlé keře a čtyři lavičky, pamatující vyznání lásek nejméně tří generací.

Poák se podíval na hodinky. Chvíli by to lo, souhlasil.

Lázinka se bezstarostně hrnul do parčíku jako první. Vy ne. Běte se raději chvíli dívat na toho pejska, dirigovala Adéla reportéra zpátky k překákové dráze. Kdy se ujistila, e se Lázinka, ač nerad, dal na ústup, smetla ze zalé lavičky pár zaloutlých listů a nabídla potovnímu doručovateli, aby učinil toté.

Tak copak byste ráda věděla? dychtil Albrecht.

Vy jste nosil paní Melicharové důchod, viďte…

Jo, pravidelně.

Stalo se někdy, e nebyla doma, kdy jste přiel? Ta? podivil se poák. Čekala na mne jako na smilování boí. Vdycky jsem se divil, proč ze sebe dělá takového chudáka, kdy má barák v Jihlavě a v kredenci briliantovej prsten …

Co vy víte o tom prstenu? zpozorněla Adéla. Prosimich, zasmál se poák, s tím prstenem se přece chlubila kdekomu na potkání.

A co ta kredenc? Vy jste věděl, kde ho má?

Ne, to jsem jen tak plácl.

Ale včera jste dal důchod k Heroutovi.

No, protoe mi nikdo neotvíral.

A to vám nebylo divné?

Bylo… nebylo. Kdy mi někdo neotevře, to si mám hned myslet, e se stala vrada?

Adéla se na svého souseda pozorně podívala. Kdo vám říkal něco o nějaké vradě?

Prosimich, na potě se o tom mluví u od boího rána, usmál se Albrecht. Párkrát Jsem zazvonil a kdy se nic nedělo, poádal jsem dole Herouta, aby jí ty peníze vzal. To víte, dělat se to nemá, ale praxe se někdy s předpisy trochu rozchází.

A co jste si myslel? Kde by mohla Melicharová být? Třeba v tý Jihlavě …

Kde?

No v Jihlavě. Prej tam měla nějaký starý barák. A před měsícem mi říkala, e se tam musí zase na pár dní podívat. Tak Jsem myslel…

Adéla přeruila tok jeho mylenek. Z té Jihlavy se vrátila u před pár dny, Schulz jí byl dokonce naproti na nádraí. Vzpomněla si, co jí smutný řečník včera líčil: jak mu Melicharová napsala před odjezdem lístek, e přijede ve čtvrtek minulého týdne a jestli by na ni nemohl počkat s autem, e se jí patně chodí. Doma přila na to, e ve vlaku zapomněla detník se stříbrnou rukojetí a nebyla s ní řeč. Kdyby stará paní tuila, e ten pohřební vůz, který si Schulz na chvíli vypůjčil v krematoriu, jí za týden poveze na poslední cestu … Adéla se při tom pomylení otřásla.

Tak já u nevím, rozhodil Albrecht bezmocně rukama.

A jestli k ní někdo chodil na návtěvu, náhodou nevíte?

To tedy nevím. Někdy mluvila o některých příbuzných, ale nezdálo se mi, e by se nějak milovali. To ona spí měla ve zvyku chodit tady do toho parčíku a klábosit s lidmi. Kolikrát jsem ji tady uviděl při pochůzce a tak jsem jí těch pár vestek dal rovnou na lavičce… Kdy jste ji viděl naposled v parku?

Myslím v pátek. Byla zabraná do rozhovoru s nějakou enskou a ani mě moc nevnímala, kdy jsem ji zdravil.

Znal jste ji?

Ne, to bych si vzpomněl. Jene tady projde za den lidí… já znám akorát partaje ve svým rajónu, víme? Adéla se zvedla Tak dobře, děkuji vám. A kdybyste si náhodou vzpomněl na něco zajímavého …

Albrecht se s nevalnou snahou pokusil napřímit svá záda, nachýlená letitými zátěemi dopisů a balíků. Tak vám to doručím expres. Spolehněte sel

17.

Lázinka posmutněle zíral za tíhlou postavou poručice Soukupové, která nenávratně mizela za rohem, ani

by ho uznala hodna jediného pohledu. O slůvku ani nemluvě. Jen nejasný pohyb rukou na konci Louecké ulice dával tuit, e by to mohlo znamenat zamávání na rozloučenou. Ale Viktorova naděje pohasla, kdy se vzápětí na rohu objevila volha a v ní dvě známé postavy věrných nadstrámistrů.

Auto odumělo směrem do středu města.

Lázinka vrhl pohled na zdeptaného psa, který k němu přiběhl a vděčně mu olizoval nohavice. Viktor nahmatal v kapse zatoulanou kuličku z včerejí italské směsi a s povzdechem ji nabídl nejlepímu příteli člověka.

Pak se odebral k zastávce tramvaje a začal sí se zájmem prohlíet mladíka s houslovým pouzdrem pod paí. Právě před chvílí vyel z domu číslo osm a bezstarostně si pohvizdoval. Jiří Zajíc byl vůbec veselá kopa. Se svou věčně dobrou náladou byl u několik let dobře znám ve vech hospůdkách, rozhozených poblí Hudební akademie. Trávil v nich o něco víc času ne na přednákách a tak nebylo divu, e profesor Lancknecht, který odučil i Kubelíka s Kociánem a neměl pro rozmary nastupující generace příli pochopení, prorokoval Zajícovi nevalnou budoucnost.

Zajíc, Zajíc, já vás jednou zastřelím jak králíkal. Plzeňskou dvanáctku známe, e ano, ale čtvrtinku notu zahrát neumíme, e ano?

Mladíkovi zůstával i v těchto kritických chvílích na tvářích dobromyslný úsměv, protoe správně tuil, e kola je od toho, aby jednoho dne vyřazovala nové absolventy, a mezi ty, kteří bylí zralí na vyhazov, přece jen nepatřil. To byla zase druhá stránka profesorovy nátury. tudákům nedal nic znát, ale mezi kolegy říkal: Zajíc pije, Je samá holka, ale talent má, to ano!

Viktor Lázinka přistoupil k talentu v texaskách a proívané červené bundě, který se právě chystal do zkouky Praské filharmonie, kam byl před půlrokem přijat jako poslední houslista. Za týden jede orchestr na turné do Maďarska a dirigent Moravský chce projet na zkouku Tarase Bulbu a Slovanské tance.

Dobrý den, vynasnail se Lázinka o bodrý tón. Tramvaj jetě nejela.

Houslista přívětivě odpověděl.

Promiňte… viděl jsem vás vycházet tam z toho

domu, opsal Lázinka rukou neurčitý oblouk. Tak Jsem se chtěl zeptat..

Jo, vy myslíte tu vradu. Jiří Zajíc ukázal na přijídějící tramvaj. Jedete taky?

Procvakii si jízdenky a podle pokynů Dopravních podniků se oba přidreli tyče. Tramvaj se plíivě rozhrkala.

Vy asi nejste zdejí, e ne, pátral houslista, on u toti o tom ví kadý. Ráno si v mlíkárně enské povídaly o celém případu tak podrobně, e snad ani kriminálka není lip inform … Zarazil se upřel na spolucestujícího zkoumavý pohled.

Já jsem od novin. Náhodou jsem se o tom dověděl. Bydlím tady kousek..vymýlel si Lázinka.

Potřebujete sólokapra? Tak to já asi nebudu ten pravý. Starou Melicharovou jsem moc neznal; věděl jsem jen, e bydlela v baráku a občas mi na schodech vynadala, e ruím domovní klid. Jene já potřebuju moc cvičit a na ulici hrát nemůu…

V kterém patře bydlíte?

Ve druhém, hned pod ní. Naproti bydlí Herout, to je bývalý kasař, ten by snad …

Kasaři nevradí, to je vzneená kasta. Takových si váili i inspektoři. Lázinka uplatnil znalosti vyčtené z detektivek.

Nevlídný podzimní den ubíhal za okny tramvaje jako na odvíjejícím se filmovém pásku. Náměstí míru… rozkopaný Václavák … červená na Můstku … rychlý sprint přes Příkopy… chraplavý hlas řidiče v reproduktoru: Praná brána.

Tak já vystupuju.

Lázinka rychle zaátral v kapse. Kdybyste pro mě měl přece jen nějakého sólokapra… zavolejte! Vtiskl houslistovi do ruky vizitku.

Jiří Zajíc cosi zamumlal, vyskočil z tramvaje a zamířil ke vchodu do Smetanovy síně. Tam se zastavil, chvíli se rozmýlel, protoe ho upoutal vývěsní tít nedaleké restaurace s reklamou plzeňské dvanáctky.

Janáček chvíli počká usoudil a veel do lokálu.

Obyčejný pracovní stůl. Psací stroj přikrytý igelitovým přehozem. Stolní lampa. V rohu akvárium s třemi načervenalými rybičkami. Spisy rozhozené po stole. A mezi tím vím zamylená dívčí tvář s nakrčeným obočím.

Co erou ty ryby? zeptal se Huček. Opíral se o zeď vedle akvária. U se vzdal pokusu vystopovat směr, kterým se ubíralo Adélino mylení.

Vrah, který přijde na kus řeči nebo nanejvý něčím pohrozit či něco ukrást, a pak teprve v náhlém afektu popadne ehličku, je to nejhorí, co můe kriminalistu potkat. Přiel si pro prsten, to je jisté. Kdyby jej dostal, proč by si ztěoval ivot vradou? Aby jej obě nepoznala? Tak to musel být někdo známý. Dobrý známý. Bude ena ve věku Melicharové večer jen tak poutět do bytu neznámou osobu? Ale proč tedy nepřiel vrah u s úmyslem vradit, kdy měl obavy z prozrazení? Schulzovi? Herout? Domovnice? Někdo jiný z nájemníků? Větinou bydlí v domě sami staří lidé. Barák je u zralý na demolici a s ním doívají i nájemníci.

Co ten mladý muzikant? Prý celý pondělní večer cvičil, zjistil Novák. Ale víme vůbec, kdy přesně dolo k vradě? Jezdí často do zahraničí. Tam by se dal takový prsten dobře zpeněit. U nás? Příli velké riziko. Jene vrada je taky riziko a vrah se před ním nezastavil… Jen ádné hypotézy od stolu, Adélko… Jako by slyela majora Doubravu. Fakta, fakta, fakta. Řadit je k sobě jako kamínky do mozaiky. Pečlivě, pomalu. Pak dostane pořádný obrazec. Kdy je bude skládat halabala, vyjde ti nesrozumitelný rébus.

Rébus … řekla bezmylenkovitě nahlas.

Ptal jsem se, co erou, řekl Huček.

Kdo?

Ryby.

Co já vím. Ty si tady krmí doktor Ondrák. Poádal mě, jestli sem můe to akvárium dát. U něho prý jsou alergické na ozón z těch jeho preparátů a mastiček, vzdychla Adéla.

A co ta Jihlava? Melicharová tam byla od úterý do

čtvrtka minulého týdne. Ale proč? Schulzovi přece včera říkali, e předtím v Jihlavě dlouho nebyla. Naposled prý někdy před rokem. Nebude klíč vězet někde v zámku k Jihlavskému domu? A ten Schulz s tím pohřebním vozem na nádraí. Jako z Hitchcocka …

Jestlipak by jim chutnal knedlík, meditoval dál Huček nad akváriem.

Otisky… Novák by u taky mohl přijít s výsledkem. Aspoň něco. Záchytný bod. Odněkud vyjít. Na ehličce a tom noi určitě něco bude. Vrah propadl panice, jinak by přece ty věci uklidil. Nebo aspoň umyl od krve. Teď někde sedí v teple a myslí si, e ho nechytneme.

Coe? vrátila se do přítomnosti.

Povídám, Jestli mají rády knedlík ..

Se zelím a vepřovou, řekla příkře a touebně vzhlédla ke dveřím, jimi právě vcházel majitel akvária se zlatými obroučkami na kulaoučkém obličeji.

Tak co? Pomůete mi, doktore? uvítala ho.

Doktor Ondrák nejprve přistoupil k akváriu. Zálibně si prohlédl svou barevnou havě. Představte si, v Arabském zálivu jsou jetě pestřejí a zajímavějí druhy. Třeba takoví..

Huček významně zakalal.

Ondrák se odloučil od svých miláčků a věnoval se poručici. Promiňte, řekl rozpačitě, myslel jsem, e jsme se u nějak hnuli dopředu …

Nedělám zázraky na počkání, pouila na oplátku doktorova úsloví v pozměněné podobě.

Co Jsem vám říkal včera, přesně souhlasí. Smrt přivodilo zlomení lebeční kosti. Ta ehlička. Rány noem si u mohl vrah odpustit. Byly úplně zbytečné. Bodal u do mrtvoly. Navíc měla obě roztrená játra. Umím si to vysvětlit jen tím, e vrah po ní v záchvatu zuřivosti lapal. V aludku zbytky čaje a nějakých suenek. Silná diabetička. Ale s inzulínem tady mohla být Jetě řadu let.

Dobu smrti nemůete určit přesněji ne včera? vyzvídala Adéla.

Nerad bych se sekl, ale zpřesnil bych ten odhad. Úterní dopoledne bych vyloučil. Krajní hranice tak čtyři ráno. Ale s největí pravděpodobností dolo k činu u v pondělí večer. Moná v noci.

To je vechno, doktore?

Lituji, víc nemohu slouit, rozhodil provinile rukama doktor Ondrák.

Co ta guma? A inkoustová tuka? V bytě přece nael Novák jen odřený zápisníček s finančními výdaji a drobnými poznámkami o tom, kdy přivezou uhlí a podobnými bezvýznamnostmi. Ale ty byly psány obyčejnou propisovačkou. Take ty dva předměty patrně do domácího inventáře Anny Melicharové nepatřily. Ale musel je tam zanechat jedině vrah? Ale proč by se pak válely na zemi?

Díky doktore, řekla tie a poprvé se dnes dopoledne usmála.

Co erou, doktore? ozval se znovu neúnavný Huček a máchl rukou k rybičkám.

erou, erou, příteli, pravil záhadně Ondrák a krokem námořníků se odkolébal ze dveří.

Bohouku, obrátila se Adéla k Hučkovi, řekněte mi, u jste viděl, aby se písmo inkoustovou tukou dalo gumovat?

Huček usoudil, e takový úkon je zcela neproveditelný. Vzpomněl si, jak se jednou snail zlikvidovat učitelův zápis v ákovské kníce, zvěstující rodičům, e syn během přírodopisu vyruoval. Dopadlo to neslavně. Kantor uíval výhradně inkoustové tuky a ádná guma na světě, tím méně kolní za padesát haléřů, nebyla účinná.

Ne, řekl rozhodně a přímo cítil dávný rodičovský výprask.

Adéla spokojeně kývla a začala se prohrabovat v hromádce fotografií, které Huček jetě v noci promptně vyvolal a vykopíroval.

Ta roleta … Stáhla ji stará paní? … Nebo se vrah bál, aby nebylo dovnitř vidět? Ale bál se denního světla, nebo rozsvícené árovky v bytě? … Záclonu na dveřích přece Melicharová obvykle nezatahovala a najednou … Přece jen ten vrah trochu uvaoval… Ale musel vědět, e Schulzovi nebudou doma … Přece nemohl riskovat, e si zapamatují jak vypadá… Kdo chodil otvírat dveře, kdy někdo zazvonil? … Přece Schulzovi… mají byt hned proti dveřím. Melicharová byla patná na nohy. A zvonek na dveřích je jen jeden.

A ádné: Schulzovi jednou, Melicharová dvakrát zvonit…

Veel Novák. V ruce drel hrst papírů. Z výky je spustil na Adélin stůl a sedl si naproti své poručici. Tak co, Jarouku? Co říkají daktylky?

Nějak jim není do řeči, smutně konstatoval Novák. Otisků vude jak smetí, jene větinou patří Melicharové. Na vraedných nástrojích sice něco je, docela sluný podpis, ale komu patří, to nevím já, ani nae kartotéka. Koukal jsem na známé firmy, ale nikde nic. Ten dotyčný pracoval zřejmě poprvé.

Nebo dotyčná…

Jak myslíte. Na poličce jsou stejné otisky jako na ehličce a noi. Pak na klice dveří a na idli dva nebo tři dalí druhy jiných otisků. Ale to budou asi stopy po návtěvách sousedů nebo těch příbuzných. Kadopádně bychom potřebovali otisky lidí z domu…

To asi ano, řekla Adéla. A hezky rychle.

Tak já na to jdu, hotovil se Novák k odchodu. Počkejte. A co ta guma a tuka?

Jo, vidíte, skleróza. Tuka je normální hardmuthka, k dostání v kadém papírnictví za osmdesát halířů. Na gumě je nejasný otisk palce, ale určitě patří tomu, co sahal po ehličce a té kudle. Na sto procent.

Tak u běte, Jarouku! A přijďte mě potěit. Novák odkvačil.

Tak gumu a tuku tam nezapomněla ádná drbavá sousedka. Ani pohřební řečníci od vedle. Ani vagrová. Ani neteře. Leda, e by někdo z nich vradil. Kdo, propánakrále, potřebuje k vradě tuku a gumu? Kdo takové věci nosí po kapsách?

Poák, skoro vykřikla.

Prosím? otázal se Huček, který stále se zájmem pozoroval třoucí se rybičky.

Dávejte pozor, Bohouku. Nosí poák peníze, re-komanda, obsílky, peníze?

Nosí, dost neochotně připoutěl Huček.

A co dělá adresát? Podepisuje příjem, ne? Samozřejmě.

Jene kadý nemá hned po ruce psací náčiní, take poák, aby se nezdroval, nosí tyhle věci s sebou! triumfovala Adéla.

Huček se zakabonil. Jo, to máte pravdu. Jene takové věci se musí podepisovat perem a ne tukou. Na to je předpis. A taky  copak poák ty podpisy potom

gumuje? To by zase nebyl poák ani vrah, ale podvodníček a defraudant.

Adéle zase klesla nálada pod bod mrazu.

Čert vezmi tuku i s gumou; Prsten. Kolem toho se musíme točit. Navléknout si tu tretku na prst a dret se jí. Ta nám musí pomoci. Jene  kde ji vzít a nekrást …

Bohouku, neudělal byste mi kafe? zaebronila Adéla milým hláskem.

Dva cukry? Huček byl chvílemi kupodivu stručný.

Tři, řekla zarputile. A si ten ivot trochu osladím. A pak, pěkně prosím, a se hoi podívají trochu po Tuzexu, Klenotech a vůbec vude, kde se dají zpeněit drahé skvosty s brilianty. A taky a se hlídky mrknou na nádraích a v pasáích, jestli tam nějaký čilý obchodníček nenabízí ke koupi prstýnek za tři stovky. Aby měl na pivo. Nemám ani přesný popis té věcičky, ale odpoledne snad budu chytřejí. Prostě, Bohouku, pamatujte si  platinový prsten, dva velké brilianty ve středu a est malých kolem jako satelity.

Na stole zavoněl smrák se sladkou náplní. Adéla labunicky vtáhla silnou vůni. Nosík se jí nakrčil a pihy se zdály být náhle početnějími. Sluelo jí to.

Co si mě tak prohlííte? oslovila Hučka, který si zálibně prohlíel svou velitelku.

Já… jen tak… já tedy u jdu…

Odchod! křikla sluebním hlasem, protoe a moc dobře věděla, e hezké slečny jsou vedle fotek a nočních výjezdů do akce dalí velkou vání mladého nadstrámistra.

Pak, kdy byl rozkaz splněn, vytáhla potají z kabelky pudřenku se zrcátkem a pustila se do souboje s vějířkem pih, který se jí  bláhové  ani trochu nelíbil.

Dopila kávu.

Jakou můe mít takový prsten skutečnou cenu? Chtěl ho ale vůbec vrah proto, aby jej prodal? Co kdy se mu líbil a chtěl prsten pro sebe? Ale pak by to musela být…

Zvedla telefon.

Soukupová. To jste vy, doktore? Jetě jednu maličkost, prosím vás. Ta krev na vraedných nástrojích a na poličce… ano, ty vzorky, které jsme dali na zkoumání… co?… z laboratoře vám volali?… a co?

Chvíli napjatě poslouchala.

Děkuju, doktore, řekla po chvíli a zavěsila.

Tak vrah se při své práci nezranil. Vechny stopy krve, nalepené v bytě, patří oběti. K ádnému zápasu tady zřejmě nedolo. ádné vytrené vlasy v ruce zavraděné, ani stopa tkáně pod nehty. Melicharová zřejmě nestačila ani vykřiknout, nato se bránit. Stačila jen umřít.

Zvedla se a pomalu na sebe navlékala koíek. Pak vyla ze dveří a zamyleně sestupovala ze schodů.

Dobrý? křikl za ní známý hlas.

patný, odvětila lakonicky. Major Doubrava se chvíli upřeně díval na svoji podřízenou a pak se pousmál.

Ani bych neřekl, Adélko. Vsadil bych se, e do týdne bude říkat, e nemá co na práci..

V takovém případě půjdu ale nejdřív do divadla a pak teprve za vámi, usmála se Adéla a vyla ven, kde čekala sluební volha. Do Liboce, řekla.

19.

Viktor Lázinka vrazil do redakce jak tajfún. Zapálil si bostonku a chvíli tupě zíral na psací stroj. V jednu je porada nad plánem dalích dvou čísel. Karel Hrube si určitě prosadí dvoustranu o Niki Laudovl, věčném smolaři v oblasti formule jedna, Hanička dodá módy, na trojku dáme situaci v Číně, éf svůj manaft zase popoene k větí iniciativě, někteří se u budou vidět v blízké hospodě U srnců. Ale tam se dostanou a odpoledne.

Vední den.

Viktor vzal prázdný papír a vsunul jej do stroje.

Ne uhodil do kláves, vela do místnosti Hana Kadlčíková s balíkem mód v ruce.

Má něco na dvoustranu? zeptala se, aby něco řekla.

Lázinka přeslechl otázku. Nabídl Hance idli. Pak cigaretu. Hele, Haničko, ty se vyzná v módě… Myslí, e se dá podle oblečení a vkusu odhadnout i cha-charakter člověka? Zařadit ho třeba do určité katulky…

ten je zámečník, ten zas jaderný inenýr, tamta enská v nemoném červeném klobouku z vikslajvantu má hysterické sklony… chlap s modrým sakem k zelené koili má agresivní choutky… rozumí mi, co myslím? Podívala se na Viktora s patrným úlekem. Prosím tě, to snad nemyslí váně? Chce snad odhalovat vrahy podle barvy ponoek? Samozřejmě, e si podle celkového oblečení mohu dělat úsudek o vkusu, ale to snad dokáe kadý, ne? Kdy má někdo pinavou koili a nevyčitěné boty, nanejvý řeknu, e je nepořádný a nedbá na sebe ..

Viktor se zavrtěl na idli. Já to myslím jinak. Podívej, jsou lidé, kteří si někdy vezmou na sebe něco tak nelogického, e to kadého pratí do očí. Třeba edesátiletá enská minisukni. Nebo patnáctiletý puberák dědečkův aket. Něco,co nejde vůbec pochopit. Představ si, e jdu po Václaváku a budu mít krátké kalhoty s nápisem NAZDAR! Co řekne?

Nic. Zavolám Bohnice.

No vidí, jásal Viktor. A to chci vědět. Podívej, dá se poznat, kdy někdo oblékne na sebe nějakou věc, aby něco skryl před ostatními?

Hanička rozhodila rukama a poádala Viktora o dalí bostonku. Píe zas nějaký horror, nebo co? Na tohle ti já neodpovím. Takovou otázku slyím poprvé v ivotě. Spí by takové věci měl poznat detektiv, ne? ala Viktora do jeho slabého místa.

Jo, to já nevím, pravil pochybovačně. Tak dík. Vstal a odebral se k éfovi, aby si pro vechny případy zablokoval pro jedno z plánovaných čísel dvoustranu o včasném zásahu naí Bezpečnosti.

Konkrétně! Co to bude za případ? otázal se éfredaktor.

Vrady odvětil sue Lázinka a měl se k odchodu Moment, moment, kamaráde. A kdo je vrah?

Jetě se mi nepředstavil, smutně řekl Viktor a el si zase sednout ke svému psacímu stroji.

éfredaktor si povolal úsekového důvěrníka ROH. Tie se s ním radil, zda by nebylo záhodno navrhnout Viktora Lázinku na lázeňskou léčbu.

Volha se mihla kolem sparanského stadiónu, minula pejchar a mířila dál, nahoru, ke střeovické vozovně a vojenské nemocnici. Stírače monotónně vrzaly o sklo. Kapky rozehrály své staccato po celé karosérii. Řidič dokonce zapnul potkávací světla. Viditelnost pod psa. A ráno bylo tak příjemně. Adéla seděla na zadním sedadle a měla přivřené oči. Řidič ohleduplně ztlumil rádio.

Já nespím, řekla tie.

Mu za volantem pokývl hlavou a udělil Helence Vondráčkové původní hlasitost.

Zpívá pěkně, usoudila Adéla.

Řidič zase jen kývl. Věděl, e dívka na zadním sedadle vůbec teď nepřemítá o hlasových dispozicích zpěváků populární hudby, ale e má jiné starosti.

Vůz zahnul za obchodním domem doleva, minul benzínovou pumpu a zastavil před desetipodlaním kvádrem z nevábného betonu, ověeným stereotypními balkóny jako vánoční stromeček prskavkami. Přízemí bylo po celém obvodu zaskleno, take lidé, pohybující se ve vstupní hale, vypadali jako rybičky v Ondrákově akváriu.

Tak jsme tady.

Vrátím se brzy. Snad, řekla Adéla a vylezla do té psoty. Ke dveřím měla natěstí dva metry. Ranní dávka lybaru ten krátký příval detě vydrela.

V prostorné přízemní hale vyprskovala malá fontánka své ubohé dávky do hromádky okrasných kamenů. Kdosi je s vkusem malíře pokojů natřel rumělkou a někde vespod opatřil zářivkou. Celé zátií vyhlíelo dost bizarně.

U telefonu, který byl v celém domě jen jeden pro stovky nájemníků, postávala fronta trpělivých čekatelů. Dát na zeď dva, tři automaty na padesátník asi nikoho nenapadlo.

Adéla se rozhlédla po hale. Dva výtahy ustily nahoru, dolů, přivolávací knoflíky mrkaly zeleným světélkem, v kukani seděl znuděný vrátný. Četl si noviny.

Adéla letmo přelétla vyvěený seznam nájemníků. Hodně cizích jmen. Diplomaté. Několik zpěváků, herců,

reisérů. Jeden ministr. Pak u nic neříkající jména Zřejmě zbytky rozpadlých manelství, soudní výpověď z bytu, dobrovolný odchod, náhodná příleitost v hotelovém domě, kde je kadý byt kompletně vybaven, pečuje se o úklid. Lepí tohle i za drahou čini, ne nic ..

Dobrý den.

Vrátný vzhlédl od výsledků hokejové ligy a nasadil vyčkávavý úsměv. Prosím?

Ráda bych mluvila s paní Kadečkovou, řekla Adéla a vlídně se usmála.

Vrátný zalistoval v objemné knize s krasopisným nadpisem VZKAZY. Pak poválivě zavrtěl hlavou.

Jo, tak paní Kadečková tady momentálně není.

A kdy se vrátí?

Tak to nevím. Včera se večer sebrala, řekla, e jede na pár dní pryč a hotovo. Náhodou jsem měl slubu. Vím, e měla v ruce dvě velké taky a musel jsem jí otvírat dveře.

A dcery paní Kadečkové doma nejsou? zeptala se Adéla.

Jo, ale jen jedna. Milenka. Vlastička je v práci, oznámil vrátný. Osmé patro. Číslo sedm. Právě vám přijel výtáh.

Poslyte, tady je jen jeden telefon v celém domě?

Adéla se rozhodla, e výtah jetě chvíli počká.

Ano. Pak je tu sice jetě jeden, ale ten má vedoucí v kanceláři pro úřední potřebu.

Take, kdybych sem někoho volala …

Tak řeknu moment, vytočím číslo domácího telefonu, kdy ho volaná osoba v bytě zvedne, řeknu máte dole telefon  dotyčný si sjede výtahem dolů a tady si vezme státní linku.

Trochu komplikované, ne?

Jo, milá zlatá, já jsem tady malej pán. Kdyby bylo na mně, dám sem na stůl malou ústředničku, dva tři kolíky a státní klidně přepojuju nahoru na domácí telefon. Víte, co by se uetřilo času a rozčilování? Kdy tady stojí deset lidí a čeká, a si budou moct zavolat, to abych jim někdy rozděloval pořadová čísla. Nebo spí meprobamaty. Vrátný se rozhorlil a stařeckou pěstičkou tloukl vehementně do stolu, a hokejové výsledky vyděeně poskakovaly.

Včera večer sem přece někdo volal, aby se

Kadečkovy rychle dostavily do Vrovic, Louecká ulice osm. Zemřela jim příbuzná, Víte o tom něco?

Jak by ne. Ale poslyte, slečinko, jako , tento… co vy vlastně.. nejste moc zvědavá? zarazil se stařík.

Adéla ukázala odznak.

Jó, to je jiná, račte prominout. No jistě, ten telefon jsem přebíral já, jene stará Kadečková asi hodinu předtím vypadla s těma takama a nahoře nebyla ani jedna z děvčat. Prostě nikdo nebyl doma. Tak jsem ten vzkaz předal dalí slubě při střídání a víc jsem se o to nestaral.

V kolik hodin se tady střídáte?

V deset.

A v pondělí jste měl taky večer slubu?

Ano.

A to taky nikdo nebyl doma?

To nevím.

Adéla se chiácholivě usmála a přistoupila k výtahu. Stiskla osmé patro a těch několik vteřin, ne výtah vylétl do naprogramované výky, věnovala ve svém mylení paní Kadečkové, která se vydává na noční výlety právě v době, kdy kriminálka objevuje její zavraděnou vagrovou.

21.

Jiří Zajíc, posilněn dvěma dvanáctkami, usedl v poslední řadě houslí a rozevřel partituru Tarase Bulby. Tuhle věc hrál několikrát u ve kolním orchestru na konzervatoři, take zůstával naprosto klidný. Smetanova síň tonula v nevlídném eru. V hlediti, zejícím prázdnotou, seděl jediný člověk, Starý pan Vilímek, ivý inventář Smetanky, člověk, který celý ivot proil v těchto zdech. Staral se o vechno. Trhal lístky, nosil květiny na pódium, rovnal notové pultíky, vařil o přestávce muzikantům kávu. Janáček byl jeho oblíbeným autorem Zajíc se na věrného posluchače iroce usmál. Za toho půl roku prvního angamá u několikrát vděčil Vilímkovi za záchranu v hodině dvanácté.

Spása spočívala v silné kávě, dobrotivě zhotovené těsně před začátkem zkouky.

Pane Zajíc, proč nejdete na pivo a po zkouce? nabádal Vilímek unaveného houslistu a vrtěl smutně hlavou.

Přiel dirigent.

Sjedeme si jen začátek a pak poslední dva Slovanské. Nenadělal nikdy moc řečí. Zvedl taktovku. Dal pokyn. Jiří Zajíc zatím spokojeně seděl, housličky na koleně. Jetě nepřiel jeho part.

Na pultíku mezi notami leela Lázinkova vizitka. Zůstala leet v partituře, tak jak ji tam Zajíc před hodinkou uloil.

VÝHLED…

Zajíc si občas tenhle časopis kupoval, dost se tam psalo o klasické muzice, ale hlavně ho ke koupi pudil zájem o hezké slečny, kterými titulní stránky jen hýřily.

Janáček hřměl Smetankou a pan Vilímek náboně naslouchal.

Zajíc měl stále čas.

Tak ono nestačí, e vraha hledá kriminálka, jetě se do toho pletou amatéři… Ale co kdy ta vizitka je falená? Zajíc si vzpomněl na četbu morzakorů pod kolní lavicí. Vybavil si v paměti vevědoucí inspektory s falenými vousy a jmény, slídícími v londýnském podsvětí.

Prsten… Zatracená tretka. Asi by za něj bylo dost peněz, kdy je kolem něj tolik poprasku… Kdy si na něco vzpomenete, tady je moje vizitka. Jo, to určitě. Vrátil se ve vzpomínkách do pondělního večera. el po schodech nahoru, v prvním patře potkal Melicharovou …

Pane Zajíc, jestli budete večer zase vrzat…

Paní Melicharová, mějte uznání, já se tím ivím..

Tak se ivte potichu!

Baba princmetálová. Ale  o mrtvých jen dobře. A pak  kolik bylo? Sedm? Osm?

Orchestr burácel. Tympány řádily jak při bubnové palbě.

Staccato. Ta, ta, ta, ta! Raz, dva, raz, dva!

Jiří Zajíc náhle nadskočil na idličce jako kdy ho bodne vosa. Pak se plácl do čela a podíval se znovu a velmi soustředěně na Lázinkovu vizitku.

Tak proboha, co Je to? Nechtěl byste si laskavě s námi taky zahrát, pane Zajíc?

Houslista nadskočil podruhé. Z mylenek ho vytrhl

hřímavý hlas dirigenta Moravského, který cvičeným uchem marně hledal v toku tónů Zajícovy skřipky. Promiňte, eptl provinile a přihlouple se usmíval. Dirigent vzdychl. Znova! Rozpřáhl ruce.

Tentokrát Zajíc nasadil včas. Ale mylenkami byl zcela Jinde.

V přítmí sálu poválivě kroutil starý Vilímek hlavou a nemyslel si v té chvíli o mladé generaci nic lichotivého.

22.

Otevřela zcela nepůvabná, vychrtlá blondýna kolem třicítky s koňským chrupem a mastnou, uhrovitou tváří.

Prosím? zaskřehotala rozladěným hlasem, který Adéle připomínal patně namazaný mlýnek na maso.

Ráda bych s vámi mluvila. Jsem toti od kriminálky, řekla Adéla a raději hned vytáhla sluební odznak, aby seznamovací ceremoniál příli neprotahovala.

Blondýna zpraila poručici chladným pohledem. Adéla dobře vycítila, e v něm spí převládá nenávist k vzhlednějímu protějku ne nechu bavit se s lidmi od Bezpečnosti. S uspokojením konstatoval, e jí toto zjitění vůbec není proti mysli.

Pojďte dál, zaskřípala blondýna.

Dvougarsonka byla celkem vkusně zařízena, sektorový erární nábytek sice u před nějakým Časem vyel z módy, ale to pro lidi, kteří nemají vlastní byt, není zrovna podstatné.

Posaďte se!

Adéla opatrně klesla do křesílka na můřích nokách. Chvíli mlčela.

Kávu?

Ne, děkuji, u Jsem dnes jednu měla.

Mohu se zeptat, co vlastně…? Ne, potěena rozhodně není, zjistila Adéla. Pak se zeptala: Vy jste slečna Milena Kadečková, jestli se nemýlím?

Mýlíte. Milena Melicharová, odsekla blondýna. 

S Kadečkem, jako s druhým muem, maminka ádné děti neměla.

Tahle enská se na světě musí asi náramně otravovat, pomyslila si Adéla. Proč si vlastně lidi sami ztěují ivot, kdy jsou tady tak krátce. A jetě se najdou ílenci, kteří se sem tam pokouejí ivotní poutě lidem zkrátit násilnou cestou. Jestlipak se tahle uhrovitá slečna někdy umí z něčeho radovat…?

Víte o tom, e paní Melicharová je mrtvá? řekla tie.

Jako kdyby se zeptala, kolik je hodin. Samozřejmě. V noci jsem měla vzkaz ve vrátnici, jene co v noci vyřídím, ne? Dnes ráno jsem hned volala na Bezpečnost ..

Proč?

No přece … kdy jde o vradu …

Jak to víte?

Ale … ráno mi volal jetě pan Schulz … ten smuteční řečník z baráku, e tam byla večer kriminálka a e prý tetu někdo zabil.

S kým jste mluvila na kriminálce?

S nějakým Doubravou. Abych prý čekala doma, říkal. Nic víc.

A do tetina bytu vás nenapadlo se podívat? Kdy přece umře příbuzná …

Pichlavý pohled Mileny Melicharové se stal jetě nepříjemnějím. Podívejte se, my jsme neily v moc přátelských vztazích. Kdy táta umřel, teta nás vzala při dědictví na hůl a teď nám jetě blokovala ten byt…

Adéla zpozorněla. Můete mi to nějak vysvětlit?

Zachechtala se hlasem, který chvíli připomínal Carusa, pak zas strojní pilu. Ráda. Tatínek, tedy tetin bratr, byl straný trouba. Nebyl schopen samostatně něco podniknout. Co se do něj jen maminka nahučela… Rodina měla barák v Jihlavě, takovou historickou barabiznu, ale zpeněit by se dala sluně, jene táta e ne, a si ho nechá Andulka, nic prý na světě nikdy neměla, tak na stará kolena… darmo povídat. A kdy táta umřel a li jsme k notáři, tak tam na nás vybalili lejstro, kde se táta vzdává dědického podílu a ten barák připadl celý tetce …

A co ten byt?

Myslíte, e se tady dá za ty nekřesanský prachy

věčné ít? Tři v tomhle pelechu? Říkali Jsme tetce, a Jde do Domova důchodců, e to tam bude mít lepí; maminka by se nastěhovala do jejího bytu a my se sestrou bychom tady měly aspoň víc pohodlí, kdy nic Jiného, Ale ona, e ne, nikam nepůjde. Ani do té Jihlavy se jí nechtělo.

Adéle začalo být trochu nevolno. Stále se ale s úspěchem nutila do vlídného tónu.

Kde vy pracujete?

Jsem na volné noze. Kdysi jsem byla blázen do jazyků, tak teď dělám tlumočnici u Informační sluby. Kongresy, sympózia, recepce, vítání delegací. Vechno co je potřeba. Zítra mi zase začíná jedna akce, tak se potřebuju připravit…

Nenápadně dávala návtěvě najevo, e by byla nejraději o samotě. A co nejrychleji, pokud mono.

Musím se vás jetě něco zeptat. Kde jste byla v pondělí večer a včera? Adéla zabodla pohled do nehezké tváře. Očekávala vechno moné, jenom ne řeči o schůzce s milencem. Mýlila se.

V biografu. S docentem Bezděkem. Náhodou mám jetě lístky. Hráli Le Mans, v Alfě, od osmi. Konec před jedenáctou. A včera jsme byly se sestrou na módní přehlídce.

Z biografu jste li rovnou domů?

Ne. Tedy já ano. Přila jsem asi po půl dvanácté. Můj… známý … mě tentokrát nedoprovodil,  pyně zdůraznila slovo tentokrát  říkal, e má jetě nějakou práci…

Kde najdu docenta Bezděka? zeptala se Adéla.

V práci. V Muzeu. Vede tam oddělení starých perků a drahých předmětů. Melicharová při těch slovech docela bezostyně vytáhla z pouzdra pilníček na nehty a začala se zabývat manikúrou.

To by mi mohl něco říci o prstenu, který vae teta vlastnila, nemyslíte? potěeně konstatovala Adéla a kodolibě přelétla očima ukoptěné nehty své společnice.

Jó… ten prsten…, to bylo pořád nějakých cirátů. Teta byla taková chlubilka, pořád se s ním ukazovala, do ruky ho dávala cizím lidem na potkání… kolikrát jsem jí jen říkala, a neblázní, e ji jetě někdo klep… nedořekla. Zarazila se. Usmála se a poprvé byl v její tváři náznak opravdovosti. Snad i trochu snesitelnosti.

Promiňte … neuvědomila jsem si… plácám nesmysly …

Já myslím, e to nejsou tak docela nesmyly, Adéla vstala a podívala se na hodinky. Kdy přijde vae sestra? A hlavně maminka?

Také vstala. Smetla zbytky nehtů na prolapaný kovral a chvíli bez hlesu zírala Adéle do očí.

Sestra? Ta dělá v Státní bance Na příkopech. Do tří hodin. A maminka? Vidíte, jetě e jste mi připomněla. .Chvíli úporně přemýlela. Adéla jí dopřávala čas. Odjela včera večer na chatu. Trochu jsme se pohádaly. Tři enské v jednom domě, to víte..ozvalo se zachrčení, které mělo být omluvným úsměvem. Jetě vlastně nic neví, budu muset za ní..

Kde Je ta chata?

Na Slapech.

Adéla si zapsala do notýsku číslo popisné i náčrtek klikaté a sloité cesty, která vede k chatové kolonii a byla straně ráda, e se můe odporoučet.

Prosím vás, paní, vlastně slečno Melicharová, jetě jeden dotaz, otočila se ve dveřích a mile se pousmála. Co je to vlastně zítra za akci, na kterou se musíte připravit?

Mávla unaveně rukou. Ale… nějaký kongres rybářů. To bude zas otrava… zasípala mezi dveřmi.

23.

Paní Soukupová si oddechla, kdy zarachotil klíč v zámku. Vdycky měla tenhle radostný pocit, kdy slyela otvírat dveře a věděla, e se dcera vrací. Kdysi dávno chtěla mít z Adély lékařku. Zůstalo by to v rodině. Manel byl známým chirurgem, celá Evropa se učila z jeho vědeckých spisů. Pak přila válka. Místo operačního sálu vězeňská cela. Faisté si dali záleet, aby ho zlomili, ale nepodařilo se jim to.

Skoro třicet let po válce a pořád se vracejí staré vzpomínky.

Vrátil se. Přeil Pečkárnu, Pankrác, soud v Dráďanech i rozsudek smrti. Kata předstihlo osvobození…

Tři roky po válce, člověk sotva začal chápat pojem těstí  najednou smrt. Následky věznění a týrání.

Za tři měsíce se narodila Adéla…

Ahoj, mami…

Utřela si potají oči. U jsem měla zase strach. e sis nenala raději něco klidnějího …

Pátravě se zahleděla mamince do obličeje. Ale mami, kolikrát jsem ti říkala, aby ses o mě nebála. Já dám na sebe pozor, neboj.

Ví, co se jen nastrachuji, kdy dlouho nejde a čekám, e zazvoní telefon; nebo e přijde ten vá major a řekne ml, e… předčasně zestárlá ena jen potřásla smutně hlavou.

Mami, kdybych byla doktorkou, řízla bych se při pitvě do prstu a byla bych v pánu razdva. Buď klidná. A vůbec, co máme k obědu?

Udělala jsem rychle omeletu se sýrem, kdy jsi volala, e se staví. Copak mohu tuit, e taky někdy přijde domů přes den?

Trochu se mi po tobě stýskalo, řekla Adéla a objala matku. U neřekla, e se vlastně zastavila jen proto, e měla kolem cestu.

Mami, zvedla hlavu od vonícího talíře. Kdybys měla drahocenný prsten a bála se, e ti ho bude chtít někdo vzít… Co bys s ním udělala?

Co to zase plácá holka, mám jen jeden prsten po tátovi, a o ten strach mít nemusím.

Ale kdyby přece, útočila dcera. Kdybys tuila, e se snad někomu líbí, e ten někdo udělá vechno, aby ho měl, e se nezastaví před ničím … rozumí, vůbec před ničím …

Paní Soukupová pátravě pohlédla na dceru. Tak se mi zdá, e zas pro změnu honí nějakého zloděje perků, viď? Holka zlatá, já ti řeknu jen jedno kdybych se bála o nějakou drahou věc, tak ji schovám.

A kam? nastraila ui Adéla.

Já nevím. A vůbec, dej mi pokoj s tím tvým zlodějem. Nemůu to ani slyet..

Adéla raději zamlčela, e zloděj je zároveň i vrahem a do posledního sousta vychutnala nadýchanou omeletu.

Tak já zas běím, mami, ahoj. Kdyby něco, zavolám. A ádné strachy …

Volal tě před hodinou ten Lázinka nebo jak se

jmenuje, vzpomněla si Jetě paní Soukupová na poslední chvíli, ale Adéla u neodpovídala. Jen dupot Jejích kroků byl slyet, slábl, a dole v přízemí docela zmizel.

,,Neslyí, Je jak z divokých vajec, broukala stará ena, ale na tváři se jí začal rozprostírat astný úsměv.

V jednom se ale mýlila. Adéla slyela dobře. A dostala chu na italskou směs.

24.

To je k nevíře  pomyslil si nadstrámistr Huček, kdy? kráčel důstojně přes Příkopy  kolik lidí nemá ve dvě odpoledne co na práci. Chodník byl a příli úzký pro jeho rozloitou postavu, prodíral se jen s námahou kupředu nepřetritým hadem spěchajících lidí. Zrovna přestalo pret. Ale kdyby snad padaly kroupy, bude na ulicích pořád plno, usoudil. Před prodejnou PNS se zastavil a nahmatal v kapse drobné. Prodral se k pultu a poádal o poslední číslo Chataře. Huček byl novopečeným majitelem boudy na Sázavě a hodlal ji zvelebit podle těch nejodbornějích rad. Jene  povzdychl  kdy já se jen na tu chajdu dostanu …

Lítací dveře dopravily Hučka do studené bankovní dvorany. Na lavičkách posedávalo pár lidí. Čekali a monotónní hlas pokladních oznámí jejich číslo. Huček počkal a u nejbliího okénka odpočítá úřednice hromadu úhledných a přepásaných balíků stokorun a pak vyjevil své přání.

Jo, Vlasta? Počkejte si tamhle u zadního okénka za rohem, to je pro návtěvy. Já jí hned řeknu. Musím pro ni dozadu na počítárnu, vysypala ze sebe pokladní ne určitého věku. Byla očividně ráda, e si můe aspoň na chvíli odpočinout od nekonečného přepočítávání peněz.Nejdříve ale spustila mléčné sklo okénka a poádala kolegyni u sousední přepáky, aby dala na její království pozor.

Huček sice celkem správně usoudil, e právě dochází k poruení přísných předpisů o styku s penězi, ale koneckonců původcem veho byl on; take jaképak meditace.

Odloudal se k návtěvnímu okénku a přemítal, kolik

stovek je asi v jednom jediném balíku, který před chvílí viděl za přepákou na stole…

Přál jste si?

V okénku se objevila tvář vyhublé brunety s koňským obličejem a nepříjemně srostlým obočím. Sedmadvacet, osmadvacet, hádal Huček.

Ukázal průkaz.

Bude to trvat dlouho? Mám jetě dost práce a chci jít brzy domů, oznámila své úmysly nakvaeným hlasem, který byl jetě zpotvořen sykavkami, připomínajícími ucházející pneumatiku.

To záleí na vás, řekl větecky. Včera vám zemřela teta ..

To vím, přeruila ho netrpělivě.

Vae teta byla zavraděna, co zřejmě víte také, pokračoval neochvějně. Take by mě zajímalo, s kým se paní Melicharová stýkala. Kromě vás, samozřejmě, přidal na závěr petku jedovatosti.

To nemohu slouit, vrtěla hlavou. Snad abyste se zeptal u nich v baráku, ne? My se s tetou viděly jen občas.

Proč?

Myslím, e to je soukromá záleitost naí rodiny.

Dohřál se. Musím vás upozornit, e vrada není ádnou soukromou věcí. Nikoho!

Promiňte. Najednou zkrotla. Prostě, nesnáely jsme se. Kvůli bytu. A tak. Teta, dej jí pánbu věčnou slávu, měla svý mouchy. Byla straně chlubivá, pořád zdůrazňovala, e má barák v Jihlavě, neustále nosila ten prsten, aby ostatní pukli závistí, naeho otce, tedy jejího bratra, měla ráda asi jako morovou nákazu… co chcete jetě vědět?

Viděla jste v poslední době ten prsten?

Zamyslila se. Někdy před týdnem. V pondělí, myslím … jo, v pondělí. Byla jsem u ní s matkou na návtěvě. Nechala nám vzkaz, e jí není dobře, zas měla diabetický záchvat.

O čem jste mluvily?

O její chorobě, aby na sebe dávala pozor …

A o Domově důchodců?

Překvapeně zvedla mostní oblouk svého obočí. Taky, kdy jste tak báječně informován… My měly na mysli její dobro, kdy chcete něco vědět. Měla by tam péči

a pohodlí. Ona ale e ne, e zůstane tam kde Je. Jetě nám vynadala, e máme zálusk na ten Její kutloch.. opovrlivě se uklíbla.

Huček sl myslil své. Ten prsten Jste u ní viděla?

Jo. Měla ho dokonce na ruce. Představte si, leí v rozválený posteli, přes hlavu nějakou starou roztrhanou čepici, prostě hrůza. Ale na ruce má briliantový prsten ..Z hlasu bankovní úřednice přímo čiel vztek a nenávist.

Tak já vás nebudu u zdrovat, vzdychl Huček. Jo, abych nezapomněl, kde jste byla, prosím vás, v pondělí večer?

Najeila se. Dovolte, snad …

Dovolím, přikývl s úsměvem. Viml si, jak stiskla ruce, a jí zbělely klouby. Byla Jsme v divadle, kdy vás to zajímá. V Umělecké scéně. Hráli detektivku. Moc zajímavou. Neviděl jste ji?

Semetrika teď u Huček Jasně pochopil, proč jeho protějek Je ve svém věku stále Jetě svobodný.

Ne, neviděl. Ale rád se půjdu vzdělávat. Jake se to jmenuje?

Past na myi, řekla slečna Melicharová a chystala se spustit okénko.

Byla Jste tam sama? otázal se Huček, ale vzápětí si uvědomil, e klade zbytečné otázky.

Náhodou sama, odsekla a bouchla okénkem.

Náhodou, opakoval si Huček, kdy opoutěl dvoranu. Pak se dal do smíchu. Náhodou…

25.

Adéla vyla před budovu. Na parkoviti obela rozváně svého blankytného trabanta a přemítala, jakým zázrakem seene novou vloku čističe vzduchu. Sehnat banální součástku je někdy pomalu větí problém ne chytit vraha, napadlo ji a rozdurděně kopla kramflíčkem do pravé přední gumy, protoe jí neustále ucházela.

Otevřela dvířka a chtěla nasednout.

Náhle se zastavila a promnula si pihy na nosíku. Vrátila se do budovy.

Jen si zavolám, řekla dozorčímu.

Vytočila číslo.

VÝHLED a Lázinka, dobrý den.

Tady kriminálka, zaevelila do mluvítka co moná nejpůvabněji. Připravte se, za deset minut si pro vás přijedu. Máte čas doprovodit mladou enu do pustých krajů?

Chvíli bylo na druhé straně ticho. Pak se ozvalo rozpačité mumlání. Tedy… jaksi… něco tady teď píi, ale … kam, proboha?

Tak domluveni, řekla, zavěsila a věnovala zkoprnělému dozorčímu ibalský pohled.

Lázinka čekal na rohu a v ruce třímal obrovitý poznámkový blok. Na hlavě měl naraenou kostkovanou čepici, ve které vyhlíel jako skotský patriot, který si dnes výjimečně nevzal sukni. Přelapoval a lomcovala jím zima.

Trabant se přisunul k chodníku.

Nasedl.

Znáte ten vtip, jak jede trabant… začal konverzaci, ale Adéla ho s kamenným výrazem ve tváři přeruila.

Vechny vtipy o trabantech znám, račte si uetřit námahu. Raději mi řekněte, co je nového. Přeřadila na trojku a sunula se k Národnímu divadlu. Naskočila červená.

Nového? Jak to mohu vědět? Mám jen takové soukromé mylenky, řekl záhadně Viktor.

Sem s nimi! vybídla ho.

Pokrčil rameny. Já si toti myslím, e to musela udělat enská.

Fantastické! ohodnotila Adéla Lázinkovu hypotézu.

Počkejte, nesmějte se. Je to přece jasné, ne? Stará paní, sama v bytě, s nikým se nestýká, je pozdě večer. Řekněte, je logické, aby se u ní vyskytovala muská návtěva?

Melicharové bylo skoro sedmdesát! Ohledy na dobrou pověst v takovém věku ji mohou jít stranou…

Musel by to být jedině dobrý známý, myslím si, stál na svém Lázinka. Ale ona se se ádnými mui nepřátelila.

Jak to víte?

Stačilo trochu naslouchat té debatě před domem a člověk se dověděl i co měla k snídani, řekl skromně.

Vy si asi myslíte, e enská nemůe vradit? Můe. Ale viděl jste, Jak vypadala ta mrtvola? Moc pochybuji…

Mávl rukou. eny Jsou dračice. Ale moná, e máte pravdu. Třeba to vůbec nebyla enská.

Ne? řekla sarkasticky.

Jo. Třeba to byl chlap.

Změřila ho starostlivým pohledem. Vae logika Je přímo obdivuhodná. Kdy ne ena, tak mu. To vám tedy pěkně děkuji.

Lázinka se nenechal zviklat ve svých vývodech. Nadechl se a pak slavnostně pravil: Cizí chlap by se k té paní večer Jen tak nedostal. Na to dám krk. Dávám vám na výběr tři monosti: ena, mu, kterého dobře znala, nebo mu, kterého neznala vůbec.

Co tím chcete říct? řekla sue.

Nic. Jenom, e jestli je pravdivá třetí monost, tak s tím člověkem třeba nebylo něco v pořádku.

Proč?

To jetě nevím. Jen mě tak něco napadlo.

Zakroutila hlavou. Proud vozidel se rozjel přes most. Co dělá Taner? U jsem ho dlouho neviděla, řekla na to Adéla.

Včera jste měla monost, odsekl nakvaeně.

Myslím soukromě, usmála se. Zařadila čtyřku. Trabant uháněl výpadovkou kolem smíchovského pivovaru.

Nevím. Chystám se ho navtívit. Jene nemám čas. Jsme na tom holt stejně, popíchl řidičku.

Tak a půjdete k Tanerovi, dejte mi vědět. Svezu se s vámi. Jestli ovem nebude mít nic proti tomu, řekla.

Taner určitě ne, konstatoval mnohoznačně Lázinka. Pozor, tady je padesátka. Trabant míjel po pravé straně chuchelské závoditě.

Kývla hlavou. Znáte to na Slapech?

Trochu. Jene tam Jezdím v létě. Na koupání.

Tak se tam podíváte, jak to vypadá před zimou.

A co tam vlastně budeme pohledávat? zeptal se. Budete pohledávat, chtěl jste říci, ne? Vy jste toti pouze můj neohroený doprovod. Jedeme navtívit Jednu paní, s kterou si přímo dychtím pohovořit.

Kdo je to?

Chvíli mlčela. Auto u odbočilo na zbraslavskou silnici a mířilo podél Vltavy ke těchovicím.

Adéla předjela vlekoucí se embéčko, vrátila blikač a pak, jako by se náhle rozpomněla, tie řekla:

ofie Kadečková. Ale co Je to za enu, to opravdu nevím.

Trabant kvílel jako pila. Adéla dala plný plyn.

26.

Zátoka s řadou zakotvených hausbotů vyhlíela v podzimním dni ospale. Po hladině se proháněl vítr. Semtam proklouzlo na chvíli skrz mraky nuzné slunce. Z hotelu na Rabyni a sem, přes celou ířku jezera, doléhal monotónní lágr. Zaloutlé listí padalo ze stromů Jak lístky kalendáře.

Trabant minul Slapy a pod hospodou odbočil doleva na úzkou cestu. Opodál na kopci bylo vidět chatovou kolonii. Chata na chatě, pitoreskní rozměry i tvary, mezi nimi ani trochu místa na výběh, odpočinek, na kus trávy. Na Václavském náměstí je ve čtyři odpoledne rozhodně víc místa a klidu ne tady v plném létě.

Jene teď u není léto. Zabedněné okenice. Ticho.

Kdesi v dáli se roztěkal pes.

Auto poskakovalo po přístupové cestě. Adéla ani nemusela hledat ve svém plánku. U zdálky viděla po pravé straně chatu. Z jejího komínu stoupal k nebi prouek kouře. Jediný v celém okolí.

Kamenná podezdívka, na ní neforemné seskupení kulatiny. Okna Jako ve věznici, pár schůdků nahoru, ádná veranda, jen Jedna zasklená boční stěna. A z cesty byly uvnitř vidět nevkusné lavice a hranatý stůl s květovaným ubrusem.

V létě se tam musí udusit, konstatoval Viktor.

Adéla vypnula zapalování.

Hned se vrátím ..řekla a upalovala k chatě.

Otevřel ústa. Moment, proč jste si mě sem vůbec brala?  zaprotestoval chabě.

Jako ochránce přece, řekla přes rameno. Ale abyste věděl, Doubrava mě naučil milovat houby. Tak se projděte po lese a nasbírejte do té své čepice nějaké václavky. Pochvala vás nemine.

Zaukala na dveře. Lázinka smekl a veel do lesíka, který hned za chatou začínal a jej někdo nějakým nedopatřením zapomněl při zavádění civilizace vykácet.

Dveře se pomalu otevřely. Stála v nich statná padesátnice s dlouhým obličejem, huňatým obočím a pichlavýma očkama. Začala mejdit po Adéle se stejnou vlídností, s jakou vítáme výběrčího čine.

Paní Kadečková? Dobrý den. Já jsem Soukupová a chtěla bych si s vámi chvíli popovídat. Jsem toti od Bezpečnosti, řekla jako by na omluvu Adéla a čekala, a se ena vzpamatuje.

Netrvalo to dlouho.

Bezpečnost? To snad ertujete, ne? ozvalo se z prahu dveří nakvaeně a Adéle nezbylo nic jiného ne zalovit v kapse.

Odznak vyloudil na tváři ofie Kadečkové o poznání příjemnějí výraz.

Pojďte dál. Uvedla Adélu do nevkusně zařízené místnosti, která spí připomínala sklad harampádí, ne zařízenou chatu. Ukázala na rozvrzané křeslo, které určitě kdysi slouilo v původním kině Ponrepo jako lóové sedadlo.

A co se jako stalo? Někdo tady vylupuje chaty? Teď v tý mrtvý sezóně se tady potulujou různý individua, to je svátá pravda, vyzvídala.

Adéla se opatrně usadila. Paní Kadečková, víte, e vae vagrová je mrtvá? řekla pak jako mimochodem.

Kadečková vytřetila oči. Rukama se chytla okraje nízkého stolku. Coe? Melicharová? Co se jí stalo? Ta cukrovka?

ádná cukrovka. ehlička a nů. Docela sprostá a zákeřná vrada, řekla odměřeně Adéla.

A jak to mám vědět? Kdy se to vůbec stalo? A kdo, prosím vás?

Včera večer. Lépe řečeno, včera večer bylo tělo zavraděné objeveno. Ale ten čin byl spáchán o něco dřív … Ale já se vás chci zeptat..

Co? vyjekla protivně. Já o ničem nevím. Se vagrovou se prakticky nestýkám, kdyby nebylo té její nemoci, tak k ní ani nezajdu, nikdy jí nezapomenu, jak mého manela připravila o dědictví…

Adéla ji změřila vyčítavým pohledem. Snad byste

nemusela o mrtvé hovořit takovým způsobem. To vám jí není ani trochu líto?

Máte pravdu, o mrtvých jen dobře, vzpamatovala se náhle Kadečková. Promiňte. Samozřejmě, Melicharová byla chudák, jene v rodinách u jsou takové věci… Ale kvůli rodinným nesvárům se přece Jetě nevradí. Nebo snad myslíte.. ? Adéle se zdálo, e Kadečková poněkud znejistěla.

Nic Jsem neřekla, řekla upjatě. Ale bylo by dobré, kdybyste si vzpomněla, co jste dělala v pondělí večer. Nic. Budete se divit, ale nic. Byla jsem doma. Dcery ly někam za zábavou a já si lehla a četla jsem si. Viděl vás někdo?

Přece dcery, kdy se vrátily domů… Vlasta přila z divadla kolem jedenácté a chvíli po ní Milena.

Adéla si zamyleně prohlíela nevkusnou dečku, která pokrývala kymácející se stolek. Počítala mastné skvrny na jejím povrchu. Bylo jich dost.

A včera večer jste odjela sem? Není to trochu zvlátní vypravovat se v takovou dobu na chatu? A Jetě v takovém počasí?

Kadečková zase nabývala půdy pod nohama. Heleďte, to jsou moje rodinné záleitosti a z těch se nemusím nikomu zpovídat. Dařilo se jí zvyovat hlas do falené koloratury. Bydlíme tři v jedné díře za straný peníze. Take není divu, e se občas s holkama pohádám. A zrovna včera na mě spustily, kdy jsem Jim naznačovala, e u mají věk na to, aby se konečně vdaly. Copak je budu mít na krku nadosmrti?

Take dcery vás rozčílily a vy Jste si sbalila věci a odjela na chatu. Autobusem nebo jak?

Autobusem V devatenáct patnáct. Ze Smíchova.

A víte, co jsem v té době dělala já? Stála jsem nad tělem vaí zavraděné vagrové. A mohu vás ujistit, e to nebylo nic příjemného, řekla tie Adéla.

27.

Jiří Zajíc vyletěl ze zkouky a zamířil do chodby k telefonnímu automatu. Vytočil číslo, které si přečetl na vizitce.

Ne, redaktor Lázinka v redakci není. Odjel na nějakou rychlovku.

Houslista zklamaně zavěsil. Pak usoudil, e bude lépe, kdy celou záleitost promyslí někde v klidu a pokud mono nad dbánem plzně. Za tím účelem zamířil domů.

V domovních dveřích narazil na vudypřítomnou domovnici. Sluně pozdravil a hodlal vejít dovnitř. Majestátní postava Fialové mu vak v zamýleném úkonu zabránila.

Heleme se, pan Zajíc. Ze zkouky, ze zkouky? To se podívejme, odkapávala jed jako alchymista ve Zlaté uličce.

Chtěla jste něco, paní Fialová?

Toseví, e chtěla. Chtěla jsem jen říct, e by tu slečinku od kriminálky asi moc zajímalo, co jste si povídal s Melicharovou. Tehdy před čtrnácti dny. Pamatujete?

Zajíc se nepamatoval. S Melicharovou měl pořád nějaké dialogy. Obvykle na schodech. O tom, aby byl potichu a el vrzat raději do parku.

Nepamatuji. A puste mě, jo. Musím jetě cvičit, lhal statečně.

Tak heleďte, já vás moc dobře slyela. Stáli jste v prvním patře a vy jste jí říkal  paní Melicharová, nestarejte se o mně a dávejte si radi pozor na ten vá prsten.

No a co? zachechtal se houslista a měl chu vzít domovnici po hlavě objemným pouzdrem. Pak si uvědomil, e uvnitř jsou cenné amatiovky a původní mylenku s lítostí zavrhl.

Vy se jetě ptáte. To toti není vechno. Vy jste jetě řekl  dávejte pozor  nebo vás jetě někdo kvůli těm utrákům majznel řek jste to, nebo ne? ječela Fialová.

Zajíc seznal, e s Fialovou nejsou ádné erty. Jo, tohle říkal, tak nějak to moná bylo. A co má být, pomyslil si. Řeči se vedou, voda teče. Jene tu Melicharovou opravdu … Zajíc cítil, jak mu po zádech běhá mráz. Nasadil tedy přívětivý úsměv.

Paní Fialová, to byly přece jen takové řeči ..

To a si posoudí soudruka poručík, pane Zajíc, vytěkla vítězoslavně a houslista ztrápeně veel do chodby, přemítaje, co a jak bude vykládat té hezké slečně. e to nebude v prostředí, v něm obvykle chodí vrchní s půllitry, věděl docela určitě.

28.

Lázinka stál u trabanta jako cerberus u zámecké brány. Netrpělivě přelapoval. Byla mu nekřesanská zima. Pomalu u nebylo viděl ani na pičku nosu. Do kraje padla pozvolna tma. Z jezera stoupala vlezlá mlha. Viktor z dlouhé chvíle hledal na obloze Velký vůz, ale po chvíli zjistil, e hvězdy jetě nevyly. A jestlie ano, pak nejsou vidět.

Adéla vyla z chaty. Proč nečekáte uvnitř? Jetě mi zmrznete..

Pak si vimla, e Lázinka stojí v uctivém postoji se smeknutou Čepicí jak ofér od rolsroyce. Co je to za akárnu? podivila se.

ádná. Nutnost. Přistrčil jí k brýlím pokrývku hlavy, naditou václavkami. Rozkaz splněn, řekl a dával si pozor, aby nebylo znát, jak mu jektají zuby.

Vyjeli. Kopec dolů do těchovic absolvovali s vypnutým motorem. Nezvyklý pocit, jet v trabantu a slyet jen umění pneumatik.

Dole před příjezdem k Vltavě zapnula Adéla motor.

Tak Kadečková se docela klidně přizná, e měla zálusk na byt své vagrové. Člověk jí oznámí vradu a ona začne mluvit jako by litovala, e Melicharovou u někdo nezabil dávno. Asi taky neměla lehký ivot. Melichar umřel, pak si vzala Kadečka, ten jí utekl… Inu, kadý svého těstí strůjcem .. Ten prsten, proč jen se ta chuděra s ním vude chlubila..? Prsten, prsten… Adéla stiskla rty. Lázinka vedle na sedadle způsobně mlčel a třímal v klíně václavky. Jaký to byl prsten, paní Kadečková? Ano, ano. briliantový, to vím. Památeční, jistě, u jsem slyela. Nevíte něco víc? Ne? Odkud ho vůbec Melicharová měla? Kde ho koupila, dostala? U ho měla dávno? Po mamince Jakou měl cenu?

Větí, ne si můete myslet. Ty brilianty s platinou

by se daly pěkně zpeněit, ale kdy se k tomu připočetla historická cena, tak by se člověk nedopočítal!

Člověk se motá kolem toho prstenu jako kolem nějaké mystické záhady. Dozvím se u konečně, co je na té tretce tak zázračného?

Víte co, zajeďte si za Kadečkem. Ten vám poví víc. Já jen vím, e ten prsten byl kdysi v majetku nějakého význačného potentáta, ale víc jsem z Melicharky nedostala. Fakt ne.

Trabant u kvílel kolem Chuchle. Tak Kadeček nám odhalí tajemství. Podívejme. A kdepak e ho najdeme?

Znáte Autobazar v Libni?

Lázinka sebou trhnul. Co je zase tohle? Jo, je pod libeňským mostem. A co má být?

Já jen tak. Jeden člověk tam dělá nočního hlídače …, odvětila sue a zmírnila na padesát, protoe u byli u pumpy na Smíchově.

Lázinka nabyl přesvědčení, e po Slapech přijde teď na řadu návtěva prostředí, kde se mladá ena así nemusí obávat samoty. Správně usoudil, e mu nebude dopřáno pokračovat v podivném výletu.

Co tam budete dělat? zeptal se smutně.

Na mostě přes řeku Adéla přidala, prosmýkla se kolem Národního divadla, odbočila doleva, za chvíli stála před budovou Kriminální ústředny.

Co jste říkal? zeptala se nepřítomně.

Opakoval otázku. To si budete povídat o autech? dodal.

Ne. O prstenech. Ten Člověk toti pracoval dřív jako brusič diamantů. Jakýsi Kadeček, dodala leérně a vybídla Lázinku, aby si vystoupil.

Tak nashle …

Obdařila ho sladkým úsměvem. Počkejte, zavolala, pojďte sem!

Kdy Viktor Lázinka přistoupil zpět k vozu, napřáhla Adéla ruku z pootevřeného okénka a jemně vzala popletenému reportérovi z ruky čepici, její obsah libě voněl a sliboval náramnou večeři.

Huček si vařil kávu. Jaroslav Novák seděl na idli a upřeně pozoroval barevné rybičky v akváriu. Doktor Ondrák přiel na kus řeči a zrovna rozváděl velkolepé teorie o tom, e eny na Kubě vlní při chůzi nádhernými boky jenom proto, aby zdůraznily své mateřské poslání. el jsem jednou s prvním důstojníkem do Tro-picany na kabaret, no, pánové, řeknu vám, tolik ivé krásy pohromadě jste v ivotě neviděli …

Otevřely se dveře a dovnitř vplula Adéla. Doktor se zarazil. Bylo zřejmé, e krásy Havany dnes u na přetřes nepřijdou.

Sundala koíek a sedla si ke stolu.

Nebylo by jedno kafe? obrátila se na Hučka. Za chvíli u na vařiči slibně bublala voda.

Tak hoi, co máme? řekla s nadějí v hlase a tápala při tom v zásuvce stolu, kde obvykle mívala cukr. Mládenci, konstatovala pak vyčítavě, kupujte si taky někdy svůj cukr. Naproti mají v samoobsluze dokonce i kubánský, lehla okem po doktorovi.

Ondrák měl najednou moc práce s čitěním brýlí.

Tak v té bance jsme moc těstí neudělali ..konstatovala, kdy Huček dokončil své vyprávění.

Káva zavoněla místností.

Otisky?

Novák si u dávno přestal prohlíet obsah akvária.

Nic. Něco patří Schulzovým, a ty na dveřích jsou Heroutovy. Toho tady přece máme v evidenci. Jinak jen ty vrahovy. Ale kde hledat majitele?

To bych také ráda věděla, odtuila. Co staré firmy?

Několik jich sedí. Navtívili jsme pár tvrdých hochů, kteří jsou momentálně na volné noze, ale ádný nepřipadá v úvahu. Mají betonové alibi. A kdy jsme li na perkaře a zmínili se o vradě, tak nám začali houfně omdlévat jeden jako druhý. Kdepak, tihle velcí zloději si nemaou ruce, Musel to být nějaký nováček. Nebo cvok, meditoval Novák.

Překupníci, flákači? zeptala se stroze. V té chvíli by jí převelice sluela uniforma.

Novák pokrčil rameny.

Hoi pročesali vechny pasáe, nádraí, snad vechno, kde se nám houfuje galérka, Nikde nic. Ani stopička. A z těch překupníků, které máme v evidenci, dva jsou v dlouhodobém zaopatření. Třetí je u měsíc v nemocnici. S infarktem.

Doktore, oila náhle Adéla. Vy to přece budete vědět. Rána ehličkou byla smrtelná, viďte? Ten nů byl u přece zbytečný, ne?

Doktor pokýval hlavou. Z kapsy vytáhl obrovitý doutník a labunicky si zapálil. Samozřejmě. U jsem vám to přece říkal. A máte to ve zprávě.

Dobře, dobře, mávla rukou. Ale proč tedy po Melicharové vrah lapal? Říkal jste  v záchvatu zuřivosti. Ale proč dostal vrah záchvat vzteku? Proč zuřil? A jetě něco. Dá se vechno vrahovo počínání zařadit do časové posloupnosti? Co udělal nejdřív? Vzal ehličku, pak nů, nakonec po oběti lapal? Nebo snad opačně? Co vy na to?

Adélko zlatá, odfoukl doktor kouř způsobem, jakým vojáci na frontě docilují umělého zamlení. Natolik je jetě nae věda pokročilá, aby dokázala takové věcí poznat zcela jasně. Dávejte pozor: ehlička, nů, záchvat zuřivosti. To vám klidně podepíu.

Tak, vzhlédla Adéla napjatě od stolu. A teď mi řekněte, proč dostal vrah takový vztek, e začal lapat po mrtvole? Sadísmus? Nekrofilie?

Doktor zavrtěl hlavou. Neplete sem sexuální motivy. Ty jsou vyloučeny …

Take vraha muselo něco rozruit. Spí bych řekla rozčílit. Copak to asi mohlo být, váení co?

Adéla vstala od dopité kávy. Co kdy vrah nenael to, co hledal? řekla pomalu a zřetelně.

Vy o tom prstenu víte? zeptal se naivně Huček.

Ne, nevím. A dala bych za to krk, e v tomto ohledu je na tom vrah stejně jako já.

Já u přestávám věřit, e nějaký prsten vůbec existoval, prohlásil nadstrámlstr Novák.

Doktor Ondrák zaplavil celou místnost svěí dávkou kouřové clony.

Nádraní hala byla jako obvykle přeplněná. Lidé čekající na vlak se mísili s unavenými cestujícími, které chrlil podzemní podchod vedoucí z jednotlivých nástupi. V nevábně vyhlíející restauraci roznáel Číník piva a řidoučké guláe. Semtam někdo klimbal na lavičce. Uniformovaná dvojice ze elezničnho oddělení Veřejné bezpečnosti procházela dvoranou; občas poádala o předloení dokladů. Větinou se zastavila u lidí, jejich chování a zevnějek nenasvědčoval, e by zde čekali na vlak.

Huhlavé hláení dávalo na vědomost, e rychlík na Budějovice odjídí z chrr .. pchh … koleje. Zájemci o cestu do jiních Čech poletovali vyděeně od jednoho nástupitě k druhému.

Poručíce Soukupová také chvíli tápala. Zatím se nehodlala vydat na ádnou cestu; hledala jen dispečera vlakových čet.

Tak nastupte si, slečinko, pojedeme, pokřikoval na ni varný průvodčí od posledního vagónu soupravy, která se právě chystala odstartovat.

Já nikam nejedu, řekla omluvně, hledám spí jednoho vaeho kolegu. Nebo kolegyni …

Průvodčí lítostivě vystoupil na schůdek vagónu, protoe výpravčí u dával signál. Jak se jmenuje?

Nevím, řekla smutně Adéla a musela křičet, protoe mainfíra vpředu zanotoval na sirénu, která trhala ui Někoho, kdo měl slubu v rychlíku z Jihlavy do Prahy minulé úterý večer. Příjezd do Prahy ve 20.47…

Vlak se u rozjíděl. To se zeptejte tamhle v té kanceláři, volal průvodčí a u za jízdy ukázal rukou na jakési oplechované dveře.

Dík! zavolala z plných plic a vimla si jetě cedulky na boku vagónu. Byl to vlak do Budějovic a odjíděl z první koleje.

31.

Sluba zvedla telefon.

Kriminálka? Jo, tak mi dejte laskavě tu soudruku

poručíka, co tady včera vyetřovala tu vradu. Mám pro ni důleitou .zprávu!

,,O jaký případ jde? Kdo. volá? Dozorčí vzal pomalu do ruky tuku a papír. Zůstal naprosto klidný. Takových telefonů má za jednu slubu, e se nedopočítá.

Tak prosím ..

No přece  Melicharová … tedy já jsem Fialová, správcová. Vrovice, Louecká osm. Melicharová je ta zavraděná…, zajíkal se hlas ve sluchátku.

Ano, Fialová … A o co jde? Mu ve slubě měl vzácnou povahu, která nikdy nepoznala, co je to netrpělivost. Vypěstovaly to v něm časté večerní sluby.

Pite si, podezřelým je jakýsi Zajíc Jiří, bytem tamté, druhé patro, houslista.

Odsunul pomalu papír. Domovnice si hraje na detektiva. Nájemník ji jednou nepozdravil a hned je z něj vrah …

A proč by měl být vrahem? zeptal se přívětivě.

Protoe jsem slyela, jak Melicharové vyhrooval, e ji zabije! triumfovala Fialová. A zavěsila.

Chvíli přemýlel. Pak přece jen přisunul papír blí k sobě. A začal psát vzkaz pro poručici Soukupovou.

Zajíc Jiří, bytem …

Zase telefon.

Kriminálka? Jo, to je fajn. Promiňte, ale mám pro vás důleitou zprávu. Není tam někdo, kdo vyetřuje tu vradu v Louecký osm? Vradu paní Melicharové? Potřeboval bych s ním okamitě mluvit. Osobně!

Osobně? Tak to asi nepůjde. A zítra, ale můete mi ten vzkaz nadiktovat, předám ho, pravil dozorčí a podivoval se, co je najednou v éteru zájmu o Loueckou osm, Nebo spí o Soukupovou. Čert ví.

Kdepak, jedině osobně.

Kdo je u telefonu? zvýil dozorčí hlas, protoe se nehodlal vybavovat s anonymem.

Zajíc. Jiří Zajíc, ozvalo se v muli.

Tuka vypadla dozorčímu z ruky.

Ten houslista?

Jo, vy mě znáte? podivoval se druhý konec drátu. Tak nic, nezlobte se, já se zítra stavím..

To by bylo moc dobře, uslyel Jiří Zajíc zřetelnou odpověď a pak u jen hluchý zvuk pokládaného sluchátka.

Dispečer neměl Čas se vybavovat. Na dva vlaky mu chyběl průvodčí. Chytal se za hlavu a zdálo se, e přemítá, Jak se rozpůlit, aby mohl osobně zachránit celou prekérní situaci.

Adéla se představila.

Jeímarjá, co se stalo? Já fakt nemám čas, dy vlaky nevyjedou, lamentoval malý zarostlý muík, který podle skromného Adélina odhadu slouil zřejmě u třetí den nonstop. Olysalá hlava byla orosena Jak láhev dobře chlazeného vína, čepice visela zplihle na erárním věáku, vykasané rukávy, tuka za uchem, na stole dva řinčivé telefony.

Moment… Jo, Franto, z trojky za dvacet minut na Říčany… seeň Karličku, vytáhni Ji třeba z postele, ve dvě patnáct musí vzít Ostravu…

Sedněte si, zavrčel na Adélu mezi dvěma hovory. Zavrtěla hlavou. Mám jen jeden dotaz. Potřebuji mluvit s průvodčím, který měl minulý Čtvrtek slubu v rychlíku z Jihlavy do Prahy! Příjezd 20.47.

Zakrábal se na hlavě. Moment… čtvrtek, říkáte… Hrabal se chvíli v ohmataném seitu, který leel přesně v té zásuvce, do které poslepu sáhl. Pár vteřin listoval. Tak, tady to je… Jihlava… Jo… Patera a Runclová. Potřebujete s nimi mluvit?

Přikývla.

Máte těstí. Udělali večer zase Jihlavu a za hodinu zaskakují na Beneov. Najdete je tady vedle, v odpočívárně, ukázal na spojovací dveře vedle otlučené skříně a sklapl seit. Jetě něco?

Děkuji, bohatě stačí, ocenila Adéla jeho věcnost, která  jak sama dobře věděla  etří lidem Čas i nervy. Pak křepce vela do ukázaných dveří.

33.

V zakouřené místnosti sedělo u nízkých stolků pět lidí v modrých uniformách. V rohu vyhrávala televize, ale nezdálo se, e by unavení přísluníci modré

armády byli u vytrení nad stařičkou Poncarovou polkou. Dva postarí chlapíci byli zabráni do achově bitvy. Zrovna si přehrávali poslední partii mezi Kořeným a Karpovem a dumali nad koncovkou. Jakýsi mladík si natáhl nohy na ountělou idličku a poklimbával. U rohového stolku seděla nad álkem vyčichlé kávy dvojíce, která v té chvíli byla pro Adélu rozhodně nejzajímavějí.

Černovlasé dívce mohlo být asi třiadvacet. Vlasy do uzlu, snědá ple, veliké hnědé oči. Její společník mohl mít něco přes padesát. Mení, zavalitý. Umatěné vlasy, na čele ubíhající do patrných koutů. Tvář jako měsíček.

Adéla přistoupila ke stolku. Hledám pana Pateru …

Nadzvedl se neochotně. To jsem já, oznámil hlasem, jemu operní odborníci říkávají lyrický tenor.

Přisedla. Představila se. Potřebuji jen malou informaci.

Dispečer měl záznamy v pořádku. Patera s Rundovou dělali minulý čtvrtek skutečně Jihlavu. Já jsem měl přední část vlaku, tady Danuka zadní. O co jako jde?

Stará paní, která nastupovala v Jihlavě? Adéla se snaila vypodobnit Melicharovou jak nejlépe dovedla. Měla s sebou detník se stříbrnou rukojetí, napovídala.

Runclová si na Melicharovou nevzpomínala. Ne, myslím, e v mé půlce vlaku nikdo takový nebyl. Víte, ten vlak toti nikdy nebývá moc plný a zrovna ve čtvrtek byl skoro poloprázdný. V létě by to bylo se vzpomínáním horí, to se často nemohu protáhnout ani chodbičkou.

xxxx

Patera zvedl k ústům álek baculatou, pěstěnou rukou. S těmi kletičkami se asi moc nenadře, pomyslila si Adéla. Teď s tím detníkem jste mi připomněla… jo, seděla ve dvojce, hned v druhém vagónu Viml jsem si té stříbrné ozdoby, kdy jsem přiel kontrolovat lístky. Leel vedle ní na sedadle . .

Byla v kupé sama? zeptala se Adéla.

Seděla tam jetě jedna stará paní, asi stejného věku. Zdálo se mi, e Jsou zabrány do hovoru, ale kdy jsem veel, kadá začala hrabat v kabelce a hledat jízdenku ..rozpomínal se Patera.

Jak vypadala ta ena?

Jo, to u nevím … pochybuju, e kdybyste mi ji ukázala, e ji poznám. Kdybyste mi neřekla o tom detníku, tak si nevzpomenu ani na tu druhou…

Poslyte, řekla Adéla. Vy procházíte v cílové stanici vechny vagóny,, e? Jestli třeba někdo neusnul nebo něco nezapomněl…

To ano.

A ten detník jste neviděl?

Zavrtěl hlavou. Ne. Ten den bylo málo zapomnětlivců. Jedna aktovka a dvě tuky, které, někomu vypadly z kapes. My tyhle věci dáváme do Ztrát a nálezů. Kdy si je nikdo do určité doby nevyzvedne, jdou do draby. ádný detník jsem nenael. Copak, ta paní ho ztratila? ptal se se zájmem.

Víte, řekla Adéla zvolna, pro jeden ztracený detník bych vás asi neobtěovala. I kdy, přiznám se, moc by mě zajímalo, kam se asi poděl…

Mlčel. Mladá průvodčí si zapálila cigaretu. U budeme muset jít, řekla omluvně.

Já taky, ivě souhlasila Adéla. Jen poslední otázku. Neměla ta paní nějaký neobvyklý předmět? Něco, co by vám určitě zůstalo v paměti. Třeba nějaký velký prsten .. ?

Chvíli vratil obočí. Pak rozhodně zavrtěl hlavou.

Ne.

Vichni vstali a zamířili ke dveřím.

34.

Z holeovických jatek bylo cítit maso. Volha projela Dělnickou ulicí. Rozkopaný Libeňský most byl pustý a prázdný. Adéla se podívala na hodinky. Bylo pět minut po půlnoci. Noční ticho naruil jen taxík, který se řítil z druhé strany řeky.

Na těch kostkách kdyby chytil hodiny, tak ho najdou ífáci a v Hamburku, procedil řidič volhy mezi zuby. To není taxíkář, ale Fittipaldi…

Uprostřed mostu odbočuje doprava na ostrov rozkotaná cesta, která vypadla Správě silnic z evidence

plánů oprav snad hned v době vzniku. Řidič sjíděl opatrně pod most, jako by se pohyboval po minovém poli.

Tady doleva, vedla ho Adéla.

Kývl hlavou. Znal to tady. Podjel mostní konstrukci, zatočil vlevo.

Autobazar připomínal v pusté noci spí cirkus nebo lunapark. Desítky barevných árovek se na spleti provazů kymácely ve větříku mezi kójemi s ojetými automobily. Na stříce nízké správní budovy tvořily dokonce jakési obrysy automobilu. Chyběly jen prskavky a petardy.

Co se tady děje? vyděsila se Adéla.

Řidič se usmál. To tady svítí i přes den. Ten bazar vede nějaký Letník. Zná ho kadý motorista. Ohromnej keftman, odborník a straně zaranej do svýho oboru. Pořád něco vylepuje a je zatíénej na kulturu prodeje. Jednou jsem tady kupoval pro strejdu starý embéčko a ten Letník se mnou jednal, jako bych chtěl na zakázku rolsroyce ve stříbře. Kafíčko, koňak, ten ohňostroj kolem. To pak je úplná radost nechat tady balík stovek…, vysvětloval.

Vystoupili.

Kdepak tady můeme najít hlídače? rozhlíela se Adéla.

Řidič se rozhlédl. Ukázal na kukaň hned za vraty, přilípnutou k správní budově. Támhle… nebo na pochůzce, usoudil.

V ohradě stály asi tři desítky vozů. U kadého visel na sloupku podrobný popis stáří, počet kilometrů, cena. Hned na kraji byl stříbrný Chrysler, vedle ubo-houčká oktávka s vykotlanými čepy. Chrysler za sto tisíc. Sousedka za deset.

Adéla vzala za kliku vrátek z drátěného pletiva. Skřípot se nepříjemně rozlehl po ostrově. V hlídačově kukani byla tma. Dveře byly otevřené. Spí, usoudila a nahmatala vypínač.

V kamrlíku dvakrát dva metry byla jedna idle, stůl, vyhaslá kamna a skříňka s klíči od kanceláří. Jinak nic. Jen na stole leely rozevřené noviny. Adéla se podívala. Večerní Praha. Dnení, vlastně  včerejí datum.

Vyla ven. Zavrtěla hlavou. Nic.

Řidič vytáhl z útrob volhy silnou baterku. Asi bude někde mezi auáky.

Uli pár metrů. Trabant, kodovka, simca, renault, cortína, pětistovka fiat.

Řidič ani nemusel rozsvěcovat baterku. V bizarním osvětlení Letníkova motoristického lunaparku spatřila Adéla zhroucenou postavu. Mu leel u zadního pravého kola pětistovky. Jeho postava byla nepřirozeně zkřivená. Adéla se shýbla. Přímo pod motorem byla veliká kalu. Nebyl to unikající olej. Leící mu měl na hlavě ránu. Prýtila z ní krev.

Jetě dýchal. Adéla ho uchopila za bezvládnou ruku. Puls měl sotva znatelný.

Rychle, naloíme ho. Bulovka je odtud jen kousek, křikla na řidiče.

Ten člověk jetě ije. Nesmím ztratit ani vteřinu. Proč jsem jen la dřív na to nádraí…

Odnesli rychle zraněného do auta. Nedal moc práce. Byl lehký a Adéla měla dojem, e nese uzlíček peří. Uloili ho dozadu.

Řidič nastartoval a rozsvítil světla.

Zapnul modrý maják na střee a vyrazil.

Pod mostem ostře zatočil doprava a zamířil vzhůru, na most.

Náhle zaklel a prudce selápl brzdy.

Hergot..

Adéla se uhodilo do kolena a vztekle si změřila povědomou postavu, která se nečekaně zjevila před masívní kapotou volhy.

Vyskočila z vozu a popola k mui, který civěl na auto jako na zjevení.

Nebyl to ádný opilec, ale reportér časopisu VÝHLED Viktor Lázinka.

Vy kulháte? podivil se.

Nasednout, houkla ostře.

Pět vteřin poté volha vyrazila dál.

35.

Zajícovi doly vechny zásoby piva. Podíval se na hodinky. Hrome, u bude půlnoc. Vechny hospody v

oblastl velké Prahy u zavřely před dvěma hodinami. A chu je neodbytná, přímo se vnucuje na jazyk.

Oblékl si svetr a vyel na chodbu. Jedinou nadějí je jetě Herout. Přikradl se k sousedovým dveřím a uslyel, jak uvnitř tie hraje rádio. Půlnoc sice není nejvhodnějí dobou pro návtěvy, ale houslista si s bontonem nikdy nedělal velké starosti.

Zazvonil.

Chvíli bylo ticho, pak se ozvalo v předsíni pomalé .átrání. Bylo slyet, jak kdosi odjiuje řetízek na dveřích.

Zajíc nasadil odzbrojující úsměv.

Na prahu se objevil Herout. Udiveně si prohlíel nečekanou návtěvu.

To jste vy? Co je? Proč nespíte?

Zajíc si viml, e Herout má na sobě huňatý svetr a na nohou boty, z nich pomalu stékalo bláto Na věáku proti dveřím visel zvlhlý kabát, zbytky podzimní mlhy na něm vytvářely lesklé krůpěje.

Nemáte pivo? zeptal se nevinně Zajíc. Herout si chvíli houslistu prohlíel a kroutil hlavou.

Člověče, vy byste se měl nastěhovat do pivovaru,” řekl bodře. Pak pozval návtěvu dál.

Proč se nezujete? divil se Zajíc.

Herout se podíval na boty. Hergot, vdycky na to zapomenu. A jetě vy s tím zvoněním ..Vzal si íhané trepky. Usmál se na Zajíce.

Máte těstí, e jste mě zastihl vzhůru. Jinak touhle dobou u spím, ale dnes … prostě … měl jsem nějaký melouch.

Melouch, opakoval po něm Zajíc a začal litovat, e svou pivní chu nepotlačil.

Jo. Známý ztratil klíče od bytu a nemohl se dostat domů. Tak se pro mne stavil… bydlí tady kousek, mávl Herout neurčitě rukou. A vůbec, pojďte se posadit… kdy u jste tady …

Zajíc se nenechal dlouho pobízet. Usedl ke stolu a čekal, a Herout odzátkuje dvě orosené láhve staropramene.

Heleďte, pravil, kdy si náleitě přiukli, mně do toho nic není, ale … prostě, chtěl bych se zeptat .. nemáte strach?

Herout vytřetil oči…Proč?

Mno, meditoval rozváně houslista, nic ve zlým, pane Herout, ale v baráku se stala vrada. Někdo navíc lohnul nějaký perk .Patro nad vámi. Ta kriminálka by musela být padlá na hlavu, kdyby vás nepodezřívala.

Zajíc si mohl na Herouta dovolit. Vypili spolu u hezkou řádků půllitrů a Herout často vyprávěl o své bývalé kasařské kariéře Milej zlatéj končíval vdycky své přednáky  není nad to, kdy se člověk iví poctivě. Já jsem nato dlouho nemohl přijít, tak to teď vechno doháním …

Kdepak, zavrtěl, hlavou tetovaný zámečník. Právě e nejsou na hlavu padlí. Kasaři byli vdycky elita, která si nebozez nepletla s kudlou. To spí budou podezřívat Fialovou ne mě. Nebo třeba vás.

Herout načal dalí dvojici staropramene. Máte vůbec na kritickou dobu alibi, váený umělče? He? Já jsem byl celý pondělní večer v hospodě a v úterý od rána v práci. A ta mladá od kriminálky se mě ani na tyhle věci neptala. Řeknete  zapomněla, je hloupá. Omyl, váený Je chytrá a taktní. Ví, s kým má tu čest, rozumíme? Ten vrah přece nemohl být z baráku. Jestli mu to jen trochu myslelo. A jestli jo, tak je to stejný jako kdyby si hned navlíkl oprátku na krk…

Vyzunkl celou sklenici a otřel si labunicky rty. Jetě jednu?

Zajíc zavrtěl hlavou. Já jsem v pondělí večer cvičil. Přece jste mě slyel, ne? řekl nejistě.

Herout se jízlivě zasmál. Vám budu tak něco vysvětlovat, e existují magnetofony, co? Nahraju si Valdaufa, Vytisknu knoflík a je to. Ne?

To si jako .,, myslíte vy? vyděsil se Zajíc.

Já ne. Ale třeba ta hezká slečna, uklíbl se bývalý kasař.

36.

Dlouhá nemocniční chodba byla prosycena pachem karbolu. Matné zářivky se odráely od kachlíkované podlahy. Kdesi na konci si těbetaly dvě sestry s nakrobenými čepečky a chichotaly se.

Adéla seděla na bílé lavičce a chtělo se jí najednou straně spát. Uvědomila si, e zapomněla zavolat mamince. Určitě na ni bude čekat v pokoji s kníkou v ruce, a ani se do ní nepodívá …

Na kriminálku zavolala hned z vrátnice, kdy přijeli.

Novák je teď určitě u v Autobazaru a zajiuje místo přepadení. Zajiuje… divné slovo, pomyslila si. A navíc mrholilo … Pes bude zbytečný. Tak tohle mi ke vemu jetě chybělo.

Z protějích dveří vyel mu v bílém pláti.Adéla vstala.

Nic váného, řekl doktor, jen otřes mozku a povrchové zranění. Ten úder asi nebyl veden velkou silou. Být trochu prudí, tak jste mohla jet rovnou na soudní..

Adéla si oddechla.

Kdy s ním budu moci mluvit?

Mu v bílém pláti se dobromyslně pousmál. Tak rychle to asi nepůjde. Musíte mít strpení nejméně do zítřka. A to vám jetě povolím nanejvý pár minut. Dostat palicí do hlavy není ádná legrace; jeden nikdy neví, co se jetě můe vyskytnout za komplikace ..

Souhlasila. Nic jiného jí nezbývalo.

Tak děkuji. Odcházela zamyleně dlouhou chodbou a věděla v té chvíli jen dvě věci.

e má chu na sýrovou omeletu a chce se jí straně spát.

Před uskutečněním těchto záměrů vak musela vyřídit jetě jeden případ. Lázinku. Stál zase u auta a opět mu byla zima.

O co vlastně jde? zeptal se přihlouple.

Kdybych vás neznala, řekla odměřeně, tak bych řekla, e o vás. Víte co, dám vám dobrou radu. Snate se zbavit své převzácné schopnosti vyskytovat se vdy na místech, kde se vradí. Jinak vás buď taky někdo klepne, nebo vás budu muset pozvat k sobě.

Opravdu? zeptal se s nadějí.

Opravdu. Ale na kriminálku.

Docent Bezděk zamoural ospalýma očima a nalil si do květovaného hrníčku kávu z termosky. Činil tak pozorně a s vánivým zaujetím pro věc. Nebyl v tomto počínání ádným nováčkem. Kadý den přesně v osm ráno činil toté u dvacet let Dalo by se říci, e nabyl v nalévání kávy nebývalé zručnosti

Tentokrát se kupodivu polil. Stalo se tak těsně poté, kdy za ním zaskřípaly letité muzejní dveře a ozval se jemný enský hlas.

Dobrý den.

Ksakru, odpověděl docent Bezděk, protoe vřelá tekutina právě vela ve styk s jeho jemnou pokokou.

Promiňte, dobré jitro, poopravil se vzápětí a rozpačitě si začal kapesníkem utírat ruku,

Jsem od Bezpečnosti, řekla časná návtěvnice roztomile Věnujete mi pár minut?

Docent zamikal malýma očkama a jeho hubená, zasedlá tvář se jetě více scvrkla. Titěrná hlava mu seděla na dlouhém tenkém krčku jako mýdlová bublinka na konci brčka.

Odkalal, aby si dodal sebedůvěry Nechápu jaksi… u nás v muzeu se nic neztratilo..

Mohu se posadit?

Prosím. Ukázal na idli.

Nejde o vae sbírky, nemějte ádné obavy Jsem tady spí ve vaí rodinné, chci říci skoro rodinné záleitosti ,..

Dáte si kávu? zaeptal vyděeně docent a ulpěl očima nad troskami stydnoucí břečky.

Ne, děkuji, řekla Adéla, Vy přece máte známost s Milenou Melicharovou, viďte?

Bezděk přisvědčil.

e byla zavraděna její teta, víte asi také, e?

Ano. Milena, tedy slečna Melicharová, mi to včera telefonovala. Vy jste u s ní přece mluvila. A co já jako…

Byli jste spolu v pondělí v kině, já vím. Vy mi to přece potvrdíte., či ne?

Bezděk horlivě kýval hlavou. Jistě, byli jsme na Le Mans, v Alfě. Vy si myslíte, e snad…..

Adéla se na docenta vyčítavě podívala. Ale prosím vás … já vás nechci zkouet z obsahu filmu nebo vidět lístky. Chci se vás zeptat na jinou věc Jako odborníka. Oil, jako by ho někdo pokropil studenou vodou. Prosím, ptejte se. Jsem vám .k slubám.

Náplní vaí práce jsou přece cenné předměty. perky, zlato, staré ozdoby atakdále, e? A nemýlím-li se, také prsteny s historickou cenou…

Hubená tvář naproti Adéle se roztáhla do oviálního úsměvu. Ach tak, vy myslíte zřejmě ten prsten ,. Přikývla.

Abych vám řekl pravdu, já jsem tetu slečny Mileny viděl vehovudy jen dvakrát. Ale to u je nějaký čas… V obou případech to bylo u paní Kadečkové v bytě. Přiel jsem na návtěvu a ta stará paní tam byla.

Melicharová se ale s rodinou své vagrové přece skoro nestýkala. namítla Adéla.

Tehdy snad jetě ano. Ale myslím, e dámy jednaly v obou případech o bytě o nějaké výměně. A o Domovu důchodců padla také nějaká zmínka. Koneckonců, já jsem byl tého názoru, e staré paní by tam bylo lépe, ujioval rychle docent.

Viděl jste ten prsten?

Jistě. Melicharová byla  jak se mi zdálo  ve svém ivlu, kdy se mohla tou věcí pochlubit. Víte, ten prstem je opravdu prazvlátní má svou historii. O tom, e ty brilianty samy o sobě jsou unikátem, ani nemluvě…

Jakou historii? Adéla si zoufale přála, aby se konečně o tom prstenu dozvěděla něco kloudného.

Povím vám ve, co o tom vím, pravil slavnostně docent Bezděk. Nejprve ale vstal, přistoupil k řadě tlustých knih, srovnaných v zapráeném regálu, jednu z nich vytáhla kdesi uprostřed ji rozevřel

Tady, vidíte! řekl a zapíchl ukazovák do malého obrázku.

Prsten, konstatovala Adéla, kdy si pozorně prohlédla rozevřenou stránku.

Ano, prsten, vykřikl vítězoslavně docent Bezděk. Ale ne ledajaký. To je toti ten prsten!

Ráno po sedmé u byla Adéla ve své kanceláři Rybičky líné proplouvaly svým vodním vězením sem a tam. U vařiče stál vyzývavě álek na kávu.

Ticho a klid.

Adéla usedla ke stolu. Vzala do ruky kus papíru, který tam kdosi poloil a začala bezmylenkovitě číst.

Zajíc… Zajíc… ach tak, to je ten houslista z Louecké … v úterý nebyl doma, ale Novák se mu přece podíval na zoubek. Adéla sáhla v mylenkách po správné katulce. Člen Praské filharmonie, bezúhonný, dobrý houslista, rodina bez poskvrnky, v pondělí večer doma cvičil. Hádá se s domovnicí.

Copak asi chce? Usmála se. Objevila druhý papír. Podívejme, my o vlku a správcová telefonovala taky. Papír s hláením Fialové pomalu roztrhala na kousky a hodila do koe.

U Zajíce jetě chvíli zůstala. Obracela papír v ruce a pak zvedla telefon.

Je tam u Novák? Ano? A ke mně přijde.

Za chvíli se vkolébal do kanceláře značně nevyspalý nadstrámistr a temným zabručením naznačil pozdrav.

Jak jsme daleko s Autobazarem? zeptala se.

Pokrčil rameny. Zatím nic. Ten chudák to dostal kusem cihly, kterou tam podkládají kola u aut. Stopy a otisky ádné. Pes se nám motal jen dokolečka. V tom deti jsme od něj nemohli nic čekat. Ale teď se tam zas chystáme. Podíváme se pořádně na vechny auáky.

Dobře, souhlasila Adéla. Ale teď, Jarouku, pokračovala mile, zajímal by mě ten Zajíc. Chtěla bych s ním mluvit.

Novák se podivil. Vdy jsme ho u procvakli. Ten je přece v pořádku. Nebo snad ne?

Já nic neříkám, ale chtěla bych s ním mluvit. A on, jak se zdá, promnula papír mezi prsty, netouí asi po ničem jiném. Před osmou musím vypadnout. Zjistěte mi, kde je. řekla.

Stačila si sotva uvařit kávu, kdy byl Novák zase zpátky.

Dnes se s tím muzikantem asi nesetkáte. Pokud ovem nebudete mít chu na výlet do Loubeně.

kam? podivila se.

Do Loubeně. Tam je takový zámek a celý orchestr v něm u od sedmi ráno natáčí pro televizi Slovanské tance.

Jak to víte? asla.

Volal jsem k dirigentovi do bytu. Doma byla jen jeho ena. Oznámila mi, e manel u v půl esté odeel z domu. Před domem prý zastavil autobus s orchestrem. Stavili se pro něho.

A co kdy ten Zajíc zůstal doma?

Nezůstal, usmíval se vítězně nadstrámistr Novák. Zajíc byl nahoře v dirigentově bytě. Zazvonil a oznámil, e autobus čeká. Ta manelka mu toti otvírala.

Zajíc bude muset počkat. Přinejmením do večera. Cestu sice před sebou mám, ale do Loubeně se mi zrovna nechce, řekla Adéla.

A kam? vyzvídal Novák.

Nejdřív do muzea, Jarouku. Trochu se vzdělávat. A pak do Jihlavy, oznámila.

Do Jihlavy? Tam hraje dnes Sparta, vyhrkl překvapeně hokejový fanda Novák.

Já vím. Třeba se jedu zblízka podívat na Holíky, co vy můete vědět, Jarouku, řekla vlídně.

Abych nezapomněl, plácl se do čela. Ta dirigentova ena mi jetě něco říkala…

Co?

e mají večer koncert. V Domě umělců. Od osmi.

39.

Tenhle prsten patřil do rodinné pokladnice Habsburků.Tady v té knize jsou dost podrobné záznamy o schónbrunnském bohatství. Díky zámeckému archiváři Weberovi máme o tom dost dobrý přehled. Podívejte se … tady … Docent Bezděk ukázal prstem na druhý odstavec protilehlé stránky.

Tento prsten s dvěma velkými a esti malými brilianty, zasazenými samozřejmě v platině, patřil do výbavy císařovny Alběty, manelky Frantika Josefa. Ta jak známo přila o ivot zákeřnou vradou. A po její

smrti přeel prsten do císařových rukou. Jene pieta dlouho netrvala, protoe tady byla známost s jistou herečkou Schrattovou, co zajisté znáte z různé četby, e ano?

Adéla přisvědčila. Kromě právnických skript četla před lety i Paměti císařova komorníka. Dokonce jednou při přednáce, vzpomněla si provinile.

Docent pokračoval. Take jednoho dne, snad při příleitosti narozenin, daroval mocnář tenhle prsten arcivévodovi Karlovi, o něm tehdy jetě nikdo netuil, e se jednou stane následníkem trůnu a taky posledním císařem starého Rakouska, který prohraje světovou válku.

Snad mi nechcete říct, e Habsburk dal prsten Melicharové? A vůbec, kolik by jí muselo být let? divila se Adéla.

Tak tohle u není v ádné knize, to vím od Melicharové. A ujiuji vás, e si zřejmě nic nevymýlela, protoe ten prsten jsem měl v ruce. Je to opravdu ten samý, který jste viděla před chvílí na obrázku..

40.

Matka Anny Melicharové pocházela z Brandýsa nad Labem. A později se přivdala do Jihlavy, kde jí místo mue nakonec zůstal na krku starý barák na rozpadnutí a malá Anička. Ne, nepocházela z rodiny továrníka Melichara, který se na sklonku století v městečku vyvihl výrobou zemědělských strojů. Lidé si ji ani s jemnostslečinkami pana fabrikanta splést nemohli. Bydlela s bratrem v malém domečku u Labe a ve skříni měla dvě róby: jednu renou  na pole; druhou uitou ze starých záclon  k muzice.

Arcivévoda Karel byl hezký mladík. Veličenstvo v Schonbrunnu mu  jak bylo zvykem  přidělilo pluk vojáků a poslalo ho vyslouit si vojenské ostruhy. Shodou okolností do Staré Boleslavi, kterou od Brandýsa odděluje jenom most přes Labe.

Mladík byl pln energie, stal se veselým vojenským kumpánem, ohlíel se za kadou sukní a o nějaké

kariéře mocnáře si zatím nepřipoutěl ádnou mylenku. Koneckonců  na řadě byl po Frantiku Josefovi přece Ferdinand d Este.

Ani o Sarajevu jetě nikdo nic netuil.

A tak se stalo, e jednou na mostě potkal mladý důstojník hezké děvče. Příběh jako z pohádky. Nebo z červené knihovny. Ale staří pamětníci z Boleslavi a Brandýsa mohou dosvědčit, e tyto romány vyráběl budoucí císař na běícím pásu.

Nikdo u neví, jak k tomu dolo. A stará Melicharová se při vzpomínkách jen záhadně usmívala. Jen dceři občas kose něco vyprávěla, ale jen po trokách …

Rozmařilý Karel, který měl prsten bůhvíjakou shodou okolností právě u sebe  patrně, aby se mohl vyplatit, kdyby neměl na zaplacení dluhů  jej jednoho krásného dne daroval právě téhle dívce, o ní je řeč.

Po čase odjel. U měl jiné povinnosti ne hrát kostky v kasinu a prohánět sukně. koda, e u nich nezůstal… myslí si zástupy těch, kteří proili první válku. Ale to u je zase jiná historie.

Faktem je, e za nějaký čas se narodila malá Anička Ale to u byla její matka v Jihlavě astně pod čepcem…

41.

A pak zcela logicky přeel prsten do drení její dcery ..dokončil své vyprávění docent Bezděk a díval se pozorně, jaký dojem jeho vyprávění zanechá.

Adéla se chvíli dívala upřeně na tlustou knihu, která stále leela na docentově stole. Pak rozváně řekla: Poslyte, kdybych to neslyela zrovna od vás, tak si budu myslet, e mi vyprávíte nějaké pohádky. Není to celé trochu přitaené za vlasy .. ?

Zavrtěl hlavou. Říkal jsem vám přece, e jsem měl ten prsten v ruce. Myslíte, e si takovou věcičku pořádně neprohlédnu? Nebo e se nebudu snait určit její původ či pravost? U jen z profesionální zvědavosti jsem to udělal. A nedalo mi to vůbec ádnou práci ..

Přece se taková věc dá klidně napodobit. Stačí mít k ruce tu kníku, co máte vy …

A brilianty, e? usmál se decentně Bezděk. Kdepak, Dvorním dodavatelem klenotů pro habsburský dům byl jakýsi Heberle. Vám to jméno nic neříká, ale v naich kruzích je to něco jako Pele ve fotbale, rozumíte? A ten se taky staral o perkařskou výbavu Alběty, kdy se měla vdávat A známí klenotníci měli své značky, signovali svá díla Jako malíř podepisuje svůj obraz, klenotník nechával svou značku na vnitřním obvodu prstenu.

Take jste se podíval..

A uviděl, samozřejmě pod lupou, filigránské, ale přece jen znatelné H. Bezpochyby ten prsten byla Heberlova práce, triumfoval docent.

Jakou měl asi skutečnou cenu? zeptala se se zájmem Adéla.

Takový prsten se nedá dost dobře prodat. Ani já vám to neřeknu. Netroufám si. Padesát tisíc, prosím, ale historickou cenu nevyčistím. Ovem, jestli ho ukradl nějaký primitiv, který prodává odcizené zboí po restauracích, je docela moné, e za něj kupec dal tři stovky a jetě se oíval … usmál se.

Ale kdy jste věděl, jakou má Melicharová vzácnou věc, nevaroval jste ji nějak? Třeba byste mohl říci, aby prsten věnovala muzeu, nebo aspoň zapůjčila do nějaké stálé expozice …

Dal se do smíchu. ,,Já jí přece nemusel nic vysvětlovat, ona dobře věděla, co má za poklad. Proto se tak vude s ním chlubila. Jenom tu historku o arcivévodovi a pozdějím císařovi vyprávěla jen nejbliím přátelům. Snad také chtěla mít nějaké tajemství. Ale  a u to vechno bylo jak chtělo, ten prsten je z habsburské pokladnice. Na to vezměte jed! prohlásil slavnostně.

Kdo o něj mohl mít zájem, co myslíte? vystřelila ostře Adéla.

Docent Bezděk sebou trhl. Oči mu vylekaně zamikaly. Kousl se do rtů. Chvíli bylo ticho.

Pak řekl: Asi řeknete, e já. Ano, obdivoval jsem jej, to přiznávám. Ale kdy nemám na něco peníze, tak nekradu. A rozhodně nejsem násilnický typ, to snad sama vidíte, rozhodil bezmocně rukama a jeho ptačí hlavička se rozkývala jak třtina ve větru.

Do Loubeně je z Prahy slabá hodinka cesty. V Sadské zahnout ostře nalevo, prosmýknout se Nymburkem, najít výpadovku na Mladou Boleslav. Jedna, dvě vesnice a zase doprava, na okresku. Za pět minut je člověk v dlouhatánské vesnici, kde domky jsou u spí vilkami a celé místo oázou klidu a pohody. V létě se sem hrnou Praáci jak na Mamaiu.

Volha zastavila a za náměstíčkem s čisounkou samoobsluhou. Po pravé straně byla vidět silueta zámku. V zahradě stály dva televizní vozy a mezi spadaným listím se vinuli hadi roztodivně propletených kabelů. Mezi tím vím poletovali nervózní lidé. Kadý se tvářil, jako by on byl tou nejdůleitějí osobou, bez ní by se dnení natáčení neobelo.

Uvnitř, kdyby člověk vystoupil po schodech a proel krátkou chodbou, uviděl by nádherný renesanční sál.

Muzikanti a televize na něm ocenili hlavně skvělou akustiku.

Houf nevyspalých hudebníků ve fracích vypadal po ránu jak neastné stádo tučňáků. Dirigent Moravský se prohraboval v partituře a druhou rukou drel álék čaje, který ířil kolem sebe libou a podezřele ostrou vůni.

Lidé od kamery běhali jak o závod s expozimetrem a natahovacím měřícím pásmem. Reisér drel v ruce párek s chlebem. S plnými ústy vypadal, jako by ho právě dostihly příunice.

Orchestr seděl na vykázaných místech a tupě zíral do houtiny notových znamének.

Tak pánové, soustřeďte se, zvolal protepleně dirigent, nebo právě dopil. A to brzy sfoukneme, večer máme jetě jednu ichtu.

Jiří Zajíc v poslední řadě houslí zvedl neochotně oči. Na pultíku měl rozevřenou umolousanou detektivku a snail se u na dvacáté stránce uhodnout vraha.

Pane Zajíci, odklepal hlasitě dirigent, na vás to hlavně platí. Budete tak laskav a přijdete večer včas?

Zajíc s bezelstným úsměvem přitakal. Ano, vynasnaí se. Dirigent zavzdychal.

Připraveni?

Kameraman přisvědčil, e ano Reisér chvíli přemýlel, i kdy u nebylo o čem, a pak státnicky vydal povel ke zkouce.

Po několika taktech někdo vyrazil pojistky a v zámeckém sále místo koncertu mohli začít natáčet tunelové scény,

Tma jako v ranci Okna byla zataena černou stórou, aby denní světlo neruilo umně vymylené nasvícení.

Zajíc zalitoval, e nevidí na třetí kapitolu své kapesní četby.

Hergot, spraví to někdo? řval reisér. Byl slyet dupot a mlaskavé údery. Členové tábu do sebe naráeli při zmateném pobíhání.

Kdosi sáhl na správné místo.

Sál se rozzářil.

Vichni si oddechli.

Tak pojedem? obrátil se dirigent vztekle na reiéra a zvedl taktovku,

Reisér ale mue s krovkami nevnímal. Tvář mu brunátněla a z hrdla se mu ozývalo nesrozumitelné chrčení, íly na čele mu nabíhaly. Třesoucím se prstem ukazoval do rohu improvizovaného orchestřitě, kde se nacházela poslední řada houslí.

Vichni se podívali tím směrem.

Co je to za chlapa? zařval reisér.

Vedle dobromyslně se usmívajícího Jiřího Zajíce stál tíhlý mu v tvídovém saku, s módní irokou kravatou. Rozkládal rukama a cosi důleitého právě eptal houslistovi do ucha.

Jestli mi ho chcete zvát na pivo, tak a po natáčení, rozumíte? podpořil dirigent reisérovo rozhořčení.

Promiňte, zaeptal člověk, který vůbec nepatřil k orchestru ani k televiznímu tábu. Nevěděl jsem, e hned pojedete. Já tedy chvíli počkám… omluvně se usmál a vyel na chodbu.

Jedeme zasípal reisér.

Jiří Zajíc zavřel rozečtenou detektivku a nasadil skřipky pod omačkanou bradu.

Lázinka vstal v osm hodin a zvedl telefon. Oznámil mateřské redakci, aby s ním dnes nepočítala. Má na práci nějaký kratí materiál.

Informačku pro milovníky krásy a majitele bankovních kont, vysvětlil sekretářce a zavěsil. Pak se svěřil péči praských Dopravních podniků a oddrkotal na nádraí.

Vlak směr Klánovice odjíděl za pět minut. Lázinka se uvelebil v kupé a pohrouil se do četby populární příručky PERKY, ZASAZENÉ DO HISTORIE. Byl vdy pamětliv zásady, e novinář má jet na reportá co moná nejlépe připraven. Vědět aspoň, na co se zeptat. Vdycky nenáviděl kolegy, kteří přijeli na závod a vypálili duchaplně: Soudruhu řediteli, co u vás vlastně vyrábíte?

Přila průvodčí. Mladá, snědá, docela pohledná. típla mu lístek a zvědavě nahlédla do rozevřené kníky.

Vás taky zajímají prsteny? zeptala se. Na obrázku viděla kolekci perků z pokladnice londýnského Toweru.

Co prosím? řekl nepřítomně.

Klánovice, řekla s úsměvem, zacvakala naprázdno kletičkami a odtančila úzkou chodbou.

Lázinka si vystoupil. Kdy se vlak rozjel, najednou zalitoval, e nemůe pokračovat dál.

Vykročil k nedalekému objektu Akademie věd. Před vchodem do nenápadné vily byl jetě nenápadnějí nápis:

PERKAŘSKÉ SYMPOZIUM.

Nadechl se a veel. V přízemní hale, která ústila do komorní konferenční místnosti, postával hlouček úctyhodně vyhlíejících starích muů Na klopě měl kadý viditelnou jmenovku s označením státu. Četina byla zastoupena poněkud řídce.

Za Čtvrt hodiny začínáme, řekl pisklavým hlasem hubený muík s ptačí hlavičkou.

Lázinka s povděkem seznal, e hlas mluví česky. Přistoupil blí a přečetl si jmenovku.

Docent Bezděk, nemýlím-li se. Lázinka z VÝHLEDU.

Měl byste teď chvilku pro mne čas? Chci napsat pár zajímavostí o kongresu …

Muík vzdychl a zaermoval útlou pěstičkou. Zrovna teď, kdy je největí frmol? Tak prosím, ale stručně.

Vybídl Lázínku, aby se posadil k volnému stolku hned u dveří. Mlčel a čekal.

O čem bude jednat vae zasedání? řekl Viktor nazdařbůh.

Budeme se zabývat katalogizací význačných perků evropských sbírek, předměty, které patřily nebo patří význačným panovnickým rodinám, v neposlední řadě i ověřováním známých perků, které se dnes nacházejí v soukromém drení, řekl docent bezbarvým hlasem.

Myslel Jsem, e se tu bude také odbývat draba některých věcí, střílel dál Lázinka.

Docent se usmál. Kdo vám to říkal, mladíku? Samozřejmě, mezi odborníky, kteří se k nám sjeli, nejsou soukromé obchody vyloučeny, ale to je, prosím, mimo pořad jednání. Nejsme veletrh prstenů, ale seriózní vědecká konference.

Zabývám se trochu kriminalistikou. Zajímalo by mě proto, jestli se na zasedání nebude také hovořit o zločinnosti, vztahující se k touze po cenných předmětech. Sám říkáte, e dnes je kadý význačnějí perk katalogizován, je o něm přehled. Take  jinými slovy  taková věc se dá přece bez rizika těko prodat. Pokud jí nabudu nelegálním způsobem, samozřejmě, dotíral Viktor.

Nejsme Interpol, pane, řekl upjatě docent. Přejete si jetě něco?

Kolem proustila kostnatá a poněkud odkvetlá ena. Milenko, docentovi náhle zteplal hlas, řekněte pánům, e začínáme.

Kdo je to? zeptal se Viktor.

Tlumočnice. Milena Melicharová. Ale to vám snad nic neříká.

Viktor nadskočil na idli. Melicharová? A tenhle docent je při Jejím objevení najednou jako tetřev.

Náhodou říká, pane docente. Dokonce mě napadá, e se před několika dny jeden cenný prsten, který by mohl řadu zdejích pánů zajímat, ztratil. Za dost zajímavých okolností. Vrada je přece vdycky zajímavá okolnost, či ne?

Milenko, pojďte sem.,. řekl Bezděk přikrceným hlasem. Tady ten pán, říká, e Je, ehm, od novin, ví něco o vaí pani tetince. Vytáhl kapesník a otřel si orosené Čelo.

Prosím? zaskřípala tlumočnice.

Lázinka se usmál Nevím nic. Zajímají mě jen staré perky Jestli se třeba tady nebudou prodávat, víte? Ale asi se mýlím, e?

S těmi slovy vstal, popostrčil si brýle na nose a kráčel k východu.

Počkejte! zvolala Melicharová.

Otočil se.

A budete mluvit s tou vaí soudrukou, řekněte jí, e jsem … prostě lhala jsem jí… řekla jsem, e mám dnes kongres rybářů … měla jsem strach. Kdybych řekla pravdu, vypadalo by to přece straně podezřele.

To jistě, řekl Lázinka.

A u vůbec neřekl, e je opravdu novinář a e tedy nemá nikomu co vyřizovat, i kdy vyloučeno to zase tak docela není.

44.

Dnes hraje Sparta! Trenér Bukač za dva roky pozvedl praské mustvo k nebývalé výkonnosti. Vloni unikl Spartě titul a v hodině dvanácté. Mladé mustvo nevydrelo do finie. Letos je u situace jiná. Sparta dozrávala jako kvalitní víno.

Dnení zápas by měl rozhodnout o tom, kdo se usadí na pici tabulky.

ňůra aut s praskými poznávacími značkami se vydala na dalekou pou podpořit své miláčky. Horácký stadión, byl beznadějně vyprodám. Městem u od odpoledních hodin pochodovaly sevřené iky sparanských příznivců s klubovými vlajkami a provolávali slávu Holečkovi, Kochtovi a ímovi.

Adéla se zájmem vyhlíela z okénka volhy. Usmívala se. Rozhodla se, e se zase jednou bude muset na hokej vypravit. Dnes ale ne. Dnes večer nebude mít určitě čas.

Vlákova 5.

Řidič kývl. Na rohu se zeptal kolegy, který řídil dopravu.

Adéla seděla vzadu, v koutku. Přemýlela. Zase jí naskočily u kořene nosiku rovnoběky vrásek.

Kadečková … sobecká, neupřímná. Mu jí umřel, druhý raději utekl. Dvě oklivé dcery na krku, malý byt. Nenáviděná vagrová v bytě, který sice není příli pohodlný, ale lepí ne nic…

Herout … jedině kdyby psychiatr řekl, e je na hlavu, pak by ho mohla vzít v potaz. Kasaři přece nevradí. Ve vlastním domě u vůbec ne. Ale  co kdy neodolal pokuení a ten prsten vzal… Kde je vůbec psáno, e vrah zabíjel kvůli prstenu?

Schulzovi… pohřební litánie asi moc nevynáejí. Taková rodina by přilepením nezhrdla. Ta nezvyklá ochota … ano, paní Melicharová, to víte, e na vás počkám s autem. S pohřebním …

Slečny Melicharové … Milena  tlumočí na kongresech, přijde do styku se spoustou cizinců. Musíme se podívat, jestli nemá na programu sympozium klenotníků… Ta druhá, z banky: taky není zřejmě z těch, kteří by zhrdli nějakou tou korunou. A obě: chtěly se zbavit matinky. Přece by se mohla nastěhovat do tetčina bytu. A Melicharovou oupneme do starobince. ‘Ze se jí nechce? Maličkost…

Kadeček… před válkou pracoval v Holandsku jako brusič diamantů. Za ta léta se nadýchal prachu a zahltil si plíce. Vrátil se domů před válkou a hned ho vzali faisté, jako na potvoru putoval zpátky odkud přiel. Na holandské hranice. Do koncentráku. Po válce dostal invalidní, namluvil si Kadečkovou, za dva roky utekl. Měl jen penzi a pár stovek za hlídání aut.

… Domovnice, trafikant… poák… Zajíc… Jinak v Louecké bydlí u sami stařečkové nad hrobem. Nic neslyeli, neviděli, ani tu ehličku by neuzvedli…

Adéla měla velmi patnou náladu Kdyby ta Melicharová neukazovala tu tretku kadému na potkání, mohl být výběr značně jednoduí.

… A jetě ten docent Bezděk… figurka k pohledání. Prsteny jsou jeho ivotní náplní. Habsburská klenotnice přímo koníčkem.

Jeden byl v kině, druhý na chatě, třetí v divadle.

Mohu věřit a nemusím.

A ije Kochta! zařval kdosi do okénka a Adéla sebou trhla.

45.

Zase přila hezká a snědá průvodčí. Zakoncertovala na kletičky. Lázinka vzhlédl spokojeně od své kníky.

To je ale těstí, řekl. protoe navazování známostí se mu obvykle dařilo, ani by oslňoval vtipnými poznámkami.

Usmála se a cvakla do jízdenky, kterou u dnes měla jednou v ruce.

Počkejte, vyhrkl. Jak jste to myslela ráno s tou poznámkou. e se taky zajímám o prsteny?

Jen tak. Řada zoubků jí zasvítila jako ňůra korálků. Včera večeř se mě na nádraí vyptávala jedna od kriminálky, jestli nevím něco o jakémsi prstenu. Nějaká cestující ho měla mít na ruce minulý týden cestou z Jihlavy. Jene neměla, víte.,.

Během chvilky se Lázinka dozvěděl od povídavé průvodčí o Adélině nočním výletu na nádraí.

Počkejte, vy jste tu paní opravdu neviděla? zavětřil, kdy skončila.

Vdy vám říkám, e ne. Byla jsem v druhé půlce. Ta ena asi jela v Páterově rajónu. U kolegy…

Patera? Je v tomhle vlaku?

Ne. Dělá dnes odpoledne Trutnov. Ten by vám ale neřekl o nic víc. On toho nikdy moc nenamluví. Jezdíme spolu u hezkých pár let různé delí treky, ale pořádně o něm nic nevím. Je to spí samotář a nemá rád společnost. Dokonce prý ani hezké dívky, přimhouřila ibalsky oko.

Ani vás ne?

Nemluvím o sobě, odsekla naoko dotčeně.

Kde ho najdu večer? dotíral Viktor.

Podivila se, proč by měl ten zvědavý cestující vyhledávat jejího kolegu morouse.

Asi nikde. Hned po ichtě jde domů. Prý na lepí, říká vdycky s úsměvem. To lepí je u něho asi

postel a pivo, řekla bych. Bydlí kousek od nádraí. Jednou Jsem u něho byla na kafi, před jednou Jízdou. Potřeboval by tam vyvětrat a uklidit. Jestli máte zájem .. >

Ani ne, potřásl Lázinka smutně hlavou.

Vlak brzdil.

Lázinka zjistil, e je zase zpátky v Praze.

46.

Jsme na místě, řekl řidič. Stáli na samém kraji města.

Dům na pravé straně byl ve velmi zuboeném stavu. Polorozpadlá barabizna, která mohla před třemi staletími slouit nanejvý za obydlí místnímu pohodnému, pomyslila si Adéla. Památkový úřad asi tuhle stavbu ve svém seznamu nemá. Co by s ní dělal. Olezlé zdi, zpod střechy Čouhalo trámoví nevalné pevnosti, zdálo se, e od doby vzniku na stavbu nikdo ani nesáhl.

Majitelka domu, říkali o Melicharové závistivě v Praze  pomyslila si trpce Adéla. A bylo jí jasné, proč ty řeči o Domově důchodců, proč nenabízeli své příbuzné výminek v jejím vlastním domě. To si přece jen netroufli. Ale barák tak zcela neobydlený není…

Vystoupila a vzala za dveře, které jistě pamatovaly vpád védů.

Sténavě povolily. Adélu ovanul zatuchlý pach z temné chodby. Chvíli tápala, ne nala po pravé straně vlhké zdi dalí dveře. kvírou pod prahem pronikal do chodby úzký pramínek světla. Zaklepala.

Dále, uslyela stařecký hlas.

Vela.

Propána, tady není ani elektřina, vyděsila se. Spatřila čadící petrolejku, která blikala na rozviklaném stole. Po stěnách kolem dokola visely desítky nástěnných hodin. Kukačky, varcvaldky, dřevěné, kovové, krásné i oklivé. Vechny tíkaly. A vechny ukazovaly stejný čas.

Za stolem seděl v straidelném osvětlení stařík s dlouhými bílými vlasy. Vypadal jako Einstein. Nebo jako dědeček z pohádky. Byl tak starý, a se Adéle zdálo, e

se sem nastěhoval v době, kdy dům byl jetě novostavbou.

Dobrý večer, pozdravila.

Stařec vzhlédl od rozkuchaných varcvaldek, které před ním leely na stole. Zamoural zesláblýma očima.

Čím mohu slouit? řekl unaveně.

Vimla si zaloutlého diplomu, který visel nad postelí hned nad zváleným neustlaným poltářem.

Spolek mistrů hodinářských v c. a k. sídelním městě Vídni uděluje mistru Slavoji Aulickému cenu nejvyí a tudí první za vystavené dílo hodinářské při příleitosti výroční výstavy. Dáno ve Vídni roku 1908… překládala si pracně Adéla ozdobné německé písmo.

Pane Aulický, vy jste znal dobře Annu Melicharovou, viďte?

Posaďte se, slečinko, řekl vlídně, co pak mi od ní nesete? A počkejte, jak to - znal? Vy jste její příbuzná?

Já jsem od Bezpečnosti. Z Prahy. A přijela jsem za vámi. Anna Melicharová u neije ..

Dědeček z pohádky zesmutněl. Nezdálo se, e by ho ta zpráva překvapila. Ano, apo…? mnul si vrásčité čelo, ona trpěla cukrovkou…

Také, řekla zřetelně Adéla, protoe se domnívala, e stařec bude mít značně opotřebovaný sluch.

Buď opravdu neslyel, nebo mu bylo vechno jedno. O osud své domácí velký zájem neprojevil.

Musíme tam vichni, pronesl větu lidových mudrců a zakutal dlátkem v varcvaldkách.

Adéla se k hodináři naklonila. Melicharová tady byla minulý týden, viďte … A jezdit sem přece neměla ve zvyku. Co tak najednou? A od úterý do čtvrtka .

Zvedl hlavu. Ano … vidíte … málem bych zapomněl … Byla tady ..Jeho hlas se nesl příerně nesvíceným prostředím, jako by byl z jiného světa Monotónně a bezbarvě.

Proč přijela? Věděl jste o její návtěvě předem? naléhala Adéla.

Ne… najednou se objevila. dobrý den, mistře..* sedla si zrovna na tu idli co vy … u to s těmi příbuznými nemůu vydret… musím si tady pár dní odpočinout . .

Spala tady v domě?

Jistě… vedle je jetě jedna obyvatelná místnost.

*.. můete se tam podívat… mistře … já se sem asi odstěhuji…

To vám řekla?

Ano … příbuzní ji chtěli připravit o byt… aby la do starobince … měla z toho hrůzu… bála se … raději prý zemřu tady v té barabizně…

Adéla vstala. Mohu se podívat vedle do vedlejí místnosti?”

Kývl. Vstal a ouravým krokem starců el napřed.

Zase ten pach plísně a staroby na chodbě. Vlhko a zima..

Aulícký otevřel zalé a zpráchnívělé dveře.

Adéla vela dovnitř.

Tápala po zdi, aby nala vypínač. Pak si uvědomila, e ádný nenajde.

Na stole je svíčka a zápalky, řekl stařec.

Popola do středu místnosti. Poslepu. Nahmatala svíčky a krabičku.

Kdy se plamen rozzářil, Adéla jen smutně zakroutila hlavou. Vězňové na pilberku měli za Marie Terezie komfortnějí obydlí. Plíseň na zdech. Pavučiny v koutech. idle, stůl. Rozvrzaná postel s drátěnkou. Zima, straná zima. Zabedněná okna.

-Nic víc.

Tady chtěla Melicharová bydlet? zeptala se nevěřícně.

Ano… prý raději tady… ne být nablízku těm vydřiduchům v Praze… tady nebudu mít strach, e mě navíc jetě okradou.,, říkala.

Okradou?

Měla strach … o ten prsten .. 

Co říkala? Vzpomeňte si! Adéla uchopila staříka za ruku.

Dej nám ten prsten … co s ním bude dělat… stejně jsi nás okradla s tím domem… vlastně nám prsten patří…”

To říkala její vagrová?

Přikývl. Nepřítomně se díval do hořícího plamene svíčky. vagrová … i ty dvě dcery … prý také nějaký docent… říkala mi… mistře, vy jste skoro od fochu… poraďte, co mám s tím prstenem dělat…?

Co jste jí řekl?

Staříkovi se zablesklo v očích. Zdálo se, e se vrací zpátky do tohoto světa. Zřejmě se dovedl v pravou chvíli rozpomenout na doby, kdy byl věhlasným hodinářem a musel občas myslit na zadní kolečka; nejen na ta ve varcvaldkách.

Poradil jsem jí. Aby neschovávala tu věc doma. A aby jí také kadému neukazovala na potkání.

To je vechno?

Ne. Řekl jsem jí, aby raději prsten uschovala u doktora Vejmelky.

Kdo je to? zpozorněla.

Notář. Projednával pozůstalostní řízení po jejím bratrovi. ije teď v Praze … Někde v Nuslích ..

Co vám na to řekla?

Ze umím vdycky dobře poradit. Nic víc.

A ve čtvrtek odjela?

Ano.

Svíčka začala prskat. U z ní zbýval jen rozplizlý kousek vosku na odřené desce stolu.

Adéla chvíli přemýlela. Pak vyslovila otázku, která ji celou dobu pálila na jazyku.

Moc teď záleí na tom, co řeknete. Dávejte pozor. Vzpomínáte si, jestli měla Melicharová ten prsten s sebou?

Udiveně se na ni podíval. Samozřejmě. Drel jsem ho přece v ruce. Vdycky mi ho půjčovala, abych se mohl tou krásou pokochat. Já jsem toti byl kdysi na vandru ve Vídni. Jako kluk. A tam jsem obdivoval jednoho klenotníka. Přece jen je to foch blízký hodinařině … tomu vy ale nerozumíte… Heberle se jmenoval. Dodával i do Schenbrunnu. U to byl starý pán, ale mistr nad mistry. A na tom prstenu byla právě jeho signatura. Vdycky jsem se Melicharové ptal, jak k němu přila, ale teprve posledně jsem se to dozvěděl..

Karel? přeruila ho lakonicky.

Přikývl. Vy znáte tu historii?

Tak trochu. Ale poslyte, kdy la Melicharová ve čtvrtek na vlak, měla určitě prsten s sebou?

Ano… na ruce… říkal jsem… nezapomeňte… Vejmelka… Starcův hlas pozvolna slábl. Je jako ta svíčka na stole, pomyslila si Adéla. Pak se srdečně s hodinářem rozloučila a opustila středověké království.

Do Prahy! A rychle! poručila oférovi, kdy se uvelebila na zadním sedadle.

47.

Auto se zběsile řítilo ku Praze. Přes Vysočinu se řidič musel trochu mírnit a odráet neustále pobídky velitelky vozu, aby na to Jetě lápl.

Viděla Jste ten film Na stromě? S Funesem? zeptal se s klidem, kdy před sebou uviděl v příkopě převrácenou volhu, která s sebou vzala i vzrostlý katan.

Adéla u dala pokoj.

Potřebuji být v Praze do esti, kemrala pak v desetiminutových intervalech. Činila tak ale velmi tichým hlasem. Řidič si raději pustil rádio.

Dělal co mohl. V rámci předpisů a ohledů na bezpečnost silničního provozu.

Bylo půl esté, kdy volha kvílela nahoru do hrdlořezského kopce.

Do Vrovic Tam, kde jsme byli v úterý večer…

vak víte..řekla Adéla. Dívala se spokojeně na hodinky.

U Ohrady zamířil vůz nahoru ke hřbitovům. U Orionky se sesmekl alejí dolů ke Slávii. Za Edenem jetě dvě tři zatáčky mezi úzkými uličkami.

Ze cvičitě se ozýval těkot na měsíc.

Vlčák je asi po kole řekla si Adéla. Její zájem ale patřil laminátovému Stánku Potovní novinové sluby, jak se dnes honosně říká trafikám.

Uvnitř blikala lampa. Na pultě byly jetě vyloeny noviny.

Otevřeno!

Bylo deset minut před estou.

48.

Co si tento… přejete?

Lázinka rozpačitě zaoupal nohama po prodřené rohoce před dveřmi a přívětivě se usmál.

Jmenují se Lázinka, řekl, protoe ho nic kloudnějího nenapadlo.

Vy jste taky od policie? No tak, to pojďte dál, af mi nevynesete spaní, řekl mu mezi dveřmi smutným hlasem s nádechem tiplavosti a ustoupil do předsíně. Ve světle mihotavé árovky si Lázinka viml, jak mu z krátkého rukávu trička vylézá nádherně vytetovaná krasavice. Skoro se jí polekal.

Pane Herout, já jsem ten Člověk, který před lety psal o jednom vaem, jaksi, ehm, případu, řekl, kdy se usadil na idlí.

A co má být? zavrčel zámečník. To u je snad dávno, ne? Chcete se snad babrat v mé minulosti? To bych vám, příteli, neradil. Nahotinka na svalech se mu nebezpečně nadmula.

Viktor si pospíil s konejivým úsměvem. Vůbec ne. Kdy, tak jednou si dám práci s vaí přítomností. Prý si vás nemůou ve fabrice vynachválit…

Herout se polichoceně usmál. Kdy myslíte… Ale … co vlastně teď ode mne chcete …? Vechno jsem řekl té slečince od kriminálky.

Jenom maličkost. Vy znáte určitě tenhle dům jako své boty. Podezříváte někoho?

Herout si Lázinku změřil pohledem, jakým častujeme děti, které se při dětských hrách honí na dvoře za pokladem. Heleďte, mládenče, já si vás docela váím. Tehdy před lety jste o mně psal docela objektivně. A moc, řekl bych. Přiznám se, e jsem si ten vá článek mockrát četl. Tam … Koneckonců, času jsem měl dost, abych se ho naučil třeba nazpamě . .. Ale abych tady házel na někoho pínu, to jste si mě asi s někým splet…

Nejde o pínu, pane Herout, řekl mírně Lázinka. Jde o vradu.

Já vám můu říct jen jedno. .Jestli to udělal někdo z baráku, tak to musel být jedině cvok. To je jako kdy se půjde hned sám udat. Kriminálka není padlá na hlavu. Pročee nejdřív ze veho nejblií okolí. Myslíte si, e nevědí, co jsem v pondělí nebo v úterý snídal či večeřel? A moc dobře to vědí, hochu zlatej…

Lázinka horlivě přikyvoval, aby Herouta nepodrádil. Jistě, souhlasím. Máte ale přece nějaký názor, ne? Jste přece odbor… chci říci, vímavý člověk, ne?

Tak a se mrknou na toho houslistu, kdy mermomocí chcete něco vědět. Pořád nemá prachy, na pivo chodí ke mně Jako do tekutý banky, třikrát do měsíce je někde v zahraničí s tím jejích ansámblem. Tam se dá přece pěkný prstýnek lip zpeněit ne u nás, ne? e prý cvičil… che, víte, co se dá dělat za kouzla s magnetofonovým páskem, příteli?

Vy myslíte?

Nic nemyslím. Jen tak povídám.

Docenta Bezděka neznáte?

Toho amanta od mladý Melicharový? Taková suinka. Hlavu jako ouko vod jehly, jo? Tak toho jsem tu dvakrát viděl. Je to cvok.

Co mu říkáte?

Nic. Co bych mu říkal. To spí říkal on.

ťCo?

el jsem po schodech domů, je to u pár týdnů, a on el s těmi třemi fúriemi od Melicharové dolů. A jak mě míjeli, slyel jsem, jak povzdychává a říká takové bohatství, a ona si nedá říct.

Kdo?

No, asi Melicharová.

Proto si myslíte, e je cvok?

Ne. Proto, e chodí s tou rachejtlí. Jak jsem starej, tak bych o ni nezavadil pohledem.

Viktor se zvedl.

Nechcete pivo?

Zavrtěl hlavou. Schovejte si ho pro Zajíce, řekl větecky.

49.

Kouba s údivem pohlédl na pozdního zákazníka. Večerní Prahu měl u dávno vyprodanou, teď u jen uvnitř svého království dělal navyklou rukou pořádek a přepočítával trbu.

Brejvečír. Tak copak to bude, slečinko…? Zadíval se návtěvnici upřeně do tváře. My Jsme se přece u viděli, viďte.

Potvrdila trafikantovi, e se nemýlí.

Dejte mi enu a módu, řekla a vyhrabala na světlo hrstičku drobných.

Jetě něčím poslouím? zeptal se Kouba.

Ano. Adéla jetě měla přání.

Tamhle naproti v parčíku jsou lavičky, viďte, pane Kouba, oznámila trafikantovi, pro něho podobné zjitění nebylo ádnou novinkou.

To ano, ale proč …?

Posledně jste mi říkal, e tam kadý den vysedávala Melicharová. Krmila vrabčáky. Nebo trikovala. Nebo jen tak seděla. Je to tak?

Je. Co je na tom divného?

Na tom vysedávání vůbec nic. Ale minulý pátek tam seděla s nějakou cizí enou. Rozumějte, s někým, kdo nebyl odtud z okolí. Potovní doručovatel je jistě člověk, který tady v rajónu zná kdekoho. Nemám pravdu? A ten v pátek tu enu viděl, jak se baví s Melicharovou. Zrovna na té lavičce, na kterou je od vás z kiosku tak pěkně vidět. Máte ji přímo proti očím, deset metrů odtud, jen přes ulici… A teď dávejte pozor: vy tady přece nemáte zase tak velký provoz, abyste se sem tam nepodíval kolem. Také míváte dlouhou chvíli. Nemám pravdu?

Máte, připustil neochotně.

Viml jste si v pátek Melicharové? A jestli ano, tak se snate vzpomenout, jak ta její společnice vypadala! Adélin hlas dostal v těch chvílích přímo úpěnlivý nádech.

Kouba chvíli vratil Čelo.

Podívejte, pomáhala mu. Poák si té dvojice viml, jene on byl na pochůzce. Viděl ty dvě za pochodu, rozumíte? Neměl čas se vybavovat, prohlíet si někoho, nemohl se zdrovat. Ale vy …”

Kouba se najeil: Jako chcete říct, e já se flákám, jo?

Usmála se jak nejpůvabněji dovedla. Vůbec ne. Jen vám chci dokázat, e jste měl lepí moností vyuít svůj pozorovací talent. Hodně na tom záleí..

Rozvláčně, protoe najednou viděl, e se stává důleitou osobou, začal ze sebe soukat své poznatky.

Jo … a víte, e máte pravdu … tu Melicharku jsem, chudáka, opravdu viděl. A jetě jsem si říkal, safra  có to tam je s ní za enskou? Víte, ona na té lavičce

Melicharová sedávala skoro denně. Léto, jaro, podzim, vechno jí bylo fuk. Kdy mrzlo, tak se jen prola a zase upajdila domů. Neměl jsem zrovna ádný kunčafty, tak jsem pozoroval cvrkot…

Prosím?

No, jak bych to řekl,., prostě, díval jsem se naproti. Melicharová tam sypala ptáčkům, to bylo její. Pak přila nějaká paní, pozdravily se, vona si přisedla a asi hodinu se spolu bavily…”

Adéla ho přeruila: Říkáte, e se pozdravily? Nezdálo se vám, e se třeba ta druhá ena ptá, Jestli je tam volno nebo něco podobného …? Vypadalo to, e se obě u znají?

Kouba nelibě nesl, e ho někdo přeruuje. Říkám, e se pozdravily. Dokonce si podaly ruce. Tak je to.

Jak ta ena vypadala? naléhala Adéla.

Jo, to nevím, dostal se Kouba do úzkých. Takových věcí si zas nevímám. Já ani nevím, co měla moje neboka ena na sobě, kdy jsme měli veselku, nato abych dával pozor po cizích babách. Pak přece jen zalovil v paměti. Řekl bych, e jí bylo tak čtyřicet, padesát. Mení, silnějí. Takový pinavě blonďatý vlasy. Nějaký světlý plá a červenou kabelku. Takovou velkou.

Změřila si vypravěče s patrnou nedůvěrou.

Poslyte, říkáte, e si nevímáte detailů a najednou mi popisujete kabelku. To máte na tu dálku tak ostříí zrak?

Zavrtěl hlavou. Kdo vám povídá něco o dálkách? Ta enská pak přila sem ke mně. Rozloučila se na rohu s Melicharkou a přikolébala se k trafice.

Co chtěla?

enu a módu. Jako vy, řekl pichlavě Kouba.

enu a módu … Nevzpomínáte si jaký měla hlas? Nezadrhávala? Nevyslovovala patně sykavky? Neviml jste si obličeje?

Do obličeje jsem jí neviděl. Kdy mi zákazník stojí u pultu a nesehne se jako teď vy, tak mu vidím akorát na ruce. Proto jsem si viml tý kabelky. A pak  jak z ní tahala drobný. Hlas si pamatuju, to jo. Normální. A řek bych trochu afektovanej. Takovej, jakým mluvějí enský, který chtějí ze sebe dělat dámu a nemaj na to. Rozumíte mi?

Rozumím. Neviml jste si jetě něčeho zvlátního? Nezvyklého? Vzpomínejte, prosím vás, adonila Adéla.

Kouba se dal najednou do smíchu. Jakpak by ne .. dy ona byla asi nějaká… jak bych to řekl… no divná, víte?

Proč myslíte?

Podívejte, normální enská si na módách vímá přece těch hadrů, co mají manekýnky na sobě a ne těch holek, ne? A tahleta enská vezme časopis, koukne na obálku, civí na ni jak blázen a pak řekne  pěkná, co? Tak se kouknu a na obálce je enská v koichu. Take musela mít na mysli tu manekýnu a ne koich. Jinak by řekla  pěknej, co? …Nemám pravdu?

Adéla chvílí mlčela a bubnovala prsty na laminátový pultík trafiky. Pak se zeptala, jestli má Kouba domů telefon.

Měl.

Buďte večer doma, ano? poádala ho roztomile a půvabným krokem se vracela k čekajícímu autu. Počkejte, zavolal najednou Kouba.

Co je?

Říkala jste předtím něco o pátku, e jo?

Jistě.

Jene tohle vechno nebylo v pátek. Teď jsem si vzpomněl.

A kdy?

V sobotu. Dopoledne. Asi v jedenáct, řekl Kouba a zavřel trafiku.

50.

Doktor Ondrák krmil karibské rybičky záhadnou směsí, o které nadstrámistr Novák zlomyslně tvrdil, e pochází ze zásob místní toxikologícké laboratoře.

Střihněte to trochu cyankálim, a to má říz, radil vdycky doktorovi. Činil tak i teď večer. Seděl u okna a cpal se dietním salámem.

Pořád je to lepí, ne ty vae rozemleté ui, příteli, odpovídal obvykle Ondrák.

Činil tak i v této chvíli.

Huček mlčky lutil u stolu kříovku.

Čekali na svou poručici. S výjimkou doktora. Ten zde byl ohledně krmení.

Přístavní člun na čtyři, pronesl nepřítomně Huček.

Fera, řekl leérně Ondrák. Vytáhl z kapsy doutník a během pěti vteřin vem zaclonil výhled.

Kdy Adéla vela do dveří, byly vidět jen její obrysy. To ale stačilo, aby vichni poznali svou poručici. Na celé kriminálce druhých podobných obrysů nebylo…

Hodila na stůl kabelku. S úlevou si sedla. Huček bleskově smetl kříovku. Novák spolkl poslední kolečko salámu. Ondrák se otočil od akvária a natěstí nezpozoroval, e mu smrtonosný doutník vyhasl.

Tak co, mládenci? řekla.

Ondrák kupodivu popoel k vařiči a postavil na kávu.

Dík, doktore. A pospěte si, prosím vás. Mám dojem, e se asi dlouho nezdríme, řekla větecky Adéla.

Novák měl přednost. V Autobazaru nic zvlátního. Zajímavé je snad jen to, e u jedné simky chybí baterie a prakticky celá elektrika. Přili na to náhodou dopoledne, kdy přiel kupec a nechal si otevřít motor. A den předtím byl prý vůz v naprostém pořádku. Tak to aspoň tvrdil vedoucí.

Jinak nic?

Novák krčil bezmocně rameny.

To je málo, zamračila se Adéla. Otočila se k Hučkovi: Co vy? Hlídáte si nemocnici?

Jo, přisvědčil. Ve tři jsem tam volal. Ten doktor se ptal, kde jste. Prý jste se objednala na dneek. Pacienta prý dal jak tak dohromady a čeká jen na vás..

Dobře, dobře, broukala Adéla. A jak to vypadá v podzimním čase na okrese Nymburk, Jarouku?

Doktor zatím rozestavil před přítomné kouřící álky vonné EXTRA SPECIÁL.

Novák mávl rukou. Zbytečná cesta. Váná muzika mě moc nezajímá, tu Loubeň znám u od malička, jezdil jsem tam na rybník Zívák. Na prázdniny.

Nováku, kárala ho. Nevyprávějte mi o svém dětství ..

Rozkaz. Budu vám vyprávět o Zajícově hudebním sluchu a o tom, jak na mne málem zavolali místní kolegy, protoe se domnívali, e jim chci rafinovaným

vyhozením pojistek překazit natáčení. Jene Já v té tmě na chodbě hledal vypínač a zatáhl jsem za nějakou páku ..

A ono to bouchlo, uhodla Adéla. Tak ven s tím, Jarouku!

51.

Teď mám chvíli čas. Je pauza, řekl Zajíc. Na chodbě před sálem stála dubová lavice. Oba usedli.

Novák vytáhl z kapsy notes. Kolem se začal trousit zbytek orchestru na rychlou cigaretu.

Já nevím, jestli vás to můe zajímat, začal houslista troubit na ústup. Jen mě tak napadla taková věc… ale třeba je to úplná blbost…

Novák mlčky poslouchal. Znal tyhle úvody dobrovolných svědků. Kadý se předem omlouvá, e obtěuje, pak následuje upozornění, e kadá maličkost je cenná a pomůe kriminalistům v práci, atakdále … Obyčejně lidé opravdu pomohli. Amatérské oko někdy postřehne věc, která můe být posledním kamínkem do sloité mozaiky vyetřování… Stávaly se takové věci. Jako ten starý penzista z Blatňan … zavzpomínal Novák. Viml si nezvyklého auta u letitě a za dva dny u seděl pachatel v chládku. Jinak by se pátrání pěkně protáhlo.

Ale teď měl Novák dojem, e výjimka potvrdí pravidlo. e houslista moc čte krváky. A má velké oči.

Tak spuste, řekl odevzdaně a poslouchal.

Já musím doma hodně cvičit, začal Zajíc. To Je snad Jasná věc. Jene pro kadého ne. Lidi v baráku moc pochopení neměli. Nejmíň Melicharová. Pořád jsem s ní byl na kordy. To přece u víte…

Novák přikývl.

 … jene já si při těch dávkách taky musím sem tam oddechnout. Ruce si musí odpočinout. Tak koukám do not a přehrávám si něco aspoň v duchu. Ruce odpočívají, ale sluch je pořád v permanenci, chápete?

Tohle ano, ale jinak vůbec ne. Co to má společného s…?

..Počkejte, usmál se Zajíc tajuplně. To je právě ono. Já mám sluch přece vycvičenějí ne normální lidi, to

dá rozum, ne? Tak ho občas zabavuji taky něčím jiným ne muzikou. Malý příklad: v domě poznám kadého podle kroků. Kdy jde někdo po chodbě a já mám zrovna pauzu, hádám: tohle je Herout, nalapuje jak divokej slon, co krok, to úder tympánů při Deváté symfonii… Starej Schulz zase chodí jako myka. Skoro jako kdy se vznáí… Takové to pianissimo … sotva je slyet… Kadej z baráku má svůj rukopis, vlastně nohopis chůze. A nikdy se nezmýlím.

To je sice hezké, ale …

Novákovi nebylo dopřáno, aby dokončil větu. Zajíc se dostal do ráe. Počkejte, u jsem u toho … V pondělí večer se přece stala ta vrada, e jo? A já byl zrovna doma a midlal. Kolem devátý jsem si udělal pauzu. Cvičil jsem Ravelova Cikána, to je taková ekvilibristika, bolely mě straně prsty. Vysadil jsem a zrovna v té chvíli slyím, jak někdo sestupuje po schodech. Nastrail jsem ui, abych si určil majitele kroků, jene … Jene co?

Jene nic. Byl jsem vedle. Nepoznal jsem, o koho jde. A víte proč? Protoe jsem ty kroky jaktěiv neslyel! Zajíc triumfálně pohlédl Novákovi do očí. Nezdálo se vak, e by nadstrámistr jevil znatelné nadení.

To přece mohl být kdokoliv. Třeba nějaká návtěva. V devět večer? V tomhle baráku? divil se Zajíc. Je vidět, e to u nás neznáte. To je dům starců a samotářů. Tam z cizích chodí jenom doktorka, poák a čas od času funebráci. Ale jejich chůzi u taky znám … To vás ty kroky tak zaujaly? pochybovačně se zeptal Novák.

Ani ne. Ale kdy jsem se pak dověděl o té vradě … Podívejte, ty kroky mířily dolů do přízemí. A pak jsem slyel dole odmykat. Bouchnout dveře. Podíval jsem se na hodinky. Bylo deset minut po deváté. A v devět Fialová zavírá barák. Nikdy se neopozdí. Podle ní si mohu řídit přesný čas. To znamená, e ta osoba přece musela mít klíče od domu, ne?

To asi jo, připustil neochotně Novák.

Ale já vám přece říkám, e to nikdo z baráku nebyl. Na to dám krk. Take jak si pak vysvětlíme, e měl u sebe klíče?

Bylo na té chůzi něco neobvyklého? Kdy máte takový sluch, určitě vám něco utkvělo v paměti…

Zajíc se astně usmál. Konečně ho zase někdo bere váně.

To byla straně zvlátní chůze. Předně  byla to enská. Řekl bych  na irokým kramfleku. Asi starí, ádné allegro vivacissimo, rozumíte, nebyla to ivá chůze… spí taková opatrná, ale přitom těká. A kdy ta osoba la kolem mých dveří k dalímu schoditi, přela chůze najednou do divnejch akordů. Jako kdy udeříte do klávesy u piána a přitom zmáčknete pravej pedál. A pak zas. Znovu. Taková rozplizlá chůze.

A dál?

Dál u nic. To je vechno. Zajíc se podivil, e jeho poznatky nenacházejí zaslouenou odezvu.

Jedeme, pokračujem, váení, zahalekal chodbou nakvaený dirigentův hlas.

Zajíc vstal.

Novák zastrčil blok do kapsy a podal houslistovi ruku.

Co bude dál? zeptal se zvědavě Zajíc.

Novák u byl na kraji schoditě. Otočil se a přes rameno sue utrousil: Slovanský tanec číslo patnáct, nemýlím-li se.

52.

Kolik je hodin? zeptala se Adéla. Její primky se před chvílí zastavily. V dnením spěchu si je zapomněla natáhnout.

Bude půl osmé, oznámil Huček.

V kolik začíná koncert?

Právě teď.

Toho mue s absolutním sluchem budeme jetě dnes v nocí potřebovat, ale zatím ho můeme nechat hrát, prohlásila Adéla a chopila se telefonního seznamu.

Nala si písmeno V a chvíli hledala správné jméno.

Vytočila číslo. Doktor Vejmelka? Tady Bezpečnost, Soukupová. Velmi nutně bych s vámi potřebovala mluvit… ano, hned teď … výborně, děkuji… Zavěsila.

Pak uchopila útlejí knihu s telefonními čísly organizací a podniků a rozevřela ji na samém konci.

Nala co hledala a znovu zvedla sluchátko.

Kdy ukončila hovor, zdála se být na výsost spokojena.

Čas nám hraje do ruky, přátelé, zamnula si ruce a usmála se. Kdy vechno půjde takhle dál, tak si zítra s klidem vezmeme náhradní volno.

Pak do třetice zvedla sluchátko a zavolala Hanku Kadlčíkovou. Hanička? Tady Adéla. Ne, o Lázinkovi nevím a vědět nic nechci. e ho shání éf a potřebuje reportá? To je mi opravdu líto.

Pak řekla váně a jasně: Mám prosbu, dávejte pozor. Moc záleí na tom co mi odpovíte!

Odpověď trvala přesně deset vteřin.

53.

Díval jsem se zrovna na hokej, proto tak dlouho trvalo, ne jsem zvedl telefon, omlouval se doktor Vejmelka. Dávali Spartu s Jihlavou. O první místo. Vyhráli jsme 3:2, oznamoval radostně.

JUDr. Vejmelka byl starý, tíhlý pán s ubíhající pleí, kterou se ani nesnail likvidovat ádným umným účesem. Měl dobrácké modré oči a rovný pohled.

Posaďte se. Co vás ke mně přivádí? zeptal se s profesionálním zájmem.

Adéla usedla do pohodlného křesla. Notář vypnul televizi, ve které kdosi propagoval přednosti laku značky Lybar.

Vy jste znal paní Melicharovou? začala rovnou k věci.

Ano. U jsem slyel, e zemřela. Její vagrová mě volala. Ptala se, co bude s tím domem … Já jsem toti nějaký čas působil v Jihlavě, teprve posledních pět let jsem v Praze. Znal jsem dobře celou rodinu … dalo by se říci, e paní Melicharová byla mou dobrou známou … nejen klientkou …

Zdálo se, jako by Adéla jinou odpověď ani neočekávala. Poslyte, chci od vás slyet jednu jedinou věc. Zajímá mě toti …

Zřejmě ten prsten, nemám pravdu? zeptal se notář

lhostejně, jako by o ničem jiném nemohla ani být řeč.

Správně. Co o něm víte? Viděl jste ho někdy? Adéla zvědavě poposedla a na kraj křesla.

Viděl? Nótář se pousmál. Já ho dokonce mámí Teprve pár dní, e?

Překvapeně na ni pohlédl. Ano. Jak to víte? To bylo tak… Melicharová za mnou přila v pondělí hned ráno do kanceláře a poádala mě, jestli bych já ten prsten … chci říci Státní notářství… nevzalo do úschovy. Ze prý má strach z krádee. Ptal jsem se jí, jestli někoho podezřívá, ale ona jen vrtěla hlavou a prosila mě, abych se na nic neptal a pomohl jí zbavit se starosti.

Ale ona se přece ráda tím prstenem chlubila.. Právě proto se mi zdála ta její prosba divná. Prsten zmizí v trezoru na notářství a ona přijde o jedinou radost. Víte… já znal ty její příbuzné… řeknu vám, ádný med s nimi asi neměla …

Ten prsten je na notářství?

Toti, začal se oívat, říkal jsem vám přece, e jsme byli s Melicharovou přátelé … take …

Adéla se, usmála. Prostě jste to nebral tak docela úředně. Napsal jste Melicharové potvrzení s úřední hlavičkou a prsten máte tady doma …

S ulehčením přikývl, Ona byla raději, e nad tou věcí bude bdít někdo, koho dobře zná. Mám ten prsten v sejfu. Okamik … Vstal a přistoupil ke zdi. Z kapsy vyndal klíček a odsunul stranou kopii Goghových Slunečnic. Ozvalo se zaskřípání dvířek. Notář sáhl dovnitř a vrátil se ke stolu s malou krabičkou, zabalenou v tuhém papíře. Na lepicí pásce, která drela obal pohromadě, svítila kulatá peče.

Prosím… nastavil Adéle k očím balíček. Jene já bych neměl…

Neměl. Ale budete to muset udělat. Beru to na sebe, usmála se povzbudivě.

Rozbalil krabičku. Papír ustivě dopadl na stůl. Objevilo se safiánové pouzdro. Vejmelka je postavil před Adélu. Podívejte se sama!

Otevřela víčko.

Na modrém sametu, jako zářivá hvězda na vycházející obloze, leel nádherný platinový prsten.

Uprostřed svítily dva velké brilianty. Obklopeny

prstencem esti meních kamenů vypadaly jako veliké lidské oči, nasvícené árem reflektorů.

Adéle se zdálo, e ty oči jsou ivé a dívají se na svět s výčitkou.

54.

Bylo devět hodin.

Auto plhalo do kopce. Nemocniční budova tonula ve tmě. Jen docela nahoře, skrz velká okna, proplouvalo do noci silné světlo.

Operují, pomyslila si Adéla. Nemoc si nevybírá úřední hodiny. Vrah taky ne. Najednou ucítila, e se jí chce straně spát.

Pavilon B, řekla. Přistihla se, e má při těch slovech zavřené oči.

Vrátný zvedl závoru.

Auto přiumělo ke vchodu do pavilonu.

Počkejte na mne! řekla a vyskočila z vozu. Chvíli stála a zhluboka dýchala čerstvý vzduch. U ani pomalu neví, jak chutná. V Japonsku ho prý prodávají v konzervách. Měli bychom je začít také vyrábět. A přednostně přidělovat kriminálce …

Na chodbě, prosycené věčným karbolem, vládlo ticho.

Adéla zaklepala na dveře inspekčního pokoje.

To jste vy … čekal jsem vás dřív… Lékař vstal od stolku. Leela na něm rozevřená kniha.

Co ná pacient? nevímala si výčitek.

Říkám, e jsem vás čekal dřív. A nemyslel jsem to jako formalitu. Kadeček toti u nepromluví.

Coe? vyděsila se.

Exitus. Před půldruhou hodinou.”

Adéle naběhly u kořene nosu známé rovnoběky vrásek. Včera jste mi přece říkal, e to nic není. Otřes mozku, ne? Na to se snad neumírá …

Máte pravdu, řekl klidně lékař. Za ta léta praxe u byl v podobných situacích zvyklý na zvýené hlasy. Jene Kadeček měl slabé srdce. Dělali jsme mu EKG a po vaem odchodu. Nevěděl jsem to samozřejmě dřív. Z bezvědomí se mi probral chvílí předtím, ne volali od vás.

Kolem třetí. Vypadalo to, e bude vechno bez komplikací, jene potom ..

Co potom?

Infarkt, řekl sue. Nedalo se nic dělat.

Adéla se rozloučila. Byla tady náhle zbytečná.

Vyla ven. Podívala se na oblohu. Chvěly se na ní hvězdy a od severu k jihu mezi nimi plulo červené světlo obřího letadla.

Co je? zeptal se Huček.

Nic, řekla popravdě. Pokynula řidiči aby jel. A aby jel rychle.

55.

Má chvíli čas?

Co se děje? Ludvík Taner zíral na svého přítele Lázinku se patně utajovanou nevolí. Dnes měl jeden ze vzácných dnů volna, v divadle nehrál, rozhlas, televize ani film neměly ádné poadavky. Jeho diář byl pro tento večer čistý jako padlý sníh.

Pár minut, příteli, ebronil Lázinka. Hned zase vypadnu. Potřebuju jen pár tvých hereckých zkueností. Třeba mi pomůou ke slávě.

Tobě? zeptal se nevěřícně herec a prohrábl si blonďatou ktici, která se tak líbila enskému publiku od patnácti do edesáti let. Upřel na Lázinku zvědavě modré oči, které se docela dobře vyjímaly na citlivém eastmancolor.

Lázinka mlčky přeel pichlavý dotaz svého přítele a hrnul se dál. Usadil se do křesla a zapíchl pohled do ztrápeného hercova obličeje.

Hele, Ludvíku ..

Hele, Viktore … nemám moc času. Potřebuju si projet Cyrana. Zítra mám představení a ten nový překlad nemám jetě moc v krvi. Tak si laskavě pospě

Tak mě nepřeruuj. Sám se okrádá o čas. Dávej pozor!

Dávám.

Ty hraje Past na myi. Agathu Christie, Parádní detektivku …

To je mi novinka, řekl Taner.

Hraje hlavní roli. Vraha. Chlapa, který se vydává za policejního seranta. Jene on není ádný serant, ale cvok. Maniak, který se vydává za něco čím vůbec není. A ani za to příli nemůe. Trpí jakousi deviací. Úchylkou. Je to tak?

Taner se zhluboka nadechl. Chce mi vyprávět obsah role, kterou hraju snad u posté? To se tedy pobavím …

Vůbec ne. Chci si jen něco ověřit. Kdy hraje herec policistu, tak se ochomýtá kolem kriminálky a nechá si předvést, jak se dělají aspoň základní vyetřovací úkony, ne? Aby nevypadal na jeviti nebo ve filmu před odborníky jako pytel brambor. Je to tak?

Je, připustil Taner.

A v opačném případě ne? Nebyl Jsi náhodou v Bohnicích? Podívat se na maniaky?

Proč a v Bohnicích? řekl zřetelně herec a provokativně se zadíval na Lázinku. Ten si věčného rejpala nevímal. Pokračoval. Nepřečetl sis třeba nějakou knihu o lidech s podobnou úchylkou? O jejich zvycích, duevních pochodech, chování?

Taner zavrtěl hlavou. Ne. Tohle není zase tak hluboká hra, abych musel chodit na psychiatrii. Je to obyčejná konverzačka. Bez větích nároků. Dá se to odehrát docela dobře s dávkou rutiny. Chápe?

Jo, chápu. Take ty mi neřekne, co se odehrává maniakovi v hlavě, kdy mu začne harait?

Já ne, neodpustil si Taner zase významnou poznámku.

Tak já půjdu, vzdychl Lázinka. Co připravuje za premiéru? zeptal se mezi dveřmi, aby řekl alespoň něco konvenčního.

Taner mávl rukou. Reisér Dolínek vyhrabal někde text původní inscenace Zkrocení zlé eny. Tak jak se hrála jetě za Shakespearova ivota. Budeme to hrát přesně stejně. S diváky, sedícími v loích na jeviti, prostě se vím vudy. Sám jsem na to zvědav.

Co tam hraje? Petruccia?

Taner se uklíbl. Kateřinu.

Coe? Blázní?

Ne. Říkám ti, e to budeme hrát jako za Shakespeara. A kdo hrál tehdy vechny enské postavy? Samí mui! To jsi nevěděl?

Lázinka vytřetil oči. Chvíli lapal po dechu a pak ze sebe vydal nesrozumitelné zachrčení.

Nechce práek? zeptal se Taner s obavou.

To Je ono! Lázinka přímo zařval. To je něco fantastického! Já věděl, e se od tebe něco dozvím! Bouchl dveřmi a peláil k tramvaji.

Taner se za ním soucitně díval.

56.

Dům umělců byl nalapán a po střechu. Kromě stálých abonentů se dnes vydalo k vltavskému nábřeí mnoho dalích milovníků hudby. Pokladna měla beznadějně staené okénko. I náhodně prodávaný lístek k stání pod varhany byl dnes večer čestnou výjimkou.

Praská filharmonie dávala Mou vlast. Tisíckrát Hraný cyklus symfonických básní velkého Mistra. Tisíckrát nabité sály, tisíckrát slzy dojetí a bouřlivé nadení po posledních akordech Blaníku. Velká, nesmrtelná hudba.

Teď u bylo v předsálí a na schodech Rudolfina pusto. Jen hlouček atnářek rozebíral včerejí koncert nadějného pianisty Stanislava Boduny, který začal v poslední době zářit na hudebním nebi.

Ten Chopin byl nejlepí..

A co ty Obrázky z výstavy? dala se slyet vyznavačka Musorgského.

Diskuse spěla ke konci. atnářky za chvíli zaujmou bojové pozice za svými pulty. Budou čelit náporu odcházejících posluchačů.

Blaničtí rytíři u cválali po Karlově mostě. Ze sálu byl slyet názvuk husitského chorálu.

Adéla minula hlouček atnářek. Zamířila levou stranou chodby. A dozadu. Prola masivními dveřmi. Ocitla se před dirigentským salónkem. Opodál byla kukaň nočního vrátného, který střeil klid konzervatoře a Akademie múzických umění, jejich místnosti byly v zadním traktu. Do těchto míst se u obyčejný návtěvník nedostane. Kousek odtud jsou atny pro orchestr.

Čekáte na někoho? zahuhlal úřední hlas z kukaně.

Přisvědčila s neodolatelným úsměvem. Vrátný si pomyslel, e tahle slečna patří nejmíň ke koncertnímu mistrovi a hleděl si dál svého.

Ze sálu dohřměl výbuch potlesku. Koncert skončil. První nedočkavci se nevychovaně vyřítili z postranních vchodů a oblehli atnu.

Adéla počítala, kolikrát potlesk zesílí. Pětkrát. Pět děkovaček, to není patný výsledek …

Kolem se mihl dirigent s náručí květin. Pak se hřmotně začali trousit členové orchestru. Z tváře jim vyzařovala spokojenost nad úspěným koncertem, ale také únava z celodenní ichty.

Úplně poslední se připlouil úsměvavý mládenec s blonďatou kticí. Housličky drel pod paí.

Adéla k němu přistoupila. Jiří Zajíc?

Potěeně přisvědčil. Jo. A vy jste jistě od ..

Jsem, nenechala ho domluvit. Můeme si sednout na chvíli někam stranou?

Chvíli se bezradně rozhlíel. V mumraji fraků, který zde právě nastal, bylo podobné prosbě zatěko vyhovět.

Víte co? Půjdeme si sednout do hleditě. Tam budeme mít klid. Souhlasíte?

Nic nenamítala.

Veli do velkého sálu. Na pódiu se povalovaly dřevěné pultíky na noty. V rohu stálo koncertní křídlo, pokryté plachtou. Lustry u pohasly. Nikde ani človíčka. Docela poklidné přítmí. Usedli do první řady. Plyová sedadla sténavě zavrzala.

U se mnou mluvil vá … osmělil se Zajíc.

Vím. Chci si jen něco ověřit.

Pokrčil útlými ramínky. Ptejte se.

Vy jste slyel cizí osobu scházet po schodech. V pondělí večer. Těsně po deváté.

To jsem u říkal.

Moment já vám nechci nic vyvracet. Jen vás chci vrátit do té situace. Jak to, e jste ty kroky slyel? Vy hrajete hned za dveřmi?

Nemám v té ratejně předsíň. Z chodby se jde hned do pokoje.

Dobře. A teď dávejte pozor! Nejde mi jen o to, e ta osoba měla neznámou chůzi. Důleitá je druhá část vaí výpovědi. Jaká to byla chůze?

Opatrná, těká. Nějaká postarí enská. Ale taková

divná. Připadalo ml to, Jako kdy se snaí Jít rychle a někdo Ji stahuje zpátky, rozumíte?

Adéla pokývla. Vy Jste říkal, e ta chůze byla rozplizlá. Je to tak?

Ano. To je to správné slovo, souhlasil.

Mohl byste najít jetě jiný výraz? Četina je jazyk bohatý, vzpomínejte. Rozplizlá  to mi nestačí. Vzpomeňte sil Rozplizlá nebo .. ?

Chvíli si mnul čelo. Housličky si poloil na vedlejí sedadlo. Usilovně přemýlel.

Řekl bych ..

Co?

Řekl bych . taková … kolébavá. Ano, to Je to správné slovo! Zajíc byl sám se sebou velmi spokojen.

To je ono, pochvalovala si Adéla. Kolébavá. Tak to je přesně slovo, které Jsem od vás chtěla slyet.

Nad chválou byl najednou v rozpacích. To Je ale opravdu vechno, co vím. Mohu u jít? Chtěl jsem jetě s kamarády zajít za roh ke Golemovi. Na dvě deci…

Vy se nebudete převlékat? zeptala se Adéla.

Zavrtěl hlavou. Hodí na frak jen převlečník, má ho v atně. U Golema ho za výstředního lorda povaovat nebudou a v tramvaji si přece odkládat nebude.

Budu vás muset poádat, abyste ty dvě deci odloil na zítra. Hrozně ráda bych vás jetě teď večer někam pozvala! oznámila rozhodně. Tón Adélina hlasu vůbec nenasvědčoval, e by se Jednalo o prosbu s moností odmítnutí.

Chcete si jít někam sednout? zeptal se a světácky přimhouřil očka.

Ani ne. Spí se pojedeme někam projet. Ale určitě to nebude dlouho trvat.

koda, ulétlo nahlas houslistovi.

Bylo pět minut po desáté.

Je tu někde telefon? zeptala se jetě Adéla.

57.

Viktor Lázinka se nerozhodně zastavil na rohu Národní třídy. Váhal chvíli, zda má učinit jetě těch několik

kroků, přejít ulici, spustit se úzkou uličkou kolem plynových lamp, první ulička doprava, tam kde sídlí praská kriminálka.

Kupodivu zjistil, e Je sám se sebou nadmíru spokojen. Udělal kus dobré práce. A nikdo ho nehonil  nasbírejte václavky, počkejte venku, co byste řekl italské směsi–-

Nastala chvíle, kdy v očích půvabné poručice zákonitě musí povyrůst.

Ne, nenechá si to pro sebe. Také by to nebylo nic platné. Ta bude koukat!

U se viděl… Neměl jsem co na práci, tak jsem vám trochu píchl s tím vrahem … Doufám, e u to doijete.  Dá si pozor, aby mu hlas zněl pokud mono v blazeovaném odstínu.

Vykročil. Nemám tady vzkaz od poručice Soukupové? zeptal se bláhově dozorčího u vchodu.

Nic.

A major Doubrava? Není tady?

Sluba vrtěla hlavou. Co by tady teď dělal? Zavolejte si ráno!

Viktor se odplouil zpátky na ulici. Zapálil si bostonku. V krku ho imralo, pálilo. Cítil v něm knedlík s ostrými hranami.

Ze dveří náhle vyel malý muík s irokým kloboukem. Něco mezi sombrerem a bedlou. I v té tmě byl vidět Jeho nepřirozeně dlouhý nos. Pod lampou Viktor neznámou postavu deifroval. Nos nebyl nosem, ale vyhaslým doutníkem.

Dobrý večer, doktore… nevíte, kde je Ad… tedy poručice?

Doktor Ondrák se zakousl do svého trabuka. Nehodlal se dnes u vůbec s nikým vybavovat. Lázinku poznal, jakbyne, kolikrát u jen musel Adélu před ním zapírat… Nakrmil své rybičky a teď se chystal spěným krokem zamířit nejbliím směrem ke své posteli.

Adéla? protáhl jak jen mohl, aby se rozhodl, jak se toho vetečky zbavit. Pak usoudil, e raději obětuje poručici, ne aby ztrácel čas zbytečným vaněním.

Je na koncertě, ucedil mezi zuby a doutníkem.

Pak odrazoval směrem k Národní třídě.

Za volhou stál Jetě jeden vůz. Moskvič. Návtěvníci koncertu u byli dávno pryč. Jen ti, kteří byli odkázáni na tramvaj, ověsili nedalekou refý jako hrozen divokých včel.

V obou autech, čekajících u postranního vchodu na Alově nábřeí, seděli lidé, kteří by náhodnému zvědavci asi těko mohli sdělit záitky z koncertu. Ve vol-ze seděl řidič a dva mui. Huček a Novák.

V moskviči čekala tříčlenná osádka. Vypadala, e si prohlíí osvětlený Praský hrad. Ale bylo to jen zdání.

Po schoditi sestoupila dvojice. Mu a ena.

Tak pojedeme. Tady do té volhy, ano? vybídla Adéla svého společníka.

Zajíc se bezstarostně hrnul do auta, jako by to byl objednaný taxík. Uvelebil se na zadním sedadle. Housle poloil opatrně za sebe pod zadní okno.

Neroztahujte se tak, příteli, jetě se sem musí vejít vá doprovod! zabručel Huček, který měl co dělat, aby neusnul.

Adéla se sehnula, aby doplnila osádku vozu na maximum pěti osob. V poslední chvíli uviděla vedle sebe na chodníku vyčouhlý stín. Vrhala jej indiskrétní lampa, stojící hned u schodů.

To jste zase vy? zanaříkala.

Viktor Lázinka radostně přisvědčil.

Nasednout! řekla. Jetě se cestou někde stavíme a pak vás asi zatknu.

Lázinka se samozřejmě hrnul k volze.

Sem ne. Do moskviče!

Lázinkovi to přilo líto. Něco bych vám rád řekl, eptl provinile.

Adéla mu povolila pět minut. Zdálo se vak, e naslouchá velmi pozorně.

59.

Hodiny před Filosofickou fakultou ukazovaly za pět minut půl jedenácté.

Lázinka přemítal, kam ho vlastně vezou. Z osádky moskviče nikoho neznal. Vichni mlčeli, iako by neexistoval. Adéla pracuje rychle, to věděl. Ale takovým tempem  to opravdu nepředpokládal.

Co bude dál?

Jiří Zajíc dával pozor, aby mu praská dlaba a vymleté pérování volhy nepokodily cenné amatiovky. Čert vezmi dnení posezení u Golema. I ta dvě deci. A přijde v noci domů, otevře si láhvinku plzně. Čeká v lednici. Dnes Herouta nebude muset budit. Ale  dostane se dnes vůbec domů?

Adéla mlčela. Huček si pro sebe cosi tie broukal. Nebylo mu rozumět. Novák si najednou vzpomněl, e neměl ani čas poslouchat pořad S mikrofonem za hokejem. Jakpak asi hrála. Sparta v Jihlavě?

Nespíte? otočila se Adéla, kdy auta míjela elezníční most a zatočila k Nuslím.

Zajíc zavrtěl hlavou. Ne. Je mu dobře.

Zaskřípaly brzdy.

60.

Kouba u čekal dole před domem. Mohutně dýmal z cigarety. V ruce nervózně dímal krabičku. Byla tvrdá. Sparty. Mu od pramene, řekla si Adéla. Sama si někdy zapálila. Ale spokojila se s bostonkou.

I kdy ji nabízel Viktor Lázinka.

Nasedněte si do vozu za námi! Předpokládám, e tenhle výlet brzy skončí. Jetě se vyspíte, oznámila trafikantovi a mile se usmála. Kouba zastrčil krabičku do kapsy. Zamáčkl pačka o zeď a spustil jej do kanálu.

Pak nasedl.

Viktor Lázinka dostal společníka.

Co vy tady .. ? vyjekl, kdy poznal trafikanta z Louecké ulice.

Chcete spartu? řekl hloupě Kouba.

Lázinka se podíval na zápěstí. Na hodinkách značky Eterna fosforeskovalo třičtvrti na jedenáct.

Pětadvacetiletý fotograf módního urnálu Alan Bajer vykoupal v ustalovači poslední fotky z úterní módní přehlídky. Ve svitu načervenalé árovky s uspokojením přehlédl vykonané dílo. Zítra ráno odevzdá v redakci kompletní kolekci pro zvlátní číslo a dá si na pár dní pohov. Nastartuje auák a vyrazí se enou a s klukem na chalupu. Jene  kdo umyje schody? Zatracená práce. Vdycky říkal eně, e přibírat si navíc jetě domovnictví je úplná rasovina. Jene  dovolená u moře, nákladný auák, kadou chvíli nové aty… A hlavně byt. Kde by ho vzali, nebýt toho domovnictví…

Fotograf vyel z koupelny. Zhasl světlo. Nejvyí čas si jít lehnout, pomyslil si. Pak se ozval domovní zvonek.

Koho to sem čerti nesou …

S povzdechem sebral klíč od domu, hodil přes sebe starou vestu a el otevřít. Jetě, e bydlí v přízemí. Někde vymyslili chytře domovnické byty a v podkroví. Nejvíc tam, kde vůbec nejsou výtahy.

Otevřel dveře. Do chodby vletěl proud studeného vzduchu. Zaátral po zdi. Nahmatal vypínač.

Před dveřmi stála mladá půvabná dívka v krátkém koíku. V odlesku jejích brýlí viděl Bajer svůj překvapený obličej.

Dobrý večer, pozdravila.

Ke komu? usekl lakonicky, protoe mu byla zima.

Lázinka zvědavě vystrkoval hlavu z okénka, které si nestydatě pootevřel, aby lip slyel. Ale auto stálo přece jen dál, ne bylo pro reportérovo ucho záhodno. Poslední, co slyel, byl domovníkův dotaz. Pak Adéla ztiila hlas. A také se rozfoukal kvílivý vítr. Přihnal se do Italské ulice z nedalekých sadů a pospíchal bůhvíkam. Snad a na Václavské náměstí.

Adéla se za chvíli vrátila.

Do Vrovic. K Edenu. Pod viadukt. Jako kdy bychom jeli přes Spořilov na dálnici, vysvětlila poměrně obírně oférovi a zabouchla za sebou dvířka

Domovník a fotograf v jedné osobě zíral mezi dveřmi a zapomněl, e je zima.

Jiří Zajíc se v temném koutku volhy podivil, e tentokrát nepřibyl dalí cestující.

Bylo deset minut po jedenácté. Vítr sílil.

62.

Slezská ulice. Semafor na křiovatce vysílal své oranové signály s neutuchající houevnatostí. Ostře doprava se točí hlavní silnice. Nikde ani iváčka. Jen pozdní autobus vysypal u Orionky dva, tři cestující. Volha s moskvičem se měkce předsunuly před pomalý autobus a spoutěly se dlouhou alejí k Vrovicím.

Stadión Slavie zůstal po levé straně.

Kousek odtud je přece Louecká… uvědomil si Viktor.

Toté blesklo hlavou Koubovi.

Zajíc zatouil po plzeňském. Má ho na dosah ruky.

Adéla měla v té chvíli docela jiné mylenky

Vozy podjely viadukt. Na náspu zapískal vlak. Flamendrák Nebo snad rychlík.

Po pravé straně straily nevzhledné boudy, z nich se najednou ozval rozčilený těkot smečky psů. Probuzení čtvernoci nadávali pitícímu vlaku.

Tady je psí útulek. Nalezinec, řekl Novák. Hlavně teď tam mají nával. Zvýily se daně a milovníci zvířat odkládají své miláčky v lesích jako plechovky od konzerv.

Tady doleva, řekla Adéla. Dělala jako kdy Nováka neslyí. Měla ráda psy. Kolikrát si u umínila, e si koupí pudlíka. Nebo kokra. Ale copak by měla na něho čas?

Kolonie starých baráčků, pamatujících jetě krizi a taky kolotoče a houpačky v Edenu, u spala. Hospoda měla staenou mří přes dveře. Z titěrných zahrádek před domky občas zasvítily kočičí oči.

A tamhle vzadu. Na konci, řekla Adéla. Zastavíme ale tady.

Vichni vystoupili. Jen řidiči dostali povel, aby obrátili a počkali dole mezi psím útulkem a tribunou Slávie.

Jetě nebylo půl dvanácté.

V dálce svítilo Jen několik světel. Vinohradská nemocnice. Vysoká budova Strojimportu u Olan. Byla vidět i masivní kupole Muzea.

Copak asi dělá docent Bezděk? vzpomněla si Adéla na ptačí hlavičku vylekaného vědce.

Bylo ticho. Jen chvílemi je prořízla mňoukající kočka.

Tady, u na samém konci provizorní uličky, začínala země nikoho. Porost, keře, osamělé stromy, svaující se násep trati. Stranou, u vůbec ne zařazen do přímky nouzové uličky, stál nevábný domek. Snad kdysi slouil za skladitě prken nebo písku. Moná, e se v něm dávní stavbaři ohřívali u koksáku. Kdoví… Domek vypadal, jako by ho tady dávný stavitel zapomněl.

Ani zahrádka u něj nebyla. I lampy byly v těchto končinách zřejmě zbytečným přepychem.

Hustá a neproniknutelná tma. Zdálo se, e tu není ivé due.

Jestli jenom pitnete, zakroutím vám krkem, řekla bojovně Adéla směrem, kde tuila siluetu Viktora Lázinky.

To spí tomu docentovi, a se dostaví, ne? odpověděl stejným tónem Lázinka.

Pak u bylo naprosté ticho, plné očekávání.

Byla vidět vysoká vě kostela na Čechově náměstí ve Vrovicích. Svítily na ní velké hodiny. Ručičky se připravovaly k setkání na dvanáctém dílku.

64.

V dálce se náhle ozvaly kroky. Kdosi právě míjel hospodu. Kráčel po cestě mezi domky. Stále se přiblioval.

Jiří Zajíc se náhle rozklepal. Vůbec to nebylo zimou. Uchopil zděeně Adélu za ruku. Spí vytuila ne uviděla, e rozčileně kývá hlavou.

Příchozí minul poslední domek v uličce a ocitl se na

volném prostranství. Bylo zřejmé, e míří k osamělému

stavení.

Adéla poslouchala. Kdyby jí někdo v té chvíli nahlédl do nitra, přesvědčil by se, e Je na výsost spokojena.

Kroky nalapovaly těce. Jako kdy chce někdo jít rychle a kdosi ho zezadu drí za kabát.

Rozplizlá chůze … Kolébavá …

Uhoď do kláves a stiskni pedáll Přesně takový zvuk. Nekonečný a táhlý.

Postava dola a ke vchodu do domku. Bylo slyet, jak haraí klíči.

V té chvíli skrze mraky probleskl matný srpek měsíce. I toto nuzné osvětlení stačilo, aby Adéla spatřila pomení silnějí postavu. Právě odmykala. Měla na sobě světlý dlouhý plá. Přes rameno kabelku. Na hlavě klobouček s klopenou stříkou. Podle poslední módy. Pod ním se zableskly světlé kadeře.

Dveře zaskřípaly.

Stát! vykřikla Adéla.

Od zdi domku se odlepilo několik stínů. Tmu proal kuel ostrého světla.

Postava sebou trhla. Na okamik jako by odhadovala své monosti; pak se pomalu otočila a zvedla ruce. V zádech ji studila hlaveň pistole, kterou drel v ruce nadstrámistr Huček.

Pojďte blí, řekla vlídně Adéla.

Hodiny ve Vrovicích právě odbíjely půlnoc.

Adéla zvedla ruku a prudkým pohybem strhla postavě paruku i s kloboukem.

Objevila se hlava s pokročilou pleí.

Jel jste ve patném vlaku, řekla Adéla. Z hlasu jí čiela nezměrná úleva. Ale teď u jsme na konečné!

Průvodčí Patera neřekl ani slovo. Jen nastavil ruce.

65.

Před Tanerovou vilou v Modřanech stál vyblýskaný modrý trabant.

V prostorném pokoji v přízemí seděla u álku kávy docela malá společnost. V krbu příjemně praskal oheň. Herec občas vstal a přiloil. Na stěně visela

pálová Kytice. V rohu tie přeludovál magnetofon. Viktor Lázinka způsobně míchal kávu. Taner se úkradkem díval s obdivem na hezkou poručici.

U hořím netrpělivostí, řekl.

Adéla se usmála. Vdy na celé věci není vůbec nic sloitého, pravila, Jako by oznamovala, e má chu na omeletu. A navíc, kdy má člověk tak zdatného amatérského pomocníka . . hodila očkem po Lázinkoví.

Viktor dělal, Jako kdy se mluví o té nejsamozřejmějí věcí na světě.

Začala jsem něco tuit, kdy se objevil Zajíc se svou krokovou hypotézou. A nezávisle na něm Kouba. Vzpomněla Jsem si na dětská léta. Kdy jsem si poprvé obula střevíce na podpatku. Také jsem chodila jako ába. Nejistě a kolébavě. Nebyl tedy tím neznámým také někdo, kdo není zvyklý na dámské boty? Jene Kouba tu osobu viděl. Byla starí! Zase mi něco nehrálo.

Já jsem si od začátku myslel, e to musela být ena, řekl Viktor. Muského by přece stará paní těko večer poutěla do bytu. A kdy, tak jen známého. Kdo tedy připadal v úvahu? Jedině Bezděk. Pár dní po vradě se zúčastnil kongresu perkařů. Měl kolem sebe výkvět odborníků z celého světa. Třeba by se mezi nimi nael někdo, kdo by byl ochoten zaplatit za takový prsten hezkou sumu. Ale kdy mi Adéla řekla, e Zajíc slyel neznámé enské kroky, poloil Jsem si otázku  proč by chodil Bezděk v lodičkách? Jedině, e by byl maniak, který se převléká za eny. Takových lidí se jetě pár najde. Svým způsobem jsou snad nekodní, ale kdyby někoho napadlo, e vyuije téhle přednosti k obohacení, pak … Jene ten nápad s Člověkem, který se převléká, mi přiel na mysl, a kdy Ludvík mluvil o tom, e v Shakespearově době hráli mui vechny enské role. Dřív ne. Spí jsem myslel na bláznivého fetiistu, který se shlíí před zrcadlem a ověuje se perky.

Jak jste přila na Pateru? řekl Taner.

Prozradil se sám. Na nádraí mi tvrdil, e Melicharová ve vlaku ádný prsten neměla. A Aulický přece prohlásil, e při odjezdu z Jihlavy měla prsten na ruce. Proto jsem jela do Jihlavy, abych věděla, jestli Patera lhal. Prsten musel do Prahy přicestovat. Jak by se

jnak dostal do úschovy k notáři? A Patera měl přece kolébavou chůzi. Vimla jsem si toho na nádraí. A také jeho nezvykle pěstěných rukou. Na průvodčího a moc nezvykle.

Kdy jsem pak mluvila s Koubou, bylo vechno jasné. A Kadlčíková v redakci mě také utvrdila v mé verzi o eně, která si mlsně prohlíí dvacetiletou manekýnku na fotografii, řekla stručně a jasně: Takhle kdyby nějaký muský … ale enská? To snad nemyslíte váně? Jene já to váně myslela.

Co ten Kadeček? vyzvídal Lázlnka.

Byl brusičem diamantů. Jakási souvislost se tedy nabízela. Jene z jedné simky zmizely v bazaru součástky a tak bylo jasné, e lo o zlodějnu. Toho člověka u máme. Hoi ho nali dost rychle. Dvacetiletý flákač. Hlídač ho přistihl, kluk se lekl, vzal cihlu a Kadečká zranil. Kdy uslyel, e hlídač zemřel, úplně se sesypal.

A Patera? vracel Taner Adélu k hlavní osobě.

Trpěl schizoidní úchylkou. Převlékal se za eny. U hezkých pár let. Měl v Praze společnost stejných výtečníků a protoe byl u v letech, potřeboval se vylepovat aspoň drahými doplňky. Samozřejmě, e si ve vlaku toho prstenu viml. Dal se se enami do řeči, pochválil prsten, vyptal se na vechno moné, vytáhl z Melicharové dokonce i adresu a jetě jí stačil obratně ukrást detník. Měl stříbrnou rukoje a Páterovi se hodil k jeho garderobě. Doma pak zatouil po prstenu. Představoval si, jak ho jeho společnost bude obdivovat.

Take se rozhodl, e vyuije svých převlékacích schopností… řekl Taner.

Samozřejmě. Hned v pátek se vyfintil a běel do Vrovic. Počkal na Melicharovou v parku, dal se do řeči, ona mu vyprávěla o zlých příbuzných, on ji litoval, zkrátka  obě eny, mohu-li to tak říci, si brzy rozuměly. Druhý den přiel znovu a docílil, e ho stará paní pozvala, aby v pondělí večer přiel na návtěvu. Patera se hned po příchodu vytasil se svým přáním, nehodlal se dlouho zdrovat.

Vradit zřejmě nechtěl, řekl Lázinka. Věděl, e Schulzovi doma nebudou, protoe Melicharová byla zřejmě dost upovídaná. A koneckonců, nic se mu nemohlo stát. Melicharová řekne kriminálce, e ji

oloupila neznámá ena. A on se bude jen v klidu smát. Jene Melicharová mu se stejným klidem řekla, e prsten nemá a ukázala mu potvrzení od notáře. Je to tak?

Je, přisvědčila Adéla. Patera se rozlítil a dolo k vradě. To také vysvětluje, proč nebyl pokoj přehrabán. Patera věděl, e je zbytečné něco hledat. Po činu vzal s sebou potvrzení a taky klíče. Musel se nějak dostat z domu.

Přiznal se hned? zeptal se Taner.

Zpočátku zapíral. Bydlel sice na Vinohradech, ale aby se mohl nerueně převlékat a vycházet na své výlety, pouíval tu vrovickou barabiznu. Patřila jeho sestře, ale ta byla u dlouhou dobu v nemocnici. Po domě roztruoval, e o ni pečuje a chodí jí do Vrovic poklízet. Natěstí o tom věděl domovník a poslal nás na správnou adresu. Na nádraí jsem si zjistila, e Patera končí slubu v 21.02 hodin. Měl ten den Trutnov. To u jsem také věděla, e v pátek a v sobotu odpoledne měl volno. A hlavně v pondělí večer. Dokonce si přehodil s kolegou slubu. Také jsme věděli, e se lidé jeho druhu scházívají kadý čtvrtek v jedné zapadlé hospodě v Karlině. Zavírají v jedenáct. Ne se hosté odporoučí a dostanou domů, je půlnoc. Vylo to přesně.

Co jste nali v té barabizně? přeruil Taner Adélu.

Dámský budoár. Hedvábné punčochy, aty z nejlepích materiálů. Pět paruk. Chanely, diory. A ve skříni detník s kovovou rukojetí. A taky jsem se zeptala, jestli mu nechybí tuka s gumou. Protoe, jak známo, průvodčí vypisují ve vlaku dodatečně jízdenky s průpisem, navíc různá denní hláení… Samozřejmě, e Páterovy otisky souhlasily s nalezeným otiskem na gumě. To úplně stačilo.

Taner vstal a přiloil do krbu. Oheň příjemně zapraskal.

66.

Vyli do hvězdnaté noci. Kdesi v dáli zahoukal vlak. Od konečné tramvaje sem doléhal skřípot brzdící soupravy.

Víte, co je na tom případu nejhorí? řekla tie Adéla.

Lázínka mlčel.

Ten nezájem o osud starého člověka. Vichni se na něho sesypou Jako na kámen, který překáí uprostřed cesty. Honem rychle Jej odstranit. To je jedno kam. Hlavně aby zmizel, abychom se příli neunavili jeho překračováním … Člověk proije svůj ivot a na konci cesty najednou zjistí, e by měl rychle odejít. Do Domova důchodců, do barabizny z bůhvíjakého století, nejlíp do hrobu. A honem rychle. Ale předtím tady nech vechno, co má, u jsi vyřízený, nic nepotřebuje … Kolik myslíte, e je takových lidí, kteří nikoho nemají?

Dost, řekl Lázinka.

Nezdá se vám, e je bereme někdy na vědomí, a kdy u nemůou vůbec nic říci? A předtím si jejich existenci snad ani neuvědomujeme? Jestlipak se v tom domě někdo za celá léta zeptal, jestli Melicharová něco nepotřebuje… třeba přinést mléko, nebo vynést popel… ?

Těko.

Měl byste to někdy napsat, řekla Adéla.

Viktor se na ni podíval. To by bylo straně těké.

Právě proto, řekla váným hlasem, jaký u ní dosud nikdy nepoznal.

Konec