Přístav bez lodí - Ivan Černý

Do rubriky zdravotní záznamy lékař poznamenal; klasifikace se nemění,. 

Poprvé od operace se mu leelo patně. Klín podhlavníku tlačil Jako kámen, prostěradlo připomínalo struhadlo. Vytrhoval se z lehkého spánku a pozoroval, Jak noc dává sbohem stěnám pokoje. Proil v něm dlouhou řadu týdnů, teď přiel čas vrátit se zpět k armádě. Chystal se na to kadým okamikem. Jetě za era spustil nohy z lůka. Podlaha zastudila, rychle vsunul chodidla do filcových bačkor a pozorně naslouchal od dechování ostatních rekonvalescentů. Měli jetě půl noc, bál se hlasitěji pohnout, aby je neprobudil. Z dlou hé chvíle si nadzvedl noční koili a díval se na čerstvě zahojené zranění.

Táhlo se od slabin k ebrům, jizva byla silná na prst. Schytal to na frontě pár desítek mil od proslulé Guadarramy. Několik mládenců tam zůstalo, on se probudil v této nemocnici. Kdy se o tom výbuchu miny s někým bavil, chlapácky se utěoval:

Stejně jsem si potřeboval trochu odpočinout!**

Měl za sebou dva roky občanské války a stále v boji. Před třemi měsíci ho přivezl kamión Červeného kříe, díky lékařům a své konstituci patřil mezi ty, kteří těké zranění přeili. U nabral nových sil, nyní čekal na zdravotní sestru. Vela do místnosti jetě před snídaní, mačkala v dlaní kytici teploměrů. Jeden ukazuje podle Celsia, druhý podle Fahrenheita a třetí, domácí, panělský je tak tenký, e lze stupnicí stěí přečíst.

Elermera měla bílý plá načichlý éterem, vlasy podvázané sametovou stukou připomínaly Černou houni. S koilí shrnutou nad kolena pozoroval, jak zasunuje tyčinky se rtutí pod pae rozespalých nemocných. Pro něho měla rozkaz:

Tak jdeme, Čeko.

Probuzení se k němu otočili jako na povel, jejich

lůka spustila skřípavý nářek Sestra nervózně napomínala:

Pozor na teploměry, hoi! Víte přece, jak je jich málo..

Sáhl do nočního stolku pro skromný majetek; pár pesos, cigarety, náprsní taka s dopisy od matky a vojenská kníka s nápisem, kterého si vichni váili* BRI-GADAS INTERNACIONALES. Víc neměl a víc také nepotřeboval.

Naposledy se po pokoji rozhlédl a loučil se Postavil se vojensky do pozoru, ruka se zvedla hbitě jak rameno semaforu, zdravil ostatní zaatou pěstí.

Salud, camaradas!”

Vyhýbej se olovu, Ceko!

Obrátil se k pokoji zády, jejich volání zůstalo za dveřmi Nejistě nalapoval, bál se kadého kroku. Následoval sestru, která zmizela v kanceláři na konci chodby. Veel do přilehlé kabiny svítící bělobou, usedl na jedinou idli Na stole leel balík převázaný motouzem, na títku jméno  Václav Petřík Docela obyčejné České jméno, které mu slouilo u třetí desítku let. Chvíli se rval s provazem, ne ho přetrhl. Rozloil na desku stolu vybledlou uniformu, kropenatou záplatami. Byla vypraná a voněla naftalínem. Pustila i ta krvavá skvrna, jen díra po střepině zůstala Změřil trhlinu mezi prsty, ehlil faldy dlani. Kroky z chodby signalizovaly čísi příchod, sotva stačil uskočit dveřím, které se rozletěly. V místnosti se objevila letitá matróna, moc jl nescházelo do půl století. Byla skoro stejně vysoká jako iroká Zdobil ji plá nemocniční sestry, měla pae atleta. Kdy zahlédla, čím se voják zabývá, vytrhla mu uniformu z rukou a rozčilila se:

To jsi nemohl něco říct, čeko? Nikdo mi neřekl, e zmizne u tak brzy…w

Vy umíte člověka překvapit, Luiso,” krčil se a zakrýval klín dlaněmi.

Boe, ty s tou svou krásou nadělá, Čekol” bavila se. Jako bych tu tvoji chlapskou věcičku nikdy neviděla.”

Byla u dost stará, a také ho příli často oetřovala, aby si mohla dovolit tak ertovat Starala se o něho, kdy nemohl udělat ani krok, teď mu mávala uniformou před očima a zlobila se:

Ty bys chtěl doma asi vyprávět, e ti panělky za vechno nedokázaly ani zaít a vyehlit ten kus hadru, který se chystá vzít na sebe, Ceko..

Byla tak rozčílená div nesmetla vrchní sestru Juanl-tu. Přináela Petříkovi propoutěcí papíry a omlouvala se:

Takový blázinec nepamatuji. Teď zase čekáme transport/

Byl jí zavázán za ve* co tu pro něho udělali. Připomněl si Její starost o Jeho zdraví a řekl nejvroucněji, jak dokázal:

Díky za vechno!

A u tě tu nikdy nevidíme* Ceko/

Nastavila tvář* aby ji políbil, kdosi na chodbě volal, e transport se zraněnými právě dorazil. Juanita měla u na starosti jiné věci ne odcházejícího vojáka. Vyběhla za lékaři do operačního sálu, Petřík se znovu posadil ke stolu. Hledal sebejistotu v hluboké jizvě přeruované stehy napříč, jetě nedávno nesnáel sebemení dotek či otřes, teď bedlivě zkoumal bříky prstů citlivost rány po celé její rudé délce. Musel přitlačit, aby ucítil hodně hluboko slabé píchnutí. Spokojeně konstatoval:

Jak to vypadá, tak u je to maličkost!”

Povídal jsi něco, Ceko?” vracela se Luisa.

to nebylo nutné, kývl k armádnímu suknu,

Pro tebe,” dala do pohybu zbytky bývalých půvabů. Podala mu naehlenou uniformu, stačila vyspravit i tu trhlinu. Patřilo to k její práci, měla na oddělení na starosti úklid a prádlo pacientů. Mimo to občas pomá hala lékařům a sestrám s oetřením, byla zde děvče pro vechno”. Ted ji zajímalo, co hodlá podniknout: Kam má namířeno, Čeko, a vypadne z lazaretu?” Kam Jinam ne do kasáren. A pak na frontu, Luiso/ Panenko Mária Guadalupská, křiovala se. Ty to povídá, jako by to byla legrace mít zase vyhlídku, e znovu přijde k tak hrozné ráně, Ceko. Boe, co tě v té naí válce jetě čeká/

Voják si moc vybírat nemůe, Luiso!”

Taky ty se nemusí obávat, Ceko,” pomáhala mu s oblékáním, měl přece jen ztuhlé svaly. Kdy jsi obdařen takovým nádherným nosem!”

jak to myslí?” divil se.

Tady ve panělsku to byl vdycky znak skvělé rasy!” rozehral jí úsměv vechny vrásky obličeje. Čím delí nos, tím lepí rod Ten tvůj ti bude závidět kadý pořádný lechtic staré Kastilie a těch je u Franka víc ne havranů na kukuřičném poli ..

No, snad mi ho neustřelej../* přistoupil na její hru. Dokončoval oblékání, na těle ho hřál dres interbrigády. Kalhoty se podobaly lyařským s manetou; zapínaly se u kotníků na dva knoflíčky, fetě vklouzl do bundy s leatým límcem a nasadil baret stejné maskovací barvy. Naposledy sáhl po alparhatech: byly to plátěné střevíce s podrákou z konopných provázků. Dával Jím přednost před armádními bagančaty. Měly daleko měkčí dolápnutí, byla v nich tichá chůze. S kadou oblečenou částí uniformy jako by přetrhával pupeční ňůru, svazující ho s nemocnící celé měsíce, Luisa pátrala očima po jeho zjevu:

Nevypadá v tom nejhůř,*’

Nevypadám/* prohlíel se ve skle otevřeného okna. Chodba se znovu rozezněla hláením, e kolona se zraněnými čeká, budova rezonovala údery podpatků nemocničního personálu. Petřík vykročil do obvyklého chaosu, jaký nastane vdy, kdy kamióny přivezou náklady zraněných z fronty. Zarazil ho hlas Luisy:

Ceko, zastaví Tohle Jsi měl v kapse, kdy jsem ti ehlila kalhoty../* nastavila mu dlaň před obličej, snad to není ten kousek, co ti pocuchal zdraví?”

Ten zrovna ne, Luiso . . Ale stejně je to kus mého vlastního těla! Mám na něj pár vzpomínek .. /

Byl to úlomek rapnelu, první střepina, kterou měl v ruce Bomba vybuchla takřka vedle něho, sotva přiel na frontu. Zachránil ho strom Kmen to hluboko zranilo, on zůstal naivu. Sebral tehdy kousek té vaří cí ocele pro těstí, kadý voják to dělal. Teď váil chladnou střepinu v ruce. kolem se násobil ruch. Cítil, e začíná překáet, zdrel Luisu ji tak dost dlouho. Postavil se před ní do pozoru a loučil se pozdravem Rudé fronty. Zaal pěst a řekl váné:

Hodně zdraví a děkuju, za vechno, Luiso!”

A brzy obejme matku, Ceko!”

Teď u mám dvě,” přitáhl ji k sobě a synovský políbil

8

Adiós..

Vykročil z budovy, před hlavním schoditěm bylo ivo. Na cestě vysypané pískem stála řada ambulancí, automobily vech značek. Červené kříe na střechách, bočnících, plachtách. S pokrábaným lakem, zprohýba nými blatníky a nárazníky, s prostřílenými plachtami, kabinami i korbami. Unavené obličeje oférů svědčily o namáhavé cestě, kterou absolvovali, vozy i lidé byli prosáknuti jodoformem. Saniáci stěhovali na nosítkách těce zraněné, ti s lehčími ranami pomáhali vzájemně jeden druhému. Vichni u měli za sebou první oetření, i pro těce raněné bylo bezprostřední nebezpečí smrti zaehnáno. Petřík přecházel od jedné skupiny ke druhé, pozoroval ty, kteří stejně jako on platili krva vou daň boji proti faismu. Hledal, jestli nenajde nějakou známou tvář, upoutala ho dívka na nosítkách. Pokrývka prozrazovala, e přila o nohu. Děvče mělo kolem oči erpu utrpení, vlasy slepené potem. Zajíkavě alovalo sestře:

Nesla jsem akorát vodu do zákopu, kdy to vedle mne bouchlo

Znovu proívala kritický okamik, ústa se jí křivila a chvěla, její bolest byla jen kapkou v tomto oceánu utrpení. Kolem se sunula řada vojáků, kteří se s ráme-nem na rameni, s paí kolem kamarádova krku, navzdory utreným ranám, snaili dostat vlastními silami do nemocnice. Petřík přistoupil ke dvojici, která pokutovala stranou zmatku. Mladí z vojáků přenesl činnost zlomené nohy na berlu, záviděl starímu zranění ruky:

Ty u za pár dní skoncuje s celibátem, ale co já.”

Člověče… chlapa nedělaj zdravý nohy!” těil ho kamarád.

Petřík vylovil z kapsy cigaretu panělské značky, kterým říkali vojáci antitank” a prosil:

Dejte mi to někdo ohřát, muchachos!”

Ty ven a my dovnitř…” podával mu mladí z dvojice oheň.

jaké to tady je? řekl druhý.

Petřík pro jistotu několikrát zatáhl a uklidňoval:

Tohle je ta nejlepí nemocnice v celém panělsku Tady dokáou udělat ze dvou mrzáků jednoho zdravého!”

Pozdravuj Bulhara Taneva, jestli na něho někde náhodou narazí. A vyřiď mu, e jeho brat Ivan to schy—

S

tal pod Temelem,” ukazoval ten starí prázdný rukáv. Připomínal mu svými vousy řeckou figuru, kterou kdysi viděl namalovanou na staré majolikové váze.

Jetě e má druhou, odpověděl raněnému způso bem, jaký měli staří frontovníci ve zvyku.

A ví, co je na tom nejhorí, camarada?44 vztáhl k němu zdravou pai a přitáhl ho k sobě. Dech mu páchl tabakem:

Já ji nechal pod převreným fordem, kdy jsme ha varovali s nákladem proviantu pro frontu.”

Tomu říkám smůla.”

Doválčil jsi, kamaráde! mladímu se na čele zablýskaly krůpěje potu. Bolest v noze mu zkřivila tvář: Pomalu půjdem.”

Salud, rozloučili se.

Tělo fungovalo jako dobře zaběhnutý motor..Ť

Kamión za kamiónem přijíděl před hlavní vchod do nemocnice, zástup zraněných mizel v budově. Petřík u neměl stání. Najednou si uvědomil, e následky zranění necítí ani při ostřejí chůzi. Vykračoval si stále pevněji, tělo fungovalo jako dobře zaběhnutý motor. V my lenkách se musel vracet k té malé tragédii, o které před chvílí slyel. Vrtěl hlavou:

Je to vůbec moný?”

Bulhar přiel do panělska, aby si to rozdal s faismem, a ted tu ruku, kterou potřeboval k boji, nechá pod automobilem i

Cesty parku byly lemovány rododendrony, potok as valtu ústil ve vchodu do nemocnice. elezná vrata bránila zástupu vyzbrojenému takami a koíky vzít pavilóny útokem, jednooký vrátný nestačil vysvětlovat.

Čas návtěv a za dvacet minut, občané!”

1tí

Z mylenek vytrhl Petříka hlas brunety, která mu zastoupila cestu. Měla snědou ple a vyzývavé oči, příval vlasů jí tekl na ramena. Bez rozmýlení mu zajela prsty do kadeří, čechrala je se slovy:

Co ty, zlatohlávku?14

Nic..byl na podobné záitky u zvyklý. Ty jeho měděné vlasy! Vyvolávaly pozornost od chvíle, co přeel Pyreneje a vstoupil do paněl. Od onoho okamiku mu připadalo, e se v této zemi k němu hrnou krasa-vice vech typů, co jich na tomto poloostrově jen bylo. Vechny si chtěly sáhnout na jeho hlavu, která tady nebyla hned tak k vidění. I bruneta byla plná veselého údivu:

Já myslela, e ti hoří hlava, feáku, a ono to ani moc nepálí.44

Jen si dej na nae holky pozor!44 smál se vrátný, otevírající mu bránu plnou kovaných ornamentů, obleenou zvědavci. Tady jsou zrzkové v kursu, mohlo by se ti stát, e u tě nepustí z rukou.44

Co můe být lepího ne se nechat zajmout takový mi paemi?”

No, jen si dej pozor, povídám ti.44

Tak se tu mějte,44 loučil se.

Hodně zdraví, vojáku … hodně zdraví!”

Prodíral se davem s pocitem důstojnosti i pýchy, v očích těch lidí byl hrdinou. Záhony nemocniční za hrady vystřídalo nekonečné stromořadí palem, lemující ulici. Pach jódu a éteru slábl, a zmizel, běloba výstav ných domů bodala do očí. Ulice hrály barvami. Série plakátů vydaných stranami protifaistického odporu vy zývaly paněly, aby bránili demokracii a Čelili faistic kému nebezpečí.

LOS CABALLEROS DE LA LIBERTAD! skvělo se na řadě transparentů.

Petřík se nevyznal v tomto přístavním městě, zeptal se na cestu mue, který lelkoval na kraji chodníku:

Amigo, hledám kasárna ..

Si, pořád rovně. Nemůe to minout, companero, poradil stručně. Andaluské nářečí doplnilo gesto pae, která se zasekla do vzduchu ve směru, kde byla cuar telesco.

Petřík poděkoval a vykročil. Domy se měnily v domky, čím blíe k vojenským objektům, tím více zahrad a

parcel plných ovoce, Automaticky přidával do kroku, nepochybnost kasáren zvěstoval cvičák.

Drustvo, čelem vzad!” slyel povel, kroky zněly v písku. Na rozsáhlém prostranství proháněli poddů-stojníci nováčky, Petřík je chvíli pozoroval pavučinou litinových mříí. Zachtělo se mu smát, on sám měl u takové sekýrování dávno za sebou. Uměl vojenský pozdrav k ve dvou řečech: Rotá pozóóórí Raz a dva! Kom-paníííí a droa, droa, an aván ar!

Známý křik svobodníků, desátníků a četařů byl přehluen těbetem dětí, které ho obklopily. Byly to děti občanské války, znaly nazpamě označení vech úderných brigád. Snadno rozeznaly thálmannovce od gari-baldistu, přísluníky Lincolnova oddílu od Poláků, RáŤ kosziho chlapce41 od členů Marseiaisy. Poznaly v něm přísluníka dobrovolnické baterie a naléhaly:

Ceko, má patrony?”

Kde by vzal rekonvalescent náboje?” ertoval s ními.

Tak nám dej to, co ti vytáhli z masa!” usuzovaly, e byl raněn na frontě.

* Jí jste viděly, aby vám dal někdo kus vlastního těla?” váil v prstech památeční střepinu.

Zíraly na ten kousek eleza s ostrými hranami, Je jich pozornost a zájem byly streny příchodem dalího vojáka. Odběhly, a na caparta, který vyzváněl prázdnými patronami v kapse truksových kraasů” a trpělivě loudil:

Ceko, ty si na frontě jetě takových seene!”

Hodil střepinu do dětské dlaně a díval se za klukem, který běel k dalímu přicházejícímu. Petřík vstoupil do brány kasáren, kde byla posádkou brigáda Lidové fronty; strá se mu postavila do cesty:

Odkud?”

Z nemocnice,” zaermoval propoutěcím papírem.

Poslední vojenské působitě?”

Dobrovolnicka baterie.”

Kancelář na dvoře vlevo…”

\

Byli si jisti, e si budou rozumět…

a

Kancelář představoval dubový stůl ve stínu ubikace. Na rozvrzané idli seděl písař v uniformě poručíka, jeho tvář svědčila o rozčarování nad frontou muů, která u něho od samého rána neskončila. Občas zvedl oči od papírů na stole a zíral na reptající vojáky, zařazované zpět do armády. Byl jích dlouhý dvojstup,, mládenci vech barev a národností  hotový Babylón. Hovořilo se zvlátní hantýrkou, která nesla stopy trans liny, angličtiny, poltiny, paněltiny a vlámtiny. Mui netrpělivě přelapovali, říkali nahlas, co si mysleli. Znali tento druh inkoustů z armád, ze kterých přili. Poručík se nenechal deprimovat jejich poznámkami o lenosti, na hlasitějí protesty odpovídal:

Vy se té války nemůete nějak dočkat.

Bodej! letěla z fronty odpověď. My ji máme tak rádi, e jsme si ji vy vzpomněli!

Petřík se zařadil za vojáka, kterého byly bezmála dva metry. Věnoval mu pozornost, a kdy se dlouhán na rozdíl od ostatních postavil před inkoustem do pozoru.

Myslí to s tím pozorem váně, nebo si ze mne uta huje, čahoune?

Copak můu vědět, jestli nemá v tornistře marál -skou hůl, camarada?

Fronta se zavlnila, uměli ocenit dobrý vtip. Chechtot inkousta znervózněl, dostal chu s tím drzounem vymést dvůr. Obava z hromotluka mu to nedovolila, ten chlap by mohl lámat skály! Odbyl ve mávnutím ruky:

Jak ti říkají?

Hans Waldek, zadunělo dvorem.

Náboenství? skřípalo pero po blanketu.

Bez, díval se shora na inkoustovu pěinku.

Národnost?

Bez národnosti, hombre! vyzařovala z něho síla.

Vojenský útvar?

Centurio Thálmann…

Poručík zvedl pohled od papírů, hovor ve frontě utichl. Zvlátní záře tohoto jména zvedla rázem plno úcty k dlouhánovi. Ozvalo se obdivné:

Heleme se, thálmannovec!”

Petřík vykročil z řady, aby si ho lépe prohlédl. Před dvěma roky, kdy bifloval v Albacete na cvičáku zá kladní panělská vojenská pravidla, byl u toho, kdy se němečtí soudruzi vrátili z boje. Vichni na ně s údivem hleděli, jak v pohovu čekají u patia na rozkaz. Kdy ten rozkaz přiel a zjiovaly se ztráty centuria Thálmann, naslouchala celá kasárna. I ostřílení chlapi slzeli, kdy slyeli Jména bojovníků, kterých u nebylo. iví ohlaovali do neuvěřitelného ticha: TOT! TOTí TOTI Kadý z nich se musel do toho centuria prodrat dráty Hitlerových koncentráků, překonat tisíce překáek na své cestě do panělska, aby se mohl postavit se zbraní v ruce proti faismu, který u poznal doma na vlastní kůi. A přece tu byli první ze vech dobrovol níků!

Petříka vzpamatoval hlas, posílající tháimannovce na ubikace:

Přímo přes dvůr. Budova cé

Počkej na mne, jestli chce, stál o to, seznámit se osobně s habánem. Ve dvou to lip najdeme.11

Petřík absolvoval přijímací proceduru, Waldek ho uvítal zapálenou korporálkou. Kdy ji od něho bral, mohl si ho řádně prohlédnout. Němec měl ostře řeza nou tvář, čelo připomínalo roletu, příli často mikal očima. Petřík sám měl u za ty dva roky války několikátou ple, ale i ten nej bělejí ár nedokázal příli osmahnout obličej vojáka, kterému se představoval:

Já jsem Čech… Vaek Petřík.

Copak tam u vás existují jiný jména, Vaku?w moural na něho očima, které postrádaly modrou barvu.

My jsme na tom asi stejně, Hansi?

Nepoohlédnem se po tom baráku, kdy u jsme se poználi? w

Můem,tt přikývl Petřík.

Kráčeli spolu přes dvůr. Liil se od kasárenských dvorů po celém světě jenom barvou. Budovy svítily bě lobou jako větina domů ve panělsku, slunce pralo do sádrového nátěru zdi, a bolely oči. Petřík navazoval přátelství:

Já si vdycky myslel, e jste sami blonďáci s husíma očima! 

Ty má z té slovanské rasy taky akorát ten hébl Div jsem sebou nepratil při tom, jak jsi mu to pověděl s tou marálskou holí, Hansi.

Zaslouil si to, krysoun týlovéj Taky je ti takovej hic, Hansi?

Zastavili se, docela zblízka si prohlíeli jeden druhého. Zvědavé paprsky očí se vzájemně zkříily, oba si byli jistí, e si budou spolu rozumět. Veli do budovy, páchla dezinfekcí a cibulí. Ostrý hlas denní sluby je rázem vyburcoval ze zábavy:

Vy dva, papíry!

Zde, podávali dozorčímu dokumenty.

Sluba zběně překontrolovala dokumenty, voják se ňůrami dozorčího informoval:

Vy to máte do mansardy!

Je to a u samý půdy, křikl za nimi pomocník sluby.

Mansarda byla na samém konci chodby třetího patra. Minuli stojan se zbraněmi, bez zaklepání vstoupili do místnosti se zkoseným stropem. Zůstali okamik stát na prahu, vůbec nepospíchali s prohlídkou nového domo va. Podle stěn stály kavalce, podlaha byla z hrubých prken, nad hlavou plul bleděmodrý strop s měsícem, který vyvedl jakýsi romantik z nedostatku materiálu uhlem. Jejich zrak se svezl na postavy sedící kolem stolu uprostřed místnosti. Mui hráli kostky, hromádky peset a mračno cigaretového kouře připomínaly více easino ne armádní ubikaci. Hráči zanechali vrehcábů, vichni si je zvědavě prohlíeli. Waldek nasál vzduch a ohlásil příchod za oba. Pak se obrátil k milicionáři rozvalujícímu se na kavalci u dveří:

Přej tady na nás čekaj dvě pohodlný matrace ..

A vedle sebe! vyhlíel Petřík místa.

Vemte si ty dvě u okna, mávl velitel světnice palcem ke kavalcům v samém koutě místnosti. Lepí to lu zadejcháme.

Vdy tady visí nějaké krámy …

K těm se u nikdo nehlásí. Moc se nás poslední dobou nevrací!

Nepatřili k pověrčivým, vesele kývli na ivé a obsa clili místa po padlých. Hodili skrovný majetek na po

stele, prohlíeli vojenské vybavení na věáku. Torza uniformy byla prouzena tabákem. Waidek poznamenal:

Věci po nebotících přej nesou těstí…”

Můe to zkusit/4 ozval se od stolu kudrnatý Rumun.

Mená dostanete v přízemí,44 ohlaoval velitel svět* nice, jeden račte se mnou pro mundury.44

Waidek odklusal s velitelem, Petřík seběhl s hliníkovými miskami do kuchyně. Kdy se vrátil, na kavalci u leely dvě hromady atstva. Waidek čistil líci o podívku blůzy a zacvakal zubyr

Mám hlad jako koncentráčník ..

Zapasovali se ke stolu mezi ostatní, kteří se srazil! dohromady, aby ti dva noví mohli v klidu pojíst. Vzduchem se neslo dobrou chutt, gut Apetit*1, a good taste4* i bueno al gusto. Poděkovali a zajeli příborem do kupy rýe. Převrátili porci naruby a zklamaně se na sebe podívali. Oba mysleli na Albacete. Kadého, koho tam nakládali do ambulance, těili, e jim utrpení bude tady vynahrazeno rajskou pochoutkou honosného jména La paelle Valencia*\ Ted měli boský pokrm na dosah. Ale marně v hromadě rýe matěné olivovým olejem hledali slibované kuře, raky a maso několika druhů. Zklamaně skřípali lícemi o dno mlsky a jejich rezignace zostřila pozornost véda Endersona. Skandinávce počítali v této armádě na prstech. Opíral se zády o rám okna, chroupal cibuli velkou jak dětská hlava a smál se jejich pokusům vyhrabat z rýe alespoň kousek masa:

Bývalo tam, camaradas! Bývalo.. /* pach ostré zeleniny z jeho úst zavál a k ním. Kuřata,langusty i sko-pové. Ted nám je ukradli faouni..

Nechutná, brácho?*1 zajel Madar Grof plnou lící hluboko do úst, Petřík cítil, Jak se mu téměř pohnul aludek.

Je to boské,” opakoval Grof svůj artistický výkon se lící, kdy sousto polkl, vysvětloval: Protoe jen sám pánbůh ví, co do toho ten pekoun dal.. /*

Vichni zapomněli na kostky, ze stolu zmizely hromádky mincí. Vojáci svorně hartusili na stravu, na jídlo se snesly vechny moné nadávky ve vech řečech Mezek, co byl dnes k obědu, byl jistě nestor vech panělských mezků. jen Waidek jedl, jako by rýe měla být Jeho poslední oběd na světě.

ť

Zpracovávali zbytek porce, mysleli na ty sliby ohledně menáe. Proč zrovna oni přili pozdě? Jetě nedávno tu byl vojenský blahobyt, teď u jen rýe s mořský-mi potvorami, které rybáři dříve vyhazovali! Waidek byl se svojí dávkou hotov dříve ne Petřík a s poznámkou, e to ani nebylo tak zlé, vyel do umývárny opláchnout si misku. Kdy se vrátil, vrhl se k hromád ce atů, které měly vylepit jejich oblečení. Zajel pa emi do koené vesty bez rukávů, pochvaluje ji i přesto, e mu byla krátká:

Rád bych viděl holku, která se za mnou neotočí.. 

To nám poslali nai horníci,* vysvětloval Ir Powers U nás umíme dělat moc dobré koené vesty a jetě lepí renou. Povídám, camaradas,” obracel se na vechny, u jste si někdy lokli osumdesátiprocentního pití?”

Jó,w kývl Grof. To tě nejdřív postaví na nohy a pak zase poloí…**

Jestli se hned něčeho pořádnýho nenapiju, tak se udusím,” odstrčil Petřík vyletěnou jídelní misku. (Jtřel mastnou bradu dlaní a otočil se k veliteli světnice, staraje se:

Do kolika to dneska máme, arí?”

Do půlnoci! Odjezd na frontu zítra v osm!”

To je tedy fůra času.”

Jak pro koho. Koukejte, a se vrátíte v pořádku!”

To dá přece rozum, arí…”

Na počest posádky se konal tábor lidu…

Táhlo ke čtvrtá hodině. Měli v úmyslu porozhlédnout se městem a najít lokál, kde se dá zahnat ízeň. Zařa dili se do průvodu stejných dychtivců s vyschlým krkem, přístavní město jim nabízelo spoustu povyraení.

Předtucha dobrého napití Jim zvedala náladu krok od kroku, elest listí aleje kouzlil romantickou iluzi. Wai-dek chtěl vědět o kamarádovi trochu víc, nedělal okliky:

Ty, Vaku! Jak ses dostal do těchhle končin?41

Já? rozpomínal se. Kdy jsem se vrátil z vojny, tak pro mne nebyla práce

Jakou jsi měl v tý vaí army ari?44

Kaprál..

Uměli panělsky dost dobře, aby si rozuměli. Občas propletli hovor němčinou, lo jim to, jako by se znali odjakiva. Vzbuzovali pozornost náladou, nestačili odpovídat na pozdravy lidí, kteří je míjeli. Zástup chodců je spláchl do náměstí přeplněného pouličními Stánky. Přivítala je palba nabídek zboí veho druhu, od brýlí proti slunci a po různé odznaky. Jejich zájem patřil kozím měchům na víno; Stánek byl přilepený ke stěně vybombardovaného domu. Prodavač je zahrnul lavinou výřečnosti, prudká gestikulace doprovázela proud slov. Ujioval je, e jeho rodina je nejstarím výrobcem měchů na světě, prapředek jimi prý u zásoboval Cae-sarovy iberské legionáře. Podával dva chlupaté výrobky vojákům:

Lepí ve panělsku neseenete, soldados!44

ikovné zařízení pro zahnání ízně,44 přetáhl Waldek řemen přes rameno, Petříkovi to připomínalo dudy.

Moc ikovné, kdy s tím umí zacházet, vzpomněl si na první zkuenosti. Tehdy měl více vína v obličeji ne v aludku.

Waldek vylovil z kapsy blůzy hrst peněz a bodře temperamentního mue vybízel:

Vemte, kolik vám patří!44

A jsem proklet, jestli od vás vezmu jedinou pesetu!44 uslupoval prodavač nazpět s dlaněmi před sebou,

To byste byl brzy cugrunt!44

Vy pro nás nasazujete ivot a já bych si měl nechal od vás platit mizerný kozí měch? Stejně to přijde vechno nazmar, tak jen berte!44

Vidíte to nějak černě, seňore…4

Ale to vám povídám, camaradi sí Jetě ne přijdou ti viví Marokánek tak to tady vechno podpálím, aby nenali ani řemínek do boty!44

Prodavač se tvářil smrtelně váně, nebylo mono ho

IP

odmítnout. Poděkovali za dar a nechali se strhnout proudem davů mířících do přístavu. Nad hlavami jim vlály transparenty s hesly Lidové fronty, klopy muů zdobily symboly komunismu, kapela vyhrávala revoluční pochod a strhla je do kroku. Nepochodovali s ni vak dlouho, Petřík tvrdil:

Ten chlápek je opravdu tont to podpálit..

Waldek uhodil do splasklého měchu, klimbajícího se mu na boku, a přikývl:

Na co jsme ten krám vůbec kupovali, Vaku?”

Já taky nevím, co to děláme…”

Vyboxovali se lokty ze zástupu, zamířili k nejblií vinárně. Vývěsní tít představoval tři dbánky, připomněl Petříkovi enky domova. Stolky s proutěnými křesly, překáejíc! na chodníku, byly obsazeny khaki uniformami. Přísluníci zajatého italského faistického expedičního sboru. Ruce italských zajatců se předháněly v podávání napití na přátelství. Dlaně zdrsnělé letitými mozoly svědčily o rolnickém původu. Petřík sáhl po podávané sklenici a utahoval si z nich:

Tak vy u ne arriba Espaňa, kluci makarónský?”

My nikdy arriba Espaňal My vdycky no pasarán!”

Tak na to no pasarán!” vyzval je Waldek k napití. A na ex! poroučel.

Přes jazykové nesnáze o nich věděli zanedlouho vechno. Byli bez práce, Mussolini jim napovídal, e jedou do Habee obdělávat pustiny. O jakou kultivaci” lo, pochopili, kdy místo lopat dostali puky. Kdy je odvezli na frontu, přeli do zajetí při první příleitosti \ s výzbrojí. Petřík se svým druhem přistoupili k nálevnímu pultu. Podali krčmářce měchy, Waldek naléhal:

Něco silnýho, co rekonvalescenta brzy uzdraví, seňorito!”

Plné?” zeptala se.

Nalapané!” Petřík ukazoval dlaní výku hladiny.

Kdy je takové vedro… vysvětloval Waldek.

Otočila se k nim zády, zaclonila pípu sudu. Kozí měch začal nabobtnávat, velo se do něho dobrých pět litrů vína. Poloila koené nádoby na pult. Ujiovala je:

Po tomhle vám bude dobře, camaradas!”

Co je to bidon vína do naí Sahary, seňorito!”

Vin a volonté!” volal kdosi u stolu.

Ten člověk je nenechal zaplatit útratu, navíc poručil

t

nalít vem. Nasládlé víno bublalo v hrdlech a splachovalo lem vedra, Waideka byla hned plná místnost. Dával k lepímu, jak se tady ve panělsku musel naučit pit.

Nelo to a nelo,” předváděl pijáckou pantomimu.

Neuměl si poradit s baňkami opatřenými náústkem, kterými, kdy se nahnou, stříká víno přímo do úst. Tenkrát chytil sklo oběma rukama a zvedl ho, víno mu opláchlo vechnu pínu z obličeje. To bylo na začátku války, teď u ho ádná baňka na světě nemůe doběhnout!

Oba zvedli sklo s rudým vínem, aby dokázali, e se u naučili pít po panělsku*4. Dali si záleet a dokázali čůrkem vína zasáhnout ústa. Byli odměněni srdečným potleskem, ze vech koutů se ozývalo:

Bravó, compaňero, bravó…4

Teď, muchachos,44 poroučel ten, co dal nalít, vich-ni dohromady!44

Hlavy se zvrátily temenem k lopatkám, náústky baněk mířily do úst, poskajující ohryzky odpočítávaly loky. Společný výkon byl oceněn společným aplausem, vojáci hodili vaky přes ramena. Mezi dveřmi se loučili:

Salud, companeros!44

Spokojeni se znovu zařadili k lidem spěchajícím k přístavu. Petřík se neudrel:

Mrkni 11a tu sílu lidu, Hansi!”

Vykročili jedné skupině v patách, míjeli ebráka sedícího na schodech domu. Vyhasle oči hleděly do věčné tmy, jeho prsty se řídily pamětí. Vyhrával na otlu-4 čenou flétnu Internacionálu, hodili mu do čepice několik mincí, o pár metrů dál pozvedli měchy k ústům. Petřík měl dojem, e Waldek nabírá osvěení příli mocně, z opozdilců na něho přeskočila nedočkavost. Dloubl kamaráda loktem do eber:

Nech si trochu na potom, nebo přijdem pozdě!44

Já bych se tam nedral,44 kývl Waldek směrem k lezce ozbrojeným milicionářům, zavěeným do svých přítelkyň: Tihle nám u nenechali místo, Vaku!44

li za dvojicí třídou Garciá Hernandeze. Občas si lokli ve stínu palem a bavili se na účet těkooděnců, kteří si dobývali válečné slávy na rambláeh Alicante. Znali tento druh bojovníků44, potkávali je na veeb hlavních třídách Madridu, Barcelony i Valencie. Molo

tvořilo umělý záliv mezi pláemi, vlnolamem a otevřeným morem. U vchodu, sotva sto metrů irokého, bylŠ namačkáno několik desítek tisíc občanů. Atmosféra byla sváteční. Dav svým chováním a ivotem připomínal obrovský orchestr ladící nástroje; cekalo se jen na dirigenta.

Pohledy vech se opíraly o improvizovanou tribunů, nehoblovaná prkna byla potaena arlatovým transparentem. Nápis hlásal, e faismus neprojde, e mu mezinárodní solidarita vykope ve panělsku hrob.

Na corridu to nevypadá ..

To těko,” smáli se.

Petřík s Waldekem ertovali, ale stále jetě nevěděli, co se zde má tak zajímavého dít. Vysvětleni přineslo volání davu. Zástup skandoval nadeně:

Los Rusos!”

Marineros Rusos!”

Viva la URSS!

Sověttí lidé byli ve panělsku v nejvyím kursu. Waldek s Petříkem je chtěli spatřit jako ostatní, protlačili se davem blíe kupředu. Po pravé straně se jim modralo Středozemní moře, kus dále leela na boku torpedovaná nákladní loď. Před ní se pohupoval parník se zástavou zdobenou emblémem pokroku svobody a rovnosti  srpem a kladivem. Přivezl pomoc pro demokratické panělsko, na počest posádky se konal tá bor lidu.

Stíny hustého stromořadí chránily jen malou část davu před havým sluncem, a přece nikdo neodcházel Pohled na zástupce posádky vystupující po vratkých schůdcích na tribunu probudil veobecné nadení, lé* paí, hromobití hlasů zdravilo:

Viva la Rusia!”

Salud!”

Muchas gracias!”

Dav se pohnul jetě více kupředu, lavina těl hrozila zaplavit tribunu. Kadé doplutí sovětské lodi do přístavu bylo vyvrcholením hrdinství posádky, vichni vědě li, kolik je potopeno faisty lodí, ne se jediné podaří dorazit do tohoto přístavu.

Nepodíváme se víc zblízka?” řekl Petřík.

Riskovali chůzi po samém okraji mola. Drali se’ stěsnaným davem, pouívali při tom loktů, kolen i jazyků.

Místo pro rekonvalescenta!**

Misto pro interbrigádu!”

Místo pro internacionalistyl** slyeli odpověď. Díky, občané…**

Gesty připomínala mávnutí avle, slovy burcovala svědomí…

Prodrali se a k narychlo postavené tribuně, na kterou právě vystoupila delegace námořníků, vedená kapitánem s nezbytnou dýmkou v ústech. Davem letělo sdělení, e hosty přivitá zástupce městského výboru; Carlo Rubio přistoupil k mikrofonu. Děkoval sovětským lidem za poskytnutou materiální i morální pomoc a předal slovo. Kapitán lodi pohovořil o tom, e sedm dní a nocí vezli panělským matkám a dětem dary od pracujících SSSR. Kotvy zvedli v Oděse a po plavbě Černým a Středozemním mořem konečně tedy dorazili do Alicante. Jeho zástupce pak vyprávěl, jaké se jejich loď těila pozornosti německých a italských křiníků. Museli se vyhýbat řadě provokací, společným úsilím dosáhli tohoto přístavu, aby předali dary a odvezli tě ce raněné do bezpečí.

Jak se tí líbí to děvče?** kývl Petřík hlavou k mladičké eně, která tlumočila.

Mačkala se mezi delegáty na tribuně a překládala rutinu do melodické paněltiny.

Carlo Rubio ohlaoval dalího řečníka. Nebýt přeno sové techniky, tak ho neslyeli lidé ani v první řadě.

Měkký hlas podivně zapadal do rachotu tábora lidu:

Nyní promluví zástupkyně kolní rady soudruka Diazovál**

To děvče, které upoutalo Petříkovu pozornost, vystřídalo předřečníka u mikrofonu. Její jméno začal vyslovovat celý dav, vichni skandovali:

Chceme tě slyet, učitelko!”

Do toho, Esperitoí”

Nandej to Frankovi, muchachito!”

Neměla oči, ale topasy. Opřela se o zábradlí. Byla rozený rétor, měla řečnické umění v krví. Gesty připo mínala mávnutí avle, slovy burcovala svědomí.

Slunce, ozařující tvář učitelky, hrálo úlohu reflekto ru divadelního jevitě. Její obličej plál nenávistí, kdy mluvila o počtech koláku zavraděných bombami, její oči jako by zabíraly celý obličej. Burcující projev uzavřela obvyklým provoláním:

A ije demokratické panělsko!”

A ije revoluce!”

A ije Sovětský svaz!”

Dianě davu zabuily o sebe. Zasvěcený výkřik dal do pohybu lavinu.

Bravo, Esperita!”

Učitelka Esperita Diazová la na tribuně z náruče do náruče. Přátelství se sovětskými námořníky zpečetila polibkem.

Padl návrh, aby na tribuně promluvil i některý z pří sluníků Mezinárodní brigády. Pohledy davu hledaly, kdo se ozve. Zástup chtěl slyel některého z těch, kdo hnali faisty od Madridu, rozdrtili italskou ofenzívu na Guadajaře, stříleli u bran Alcazaru, čelili obávaným Marokáncúm na valencijské frontě. Petřík na sobě cítí upřené zraky.’ U se ozvalo:

A promluví tady ten dobrovolník!”

Petřík se snail ignorovat volání po tom, aby vystoupil a rozhodně se bránil:

Nechtějte to na mně, conipaneros! Já jetě nikdy na schůzi nemluvil..

Zděeně hleděl do rozjásaných obličejů, desítky rukou ho postrčily k tribuně, koridorem těl se k němu blíila učitelka. Dav mezi nimi vytvořil uličku, četla mu z distinkcí příslunost.

Vztáhla k němu pai, viděl jasný a rozhodný obličej. Vlasy měla černé jako větina místních dívek, tmavé byly i prohlubně, ve kterých byly usazeny oči. Paprsky řas byly dlouhé jak jehličí modřínu, vdechl vůni připo mínající něco, co dávno necítil. Odzbrojila ho svojí existencí, kráčel za ní palírem proti své vlastní vůlí. Zvědavci, kteří vytvořili neprodynou stěnu, se jen zvol na rozestupovali, pluli mezi nimi kupředu, Esperita prokiouzávala mezi lidmi, u se nesnail vytrhnout rukáv blůzy z jejích prstů. Zmohl se jen na prosebné:

Já neumím dobře panělsky!11

Pod nohou zaskřípaly dubové schůdky tribuny, vedla ho za sebou řadou sovětských námořníků, cítil přátelské tulce do zad a ramen, jejich slova mu zněla domovem:

ídi, moloděc! Gavari pravdu!”

Učitelka pustila cíp jeho rukávu a před mikrofonem. Promluvila pár rychlých slov se zástupcem městského výboru. Rublo zvednutím ruky zajistil ticho. Oznamoval nedočkavému zástupu:

Compaňeros! Máme tady československého soudruha. Vichni víme, e je tvoje zem ohroena Hitlerem . obrátil se přímo na vojáka,

Petřík,44 napovídal mu svoje jméno.

Soudruh Petřík nám tedy řekne, proč přiel do panělska, řekne nám pár slov o společném boji proti faismu.M

Cítil, jak se mu stáhlo hrdlo, pohled na dav, vyplňu jící přístavní prostor do posledního místa, mu roztřásl kolena. Viděl upjaté a čekající tváře, tréma na něho dopadla plnou vahou. Nohy se mu třásly, prsty ztrácely cit; učitelka ho přistrčila těsně k mikrofonu.

Pohlédl přes hlavy zástupu k nebi a spatřil něco, ca jiní zatím neviděli. Obraz eskadry heinklů, nalétávající na přístav. Fronta byla u tak blízko, e protiletadlová obrana nedokázala včas varovat obyvatelstvo před náletem. Obvykle se o nepřátelských letounech vědělo, a kdy začaly padat bomby do ulic. Teď o nebezpečí věděl jen Petřík, zvuk motorů se teprve blíil. Výraz vojáka byl tak intenzívní, e burcoval dřív ne výkřik. Pozdní varování doplnila ozvěna výstřelů protileteckých zbraní.

Nálet!44

Atención! Ataque!”

Petřík viděl dav z výky tribuny, měl ho před sebou jako na dlani. Shromádění se pohnulo, panika byla nakalivá. Krajní řady se rozběhly k linii domů, ostatní se zmáčkly k sobě tak hustě, e připomínaly zuby hřebenu. I Petřík měl chu vyhledat úkryt, zastavily ho korálové rty:

Ne, Čeko!w

Dívala se na něho pohledem, který prosil i poroučel* odejít by se nyní rovnalo zběhnutí z fronty. Nikdo ze zástupců městského výboru ani sovětských námořníků tribunu neopustil.

Atención! Ataque! neslo se vzduchem volání desítek hrdel.

Překonal se a zaclonil si oči dlaní, hvizd padajících bomb byl korunován sérií explozí. Stranou od sovětské todi vy vřel mohutný gejzír vody, hlavně palubních zbraní se najeily ve směru útočníka. Za frontou domů stoupal hřib prachu a dýmu ze zasaených budov, tribuna se houpala pod chodidly jak lodní můstek. Úlevu přinesl jásavý výkřik:

Los nostros!”

Nai!41 ‘ Chatos!41

Ve vzduchu dolo k tlačenici”. Vládní stíhačky měly nízké a zplotělé motory, panělé je přezdívali na plos-káče. Chatos rozrazily klín faistických bombardérů, které uhnuly nad moře. Dav zapomněl na nebezpečí a podlehl nadení, potlesk doprovázel pád nepřátelského stroje.

Nelítostný boj končil stejně rychle, jako začal! Nepřítel ztratil odvahu a poruil své formace. Doprovodné stíhačky vyrazily vpřed, aby kryly zmateně se obracející bombardéry. Dalí savoia se prudce naklonila, z motoru vylehl plamen a stroj s vlečkou hustého dýmu zčeřil mořskou hladinu. Ztráty donutily nepřítele* aby se dalímu střetu vyhnul, letouny mizely za obzorem.

jetě se voda nad faistickými piloty nezavřela a Petřík u opět slyel volání, které ho vyzývalo, aby promluvil.

Mluvit! Mluvit! Ceko* mluvit!44

Tak do toho!”

Posloucháme tě, Čekoí44 pobídl i Rubío.

Bouřlivá atmosféra spontánní jednoty Petříkovi připomněla mítink v Jihlavě. Onu srpnovou neděli roku třicet est, spolu s tisícovkou dělníků a rolníků naslouchal projevu Klementa Gottwalda. Hlavou běel film vzpomínek, znovu slyel:

Pohledy celého světa se dnes upírají na panělsko.

Ú čtvrtý týden tam zuří občanská válka … Československo má a musí mít existenční zájem, aby byli paněltí vzbouřenci proti demokracii, tito Hitlerovi spo lečníci, poraení. Protoe jejich vítězství by posilnilo vojenskou frontu vech faistických států, které ohroují mír a samostatnost Československa. Fronta obrany naí vlastí, Československé republiky, probíhá dnes ve panělsku!”

Dav obléhající tribunu se rozrostl o zadní řady, vracející se od títů domů, Petřík cítil, jak mu hoří tváře. Odkalal si a zaal pěstě, jeho hlas, zesílený přenoso vou technikou, letěl přístavem:

Dělnici! panělé! U nás v Československu si to také musíme s faisty rozdat. Ale vy jste nás předběhli. Tak isme si řekli s mnohými soudruhy, e u bran Madridu a Barcelony budeme bránit i nai Prahu. Vzali jsme to přes nejblií poie, abychom tu byli co nejdříve ..

Cítil, e u neřekne ani slovo. Marně doufal, e mu učitelka pomůe. Kdy se nedočkal pomocí ani od Ru bia, vyhrkl závěr. Řekl, e to byla jeho nej delí veřejná řeč v ivotě a přestal hledat dalí slova. Zaal pěst a zvedl ji do výe obličeje. Zvolal zkratku věty vyzývající ke spojení vech proletářů světa:

U H P 

U H P  zaumělo jako ozvěnou davem.

Skandovali hesla obrany demokracie a internacionální pomoci. Pae řečníků vytvořily řetěz, zdravily bouřící zástup. Sluncem zalité molo se otřásalo sborovým:

Franko, nó! Demokracia, sí! Franko, nó! Demokracia, sí!

Zástupci městského výboru se loučili se sovětskými námořníky, kteří odcházeli na lod. Petřík sestupoval ze schůdků, pod tribunou ho Bsperita, rozjásaná úspěchem mítinku, lehce políbila na tvář. Děkovala:

Tak salud, Čekol

Gracia, seňorita!** vychutnával dotek jejích rtů.

Salud/4 opakovala magicky.

Nemohl bych na tebe počkat? Třeba jen na chvíli/ myslel na to od chvíle, kdy ji spatřil. Ráno musím na frontu ..

Petřík cítil její nehty, pronikající mu tkaninou a do kůe. Tón hlasu děvčete nepřipoutěl pochyb:

Věřím, Ceko …, e se jednou potkáme…*

Loď vyplouvala za melodie Internacionály…

Boj započal…

Akce netrvala dlouho …

Soustruh nevychládal…

Řev stráí naplnil prostor tábora

Loď vyplouvala za melodie Internacionály…

Mítink skončil, nikomu se ale nechtělo domů Vichni potřebovali slyet, e kritická situace vládního panělska je pouze dočasná, dychtili po ujitění, e faisté postupující proti městu budou včas zastaveni. Čerpali sílu z vlajky se srpem a kladivem, třepetající se v mírném vánku na stěni. Lod! v tuto chvíli manévrovala k nákladovému molu, symbol, který nesla, představoval v tuto chvíli pro vechny jedinou zátitu přátelství a pomoci. Vichni chtěli obejmout sovětské námořníky, kteří se chystali odvézt zraněné bojovníky Lidového panělska, Dav ien stěí uposlechl volání:

Udělejte místo hrdinům*

Místo pro hrdiny, občané!”

Alejí těl přijíděla sanitní kolona. Ve tvářích raněných se odráela úleva. Petřík se prodral zástupem těl k Waldekovi, oba slyeli starost matky doprovázející zraněného syna Předčasně zestárlá ena s kulatými zády a vysedlými lopatkami si hryzla strachem vnitřní plochu rtu, čekala na uklidňující slova.

Řekněte, e se s ním zase shledám ..

Petřík si uměl představit starost své matky, naléhal na námořníky:

Matrosi, řekni jí, e dojedete… e se jí zase vrátí…-

ádný strach, matko! odpověděl námořník lámanou paněltinou. My vdycky dojedeme .,

Gracias muchas …” slunce vysouelo eně slzy z vrásčitých tváří.

Doprovázela syna a k molu, podél nosítek el i Petřík s Waldekem. Námořníci kráčeli rychle, loď byla

Tak přísahali

připravena k odjezdu. Petřík se domlouval snadno se sovětskými námořníky, rozuměli mu kadé slovo.

Připomněla mi vlastní mámu ..

Odkuda ty? Prága?”

Tam to mám pár hodin vlakem … jmenuju se Vaek Petřík, tohle je kamarád Hans Waldek. Bydlí kousek od nás ..

Máte to tu těké,” kývl první z námořníku k troskám zařízení přístavu.

My ti tu cestu domů taky nezávidíme/* vyslal pohled Waldek k* torpédované lodi.

Sirény sovětské lodi vybízela ke spěchu, paluba duněla kroky lodníků. Nakládání zraněných probíhalo zručně a rychle/ námořníci jako by pracovali zpaměti. Kadý z nich měl své místo a úkol, za chvíli byly sanito! vozy prázdné. Řinčení rumpálů zdvíhajících kotvy bylo přerueno, loď vyplouvala za melodie Internacionály. Zněla ve vech řečech, nejsilněji bylo slyet panělské: Arriba parias de la terra …

Dívali se za vzdalujícím parníkem, paluba přeplněná zraněnými a námořníky dávala sbohem břehům. Loď se ztrácela v mlném oparu, zůstala po ní jen radost v očích davu a spirála kouře splývající s horizontem. Shromádění lidu se začalo rozpoutět v ulicích města, tribuna osaměla. Petříka upoutalo neuvěřitelně modré moře. Změnilo barvu takřka naráz, jetě před momentem bylo zelené. Divil se:

To je barva, Hansi..

Měl bys vidět vodu u nás, Vaku. Tam je černá, holenku, jak peklo. A vis, od čeho? Od toho, jak v ní omýváme uhlí, černá, e se tam dá koupat jen ve skafandru!”

Bezmračný den končil, houstla večerní eď. Obzor u přecházel v čerň, Petřík jetě dokázal zavadit pohledem o potopený parník a zeptal se:

Potápí se taková lod často, Hansi?”

Co tě napadá,” bubnoval Waldek spokojeně prsty do poloprázdného vaku, ve kterém jetě plouchalo, ta se potopí jenom jednou!”

Mrtvý kolos leel na boku. Schlíple visící vlajka alovala na ty, kteří ji torpédovali. Dostala plný zásah několik stop od přídě, úhel paluby říkal, e se opřela bokem o dno. Její můstek se rýsoval proti obloze, na

které u blikaly lampičky hvězd, byl pokroucený jako můří noha. Osud lodě Petříka zajímal, zeptal se proto staříka, lovícího ryby na vlasec u mola:

Jak k tomu dolo, dědo?”

Dostihla je ponorka, podařilo se jim doplout a sem, tady se poloili.”

Aspoň e se zachránili..

A na těch dvacet, co to schytali v podpalubí.”

Co vezla?”

Pomoc těch podařených kapitalistických neinterven-tů zvedl oči od hladiny děda, skládaje tvář do vějíře vrásek.

Co vezla?” opakoval Waldek kamarádovu otázku.

Klozetový papír, tenisky a cucavý bonbóny!” odplivl si stařík a vrátil pozornost rybářskému prutu.

Nepřítel se hnul na řece Leguře.  

Vraceli se do kasáren, zalí si pár ulic, aby viděli, co způsobily faistické heinkly městu. Houfy občanů zacelovaly rány války. Sutiny zasaených domů byly odstraněny z vozovky, kalue krve spláchnuty vodou, trychtýře po pumách ve vozovce zasypány. Zranění a mrtví odvezeni. elezný dé jako by ani nepřiel.

Nedávný nálet připomínala u jen slepá okna v uli ci a vyvrácené lampy pouličního osvětlení poloené na kraj silnice. Zastavili se před velkou nástěnnou mapou s vyznačenými frontami ke dni 15. listopadu 1938. Linie frankovců se hrozivě blíila k Valencii. Petřík se zeptal kamaráda:

Co myslí, Hansi. Jak skončí tahle guerra?”

Hodně patně pro nás dva, jestli se nedostaneme včas na frontu!”

Význam slov byl jasný. Pohled na hodinky ukazoval, e za pár minut musí být v kasárnách. Bylí ve válce dost dlouho, aby věděli, co znamená zmekat odjezd na frontu. Na věci nic neměnilo, e jsou dobrovolníky.

Waldek mávl na kolemjdoucí taxík, Petřík udal směr a

ádal:

Popoeňte tu maino, amígo ..

Do kolíka to máte?” pochopil ofér.

Máme tam být ve dvanácti”

Řidič se překonával, pracoval rukama nohama. Opel z pětadvacátého roku hučel ve vysokých obrátkách, estiválec absolvoval zatáčky takřka po dvou kolech. Hranatá karosérie s kočárovými křesly je uspávala.

Uháněli stromořadím palem, zastavili se skřípotem per a pneumatik. Ciferník hodin zasazený do portálu kasáren se chystal oznámit dvanáct, ofér se radoval, e to stihl:

Jste tady na minutu!”

Gracías, hombré ..Jel opravdu dobře.

Kdy viděl, jak hledají po kapsách, upřímně se divil:

Vy chcete pro pár peset přetáhnout a jít do arestu,

amigos?”

Začalo odbíjet. Opozdilci mizeli v kasárenských vratech, Waldek s Petříkem vběhli do dvora jako poslední.

Překvapil je neobvyklý ruch, modravý opar spáleného benzínu a nafty nutil ke kali. Kolona přistavených studebakrů se otřásala rachotem zahřívaných motoru, v budově bylo ivo, vechno v klusu. Schody k mansardě brali po třech, vítal je velitel světnice:

Vy máte kliku e jste to stihli, camaradas! Klidně si maete deku a za hodinu odjídíme!”

Co tak najednou,” sáhl Petřík po svém vojenském vybavení.

Kdosi odvolal velitele světnice na chodbu, Mayer narozený v Curycbu vysvětloval:

Střídáme prapor, který byl po těkých ztrátách odvolán z fronty na odpočinek.”

To by nepočkalo do rána, aby si mohl člověk trochu zdřímnout?” zmáhala Waldeka únava.

O tom si promluv s Marokánci,” vracel se velitel světnice. Copak to neslyíte?”

Začali vnímat vzdálené hřmění fronty. Snaili se uhádnout, zda je to od Albacete nebo od Murcia. V těchto směrech byli faisté nejblíe. Vzdálená kanonáda zrychlila ruch v kasárnách. Na dvoře se hovořilo vemi jazyky, hotový babylón nářečí a přízvuků. Kdy přili tito mui do panělska, slouili ve svých národních

plucích nebo rotách. Třetí rok Války jejich řady krůtě pročesal, teď vichni dohromady vydali za jednu společnou brigádu. Převládala francouztina, ozývala se ze vech stran a koutů.

Zařadili se do dvojstupu. Cekali na vyzbrojeni. Jeden za druhým se sunuli ke skladiti, Petřík si viml vousáče před sebou. Zapálil si cigaretu, vousáč mu ji vzal.

Dávej nazpátek, companero!” protestoval. Je moje .. *

Zakuř, Pepé! la Petříkova cigareta k dalímu Francouzovi, který vysvětloval:

U jsi někdy viděl rubá s kapsama, člověče?”

Tvoje je jedině místo na hřbitově, Ceko! kouřil je ho korporalku u dalí. Ostatní je nae..

Kdy to tak berete,” vylovil z kapsy blůzy krabičku. Nechal cigarety kolovat, zapalovali si jeden od druhého. Ze zvyku kouřili s oharkem v rukávu.

Postupovali ke zbrojíři, pak se ozbrojeni řadili k přistaveným vozům. Div neklesali pod tíhou výzbroje a munice. V ruce automat, v kapsách ruční granáty, na hlavě ocelovou přílbu. Vichni si byli rázem podobní, nerozdělovala je ani řeč. Domluvil se kadý s kadým. Utichli na řízné Atención!” a ztuhli v pozoru před velitelem. Kapitán Alfonso měl vojenské drení těla, chronickou malárii a knírek barvy uhlí, který se jasně odráel na voskové luti obličeje. Pohledem překontroloval stav mustva a pronesl řeč:

Vojáci! Nepřítel se hnul na řece Leguře. Naím úkolem je doplnit řady obránců … nahradit ztráty a zahnat faisty co moná nejdále! Jasné?!”

Slouil před občanskou válkou řadu let jako důstojník panělského koloniálního vojska, sluba v Africe na něm zanechala stopy. Kalal takřka bez přestání. Ani ve voze nedal bez silného araku ránu. Ze své objemné hliníkové láhve dopřával i posádce velitelského lordu. Řeč se točila kolem fronty a Marokánců, jejich postup měli zastavit. Kapitán Alfonso vysvětloval, e to s těmi Syny smrti, jak jím v Africe říkali, není tak strané:

Mám s nimi zkuenosti z Atlasu,” vylovil z kapsy cigaretu a odmlčel se.

Waldek měl s nimi vlastní zkuenosti:

Báchorky! Na Manzaresu nám předvedli, co dovedou.*

Řidič se vyhnul kráteru, první známka blíící se fronty. Diferenciál zaskřípal ve dvojité zatáčce, kapitán zatřepal prázdnou lahví u ucha. Byla to výzva, aby mu dal někdo loknout ze svého. Vybral si Petříkův měch a přisál se k náústku.

Ten chlap nás přivede na mizinu!w poznamenal Wal-dek.

Co to do sebe tak leje?

Nediv se, Vaku, to jeho vojenské řemeslo dokáe unavit,44 podotkl Waldek nasucho.

Díky, Ceko! Alfonso vrátil poloprázdný měch a upřesňoval vzpomínku: Je to u dost dlouho. Teď u dávám při styku s Marokánci přednost solidnímu, dobře hozenýmu granátu/4

Boj započal…

Kolona zkracovala vzdálenost k frontě. Slyeli detonace, rachat kulometů, cítili pach spáleni. Vesnice, kterými projíděli, byly oputěné, na okraji rozbitých silnic je zdravili staří vesničané, kteří se ji dávno přestali bát smrti. Neměli co ztratit, postávali v hloučcích a mávali vojákům na vozech tak dlouho, dokud jim nezmizeli z dohledu. S dalí mílí byli civilisté nadobro vystřídání armádou, kolonu studebakrů vedenou fordem neodvolatelně pohltila fronta. Čpěla nedávným bojem, dávala o sobě vědět kadým metrem. Vzducb byl plný nasládlého pachu, zmrzačené stromy lemovaly silnice, kola míjela zničenou techniku, které vévodily trosky diplomatického packarda. Vůz dostal přímý zásah, střela ho otevřela jako klíček konzervu.

Kde se tu vzal?w otočil Petřík hlavu za limuzínou. To je zbytek anglosaské mise/4 řekl ofér a přeřadil rychlost. To jejich nevměování, tu neintervencl berou do písmene, u odmítli prodávat i potraviny!*4 Studebakry sledovaly velitelský automobil, konečně zabrzdily pod ochrannou klenbou proděravěných korkových dubů. Na povel kapitána seskákali z vozů, do první linie to bylo jen pár desítek metrů. Větina vojáků u tady bojovala, vraceli se jako domů. Byli uvítáni znavenými bojovníky, nebylo jich zde mnoho. Mnozí se znali, vichni měli své válečné jméno. Rozjařené pokřikovali na sebe přezdívky:

Ta kanonáda nebyla odtud, Rumune?”

Přivezl jsi to slíbený pití, Stíhačko?*1

Petřík roztáhl chřípí, nasál dým nedávné bitvy. Tento úsek fronty neznal, vnímal okolí, celou svou bytostí. Vyprahlá půda se zaloutlými metlicemi trav, kopec a údolí poseté balvany, jizvy zákopů. Jetě nasál vzduch a strčil do Waldeka:

Cítí ten ozón, Hansi?”

Co nás asi potká?” klepal Waldek prsty na automat.

Střídání probíhalo rychle, kapitán Alfonso klouzal pohledem z vojáků, které střídali, z bojovníků opoutějících stanovitě, z muů, kteří drobili legendu o nepo-razitelnosti frankistických Maurů na padr. Byli pinaví a zarostlí, zbraně jim vak svítily. Ve chvatu balili,

těili se na odpočinek. Rotě velel kolozubý nadporučík, vílal Francouze Pepého jako svého bratra:

ije,” plácal krajana do zad. Pak se otočil a křičel směrem k frontě:

Ejhle, falangisti! Vá mor se vrátil!”

Pepé byl v civilu redaktorem dělnického listu ve francouzském provinčním městě, tady mu byl svěřen úsek propagace. Byl dobře naloen, klebil se na kamaráda ti staral se:

Maina je v pořádku, Futrále?”

Futrál dal do pohybu tíhlé prsty, bubnoval na zalý chrom pojízdného agregátu:

Nádr to schytala, zacpali jsme to jílem. Trochu to leče, ale kdy budete dolévat ávu, tak si to můe s nimi rozdat, krajánku …”

V kolik ten dikurs teď spoutíte?”

Ve tři, Pepé. Od tý chvíle, co si tam poutí hubu na pacír nacisti, tak jsou přesní. Jo, náhradní nádr je u na cestě, tak to dej do pořádku, a tady bude!”

Futrál zvedl ruku k pozdravu, oféři křičeli na opozdilce, aby si pospíili. Zranění byli ji připraveni na korbách vozů, vichni se starali, aby se jim jelo co nejpohodlněji. Podestlali jim pytle, mui utýraní těkými zraněními odpočívali na houních a dekách. Obvazy

mokvaly krví, přívaly kruté bolesti otupovaly loky silné kořalky. Futrál nastoupil do velitelského vozu, pod* důstojník s branou označenou červeným kříem se vyhoupl pod plachtu studebakru jako poslední. Místo pozdravu skřípal zuby:

Nemáme ani hrst vaty, fáče děláme z podolků koili”

Bylo to tu havý, co,” počítal Petřík očima zraněné.

Jetě horil Jen na tomhle úseku jich el zástup do nebe, a bez protekce!” zajioval saniák čelo bočnice.

No pasarán, camaradas!”

No pasarán, companeros!” loučil se křikem.

No passeront pas! They shall not pass! Neprojdou!” odpovídal celý úsek.

Fordy a studebakry nabraly rychlost, mizely v oblacích prachu. Neprelo celý měsíc, půda byla vyschlá na troud. Neměli mnoho času pozorovat odjídějící vozy, museli zaujmout oputěná místa v linii. Byla vzdálená sotva sto metrů na výině, faisté byli zakopání pod nimi v údolí. Kapitán Alfonso určil postavení, od nepřítele je dělila louka porostlá bodláčím a pýrem. Byl to úsek sluncem spálených trav, tu a tam vyčuhovala z popraskané hlíny skála nebo balvan.

Waldek s Petříkem se usadili vedle sebe na uvolněné místo v zákopu, před nimi zde střílel malíř, Angličan, známý po celé frontě, který vládl pukou zrovna tak dobře jako uhlem nebo temperou. Vyzdobil si kousek, který bránil, kresbami na pláty opuky. Mimo čárek, které znamenaly zásahy, se po kamenech promenádo-vály krásky plných tvarů. Petřík s Waldekem byli na této pozici noví, zatím měli jiné věci na starosti ne prohlíet obrázky. Mourali očima ke skalnímu koutu, za kterým byl ukryt agregát. U pracoval naplno a nabíjel akumulátory pro vysílačku. Operátor Tlampač hledal nej lepí úhel pro vysílání, Pepé starostlivě pozoroval ukapávání benzínu ze zalepené nádrky. La Barbú hlídal bandasky s benzínem, připraveným na dolití, napomínal Bartela, který klidně vykuřoval kdesi ukořistěné havana. Polák pracoval v civilu jako minér, starosti vousáče mu připadaly směné. Francouz opakoval: Jdi s tím doutníkem do háje . .

Alfonso opustil velitelské stanovitě, pokalával směrem k operátorovi:

Připrav ten gramofon, brzy bude čas.”

Tlampač sáhl po kličce cestovního gramofonu a natáhl péro. V přístroji to zavrzalo, dělal dojem, e se musí kadým okamikem odporoučet. Pamatoval jistě lepí časy, teď se loupal jako cibule. Víko zdobené perletí se zkroutilo, barva padala v plátech. Tlampač sáhl po hromádce desek, kterým vévodila Internacionála s umulaným a potrhaným obalem. Vojáci si napjatě sdělovali, e u to začne, ručičky velitelových hodinek Ivořily pravý úhel. Z druhé strany fronty se ozval megafon:

Slyíte, rojillos? Doufáme, e jste u jedli a zakouřili si … *

Silný falangistický agregát zněl celým údolím. Hned po prvních slovech umlkla sporadická střelba na obou stranách. Celá část této fronty čekala na odpověď. Alfonso znervózněl:

Kde to vázne?!”

Moment, mon capitain!” neztrácel hlavu Pepé.

Dolejt benzín!” napomínal La Barbú sám sebe.

V prázdné nádrce zabublalo, motor se rozběhl s novou silou Pepé byl konečně hotov s přípravou, vojáci radili, co má odpovědět. Rumun mu třepal ramenem:

Řekni mu… ne, zeptej se ho, jestli u taky jedí z jednoho hrnce jako v Berlíně.”

Hele, Roberto,” tasil Pepé zkratku, jakou pojmenovali přísluníka faistické osy Řím, Berlín, víte, e jsme právě dojedli kuřata přivezená z Maroka? Ale jsou tak tvrdá, e je sotva ukousneme. Čím je tam u vás krmíte, faouni? Nejedí snad u taky z jedné mísy jako v Berlíně?”

Vichni hleděli přes předprseň zákopu k nepřátelskému megafonu. Na druhé straně se dohadovali, Pepé je pobízel:

Koukám, e je u vás ivo jako v márnici!”

Poslouchejte dobře,” ozvalo se v odpověď.

Čistá paněltina dostala syrový přízvuk, Waldek cílil, jak se mu stahuje hrdlo a svírají dlaně. Břitký hlas sekal slovo za slovem:

Ona nám ta kuřata sezobala vechno olovo, které jsme měli připravené pro vás. Proto vás budeme muset zakrtit holýma rukama …”

Albacete - odchod interbrigád na frontu

Waldek nepochyboval, e na druhé straně hovoří krajan! Poznal to podle tónu a tvrdosti paněltiny; tak hovoří jenom Němci. Vědomí, e má na dosah Jednoho z těch lidí, kteří mají na svědomí statisíce soudruhů, ho postrčilo kupředu. Hnal se k Pepému a vytrhl mu mikrofon z ruky:

Pus mě k tomu, amigo! Já tomu upákovi řeknu něco, na co jsou moc citliví

Vechny své síly vloil do hlasu:

Haló… Tady Hans Waldek, centurio Thálmann. Rozumíte mi tam u vás?

Co tam u nich dělá, ty vivácke] Genosse?” nesla se odpověď krajem.

Rozbíjím v týhle Hispánii přísluníkům nejčistího plemene hubu!” zatínal pěsti. Řekněte, vy katovi pacholci, jetě vedete v tý svý tisíciletý říi osvobozeneckou válku proti vnitřnímu nepříteli pomocí koncentráků?”

Chrapot hlasů znamenal, e se na druhé straně horečně radí. Pak se ozvalo:

Odkud jsi říkal, e jsi přiel? Jestli má vůbec sílu to zopakovat, ty thálmannovče?”

V Diisseldorfu ve fabrice Stinnese se na mne doptáte v kadé dílně! Jestli vám to něco říká..

U se ani nedivíme, e tě potkáváme a tady. Němečtí dělníci tě z továrny určitě vyhnali!”

Hlasy bubnovaly hněvem, konverzace se změnila v křik, jak jedna strana přestihovala druhou. Vztek rozněcoval sílu a nenávist, nacistický řečník sklouzl rozčilením do rodné řeči. Adresoval Waldekovi:

Du, Genosse… komm her! My tady máme pro tebe kus solidního materiálu z fabriky, kde jsi dělal!”

Nepovídali jste něco o tom, e na nás stačíte holýma rukama?”

Neblázni, Hansi!” varoval Petřík. Je jich dvakrát to

lik …

u

La Barbú u rozepínal opasek s pistolí, kterou tíil dlouhý zásobník, opakovačku opřel o stěnu zákopu. Přečuhoval přes předprseň celými rameny, ukazoval prstem do země nikoho” a cenil zuby:

Podívejte, companeros! Máme to na ně z kopce.” Koukám, e vám strach nedovolí, abyste se aspoň ukázali,” provokoval hlas odnaproti.

Pojďte si pro to, kdy máte takovou chu!” drápal

se Waldek ze zákopu. Dáme vám to grátis… úplně

gratis.”

4

Zbraně byly staré, jako lidstvo samo: zuby a pěsti…

Bylo to nakalivé. Měli chu se s faisty porvat, docela jen tak beze zbraní. Snili o tom pokadé, kdy měli méně puek ne oni, kdy jim docházelo střelivo, kterého měli na druhé straně více ne dost, kdy neměli do čeho kousnout, kdy jim umírali kamarádi v náručí vinou naprostého nedostatku léků a ostatního zdravotnického materiálu. Teď se jim přání začalo plnit. Nechali zbraně v zákopech a drali se za Waldekem, chrapot faistického ampliónu svědčil o stejné snaze u nepřítele. Pepé se hnal od agregátu, poroučel kalajícímu veliteli:

Kryjte nás, kdyby něco.”

Na místech zůstaly jen obsluhy těkých kulometů a pár lehce raněných. Alfonso se vrhl k hromadě desek, podával vrchní Tlampačovi a kuckal:

Rychle! Vra ji tam!”

Malárie z něho dokonale vyrazila energii, zbývalo mu jí pramálo. Zahnal chrapot lokem, tlakem dlaně utiil bolest v pohrudnici. Opřel se o skálu, lovil v pouzdře triedr. Dalekohled mu přiblíil situaci na dosah ruky. Oba úseky linie byly v pohybu, vojáci běeli zemí nikoho. Jejich paty vířily mračna prachu, oči planoucí řvavostí hledaly nepřítele. Přeskakovali kameny, obíhali jámy od granátů, tempem zkracovali vzdálenost. Amplión faistů chrlil hesla:

Arriba Espaňa!”

Pepého agregát hrozil vybouchnout námahou, revoluční melodie dávala lidem sílu:

Ji vzhůru, psanci této zemé..

Běeli s rukama napřaenýma Jako bodáky. Občas se shýbli pro větev nebo kámen, beze slova si vyhlíeli protivníka. Jejich zbraně byly nyní staré Jako lidstvo samo, roj kamenů zabubnoval do těl. Srazili se s řevem. Petřík uhnul ráně pěstí zarostlého falangisty a hrábl po nemytých vlasech. Strhl mu hlavu dolů, kolenem nakopl hranatou bradu. Faista zasténal a natáhl se vedle Rumuna. Kdosi udeřil Petříka zezadu do temene, ten ztratil nečekaným úderem rovnováhu a lápl do prázdna.

Waldek se srazil s muem, o kterém se domníval, e stál před chvílí u mikrofonu. Popadl ho za bijící pai, nasadil páku a neúprosně Ji stáčel proti ose. Byl si stoprocentně jist, e rozhlasové spílání lo z úst tohoto blonďáka, který teď hledal zuby jeho krční tepnu. Faista musel na kolena.

Hilfel Kameraden! Hilfe!

Nový hlas alarmoval pomoc:

Zachraňte Teichmannal Zachraňte nadporučíka!4*

Pokusy falangistů vyrvat zmítajícího se nacistu z Wal-dekových paí ztroskotaly. Waldek svíral nadporučíka. Tiskl ho stále silněji. Cítil v prstech protivníkovu zuřivost. Nevnímal údery na ledví. Byly stále slabí, fa-istova levička ochabovala. Díval se do tváře promáčené potem, zvedl nadporučíka od země a táhl ho k zákopu. Obava ze zajetí dala ohroenému poslední sílu, hlas pronikl stisknutým hrdlem:

Střílejte, falangisté! Pal. . 

Naříkavý povel dostihl zákopy, faisté zajiující akci zbraněmi hledali v klubku zmítajících se těl nadporučíka. Waldek zakopl o hromadu kamení.

Tam! spatřili faisté Teichmanna.

Dlouhé dávky zvedly trsy hlíny a oblaka prachu. Waldek cítil, jak se mu olovo otřelo o ucho. jetě hodil kámen za prchajícím důstojníkem a křikl na ostatní:

Zpět, camaradasi.

Přikrčení vojáci se vraceli ke svým zákopům. Padli na dno úkrytu a odpočívali. Byli umazáni a roztrháni, ve tvářích jim zasychala krev A na La Barbú a Rumuna byli vichni. Radili se ke kbelíkům s vodou, přes utrené rány se usmívali. Alfonso u běhal od jednoho k druhému s jodovou tinkturou a bijonem vína, opakoval stejná slova:

To byl kousek, chlapci!”

Spokojeně přikyvovali, měli pocit, e vyhráli důleitý zápas. Více ne vlastní rány je zajímal stav nepřítele, Bartel vyplivl krev z roztrených rtů:

Tam má teď lapiduch fofr ..

e jsme do nich ale vlítli!” mnul si Waldek opuchlé ucho.

Vypadal naprosto klidný, klidnějí ne ostatní jeho svaly a duch byly z nejlepí ocele, jakou mohly dussel-dorfské vysoké pece vytavit. Síla se mu vracela kadým nadechnutím.

U podával loknout ze své láhve Pepému, který lapal po dechu. Francouz byl bledý v obličeji, ohnutý v pase. Pomalu se narovnával, slyel Waldeka opakovat:

Spláchni to.”

To byl skvělý výpad, companeros,” ujioval Je kapitán. Já vás pozoroval… já myslel, e se zastavíte a v Granadě.”

Petřík necítil kotník nohy, který mu natékal. Při bitce si zaklínil nohu mezi ostré kameny, měl odřenou holeň a po koleno. Leel na zádech, mnul kotník a utěoval se, e si nic nezlomil. Vůbec nemohl pochopit, jak se dostal zpět do zákopu. Ohmatával celé tělo, jestli není váněji zraněn. Ret měl nateklý, pravé oko se zavíralo. Rozbité klouby utřel o nohavici a vrtěl hlavou.

Já mám pocit, jako bych celou noc házel lopatou!”

Ta ichta trvala jen tři minuty a něco,” zastavoval Tlampač jetě se točící desku. umot jehly ve slepé

dráce byl přehluen voláním raněných. Doadovali se pomocí.

Rumun a La Barbú leeli vedle sebe kryti kameny. Vousáč měl prostřelené stehno, druhý přiel o zuby a vědomí ranou maurského klacku. Náladu zvedlo zji-lění, e se z toho dostanou. Waldek viděl, e Petřík kulhá, divil se:

Ty taky, Vaku?”

Smůla, Hansi.”

Kam jsi to koupil?”

Já neschytal vůbec nic, kamaráde. Já si udělal obyčejný civilní výron! ohmatával dlaní kotník.

Tak seď, já skočím pro mená,” otočil se thálmannovec na podpatku.

Zamířil k polní kuchyni, Petřík stáhl nateklý kotník obinadlem. Doma by se léčil jitrocelem, tady si lokl červeného. Silné víno zahnalo bolest a přiválo lepí mylenky. Waldek se vrátil s jídlem právě včas. Nedočkavě mu nakoukl přes rameno, protáhl zklamáním obličej. Porce jako obvykle: dbánek vína a chorrizo, výrobek podobný salámu. Přikusovali k němu cibuli.

Vůz zastavil před budovou Městské rady…

Na frontě byl zatím klid. Jen tu a tam třeskla ojedi-lěle rána. Sluneční koule se plhala vysoko nad hlavy. Potyčka obě strany vysílila, poledne elánu nepřidalo. Vedro slibovalo klid a do západu slunce.

Někde zabubnoval jak do prázdného sudu velkorání kulomet. Ale i ten brzo ztichl. Petřík přiel na to, e by se mohl oholit. Vypůjčil si álek vody a důkladně si namydlil tvář. Chvíli čekal, a strnitě změklo a pak sáhl pro strojek do tlumoku. Byl bez čepelky. Obrátil se na ostatní:

Neměl by někdo solidní iletku?”

S násadkou holicího strojku v prstech tápal zrakem po celé délce zákopů a čekal na odpověď. Waldek se přidal:

To se tu neseene iletka pro kamaráda?”

U se nehol,” volal Pepé od agregátu. Má jít k veliteli!”

Krucifix,” namočil dlaně do kbelíku a spláchl mýdlovou pěnu. V aludku ucítil nervozitu, co mu kapitán chce. Nebyl si vědom ádného přestupku. Otřel zmáčený obličej do kapesníku, nateklý ret začal pálit.

To jsi to nemohl říct dřív?”

Vyhýbal se nohám nataených kamarádů, kulhal zákopem ke stanoviti velitele. Bunkr s periskopem byl umístěn vedle skály kryjící agregát. Kapitán seděl za stolem, Petřík otřel podráky o drn zaschlé trávy, jako by se bál, e v bunkru nalape. Alfonso právě studoval speciálku.

Přijeli pro tebe ze tábu, Ceko.

To si s tou medailí pospíili! smál se Petřík naběhlými ústy.

Nevím, jestli jde zrovna o metál, ale zlom vaz!” podal mu Alfonso ruku zároveň s čutorou.

Stiskl podávanou dlaň, zapil rozloučení a vracel se do zákopů pro věci. Zastavil ho Pepé, který lovil v kapse potrhané blůzy. Vyňal z ní koené pouzdro jako na hřeben. Sesmekl gumovou pásku, která pouzdro uzavírala a vytáhl z něho holicí noík gem s jedním ostřím:

Na památku, Čeko,” řekl, kdy nemá tu iletku.

Díky, Pepé, měl z dárku radost. Zastrčil ho do náprsní kapsy koile, znovu děkoval: Má to u mě.

Najednou bylo po klidu. Nad údolím vyletěly bledá obláčky dýmu. Vzduch roztrhlo vytí a svitění. Opustil úkryt agregátu, běel zákopovým klusem. Pospíchal takřka v podřepu, s tělem hluboko předkloněným. Faistické minomety se začaly zastřelovat na jejich pozice.

Vichni věděli, e po takové přípravě dochází k útoku, měli oči jen pro zem nikoho. Petřík sáhl pro kozí měch pověený na kmeni zajiujícím zákop před sesutím. plouchal v něm celý denní příděl, lokl si a podával ho Waldekovi:

Ani jsme si pořádně nezaválčili a u abychom se loučili, Hansi!

Jako bys to neznal.”

To nám dělaj schválně!”

Tak se měj, Vaku!” zkoumal zatřepáním vaku míru daru.

Doufám, e se jetě uvidíme, compaňeros!”

To určitě, Ceko! Bud jetě tady, nebo a v pekle,” volal Futrál.

Salud, camaradas!”

Miny dopadaly na jejich postavení. Pod zátitou balvanů zastavilo auto se skly reflektorů, natřenými modře. Řidič netrpělivě brnkl na klakson. Motor studebakru čekal len na odbrzdění a selápnutí plynu. Petřík vklouzl do kabiny, dveře přirazil u v jízdě. ofér kličkoval s vozem mezi trychtýři od granátů, sprka hlíny s kamením bubnovala do kabiny. Otvory ve dveřích táhl do automobilu průvan, růice popraskaných skel svědčily, e řidič není v této situaci poprvé. Vedl vůz s rozmyslem a zkueně. S kadým vybuchnutím miny se přikrčili a oddechli si, kdy byli z nebezpečného pásma venku. Od fronty je dělil táhlý pahorek, řidič za volantem pookřál:

To bysme měli…w

Petřík se marně snail vyčíst z jeho tváře, proč ho veze do Alicante. Bylo zbytečné se vyptávat, znal jen svůj úkol: dopravit Čecha do tábu. Vykouřili krabičku cigaret, za slabé dvě hodinky vůz zastavil před budovou Městské rady. Orientační tabulky informovaly, e Je zde ve od velení obrany a po kolní výbor. To mu připomnělo Esperitu, začal na ni myslet víc ne na to, proč ho volají přímo do tábu. Sotva se v budově orientoval, u stála před ním. Vyla z místností kolní rady, zdála se víc překvapená ne on sám. Poznal by její oči mezi milióny podle jiskření. Otevřela je do úplňku a smála se:

Od rána mi zvonilo v učích, Čeko. Posledně jsi říkala, e se setkáme, zaduoval se. A ta náhoda je u tady, učitelko!”

Proč si mne tak prohlíí, Čeko?

Na tom táboru lidu jsi mi připadala stejně krásná jako teď.

Vimla si, e má Petřík prasklý ret a opuchlé oko. Zranění jí připomínalo, e přichází z fronty.

Tys nám přece nepřiel ukázat jenom tu svou řekla mu na zubní pastu, Čeko! Její zřítelnice se jakoby zmenily, kdy chtěla vědět, co zde dělá.

Uvědomil si, e jetě sám neví, co ho čeká. Přelápl, aby ulevil bolavému kotníku a krčil rameny:

Já opravdu nevím, co tu dělám. Ale něco mi určitě chtějí, tady na tom vaem komisariátu.”

Sekretariát předsedy obrany města je o patro vý, Čeko. První dveře vlevo.w

Esperito, začal s hlasem zadrhnutým, který pro zrazoval, jak mnoho mu na ní záleí, teď u to nemůeme nechat náhodě ..

Kdo ví, přeruila ho mnohoslibně.

Hleděl jí přímo do obličeje, potěil ho lesk jejích očí. Byli od sebe nepatrně vzdáleni, jejich pohledy znamenaly víc neli obyčejné loučení. Dívala se za ním, dokud nezmizel v patře. Bral schody po dvou.

Na frontě připadá jedna puka na dva i tři bojovníky …

Velitelství při správě města bylo v patře. V roce 1934 při povstání za panělskou demokracii tu mučili fais té zajaté komunisty. Připomínaly to plakáty na zdech chodby a věnec rudých růí, poloený na improvizovaném oltáři. U stolu seděl voják přijímající návtěvy. Listoval v hromadě úředních papírů, konečně zvedl pohled k příchozímu. Spatřil frontou poznamenaného Petříka, četl jeho příslunost z uniformy a domyslel si ostatní.

To jsi ty, Ceko? U jsme si mysleli, es to na linii schytal. Soudruzi tě očekávají..

Petřík zaklepal na masívní dveře a vstoupil do kanceláře. Místnost se podobala kolnímu kabinetu, jak ho znal z domova. Obvyklé vyučovací exponáty byly sloeny v rohu, aby nepřekáely. Stěny zdobily revoluční plakáty.

Viva la Republica …

Petřík pozdravil zaatou pěstí, obličeje sehnuté nad papíry se rozjasnily. Neznal nikoho z nich, vyjma Ru-bia, který ho vítal jak ztraceného syna:

Jetě jsem v ivotě neviděl nikoho tak rád, jako tebe, Čekol

Přítomní zapomněli na mapu, Rubio je představoval jednoho po druhém. Byli to zástupci Lidové fronty panělska, měli na starosti alicantský úsek fronty. Carlo Rubio zastupoval sociálně demokratické cabalerovce.

<

<

Larraňaga byl okresní tajemník komunistické strany ve Valenci!. Připomínal mu:

My u Jsme se přece viděli, soudruhu!”

Jen chvilku,” tiskl podávanou pravičku Petřík.

Armádu představoval major Coto Alcantera, Juan Perlo patřil k ibersko-anarehistické organizaci. To byli z funkcionářů Lidové fronty v Alicante ti nejhlavnějí. Major měl bílé vlasy i obočí, na očích brýle proti slunci. Tváře plavaly v sádle, svým chladem připomínal Petříkovi rybu. Nezvyoval hlas, ani kdy referoval o postavení vládního panělska. Situaci demonstroval za pomoci mapy: Alicante je důleitý elezničný uzel na trati z Barcelony přes Valencii do Murcia. Alicante spojuje zbytek vládního pobřeí středozemního. Alicante je důleitý strategický přístav a kdo kontroluje Alícante, ten ovládá Valenciil Tak situaci viděl táb obrany, který major zastupoval v městské radě. Larraňaga svlail rty vodou a obrátil se přímo na čekajícího Petříka.

Tak vidí, jak to je s námi, Ceko. Těká situace na frontě, mizerná v zásobování. patné cigarety, málo chleba a cukru. ádné mýdlo. Mnoho nám schází, ale bez čeho se neobejdeme, a bez čeho nedokáeme čelit faismu, to jsou zbraně! Rozumí, Čeko? Zbraně! Dostáváme sice pomoc Sovětského svazu po moři, ale na cestě číhají faistické ponorky. Ta loď,” připomínal mu mítink a jejich minutové setkání, byla snad u poslední. Z jiných zemí puky a náboje nedostaneme,” nabral dech, neintervence nám poloila nů na krk,” zakončil.

Petřík věděl z vlastní zkuenosti, jaký je nedostatek zbraní po celé délce fronty, jak to vypadá s výzbrojí armády Lidové fronty. Ale nemohl pochopit, co s tím má společného on, proč právě jeho volají před tento výbor.

Hned ti to vysvětlíme, občane panělska,” připomínal mu major čestný titul, kterým byli poctěni vichni ínterbrigadisté. Čeho máme hodně, to je odvaha.”

Já nevím …” stále nechápal.

Ty jsi přece na zbraně odborník!” nakoukl Coto Alcantera do sloky s dokumenty, leící na desce stolu. Ve tvých papírech je napsáno, e jsi zbrojíř”

Jo, to je moje řemeslo,” přikývl hlavou.

A jeden z mála na téhle frontě,” vzdychl Rubio. Na frontě teď připadá jedna puka na dva i tři bojovníky, Čeko! Nai vojáci odcházejí do boje s holýma rukama a čekají, co ukořistí, nebo a padne kamarád… aby zvedli tu jeho!**

Za takových okolností se dá těko bojovat,” pokračoval Larraňaga, to víme vichni, jak tu sedíme. Proto musíme vybudovat vlastní výrobu zbraní nebo alespoň jejich opravnu. Snad bys dokázal některé sám spravit, dát je dohromady, aby se z nich dalo zase střílet. Petřík si jen těko mohl udělat správnou představu o úkolu, který mu byl právě svěřen. Nikdy podobnou výrobu nevedl, ve, co dokáe, je postavit se k soustruhu, upevnit hlaveň, seřídit mechanismus.

Měl na jazyku spoustu otázek, ale cítil, e situace je příli kritická, ne aby ztráceli čas slovy. Larraňaga, který na rozdíl od majora přímo hořel, nadeně vysvětloval, e městský výbor u vytvořil předpoklady k zavedení výroby, nael dokonce objekt schopný tak náročného provozu. Byl si jist, e Petřík mimořádný úkol zvládne, přál mu úspěch jako vedoucímu zbrojovky”: Nenech nás dlouho čekat, soudruhu!**

Tady, soldáte, podával mu major listinu s plnou mocí, ale tvářil se nezúčastněně.

Rubio vyprovodil Petříka na chodbu a loučil se:

Zde má klíče od té zbrojovky, Čeko. Ale nejspí se do ní dostane i bez něho.**

Asi určitě! vyel za nimi Pário na chodbu.

Klíč vzal do nataené dlaně a chvíli přehazoval z ruky do ruky, jako by si to jetě rozmýlel. Rubio sevřel rty.

Tady u není co na rozmýlení, Čeko. Je to vojenský úkol!**

Kde to má být?

Kde to je? obrátil se Rubio k plánu města, který visel na stěně chodby.

Předběhl ho juan Pério v černém baretu. Zabodl ukazovák do jednoho z obdélníků mapky a řekl:

Jestli tu dílnu nezasáhla puma, tak ji najde v ulici Republiky! Včera tam jetě stála. Ty se postarej o zařízení, já o přísun práce a materiálu. Moná, e ti seenu i někoho k ruce.”

Dílna se podobala bunkru po náletu …

Přes vekerou starost, kterou mu nový úkol přinesl, nezapomněl Petřík na Esperitu. Doufal a byl zvědav, jestli ji najde tam, kde ji opustil. Seběhl schody patra, právě kdy černovláska zavěovala do čela chodby mapu panělska s transparentem. Vyznačená místa front se jetě více posunovala k pobřeí, výrazná písmena křičela:

BOJ DO POSLEDNÍ KAPKY KRVE ZA ZÁCHRANU DEMOKRACIE PANĚLSKA!

JE LEPI ZEMŘÍT ZA SVOBODU, NE IT JAKO OTROK!

NO PASARÁN!

Nechala práce, poodstoupila několik kroků a soustředěně pozorovala svůj výtvor. Provázkové podráky alparhatů mu tlumily kroky. Přistoupil k ní a zaclonil jí oči dlaněmi. Vydechla a přejela mu po rukou svými prsty. Lehce se přitiskl obličejem do jejích vlasů, ozvala se:

To jsi ty … Čeko.”

Poznala jsi mě.

Poloil jí obě ruce na ramena, cítil, jak se chvěje. Černé vlasy se jí leskly do modra. Měla je svázané do těkého uzlu, který padal na jemnou íji. Lehkým pohybem se mu vyvinula. Sáhla do kapsy plátě a podávala mu pomeranč:

Vem si!

Pečlivě obral kůru. Mohl by jíst pomeranče celý den. Pochopila to, odběhla do své kanceláře, vracela se s druhým. Dívala se, jak se zahryzl do ovoce.

Mimo oslího salámu to bylo jeho první dnení sousto. Zastavil kapesníkem lepkavou ávu, která mu tekla od rozbitého rtu. Esperita byla zvědavá na jeho poslání.

Soudruzi myslí, e se fronta u beze mne obejde.

Ty má konec s válkou, Ceko?

Ne tak docela/1 hledal slova, která by správně vyjadřovala jeho nynějí poslání. Budu dělníkem na válečném poli/4

Ty ale mluví v hádankách, čeko. Nemůe mi to vysvětlit, abych tomu rozuměla?”

Napadlo ho*, e by mu mohla pomoci vyhledat dílnu. Kdo zná lépe místo ne ona? Kdy se jí otázal, zda by ho nezavedla na udanou adresu, přikývla. Lahodilo mu, kdy se do něho zavěsila a začal jí vyprávět o tom, co mu soudruzi na městském výboru svěřili. Pýcha poněkud opadla, kdy si uvědomil pravý stav věcí. Okol byl jasný  bylo to jediné, čím se mohl prozatím pochlubit. Jak ho splní, to se teprve ukáe.

Experita mu tiskla přátelsky pai, dodávala sebedůvěru:

Určitě to dokáe, Ceko! Ale proč zrovna ty?”

Já mám doma takové zaměstnání, Esperito. Ty ví o puce, e se s ní dá střílet, ale já ji dokáu spravit, ledy dokáu, kdy mám kde a čím!”

Spěchali ulicemi, které v posledních dnech začaly připomínat frontové město. Prkna místo výkladních skříní, pytle plněné pískem na rohu bloků a před okny do sklepů. Pod nohama skřípaly střepy, vyhnuli se gejzíru prýtícímu z porueného hydrantu. Poslední nálet heinklů a messerschmittů byl zvlátě citelný, úklidové čety jetě nestačily odstranit způsobené kody. Pospíchali, občas se na něho podívala pohledem, který říkal, ze je na něho pyná.

U tam budeme,” upozorňovala.

Zvolnili krok. Stáli před ulicí Republiky. Esperita mávla paí směrem přes silnici:

Tady by to mělo být!”

Přeběhli na druhou stranu vozovky, namířili k domu s oprýskanou firmou. Oznamovala, e je zde zámečnická dílna, e řádně vyučený strojní zámečník Miguel Vargas zde provádí opravy veho druhu.

Majitel zmizel hned začátkem války i s rodinou, od té doby byl jeho majetek zabaven. Klíč opravdu nepotřebovali, kdosi dávno vypáčil zámek, dveře byly jen přibouchnuty.

Opatrně veli do domu, průvan zvedl mračno prachu. Leel na podlaze v letitých závějích, vnikal do uí, očí 1 nosu. Svorně ťe rozkalali, počkali, a se pína usadí. Esperita otevřela okna, konečně mohli vydechnout. Procházeli domem od přízemí do patra. Z obytných místností zmizelo ve, co mělo nějakou cenu, zůstalo jen torzo nábytku. Dílna zabírala větí část rozsáhlého dvora, podobala se bunkru po náletu. Zmrzačený soustruh byl k nepotřebě, elektrické vedení zpřetrhané, po stolech se válel zbytek nářadí. Bylo takové kvality, e nikomu nestálo za to, aby je sebral. Prázdné stojany po vrtačce a brusce připomínaly ibenice, pracovní stůl měl vypáčené zásuvky. Esperita sledovala kadý pohyb Petříka, který měřil dílnu kroky. Nevynechal jediný kout, převracel v ruce nalezené nářadí a váil monost obnovení provozu. Nevypadalo to moc slibně, smutně se usmál:

Kdy nedokáeme sehnat, co nám tady schází, tak tu zbrojovku nikdy neotevřeme, Esperito!44

V tomhle nám můe pomoci jediný člověk v Alicante, Ceko…”

Myslí, e bys ho dokázala najít?” oil nadějí.

Buď je ve svém ateliéru, nebo na některé ze schůzí fajáků ..

Bude to potřebovat vůz a pár chlapů .,.

Jediným člověkem” byl fotograf José. Měl ateliér na nábřeí u pláe, romantické místo k práci. Petřík zabouchl dveře dílny, cestou k moři se od učitelky dozvěděl, e se José Scheriff odjakiva zabývá fotografováním svateb a poutí v celém kraji. Někdy zajel za obchodem a do samotné Valencie. Vude byl, vechno zná. Je členem anarchistické organizace, celý ivot měl starosti s četníky. S faisty má staré účty, kdy to tady při Frankově puči začalo, vedl útok na povstalce, kteří se opevnili v kasárnách.

Zahnuli z příčné ulice na nábřeí, z moře se ozýval křik racků, Josého ateliér byl pár kroků od přístavu. Vchod do obchodu lemovaly výkladní skříně, na stěnách visely obrázky svateb, křtin, pohřbů a války. Majitel okouněl v prázdném krámě, podobal se více válečníkovi ne obchodníkovi. Přes ramena měl kříem pověeny pásy s náboji, opakovačka byla opřena o rám dveří, vedoucích do ateliéru. Na pultě leela otlučená leica a krabička karporalek. V okamiku zapomněl na vlastní starosti, vítal učitelku s vojákem:

Konečně jsem se dočkal toho slavného okamiku, kdy se nae Esperita rozhodla pořídit svatební fotku!”

Roztáhl obě ruce, mluvil, jako by střílel. Stacato slov rozechvělo uní bubínky.

V tomhle oděvu, José? já se přienu v plné parádě, a bude opravdu čas, drala se mu z náruče.

A kde jsi přila k tomuhle Démosthenovi? hnal se zase k Petříkovi. Viděl jsem tě, hombre, na tribuně v přístavu!”

Vy mě znáte?”

Dneska tě zná celé město, zítra moná celé panělsko!” sáhl José do zásuvky stolu, zaermoval jim před obličeji obrázky, zhotovenými během Petříkova řečnického projevu. Vyprávěl, jak fotografie pořizoval, jeho řeč byla samý odborný výraz. Byl spokojen vlastním fotografickým umem.

Proč jsi mne neupozornila, učitelko, e klábosíme jen tak nasucho! To od tebe není hezké.”

Najednou byl z něho zcela jiný mu. Sáhl pod pult pro láhev, drel ji před nimi s úctou. Jetě jednou sáhl pro skleničky, sepulil rty na znamení vánosti okamiku a naléval čirou tekutinu. Kdy dolil, obrátil prázdnou láhev dnem vzhůru, u z ní ani neukáplo. Vzdychl:

Ta pamatuje jetě krále!”

Kam jsme se to dostali,” mračila se s úsměvem učitelka. Já tě vdycky povaovala za fajáka a teď vidím, e jsi ufňukaný monarchista, José ..

Já nefňukám po králi, ale po tomhle solidním zboí,” třásl lahví. Je to marné, ale dnení kvalita se nemůe rovnat. Tak to přece ochutnejte. .”

Esperita zvedla skleničku do výe brady a pronesla přípitek:

Aby nám vylo, pro co jsme přili za tebou, José.”

Neexistuje nic, co by José pro tebe neudělal, kdy *i zamane!”

Tak na vítězství!”

Petřík si ho mohl konečně prohlédnout trochu v klidu. Scheriff byl obtloustlý rtuovitý padesátník s vyřídilkou pouličního prodavače. Kadý jeho pohyb hovořil o netrpělivosti a chvatu. Bylo přirozené, e se stal členem anarchistické organizace FAI ve městě, odpovídalo to Jeho naturelu. Nedokázal mluvit potichu a klidně, s učitelkou se znal ze schůzí.

Tak pro co jsi přila, kdy nechce pořádné obrázky? vybuchl náhle a prudce, jako ekrazit.

Petřík sáhl pro potvrzení od výboru a vyslovil ádost:

Frontě se nedostávají zbraně. Musíme si pomoci sami. Potřebujeme sehnat obráběcí stroje, trochu nářadí ..

Na dřevo? Kovy?44

Oboje.

Je to asi dvě hodiny odtud, nerozmýlel se mu dlouho. Jeden můj známý tam měl benzínovou pumpu a opravnu veho. Větinu součástek, co k práci potřeboval, si udělal vdycky sám. Pochybuju, e by tam zůstal, s sebou si to vzít přece nemohl. Bude to potřebovat vůz a pár chlapů!44

Kolik?44

Jestli u tam jsou faouni, tak nás musí být armádní sbor. A jestli nejsou, stačíme na to tři.44

Věděl bych o druhém..pospíil si Petřík. Budu pro něho potřebovat pár řádek, aby ho uvolnili!44

Tak jdeme!44 sáhl José po leice.

Řekl to tak prostě, jako by se jednalo o vycházku do parku. Vrazil obě dlaně do kapes rených kalhot na znamení, e je připraven. Esperita krotila jeho elán:

Má tady přece obchod, José!44

Rosito!44 houkl mu do chodby, vedoucí k ateliéru a bytu. Postarej se o krám. Já mám nějakou práci.44

Jeho manelka nakoukla do místnosti. Byla to půvabná Navařanka, s obličejem plným světla. Viděla, e drí puku, zeptala se unaveně:

Musí, José?44

Fajáci musí jedině umřít, Rosito! Vechno ostatní děláme dobrovolně! Vzpomínej na mne v dobrém, trápil ji a jetě z ulice na enu halekal: Kdyby přili, tak to včas zapal.44

Petřík jej bezděky srovnával s lidmi, které znal. Nikdo nebyl takový jako José. Znal celou řadu správných chlapců, nadených pro spravedlivou věc, odhodlaných vytrvat a zvítězit* za kadou cenu. Ale projevovali to neokázale, bez velkých slov a gest.

José rozkýval svou zavalitou figuru, spustil do kroku oblíbenou písničku Pátého pluku:

Por el quinto, quinto, quinto,

por el quinto regimiento ..

Vraceli se do městského výboru, za chvíli vstupovali do budovy. Esperita zamířila do své kanceláře, José se hnal do schodů o krok před Petříkem. Ten v údivu přeel do tykání:

Dělá, jako bys to tu znal..

Já si tenhle barák budu pamatovat do smrti, Ceko,” ukázal k improvizovanému oltáři. Tady nám ve třicátém čtvrtém lámali falangisté kosti ve snaze zlomit páteř.”

Dozorčí sluba ohlásila jejich příchod, José pozdravil přítomné heslem: Vive la FAI”.

Byli zde vichni a na majora, Petřík informoval o stavu dílny a nutnosti doplnit vybavení. Vysvětloval, e potřebné zařízení se nalézá ve vzdálené obci, Josého prst kreslil na mapě cestu k vesnici, kde doufali chybějící zařízení sehnat. Kdy fotograf vyslovil jméno obce, Larraňaga si ověřoval:

To je tam, co se to stalo s těmi enskými?”

Tam!” přisvědčil Scheriff váně.

Co budete potřebovat?” Komunista byl stručný.

Solidní auák a spolehlivého companera.”

Vůz vám přidělí zástupce města, toho companera si Ceko vyzvedne u majora v kasárnách.”

Adiós!”

Adiós, camaradas!”

Příprava k útoku

Akce netrvala dlouho …

Vedení akce bylo svěřeno Petříkovi jako vojákovi, José se vyznal v řízení a dostal poukaz na přidělení vozu. Václav musel zajít vyzvednout povolení pro svého mue” do kasáren k otci brigády”. Potvrzení z výboru mu otevíralo vechny dveře, bez obtíí kráčel chodbou vojenského velitelství. Zaklepal a vstoupil. Major Coto Alcantera odpočíval za secesním stolem a vlastnoručně sl chystal osvěení. Odměřil kořalku do sklenice od kompotu. Přihodil pár kostek cukru a vy-kapal tam citrón. Čichem odhadl kvalitu nápoje a za-steskl si, e nemá trochu ledu. Svěřoval se vojákovi, stojícímu v pozoru:

Je to moc zdravé, Ceko.”

Váil dobrých sto kilo. Očka zasklená brýlemi plavala v poltářích tuku, dvojitá brada se pověsila na soudkovitý hrudník. Smál se vrchním rtem:

Je to moc zdravé. Jsou v tom i vitamíny.

Přicházím z městského výboru, comandante,” podával mu Petřík blanket.

Kolík lidí bys potřeboval pro ten svůj ,oddíl pro zvlátní úkol, hombre?” byl u informován telefonem.

Jednoho… ale musí vydat za deseti”

Koho má na mysli?”

Hans Waldek, znám ho z fronty.”

Bude ti stačit?” projevil důstojník obavu.

Je to přece thálmannovec!” Petříkův tón vylučoval pochyby.

Rota?”

está pěí, pluk Lidové fronty.”

U nic opravdu nechce?”

Aby tu byl co nejdříve, comandante.”

Spolehni se, je-li iv, bude se hlásit zítra na výboru.”

Major dodrel slovo, Waldek se objevil druhého dne. Vyskočil z otlučeného vozu, který řídit nohatý mládenec, ostříhaný na jeka. Hranatá brada a čelisti v pohybu prozradily Američana, janek” se loučil zvednutým palcem na znamení, e je vechno oukej. Přehodil jazykem výkačku. Řídil Jako kovboj, plným plynem přes Jedničku postavil terénní vůz na zadní a vyrazil s nářkem pneumatik,

Waldek pospíchal k Petříkovi s napřaenou rukou. Ten si ho bedlivě prohlíel:

Celej, Hansi?”

Proč bych neměl bejt celej, Vaku?” íly na čele mu vystouply překvapením.

Jen je mi divný, e jsi tak dloubej, a jetě tě faisti netrefili.”

Ví, na co se mě ptal ten Ami? Jestli nejse Irčan.”

Proč?” nemohl Petřík pochopit.

Přece kvůli tý tvý palici, zrzku.”

Radovali se jeden z druhého, patřili k sobě. Waldek vak nechápal, proč byl odvolán z fronty a přidělen pod velení Petříkovi. Zalí do vojenské kantýny a při dbánku katalánského vína Petřík vysvětloval, e budou opravovat pokozené zbraně. Aby mohli práci zahájit, musí se nejdříve zařídit dílna a najít pár ikovných rukou. Lidi, kteří umějí trochu zacházet se soustruhem, frézou a bruskou. Ty je třeba naučit opravovat máquina, colty, mauserovky, lewisy, maximy a vechno ostatní, co na panělské frontě střílí. Na splnění tohoto úkolu záleí, bude-li fronta zásobena zbraněmi, nebo zda budou mui bránit demokracii holýma rukama, con pe~ cho abierto”  s odhalenou hrudí…

Zní to docela hezky, Vaku, ale já mám docela jiný obor. Ani nevím, co bych mohl pro tu vai sympatickou zbrojovku udělat, leda, e bych chodil pro víno?”

Já sí zase neumím představit, e by pro tu nai dílnu mohl někdo udělat víc ne ty, Hansi!”

Tak mne nenapínej!” Cigareta, která mu po celou tu dobu doutnala v koutku rtů, zhasla.

Rozhovor přeruila spojka. Voják vkročil do kantýny, křičel od dveří, aby etřil nohy:

Povídám, Ceko! Nějakej faják připarkoval s náklaďákem a shání se po tobě.”

To bude ná parák, kamaráde!” Zvedli se od stolu.

Vstoje dopili červené a vykročili. U kraje chodníku stál obstaroní chevrolet, v něm si hověl José. Opřen o volant se zdál jetě rozloitějí ne ve skutečnosti, sotva je spatřil přicházet, u vykřikoval:

Vyhroovala, e skočí pod kola, jestli ji nevezmeme s sebou, Ceko!”

Esperita se opírala o kapotu a ignorovala vyzývavé pohledy kolemjdoucích vojáků. Existoval pro ni jen Petřík.

Něco jsem zaslechla, tak jsem si myslela, e bys mne mohl potřebovat. Já to tam znám… já bych vám mohla být něčím platná.

Ty to tam zná doopravdy?** Její zájem mu způsobil radost.

Tu vesnici zná kadý ve Valencii,** zazněla jí slova hněvem. Můe být něco hroznějího, ne být faisty znásilněna před zraky vlastních dětí, Čeko? Před vlastním muem? To se právě tam stalo.**

My to faistům vechno jetě spočítáme!**

Kolem se prohnal řetěz studebakerů, ve vzduchu zůstal viset cár prachu, do nosů udeřil pach nafty a oleje. Rachot motorů se tloukl mezi domy.

Petřík se rázně rozhodl; Esperita s nimi nepojede.

Za pár hodin jsme nazpět, sliboval děvčeti.

Sbohem, Petříčku/* poprvé mu zdrobnila jméno. Dej na sebe pozor, prosím tě.

Já přece nepřiel do panělska umřít.**

Nikdo z nás nechce umřít, a přece tisíce padnou. A doma je marně čekají matky, co by řekla ta tvá, kdyby se ti něco stalo?**

José nezúčastněně přihlíel, u měl loučení dost. Nasadil přilbu a přitáhl řemínek pod bradu, kývl na Waldeka, který kontroloval automat. Sáhl k palubní desce, otočil klíčkem a túroval motor. Petřík chtěl jetě něco Esperitě říct, zmizela mu vak beze slova.

Waldek si poposedl, Petřík naskočil. Zmáčkli se vedle Josého, kabina jim byla těsná.

Nějak jste si u přirostli k srdci, Ceko!** prohodil José.

Nikdo se ani neusmál, mysleli na to, co je čeká. Slunce rozpalovalo kabinu. Z. muů tekl pot, típal do očí, ústa lapala po vzduchu. Počasí odpovídalo více létu ne prosinci. Waldek vyhrnul rukávy, Petřík si rozepjal blůzu a do pasu.

Pod tímhle sluncem zraje rýe třikrát do roka, muchachos! Některá zelenina se urodí dokonce pětkrát, mluvil dál José, aby přeruil mlčení.

Kdy viděl, e to nezabralo, vybídl Petříka, aby mu sáhl do kapsy-Balíček fotografií zachycoval tábor lidu v přístavu. Čeko se nael na řadě obrázků, José ujioval:

Jsou tvoje, hombre!”

Kolik jsem dluen?” chystal se platit.

Hlavně, kdy se povedly ..

Ve voze bylo k zalknutí, opěradla pálila do zad. Wal-dek si připomněl, co říkala Esperita o vesnici, kam mířili.

Jak se to tam vlastně stalo?” ptal se fotografa.

José začal vyprávět o masakru, o kterém před několika měsíci hovořila celá Valencie. Po těkém náletu se vesnice zmocnili frankističtí Marokánek Postříleli větinu muů, znásilnili eny před zraky dětí a nahé je vyhnali před zákopy. Těm, kterým se podařilo zachránit, zbělely vlasy hrůzou …

Pahorky, ke kterým mířili, se staly zřetelnějí. Vesnice kolem byly oputěné, řada domů vypálená. Cesta byla stále více poničená od úderů granátů vech ráí. Hlavní silnice, na kterou odbočovali, byla přeplněna ustupujícím vládním vojskem. Nejdříve se objevili jednotlivci, pak celé houfy. Místo vojenského kroku unaveně klopýtali po samém okraji cesty. Unavené, pinavé obličeje, čapky posunuté do týla, zakrvácené obvazy. Sotva kdo z nich zvedl oči k chevroletu, jedoucímu proti proudu.

Ustupující podpírali lehčeji zraněné druhy, těce raněné odváely vozy s označením Červeného kříe. Co nopobraly automobily, odváely vesnické káry. Chaos zvyovaly přesuny dělostřelecké baterie, mezi lafetami se proplétaly pancéřové vozy. Zbraně ustupujících se zdály jetě rozhavené, dunění kanonády napovídalo o chystané nepřátelské ofenzívě. Waldek pochyboval:

Nevím, jestli to stihneme ..

arí,” zabrzdil José chevroleta a volal na velitele odpočívající roty minometčíků. Vy jste si u dali s vojnou padla, nebo co?

Tázaný mávl rukou.

Tady by to měli zastavit,” prohodil Waldek. Nelíbilo se mu ustupovat, kdyby úseku velel, dal by zakopat minomety a rozkázal bránit kadý metr. Ze zkueností Věděl, jak demoralizuje sebemení ústup.

Kam se enete?” křikl minometčík.

Jak je to jetě daleko na frontu?”

Tady je fronta vude.”

José zasunul rychlost, vůz se proplétal mezi oddíly, stahujícími se do nových pozic. Otřel bokem chevroletu lafetu děla a poplail koně, dělostřelec na kozlíku si poklepal na čelo, kam se to enou. O kus dál byli zastaveni polní stráí. Karabiniér na ně křičel:

To chcete zdrhnout k Frankovi, nebo co?”

Zvlátní úkol,” prokazoval se Petřík povolením komisariátu obrany.

Taky jste si mohli, cabaleros, vybrat něco lepího ..kontroloval číslo vozu a počet lidí. Tady u dál neprojedete …”

Silníce byla zatarasena válečnou technikou, po obou stranách cesty zaujímaly pozice vybrané oddíly. Vechno nasvědčovalo tomu, e se zde přece jen organizuje obrana. Něčí chraplavý hlas překřikoval veobecnou změ:

Na místě zůstávají roty … krýt ústup … udret se za kadou cenu!”

Petřík se vyklonil z okna a hledal kousek volné cesty, José přeřadil na nejnií stupeň posílený redukcí, vedl vůz hlubokým příkopem na udusané pole, vinoucí se souběně s přeplněnou silnicí. Poručík v ohořelé blůze je stavěl gestem dlaně. Měl na starosti kruhovou obranu a řídil přesun. Ukázal na hřeben kopce a varoval osádku chevroletu:

Tam u jsou Marokánci!”

Potřebujeme se dostat do Leony..

Od osady je dělilo několik set metrů. José ukryl vůz mezi mandlovníky. Rozeznávali na přivráceném svahu pár vypálených domků, utopených v malých vinicích. Troskám vesnice vévodil kostel s ohořelou věí. Bedlivě obhlíeli terén, marně se snaili objevit člověka.

Tam není ani noha!” řekl Petřík poručíkovi.

Ale je to u zřejmě v jejich sféře!” mhouřil oči José.

Poručík si sundal přílbu, otřel pot z čela a pročísl prsty husté vlasy. Pozoroval Waldeka, který stále zkoumal prostor a naslouchal Petříkovi, jen vysvětloval účel poslání. Kdy se poručík dozvěděl, o co jde, nabídl jim pomoc. José odhaloval vzdálenost k obci a zeptal se důstojníka:

Tak kde vlastně jsou?”

Nae linie končila před stavením pro dělníky,” řekl poručík a vyňal z pouzdra dalekohled, k vesnici jsme chodili na průzkum.”

Triedr koloval. Hodnotili situaci jeden po druhém, Waldek dokázal, e nejel nadarmo. Vysvětloval svůj plán: s Petříkem půjdou hledat dílnu. Kdy najdou stroje, dají Josému znamení, ten vyuije svahu a přijede s vozem bez zapnutého motoru, aby hlukem nevzbudil pozornost marockých hlídek. Ústup jím budou krýt poručíkovi lidé. Jetě fotografovi upřesňoval:

Vyráí, a ti dám tímhle znamení, fajáku,” vylovil z kapsy pouové zrcátko a podíval se na slunce. Jasné, nemůe to poplést .

Jasné!”

Tak, a ti polu třikrát ,prasátko. Ví přece co to

Je?”

Spolehni se, amigol”

Pěina se zvolna proplétala do údolí. Kroutila se jako spirála a protínala zříceniny obce, ke které mířili. li s odjitěnými zbraněmi, s ukazováčky na spouti. Napínali zrak vemi směry, kontrolovali kadý pohyb a elest. Z dálky duněly těké baterie, kopec jim zrychloval kroky. Čím blíe k domku cestáře, tím více sílil nasládlý pach promísený spáleninou. Znali jediný způsob, jak ho snést. Sáhli po hliníkových čutorách, lokli si ostrého araku.

Konečně překročili oputěný zákop, padli k zemi a pozorovali stavení s jedním oknem a vyvrácenými dveřmi. Casita de los peones campesinos” byl obydlen pouze v době, kdy se cesta opravovala. Petřík kývl ke stavení:

Kryje mě!”

Ne, půjdu já!”

Waldek se hnal velkými skoky k domku. Překonal prostor nadvakráte. Poprvé padl za balvan na kraji cesty, pak přeběhl zbytek. Zmizel ve dveřích, za okamik mávl rukou na znamení, e je ve v pořádku. Petřík byl v okamiku u něho. Bylo zde ticho, hukot krve v uích měl sílu vodopádu. Bedna od pomerančů slouila za idli, rozvrzaný stůl byl pokryt vrstvou prachu. V koutě stál učouzený krb, vedle ohnitě kopec oslího trusu na podpal. Pod oknem palanda sbitá z prken, pár hadrů; to bylo ve. Petřík se cítil v uzavřeném prostoru jako v pasti. Nebyl odtud výhled.

Pokračujem, Hansi.

Vesnice leela sotva tři sta metrů odtud. Viděli zbytky chalup rozvalených při náletu, vzadu za nimi se klikatila nepřátelská linie. Tankovala tam nepřátelská autokolona z pojízdných nádrí, nákladní vozy Benz, Mercedes a Fiat byly připraveny naloit frankisty.

Chystají ofenzívu… Je Jich pěkná síla, parchantů/*

Tak jim do toho prásknout, zatouil Petřík. Přimhouřil oči, viděl v duchu hořící naftu, vybuchující benzín, stroje a faisty ve vzduchu.

Třeba by to lo,” vzpomněl Waldek na minomety.

Pospěme si, Hansi, sledoval Petřík manévrování heinkla nad údolím.

Kdy nám do toho nic nepřijde, tak to stihneml”

Nechali domek za zády a kryti balvany rozházenými dávným sopečným výbuchem po kraji pospíchali k vesnici. Osada měla sotva dva tucty stavení, oputěný kohout pobíhal smutně mezi zříceninami. Benzínová pumpa s dílnou zůstala jako zázrakem celá. Před nepřátelskou linií je skrýval olivový sad, větve zmrzačených stromů pohladil závan větru. Nebe bylo nízké a temné. Gáza mraků se táhla při zemi. Waldek vítal změnu počasí:

Zase jednou máme těstí!”

Vběhli do dílny, vykřikl radostí, kdy spatřili malý, Zachovalý soustruh. Bylo tu i ostatní nářadí: svěrák, bruska, pila na elezo, pilníky a ve ostatní, bez čeho se zámečník a opravář neobejde. S tím se u dalo opravdu něco podniknout! Petřík beze slova hodil automat řemenem přes prsa a začal vynáet nářadí do dvora. Kývl na kamaráda:

Řeknu ti, a budu potřebovat!**

Waldek se přemístil do zahrady a ulehl za kmen stromu. Vyvrácená oliva poskytovala výtečný úkryt před zraky faistů. Osada byla pod dostřelem jejich zbraní, ale nepočítali, e by se někdo odváil do zbořenin. Občas zaslechl z dílny zazvonění kovu, Petřík stěhoval bez oddechu ve, co se mu dostalo do rukou, na dvůr. Po nářadí dolo na frézku. Vrhl se s francouzským klíčem na rouby, upevněné do podstavce, musel pouít trubky jako páky. Odtrhl frézku od podstavce, přihodil do bedny řemeny z transmise, odtáhl i pilu na elezo a kráječku plechu. Otřel si rozbité klouby o blůzu a běel k Waldekovi. Padl vedle něho do sporé trávy, chvíli trvalo, ne se vydýchal. Prosil:

Poli mu to znamení, a u jsme pryč!”

Hotovo?”

Jo ..

Nezapomněl jsi na nic, Vaku?”

Já?” zatvářil se vyčítavě.

U se sem nebudeme mocí vrátit!”

Waldek se musel vrátit kus cesty po silnici, aby mohl dát Jósému znamení. Otřel sklo o ev kalhot, blesk zrcátka proil vzdálenost a bodl fotografa do očí. Chevrolet stál na nejvyím bodu silnice, řidič pokynul vojákům od minometů, aby ho roztlačili. Ve zpětném zrcátku viděl poručíka, enoucího se ke zbraním připraveným k palbě, náklaďák se rozjel setrvačností k osadě. Balvany kryly vůz značný kus cesty, jeho rychlost se násobila kadým otočením kol. Waldek spatřil oblak prachu zvířený pneumatikami, vracel se k Petříkovi, který znervózněl.

Budeme sebou muset hodit, Hansi!” ukázal k nepřátelské linii.

Chevrolet proletěl poslední metry, José zabrzdil před dílnou. Otevřel dveře a volal:

Přesná momentka! A na metr!”

Budu vás zajiovat,” vracel se Waldek do zahrady.

Petřík ukázal k hromadě nářadí:

Nejdřív naloíme vercajk!”

Pilníky, roubováky, klíče, mázlíky, kladiva, svěrák  vechno se stěhovalo na vůz. Pak zaběhli do dílny, vrhli se na příruční soustruh. Petřík zhoupl váhu na sebe, José zasunul pod podstavec eleznou trubku. Zabodli paty do podlahy, dlaně opřeli o čelo stroje. Těce klouzal po dubové podlaze, přes práh lezl jako elva, váil víc, ne si představovali. Na okamik si vydechli, José dělal překvapený obličej:

To jsem měl vědět, tak jsem se hodil marod…”

Jedem, jedem, není čas!”

Konečně vytlačili soustruh před dům. Petřík cítil, jak mu umdlévají pae, svezl se ke stroji bokem a zapřel ramenem. Bylo to pohodlnějí a pevnějí, tlačili náklad před sebou a k chevroletu. Petřík oddechoval:

Mít tak kočku nebo gránich …”

José se rozeběhl k Waldekovi, nael ho za kmenem olivy s automatem v hotovosti. Sledoval bedlivě okolí.

Co je, fotografe?”

Musí nám s tím pekáčem pomoci.

Teď se tam začínají rojit,” ukázal hlavní k nepřátelské linii.

Falangistům neulo, e se ve vesnici něco děje. Střely nazdařbůh vypálené hledaly cíl, tu a tam některý z faistů cosi vykřikl.

Musíme si pospíit, Hansi. Jinak nás tu za chvíli vyberou.”

Skrčeni se vraceli k vozu. Waldek zahoupal strojem, aby odhadl váhu.

Fony, camaradas! Solidní prkna, jinak to tam nedostáném!” pobízel Petřík.

José s Waldekem se rozeběhli k pobořenému chlévu, zalomcovali dubovými vraty, vyhákli je ze závěsů a dotáhli k automobilu. Prkna slibovala, e náklad udrí. Zvrátili na ně soustruh a tlačili ho na ploinu.

Héj rupl Héj rupl Héj rup!” křičel Petřík.

Mezinárodně srozumitelný pracovní povel přeruily výbuchy min. Explodovaly kus od domu. Waldek burcoval:

Nali nás. U jdou!”

Honem!”

Vyběhlí do sadu, padli vedle sebe pod olivy. Svaující se prostor neskýtal monost úkrytu, je samotné zakrývaly nízké větve. Petříkovi připomínaly pičatými listy vrby. Rojnice faistických pěáků postupovala k osadě. Zastavil ji charakteristický svist min.

Čtyřicítky!” odhadl Waldek.

To jsou nai. Poručík drí slovo,” zvolal s úlevou Petřík. Palba minometčíků přibila falangisty k zemi. Trojice se vrátila zpět k chevroletu. Znovu se opřeli o stroj, sunul se pomalu po vratech vzhůru. Fony praskaly a prolamovaly se tíhou, koilemi prosákly koláče potu. Minomety umlkly, falangisté se zřejmě zvedli. Bojové zavytí se zařezávalo do uí.

Opřeli se do stroje, strach z přepadení jim dal novou sílu. Stroj se konečně zhoupl na vůz. V korbě za-pratělo, listy pér byly stlačeny do vodorovná.

José lapal po vzduchu:

6 0

Bravo, kamarádi.”

Nalápni to.

Palba a křik zesílily, Waldek se vrhl k betonové skru-i rozvalené studny. José protáčel motor, Petřík zajel rukou pro granát. Vězel v úzké kapse, pojistkou se zachytil za látku podívky. Konečně se mu podařilo granát vyprostit. Hodit je] směrem, odkud se blíili faisté. Ze strany vypálil Waldek dlouhou dávku a mávl pabou na Petříka. José vycouval ze dvora a přidal plyn.

Rozeběhli se přes zahradu a k silnici, naskočili do rozjídějícího se vozu. Fotograf přeřadil, chevrolet se otřásl v záběru a vyrazil plnou silou.

Miny zvedly za prchajícími ohnivou přehradu, nízko při zemi se válel dusivý čoud. Waldek se vyklonil s automatem z okna vozu. Hlaveň se rozblikala, vypálené nábojnice létaly a na korbu.

Křik falangistů, překvapených a zřejmě nechápajících, co se ve vsi odehrálo, zanikal v řevu dvanáctiválce. Rychle se vzdalovali z dosahu nepřátelské palby. Hlavně, e je náklad v bezpečí.

Potřeboval bych to spláchnout!” oddechl si Waldek.

José mu podal vak, který měl pověený za zády.

Tady je elezná zásoba, teď u si můete poslouit, camaradasl”

A my jsme hynuli ízní,” natahovali ruce po vínu.

Vak obsahoval dobré čtyři litry červeného, které vracelo sílu.

josé si čistil odřeninu na hřbetu dlaně jazykem, Petřík si mačkal namoené slabiny a vzdychal:

Na tenhle transport do smrti nezapomenu.”

Tak a ijem!

jeden druhému přidroval vak z kozí kůe u úst. Hltavé douky zaháněly pocit nebezpečí a únavu. Vraceli se kruhovou obranou do vlastních linií. Zakopané minomety a kulometná hnízda tvořily pevný řetěz. Zastavili se u poručíka, aby mu poděkovali:

Má to u nás, teniente!”

jsem rád, e to vylo, amígos.”

Díky tvým minometčíkům!4’

No pasarán!” utvrzoval je za ostatní bojovníky bránící tento předsunutý úsek.

Mávali mu, dokud jim nezmizel za zatáčkou. Silnice u byla citelně volnějí, demokratická vojska zaujala

obranu, ústup se zřejmě podařilo zastavit. Faistická letadla vak krouila ve vzduchu a prováděla průzkum. Obě strany nabíraly sil k dalímu zápasu.

Do Alicante dorazil chevrolet a pozdě odpoledne. José zaparkoval vůz před domem budoucí zbrojovky44. Zůstali překvapeni, kdy veli dovnitř.

Tady taky nezaháleli!44

Uviděli hromadu pokozených zbraní. Kdosi Je sloil před dílnu  byl to sluný počet puek, pistolí a kulometů rozmanitého původu a stáří. Vedle letitých exemplářů leel i moderní tommy-gun a také minomet 88, rezavý Jako podkova. Opodál hrála karty skupina muů. Jeden z nich se zvedl a představil se: Juan Pérío.44

Byl jsem pověřen výborem strany, abych shromádil pokozené zbraně. Tak jsem je nechal přivézt hned, abyste si nestěovali na nedostatek práce.44

Kývl na skupinku muů.

Jsou to zámečníci, Čeko. Víc jsme pro zbrojovku udělat zatím nemohli.44

Stěhovali společně náklad z chevroletu do dílny a potom i zbraně určené k opravě.

Víte, co je na tom vem nejhorí?44 José sáhl po lei-ce. e jsem neměl čas udělat ve vesnici ani jeden snímeček! Ted to musím napravit.44

li ruku v ruce …

Uloili na pracovní stůl nářadí, připravili místo pro soustruh. Parta pod Waldekovým vedením opravovala elektrické kabely. Petřík se rozeběhl na výbor s hláením o splnění akce. Cestou musel překonávat bolest z přestálé dřiny. V budově výboru narazil na Rubia.

Přichází jako na zavolanou, Čeko!44

Tak jsme ty mainy přivezli a dáme jim co nejdřív správné obrátky! Jdu to ohlásit předsedovi.44

Odjel,** oznamoval Rublo Petříkovi, Larraňaga odjel na ústředí do Valencie. Kdy ho nepotká nic nepředvídaného, tak by tu měl být zítra ráno. A ty si potřebuje stejně odpočinout, na tvém místě bych vyrazil za Esperitou, hrdino. Ví, e se mnou kloudně nepromluvila od té chvíle, kdy jsi pronesl na mítinku tu řeč? Určitě bude mít pochopení pro večeři ve dvou.**

Ví, Rubio, Já to v sobě nosím od samého začátku. Myslím si, e ty a ona…** podíval se mu zpříma do očí. e vy dva patříte dohromady!

Ne… to ne. Rubiův hlas byl pevný. My… Já a ona se známe u moc dlouho. My jsme” asi jako bratr a sestra. Ale něco ti řeknu. Nikdy bych nedovolil, aby se okolo ní točil, kdo za to nestojí. Jsem rád, e jsme si to vysvětlili, Ceko. Hezky se pobaví A stav se u sluby, jetě od vás chodí pota.*1

Petřík se rozeběhl k denní dozorčí slubě. Oznámil jméno a natáhl ruku. Voják vylovil ze stolu pomuchla-nou obálku. Usmíval se kamarádově nedočkavosti:

V mírových dobách by tě to stálo deset kliků, Čeko!** A teď?**

Ve válce Je to grátis.**

Díky,11 vklouzla mu obálka do dlaně.

Na chodbě bylo ero, postavil se s dopisem blíe k oknu. Pohladil očima matčino písmo, v duchu se přenesl do rodné světnice. Moural zblízka do papíru, kolemjdoucí vojáci si jej dobírali:

Mosaznej dostal psaníčko!*1

Vtipy na svou ohnivou hlavu dávno nebral na vědomí, neviml si naráky ani teď. Věnoval vechnu pozornost dopisu. Ten list papíru bylo jediné, co ho svazovalo s domovem. Nedostával jich mnoho. Po obsazení Sudet to byla první zpráva od matky. Otce dávno neměl. Matka ovdověla, kdy mu byly tří roky. Stýskalo se jí po synovi. Znamenal pro ni ve, u mu ani nevyčítala, e odeel do panělska, jen projevovala obavu o jeho zdraví a doufala, e ho brzy spatří. Zanáříkala nad bídou uprchlíků ze zabraného území a psala, e se hovoří o válce s Němcem. Kladla mu na srdce, aby dal na sebe pozor, znovu doufala ve shledání a tísíce-krát ho líbala. Vloil dopis k ostatním, které nosil neustále při sobě v náprsní kapse. Spočítal by je na prs-Marocké faistické oddíly slouily Frankovi jako zabijácká komanda

tech, přicházely do panělska vemonými cestami. Slubu konající mládenec pozoroval jeho ustaraný výraz, byi pln účasti.

Co doma, Čeko?”

patné zprávy,” mávl rukou. Ví přece, co se stalo v Mnichově. Angličani a Francouzi nás zaprodali Hitlerovi.”

Čert je vem. Nás taky zaprodávají faistům,” odplivl si.

Neví, kdy se vrátí soudruh Larraňaga, amigo?”

Počítám, e bys ho mohl stihnout zítra ráno. On je tady teď dost *málo, ale zítra zasedá rada,” mrkl významně.

Petřík se rozloučil a zamyleně kráčel po schodech. Myslel zase na domov. Dopis mu dělal starost, copak jsou vechny oběti marné? Kdy odcházeli do panělska, tak doufali, e svět se po jejich příkladu zvedne proti faismu. Dokud je čas. Dokud oni jsou ve zbrani, dokud bijí faismus tady, ve panělsku. Namísto toho vlády západních velmocí vyhlásily neintervenci, která posílila faismus a vzala panělské demokracii poslední monosti obrany. Zahnal chmurné mylenky. Zítra zajde za předsedou obrany. A teď zkusí vyhledat Esperitu.

Učitelka jetě pracovala ve svém kabinetu. Kdy vstoupil, byla tak zabraná do práce, e přeslechla zaklepání. Nael ji skloněnou nad papíry plnými čísel. Chystala návrh na evakuaci dětí z Alicante. Město je ohroeno, nepřítel chystá ofenzívu. Lekla se, kdy ucítila dotek jeho pae. Obrátila se k němu obličejem, zdálo se, e nevěří očím. Pomalu vstala ze idle, prsty zaala do opěradla.

Ty jsi tady! Ty ses vrátil! A co ostatní?”

Vichni jsme v pořádku, Esperito!” hladil ji očima.

Radost jí sevřela hrdlo. Dokázala jenom eptnout:

Vrátil ses, Čeko?”

Bodej!*4 přitáhl ji k sobe. Co bych to byl za vojáka, kdybych tam zůstal! Kdybych se já, neastník, nevrátil, tak bych tě ani nemohl pozvat na večeři, jak to udělám zrovna teď.”

Vzpamatoval se, pomalu ji poutěl z náruče. Oběma jim uměla krev v hlavě. Vysvětloval, jak se stalo, e je tady.

Vyčetl z jejího pohledu, o čem asi přemýlí, a stal se jetě neohrabanějím. Nenechala ho dále trápit a podala mu ruku:

Jestli sis nerozmyslel tu večeři se mnou, tak chvíli počkej.

Rychlými pohyby skládala desky s rozpracovaným

plánem evakuace, .Petřík se posadil na idli. Nemohl z Esperity spustit zrak, lahodila mu postavou i pohyby. Za okamik byla připravena, jetě přihladila hřebenem vlasy a usmála se*

Hotovo, Ceko . .

Vyrazili ruku v ruce z budovy. Petřík v duchu počítal, kolik peněz má v kapse, a zda mu stačí na večeři ve dvou. Za okamik je pohltilo večerní korzo. V davu převládali naparádění miličníci ve sluivých kazajkách, s kulometnými pásy přes ramena, černorudí fajáci se při kadém kroku buili do stehen’ pistolemi těkých ráí, zasunutými v kovbojských pouzdrech. Petřík si neodpustil:

A pak, e je na naí straně nedostatek zbraní a střeliva/

Tudy,41 uhnula očima.

Vybočili z rambiy do postranní ulice, zaslechli tlumené drčení kytar a zpěv. Zastavili se U sítě na ryby44, byl to docela prostý výčep  estanco de vleno. Návtěvní tabule byla obtočena skutečnou sítí na ryby, stolky před výčepem obsazeny. Vůně pečeného beraní-ho masa lákala dovnitř. Petřík odhrnul korálkový závěs a veel, učitelka se postavila vedle něho. Oba pozdravili sevřenou pěstí.

Buenos dias, muchachos,44 ozvalo se ze vech koutů.

Vítejte, amigos!44

Přítomnost čestného občana panělska44 vzbudila veobecnou pozornost. Sám majitel podniku je vedl k prázdnému stolku; vhodný koutek pro dva. Kytary na jejich počest spustily AMOR BRUJO44. Zpěvák luskal prsty jako kastanětami. Uhrančivá melodie’ opakovala:

Amor brujo … muerte ..

Esperita přitahovala pozornost vech muů. Měla rudé rty od přírody, vlasy jí spadaly v pramenech na ramena. edá sukně a přiléhavá blůza těsně obepínaly plné boky a pevná, zahrocená ňadra.

Co to bude?” zeptal se jí majitel podniku.

Kousek masa na roni pro mne a pro mého přítele.*

Fazole a černý pepr, doplňoval ji Petřík.

Dbánek červeného!41 zasmála se.

Z večeře mnoho neměli. Hosté čekali jen na to, a se oba najedí. Jetě nestačili otřít ruce od átků a připít si na zdraví, u tu byla první otázka:

Co je na frontě, Čeko?

Dríme faisty, pořád jetě je dríme.”

Esperita se pokusila zadret lavinu dotazů, chtěla mít Petříka sama pro sebe.

Hlahol od dveří zvěstoval příchod dalích hostů. Skupina vojáků vtrhla do estanco de vieno. Vedl je inter-brigadista s rukou v pásce, Petřík poznal Poláka Bartela z esté pěí, ten u se k němu hlásil:

A mě cholera… nejsili to ty, Vaku! Povídám, companeros, tenhle kamarád byl u toho, kdy jsme si to s faouny rozdali holýma pěsma! Je to tak?”

Nazdar, Bartele, co dělají ostatní?44

Jo… ty to nemůe vědět,4* řekl a na okamik zváněl, kdy tě od nás odveleli, byl jetě klid. Ale pak to druhý den začalo. Marokáni se zvedli. Bylo tam i pár Portugalců, my je chtěli zastavit. Otok za útokem, střídala je Cizinecká. Pepé s Futrálem ňupají hlínu, já s Mayerem jsme se setkali ve pitále.44

Bartel se dlouho nezdrel. Vypil svoji sklenku, nadhodil přes zdravé rameno pověený naranjero44, samopal panělské výroby, a zmizel s celou skupinou.

Já nevěřila, e se vrátí,44 navázala Esperita hovor. Ty jsi opravdu Eres el novio de la muerte!”

Řekla to, co v této válce neslyel poprvé: e je oblíbencem smrti, která ho miluje tak, e ho chrání sama před sebou. Počítal na prstech vánějí zranění: Madrid  průstřel ramene, Albacete  nů do zad od přísluníka páté kolony, Guadarrama  mina. Neměl na těle takřka zdravé místo, čisté průstřely a zranění, se kterými neel ani na oetřovnu, nepočítal. Rozpačitě se otázal:

Ty opravdu věří, e jsem Erel el novio de la muer-te?

Já to vím docela určitě, Ceko. Jinak bys nepřeil vechno to peklo. Máma tě jednou opět obejme.44

Nejsem sám … třeba Waldek,44 vzpomněl si na kamaráda.

Odmlčeli se, hosté se znovu obrátili na Petříka s lavinou dotazů. Kdosi byl zvědav, co soud! interbrigadisté o výsledcích pinavé neintervence, dalí se ptal, na jak dlouho jetě odhaduje trvání války, majitele podniku zajímalo, jak to bude dál se zásobováním, které se zhoruje. Posléze Petřík zaplatil útratu a zasunul dlaň pod dívčin loket. Pozdravili a jejich kroky zazvonily po strusce chodníku. Lokál se zvědavým osazenstvem zůstal na konci ulice, mlčeli a na roh bloku. V eru pomerančovníků lemujících silnici zastavili. Sloila odevzdaně ruce k tělu, hrála si se slovy:

Snad se ti tam nelíbilo, Petříku?

Chtěl jsem ti něco říci o samotě..

Dívala se mu na rty.

Zatracenej ivot,w nezmohl se na víc.

Co jsi říkal?*4 třásla se mu v dlaních.

Z dálky odbíjely městské hodiny deset. Zvon měl zvlátní zvuk, připomínal barvou tón kytary. Petřík nenael odvahu.

Je u pozdě ..

Ano, u musím …

Vzal jí za ruku a doprovodil a k domu. Učitelka se před vraty příli nezdrovala. Bylo pozdě večer, ale jetě ne tolik, aby nebyla vystavena kontrole vech sousedek, které si osobovaly veřejný dozor nad ctností dívek bydlících v ulici. Pomluvami neetřily ivých ani mrtvých. Učitelka spěchala, aby jim nedala příleitost. Kdy se loučila, byl její pohled plný něhy, kterou se Petřík opájel celou zpáteční cestu a do dílny. Vyčítal si, e nevyuil chvíle samoty k vyznání lásky.

Ten večer toho zůstalo opravdu mnoho nevyřeeno.

Dílna se rozjela na plné obrátky

V dílně u bylo nářadí roztříděno a ve na svém místě. Waldek měl vrozený smysl pro pořádek a organizaci, paněltí řemeslníci dokázali zabudovat příruční soustruh, frézu, umístit brusku a pilu na elezo. Zbývalo jen zakotvené stroje spustit, bylo u opraveno elektrické vedení. Řemeny na transmisi čekaly a dostanou povel roztočit kola. Waldek s partou zámečníků nezaháleli. Udělali hodně práce. Proto si teď hověl spokojeně na houni vedle vyhaslého krbu. Kdy spatřil Petříka, který uznale hvízdl, řekl”

Ty jde brzo.”

Hansi,” klouzal pohledem po dílně, kamaráde, klobouk dolů. Hned ráno se dáme do rachoty.”

. Kdy zevrubně prohlédl dílnu, natáhl se vedle Waldeka. Automat poloil vedle sebe, neusnul by bez něho. Starý frontový zvyk mu velel omotat si řemen zbraně okolo zápěstí. U v polospánku se zeptal:

. A co ná fotograf?”

Ten se tulí k jinýmu materiálu,” usmál se Waldek a vzpomněl na Josého enu, kterou viděl před odjezdem do Leony.

Oba byli příli unavení, nevzruil je ani nálet faistických letounů. Trojúhelníkové formace heinklů a messerschmittů nalétávaly pod ochranou noci nad přístav. Salva protivzduné obrany vyburcovala obránce města, ozvaly se těké kulomety umístěné na střechách přístavních budov. Přepady nepřátelského letectva byly příli časté, aby stálo za to oznamovat sirénami akutní stav nebezpečí Barcelona, Valencie i Alicante leely v akčním okruhu falangistických pilotů. Detonace leteckých pum a rachot protiletadlového dělostřelectva zahnal spánek. Sáhli po cigaretách, chvíli ve tmě pozorovali ohníčky stravující tabák, Waldek se zeptal:

Stojí za to jetě ty kvéry spravovat, Vaku?

To je dobré slyet zrovna od tebe, Hansi.”

Co chce dělat proti osmnácti faistickým divizím, kdy ty nae spočítá na prstech jedny ruky,” bručel Waldek.

Povídám, Hansi, e bez německé a italské pomoci by se falangisti proti nám neudreli… Na kadý případ bude zapotřebí kdejaké flinty, kterou dáme dohromady, a je poeneme tam, kam patří.”

Vypadá to, e odlétají.” Přikryli se zatuchlou houní. Jetě si dali pro dobrý spánek hlt vína.

Dílna v Alícante se rozjela na plné obrátky. Přezdívali jí ertem zbrojovka44. Pár panělských zámečníků pod odborným Petříkovým vedením a za organizační spolupráce Waldekovy vracelo zdraví44 pistolím, pukám a kulometům. Občas byl v zásilce i minomet, jednou dokonce opravovali kanón obrněného vozu. Ale větinou nahrazovali roztřítěné paby, protahovali vrtání, vyměňovali zničené závěry. Sestavovali ze dvou i tří nepouitelných zbraní jednu schopnou střelby, kadý opravený kus zkoueli na provizorní střelnici, kterou si udělali ve dvoře,, Ve střelbě do plechovek vynikal Waldek, Petřík po kadé zkouce nevycházel z údivu. Sám nemířil nejhůř, ale na deset ran deset zásahů jako Waldek nedokázal nikdy.

Ke splnění úkolů uloených Výborem pro obranu jim namalovala plakáty Esperita. Zdobily zdi a vrata dílny. Nápisy na plakátech připomínaly:

KADÁ OPRAVENÁ ZBRAŇ ZNAMENÁ SVOBODNÉ VYDECHNUTI DEMOKRATICKÉHO PANĚLSKA.

Člověk pro celý ivot…

S učitelkou se teď vídali denně. Petřík ve funkci vedoucího zbrojovky44 byl jmenován do Výboru obrany města, Esperita zasedala ve výboru jako referent pro kolskou činnost. V alicantských kolách se vak dávno nevyučovalo, její hlavní úkol spočíval v organizování evakuace dětí před nálety. Zprávy, které předkládala výboru, nebyly vak radostné. Počet kolních dětí, zabitých při bombardování, vzrůstal.

Petřík měl mimo zbrojířské dílny na starosti i dopravu opravených zbraní k frontě a odvoz pokozených zbraní z fronty. Bez vytrvalého Waldeka a jeho organi-zátorských schopností by tento úkol sotva zvládl. Fronta, která se přiblíila k městu, mu úkol sice zjednoduila; neměli to do přední linie tak daleko, ale neuleh-

čila Přesto vyuíval kadé volné chvilky, aby se aspoň uviděl s Esperitou.

Pospíchám k tobě ..

Vítám tě, Ceko!”

Dává mi křídla…

Kam se podíváme dnes?

Moc rád bych k moři, Esperito. Já vlastně ani nevím, jak zblízka vypadá. Představ si, e bych řekl doma; byl jsem ve panělsku a neochutnal inoře.

Proel stovky kilometrů v zemi pod Pyrenejemi, poznal frontu, viděl tvrdou zem, kamenitou krajinu, která se tak málo podobala rodné Moravě. Ale okusit moře, na to mu válka nedala čas.

Chtěl bych se aspoň jednou vykoupat v moři!

Teď? V prosinci?” nemohla pochopit

Tomu říká prosinec? Přál bych ti vidět zimu u nás, Esperito!” otřel pot z čela. Teď tam můe být po kolena sněhu. Takové teplo, jako máte tady, není u nás ani v srpnu.”

Zamířili k přístavu, Esperita prosila, aby jí cestou vyprávěl o domově. Petřík se rád vrátil aspoň ve vzpomínkách tam, odkud před třemi roky odeel. Přitom si uvědomil, e jej Čeká jednoho dne návrat. A rozloučení s Esperitou.

Obeli molo tvořící záliv, seběhli na plá. Vyhledali místo k posezení, chvíli se ohřívali o sluncem prohřátý koberec písku. Petřík se vysvlékl do trenýrek, těil se po celodenním pracovním shonu, e jej koupel v moři osvěí. Esperita la za ním. Zastavila se, kdy jí voda začala máčet shrnutou sukni, vlny jí stříkaly sprkou do obličeje. Byla poznamenána hlubokými kruhy pod očima. Viml si, jak za pár dní zhubla. Vzal ji za ruku a políbil. Nebránila se.

Petříčku …

Pak se mu vyprostila jemným pohybem z náručí, nabrala zamyleně vodu do dlaně.

Moře bylo celkem klidné, rackové usedali na hladinu. Tu a tam některý rozepjal křídla a s křikem odlétl.

Ponořil se a začal plavat.

Pozorovala jej, jak rozhrnuje vodu mocnými tempy.

Neplav daleko,” volala na něho.

Několikrát se potopil, vydímal vlasy dlaní a pak

se vraceli na plá. Posadili se těsně k sobě, opřel se

o ni mokrými rameny. Dlouhou dobu mlčeli.

Moře zvolna ztrácelo chrpovou modř, tmavla. Od Ma-lorky zavál teplý vitr a čeřil hladinu, příboj začal vyhazovat jako hříbě. Jeho hukot připomínal hučení kor-ridy. Ucítil na sobě její upřený pohled. Přejela mu dlaní jizvy po hlubokých zhojených ranách. Táhly se od slabin a k ebrům.

Bolelo to?

Mávl rukou.

Dostali jsme se tenkrát do palby a neuměl jsem v tom jetě chodit.41

Mi amor ..

Ztráty na frontě byly vdy největí po příchodu nováčků. Ani ten nej tvrdí výcvik nenaučí vojáka, aby ovládl stoprocentně umění krýt se. Tomu naučí a přímé nebezpečí smrti, které donutí člověka splynout s terénem, kličkovat jako králík a zahrabávat se pod palbou jako krtek. Pratit sebou do bodláčí čí kaktusu, vy uívat stínů, kamenů i těl padlých.

Vzdálená série detonací oznamovala dalí faistický nálet na město. Rackové přestali křičet. Zachvěla se

i plá.

Náhrdelník světel, lemujících přístavitě a pobřeí, zhasl. Město se ponořilo do tmy. Blikaly jen modrofia-lové lucerny nouzového pouličního osvětlení. Střechy domů se leskly ve světle měsíce.

Musíme u jít, čechrala si hřebenem ze elvoviny vlasy.

Otřepali ze sebe písek a zamířili k silnici. Asfalt je-le teplý sluncem hřál do chodidel.

koda, e nám končí krásný večer, řekl Petřík.

jetě nekončí,44 dívala se Esperita upřeně před sebe.

Ké by nikdy nekončil! Přitiskla se k němu. Poloil jí dlaň na bok, cítil, jak se chvěje. Doli do ulice, Kterou u velmi dobře znal. Jindy by měla obavy ze sousedního okolí, kdo je pozoruje, teď se k němu tulila bez obav. Pustila se ho, a kdy hledala v kabelce klíč od dveří. Několikrát marně stiskla elektrický vypínač. Zlehka zavřeli těké veřeje, veli do chodby. Ve tmě bylo rozeznat vysoké stěny, tukovaný strop. Elektřina byla vypnuta v celém městě. Vstoupili do jednoho z bytů. Zevnitř se ozvalo:

IIbIIIIIIIPMI

‘<L Ś; *7

Oběti leteckého bombardování v madridských ulicích

To jsi ty, dceruko?”

Sí, madre.”

Esperita la za matkou, Petřík rozpačitě přelapoval. Oil, kdy se vrátila a sáhla po zápalkách. Jazyk nouzové petrolejové lampy olízl prostor, ozářil stěny pokoje. Samet, empírový nábytek, benátské zrcadlo, obrazy ve zlacených rámech. Patricijské hodiny skoro a ke stropu. Pochopila jeho údiv a vysvětlovala:

Praděd slouil monarchii, vnučka republice ..

Ve lutavém světle petrolejky a v domácím prostředí vypadala jetě půvabněji, ne jak ji obvykle vídával.

Sedni si, Petříčku. Hned jsem u tebe.”

Odběhla, zaslechl tlumený rozhovor mezi matkou a dcerou. Útrky vět zalátaly do pokoje, nesnail se slovům rozumět. Esperita se za chvíli vrátila s mísou ovoce. Pyramidu nablýskaných mandarínek korunoval obrovský hrozen vína. Znovu odběhla a přinesla nezbytnou karafu domácího vína a dřevěnou nádobu s chutně vyhlíejícími kousky masa. Petřík ucítil známou vůni, chorriso obloené jemnou cibulí.

Esperita naplnila sklenky, usedla proti Petříkovi. Omlouvala se:

Moc toho není, ale poslu si,w

Připili si na zdraví.

Chutná?” nabízela mu dalí porci.

Báječný sýr!”

Pravý el keso Menchengo!” vysvětlovala. Matka ho sehnala. Ví, e jeho výroba trvá dva roky? Bochník dozrával v oleji, potřeboval prý jetě pár týdnů.”

Je skvělý, Esperito,” převaloval sousto v ústech. U dlouho jsem nejedl nic tak dobrého!”

To ví, válka,” kladla pokrm na misku jak na obětní oltář. U i rýe začíná být lahůdkou…”

Vechno bude zase dobré, Esperito, vechno,” hřál jí ruku v dlaních.

Jez… vyprostila se mu, ale sama nejedla. Ví, chceme, aby se jednou vichni lidé u nás mohli dosyta najíst. Ráno douek vína, přes den aspoň kousek sýra a po práci teplou večeři.” Podívala se mu do očí: Ví, vůbec, e budou vánoce, Čeko?! Já bych si přála proít je v klidu, docela sama s tebou. Ale mám strach, e se mi to přáni nevyplní. My spolu nikdy ádné vánoce neoslavíme.”

Esperito ..

Ceko …

Matka je očekávala v kuchyni. Překročila u práh stáří. Kdysi byly její vlasy černé, teď zářily jako stříbro. Petřík viděl v jejím pohledu otázku.

Věděl, co to znamená ve panělsku! Návtěva mue u svobodné dívky. Jestli o něho Esperita přijde, tak u se nevdá! V této zemi by se sotva nael mu, který by odpustil, e patřila jinému.

Postoupil o krok, uklonil se staré eně po slovanském způsobu a řekl prostě:

Máme se moc rádi, maminko…

Ale … bylo by lepí..útlé matčiny prsty moulaly lem sukně.

Vezmeme se, cítil, jak se mu stahuje hrdlo, jak rnu Esperita souhlasně drtí prsty svými.

Jestli se máte opravdu rádi, řekla silným, melodickým hlasem matka.

Já ji miluji víc ne svůj ivot..

Jestli Esperita chce ..

Chci, maminko… na celý ivot!44

Na celý ivot… zadívala se stará ena do daleka. Její mylenky odletěly do dávné minulosti, rty eptaly: Nala člověka pro celý ivot..

Soustruh nevychládal…

Den pospíchal za dnem. Práce přibývalo. Se zostřující se situací na frontě stoupala potřeba zbraní. Na dvoře dílny se jich hromadily nejrůznějí druhy, volající po opravě.

Hans, s věčně přilepenou cigaretou v koutku úst, přivítal Rubla, vstupujícího do dílny:

Dobře, e se jde podívat.

Nějaké potíe?” pohlédl cabalerovec na pracující mue.

Několik panělských zámečníků se právě vrtalo v součástkách koltů, maximů, mauserň a Jewisů. Petřík měl rozebrán lehký kulomet značka CHAUCHAT, vyráběný speciálně pro pěí roty.

e se ptá. Nemáme čím konzervovat opravené zbraně,” stěoval si Waldek, ruce zapřeny do boku. Zatracený chlap ze zásobovacího nám poslal olivový olej. Potřebujeme glycerín na zámky …” vypočítával

Rublo přikyvoval, klouzal pohledem po zbraních několika systémů, po muích v overalech s kruhy pod očima. Poslouchal Waldeka, za řeči vzal do ruky jeden z opravených koltů. Hbitě rozebral závěr, jedna pruinka jej zaujala. Odborně součástku prozkoumal.

Soudruzi,” řekl skládaje revolver zase dohromady, musí jít na frontu stoprocentně v pořádku! Za kadou, která sele, i za ztráty kvůli tomu vzniklé budete zodpovědní vy.., a předevím ty!” namířil ukazovák na Petříka.

Řekni za nás Výboru, e se můe spolehnout!” ujistil ho Petřík za vechny,

To tí slibujeme,” dodal Waldek.

Události nabývaly na tragickém spádu …

Zahřmění připomínající bouřku je probudilo ze spánku.

Dunění děsilo poměrnou blízkostí a silou. Dveře domů se s lomozem otevíraly, na ulicích se tvořily hloučky lidí.

Venku znělo dunění silněji ne v dílně. Waldek vyběhl zjistit, co se děje, a za chvíli se vracel se zneklidňující zprávou:

Franko zahájil ofenzívu v Katalánsku.”

Ráno musíme na výbor, tam se dozvíme víc.”

Natáhli se znovu vedle sebe na houni. Zapálili si kor-poralky a hleděli do stropu. Cítili dělostřeleckou palbu téměř v zádech. Kdysi, kdy přili na frontu, je záchvěvy půdy a rezonance výstřelů vzruovaly, teď je vnímali jako vední návyk.

Oba věděli, e situace demokratického panělska je váná. Waldek se obrátil na Petříka:

Co bude dělat, Vaku, přijde-li k nej horímu?”

A co ty?” posadil se Petřík na houni.

Domů se vrátit nemůu. Ale s Hitlerem si to jetě rozdám, i kdybych měl čekat deset let!”

Do dílny se dral oknem rozbřesk. Na spánek u nebylo ani pomylení. Dunění fronty neustávalo. Petřík vstal.

Oni tam potřebují kadou hlaveň a my se tady válíme.”

Posnídali z kozího měchu douek červeného vína a vyli na dvůr. Naloili připravenou káru opravenými zbraněmi, byl to pouhý zlomek z počtu těch, které čekaly na opravu. Petřík rozhodl:

Ty to odveze do kasáren, já poádám o přidělení dalích sil.”

Myslí, e se tady jetě seene někdo, kdo umí vzít pilník do ruky?”

Musí se najít.”

Výbor obrany zasedal v sekretariátu. Stěnu zdobil obraz prezidenta Azaňi, na stole leela mapa s čerstvě zakreslenou situací. Byli tu přítomni vichni, a na zástupce armády, který se dostavil jako poslední. Ani se neomluvil za zpodění, z jeho výrazu se dala vyčíst vánost situace. Major Coto Alcantera mhouřil oči nateklé únavou, tíseň čiela z jeho gest i slov. Zdůrazňoval nebezpečí průlomu na katalánské frontě. Falangistické úderné oddíly podporované německým a italským letectvem bezprostředně ohroují přístup k moři. Pád Barcelony by znamenal konec monosti ústupu do Francie, ztráta Valencie by se rovnala katastrofě.

Ve slovech představitele armády zazníval nový tón. Major hovořil o situaci jako o krachu obrany, nepřipoutěl jiné eventuality. Ostatní protestovali.

Vy jste zapomněl na Madrid,” namítl ostře Rublo.

Dokud existuje nás Madrid, dotud existuje demokratické panělsko! 

Správně, je to tak, ozvali se souhlasně ostatní členové Výboru.

Jsem voják a ne fanatik/* mluvil důstojník odměřeně, pokračovat v boji za této situace je jen otázkou času, který bohuel nepracuje pro nás.

To je vá názor, nebo názor tábu?” chtěl vědět Larraňaga. Byl v obličeji bledý, přejíděl si dlaní oči, jako by chtěl setřít únavu.

Major se snail vysvětlovat, e vojenský táb je stejného názoru. On, major Coto Alcantera, hovořil o situaci s plukovníkem Casadou. Ten ho prý přesvědčil, e teď jde o zachování vyích hodnot, ne je demokracie: zachování odkazu otců. Zánik tohoto odkazu prý nemůe být vyváen hrdinnou, ale zbytečnou obranou toho, co z demokratického panělska zbylo.

Ozval se ostrý protest. Larrafiaga povaoval taková slova a argumenty za zbabělost a zradu. Vzpomínal na vypuknutí občanské války a slib věrnosti důstojnictva madridské vládě. Teď se slib mění ve zradu. A co o tom budou soudit ti, kdo přili z různých zemí, aby bránili panělskou demokracii?

Chtěl jako komunista odpovědět dříve, ne zástupci ostatních stran ve Výboru podlehnou depresi.

Existují jetě jiné, větí hodnoty ne historie! Je tu odkaz statisíců obránců naí demokracie, pane majore! Odkaz padlých, kteří nám přili na pomoc z celé Evropy . -. Mui z dvaapadesáti států bránili a dosud brání demokratické panělsko spolu se panělskými vlastenci. Mnohý z rodilých Katalánců, Basků, Galiciů neprokázal, bohuel, stejnou pevnost a statečnost.”

Larraňagův pohled přitom mířil na důstojníka.

Coto Alcantera pochopil naráku.

Nemějte mi to za zlé, seňcres, ale poznal jsem Franka osobně před několika lety. Jako politik je oddaný nacionalista, jako voják musím ocenit jeho cílevědo-most, s jakou dokázal kolem sebe soustředit táb důstojnictva nej lepích kvalit. Povaujte to za osobní názor, který nemá co dělat s mou přísahou madridské vládě, které jsem slíbil věrnost. Teď mne musíte omluvit, vracím se na frontu a čeká mě v posádce splnění jetě řady úkolů.”

Major sáhl po čepici se zlatým lemováním á loučil

se:

Na shledanou, pánové!”

Proel mezi nimi, doprovázely ho ledové pohledy. Nikdo neodpověděl na pozdrav, důstojník se ztratil za dveřmi. Zástupce FAI přeruil ticho:

Zradou začal, zradou končí…”

Majorovo chování a názory je popouzelo i po jeho odchodu. Nyní si znovu připomínali, jak se projevoval v roce 1935. Při vypuknutí vzpoury generála Franka se tvářil jako neutrál, do slueb republiky ho hnala touha po kariéře, nikoli přesvědčení. Teď viděli, e u stojí za Frankem, proklínali ho:

Potkan!41

Je falený od chodidla a po ty zlaté epolety!”

Po chvíli se uklidnili a pokračovali v jednání. Larraňaga upozornil na nutnost sledovat a více ovlivňovat nálady a názory důstojnictva, které se, bohuel, ponejvíce skládá ze synů velkostatkářů. A na výjimky ne-jsou lepí ne major Alcantera, nemají opravdový zájem na vítězství demokracie, které by pro ně znamenalo ztrátu privilegovaného a výsostného postavení důstojnictva. Teď si myslí, e přiel čas, aby uspíili likvidaci lidové vlády. Začíná se mstít revoluční nedůslednost.

Rozeli se kadý se svými úkoly, Petřík se zastavil v kanceláři, aby vyzvedl pro sebe a pro Waldeka týdenní peníze, které dostávali od výboru jako odvelení na úhradu stravy.

Vřelé díky, compaííero! řekl správci pokladny.

Neděkuj, to vám jako vojákům patří, Čeko!u

Raději bych jedl na frontě z vojenského kotle.”

Objevil se Rubio a vzal Petříka pod paí. Kráčeli spolu se schodů. Petřík se netajil rozhořčením, které v něm před chvílí vyvolalo vystoupení představitele armády.

Já tomu majorovi vidím a do ledví, takové, jako je on, znám ze estatřicátého, kdy to tady začalo. Larra-baga má pravdu, byli jsme příli důvěřiví a nedůslední. Budeme potřebovat hodně síly, abychom se s tím vypořádali.”

Události ve panělsku přítích dnů nabývaly na tragickém spádu. Barcelona padla bez boje zradou větí části důstojnického sboru. Frankovu povstaleckou kon-trarevoluční vládu v Burgosu uznaly de iure Anglie a Francie. Obě velmoci si vynutily otevření zastupitelství povstalecké vlády v přístavu v Alicante.

Po těkých náletech se od rána neobjevilo jediné nepřátelské letadlo, kanonáda se přenesla dále od města. Lidé debatovali o situaci. Uznání Franka ze strany kapitalistických velmocí dodalo kuráe reakci. Měáci vylézali z děr. Na ulicích se objevily uniformy královských spolků, které republika rozpustila. Některé obchody, dočasně zabrané soukromníkům ve prospěch vlády, vyvěsily opět staré firemní títy. Město se začínalo hemit překupníky, černý obchod vzkvétal.

Největí fronta postávala před cukrárnou v centru města. Majitel prodával blanco y negro”. Ledovou pochoutku z mraené kávy a smetany nebylo vidět od chvíle, kdy nastal nedostatek mléka. U nikoho neza-ráeio, odkud vzal majitel cukrárny příděl, který se nedostával ani dětem. Petřík s Esperitou postupovali ve frontě a k prodavači, Petřík hodil na skleněný talíř poadovanou sumu. Mu v bílém pláti mu podal dvě porce a děkoval:

Gracias, seňor!”

Bodej by neděkoval,” poznamenala trpce učitelka, ,,za tu cenu by byl hezký kousek masa.”

U nám ani neříkají companeros … nejraději by nás neviděli.”

Co bude s námi, a odejdete?” zachvěla se Esperita.

Místo odpovědi ji vzal kolem pasu a přitáhl více k sobě. Zastavili se před průčelím kina. Hráli Čapajeva.

Vyzval ji:

Pojď se podívat, aspoň přijdeme na jiné mylenky!”

Sál byl u v přítmí, světlo promítačky zářilo jako světlý sloup. Posadili se na volná místa, tady nikdo neuváděl. Usedli, dotýkal se jeden druhého koleny. Prsty se propletly jako proutí koíčku, vzácná chvilka těstí ve válečné vřavě. Esperita chtěla vědět, kdo to byl Ca-pajev.

Petřík znal hodně málo ze panělských dějin, aby mohl přirovnat ruského revolucionáře k některé z domácích postav historie. Vyřeil to podobenstvím, e Čapajev zasvětil ivot stejným ideálům, za jaké bojují oni tady.

Hovořili nahlas a nikdo je nenapomínal. Lidé v sále Mografu byli streni hrdinným bojem rudoarmejců. Střih posunul děj filmu do klidné scény, rachot výstřelů vak trval. Esperita zneklidněla.

Slyí? Střílí se venku!”

Sedadla tlumeně zabouchala. Klopýtali erem kina do ulice. Palba se ozývala ve směru od kasáren, ale fronta nebyla u města tak blízko, aby se u falangistúm podařilo vtrhnout do Alicante.

Vzal ji za ruku a pospíchali k radnici, aby se tam dozvěděli, co se děje. Veli do budovy. Seel se zde celý výbor a na zástupce armády. Nikdo z nich vak pořádně nevěděl, co se děje. Tápali v ovzduí nejistoty. Dohad stíhal dohad. Pak vběhl z vedlejí místnosti dozorčí poddůstojník. Mluvil a vzruením zadrhával.

Casado zaprodal republiku! Hlásí to rádio!”

Pário v černém baretu vyskočil a zamířil do přilehlé místnosti, ostatní za ním. Pětilampový superhet pískal ve vysokých tóninách. Pério otočil knoflíkem zesilovače na nej vyí hlasitost.

Obklíčili radiopřijímač, naladěný na stanici Burgos. Vtom zazněla hymna. Po ní hlasatel oznamoval, e nový předseda vlády plukovník Casado nabídl Frankovi kapitulaci! Aby přesvědčil faisty o pravých úmyslech své junty, vydal rozkaz zatýkat komunisty, vzdát válečné loďstvo Frankovi. Na základnách v Kartageně u vy puklo povstání. Řada lodí se přidala na stranu falangistů. Plavidla sympatizující s komunisty vak odmítla kapitulovat a odjela do Oránu. V Kartageně se právě slouí me za plukovníka Casadu, který se vrátil do lůna církve …

Tak u je to tady,” zvolal rozhořčeně Petřík.

Ten zrádný lotr!” zuřil Pério. Utopit jsme je měli hned v estatřicátém. Vechny ty aristokraty, důstoj-nictvo, panstvo, jejich zradě ehnají veledůstojné prsty svaté církve.”

To, e Anglie s Francií uznaly Franka, uspíilo Oasadovu zradu,” povzdechla Esperita. Ta střelba, ta jistě patřila k tomu.”

Její slova potvrdil José Scheriff, který veel do místnosti. Za ním vstupoval Larrafíaga. Oba se vraceli od kasáren, kde se střílelo. José opřel karabinu o stůl, vyprávěl o přestřelce, které se zúčastnil:

Madridtí obránci budují opevnění v Casa Del Campo

Nejprve rozhazovali v okolí kasáren letáky, pak se pokoueli obsadit okolní ulice. Chtěli zatknout důstojníky věrné demokratické vládě. Ztráty byly na obou stranách. Nejdříve se vyjednávalo, pak střílelo/4

Toho mizeru, toho majora jsi viděl?44

Ne, nebyl ani v jednání. A tenhle leták rozdávali.44

Uka, natáhlo se několik dlaní současně.

Skvělý křesan a případný paněl,44 opakoval José slova titěná v úvodu letáku.

Tiskopis v barvách monarchie el k ruky do ruky. Koloval a k Esperitě. títivě ho vzala do piček prstů a Četla nahlas:

Připojte se k věci panělského lidu, chceme zajistit mír a zachránit ohroenou republiku!44

Učitelka upozornila na podpis velitele posádky, přesvědčili se na vlastní oči, e jde o Coto Alcanteru!

Bribonada… canalla,44 nadávali svorně.

Major na opravdový boj nebyl, toho si etřili pro jinou prácí.44

Nikdo se fosého poznámce aňi nezasmál, Rubio řekl:

Jsem zvědav, jak nám to major Alcantera vysvětlí.44

Ti chlapi se oháněli důstojnickou ctí! Operovali příkazy tábu, e se prý mají dát k dispozici nové Frankově vládě, která se sestavuje!44 připomněl fotograf.

Vázáni ctí a věrností panělské armádě,44 váil Larraňaga slova, náhle se rozhodl: Nevpustit ho, kdyby náhodou přiel. Ale on u asi nepřijde! Jeho přítomnost v naem výboru by znamenala legalizaci vzpoury proti demokratické vládě.44

Zradili Navrhuji trest smrtil44 vykřikl Pério, José Scheriff souhlasně přikývl:

Zradil.44

Jestli někam půjde, tak jedině na ten nový faistický konzulát. S námi se bavit nebude,44 uvaoval Petřík.

Má vůbec svědomí?44

Ten ani neví, co to je.

Já ho dostat do ruky, tak,44 vyhrooval Pério.

Nesmíme ztratit hlavu, camaradas! Demokratické panělsko u nezachráníme,44 vyzývala klidným, pevným hlasem Esperita. Musíme vak udělat něco pro nae lidi z fronty. Mají smrtelný hřích, e zůstali věrní republice do poslední patrony. To nám Franko neodpustí!44

Radili se o nejnutnějích opatřeních, která je třeba udělat bez ohledu na dalí vývoj událostí. Překypovali chaotickými úvahami a nápady. Zatím zůstali beze zpráv. Nevěděli ani dost dobře, iak v současné době probíhá. Postrádali informace o tom, s jakými silami se blíí falangisté k městu, kdy udeří a s jakými zbraněmi. Proslechio se, e nepřítel nasadil do boje tanky, bylo to horí, ne předpokládali. Pád Alicante se stal otázkou času, Pério opakoval se zaatými zuby:

Zradou to začalo, zradou to skončí/4 Petřík zvolal: Jetě máme obě ruce!*4 Esperita se napřímila, jeden za druhým vstávali. Dlaně naly dlaně. Čerpali sílu z pocitu jednoty, který je ovládl. Hlasy se slily v jediný, který vytryskl zpěvem: Poslední bitva vzplála ..

Zrada a kapitulace Madridu znamenaly zhroucení vládní fronty. Trosky demokratické armády ustupovaly k pobřeí. Po pádu Valencie a Kartageny zůstal poslední nadějí přístav Alicante. Sem mířily desetitisíce obránců panělské demokracie. Řadu z nich doprovázely eny s dětmi. Unavený a vyčerpaný dav zaplňoval přístav a netrpělivě čekal na lodi, které by ho dopravily do bezpečí.

Po odchodu představitele armády z Výboru pro obranu padla tíha rozhodování o dalích krocích na civilisty. Převzali odpovědnost za obranu posledního svobodného města a jeho obránců. Rubio věřil, e jeho polí1 tické styky vyplývající z funkce sekretáře strany cabn-lerovců mu pomohou vykonat něco ve prospěch uprchlíků čekajících v přístavu. Na odpoledním mimořádném zasedání Výboru ujioval:

Mám návrh na řeení svízelné situace …** Pokračuj!44 netrpělivě naslouchali.

Francouzského diplomata Anfossoga znám osobně. Zasedali jsme ve výborech socialistické internacionály. Jistě to pochopí i ná anglický kolega. Naskýtá se monost pro záchranu lidí něco udělat!44 Vysvětli to blíe!44 ádal Larraňaga.

Nalodit je a odvézt do Francie… nebo někam jinam.44

Jak!?44 vybuchla Esperita. Vdy v přístavu není ani prkno, tam nenajde ani metr plachty!44

Byl jsem v přístavu, ten dav by nepobrala ani celá flotila lodí!” řekl Petřík.

Nikdo nevěřil v monost odvezení desetitisíců uprchlíků. Jediná ance spočívá v tom, pokusit se probít z obklíčení. Větina armády by se jistě zachránila, mohla by se prostřílet do Francie nebo v horách přejít k partyzánské válce. Pário navrhoval:

Jedině se prostřílet!”

Rubio vak trval na svém:

Promluvím s francouzským zástupcem. Poádám ho o vyslání lodí.”

Rubio, neoddávej se iluzím.”

Já věřím na výpad, compaňeros!” opakoval Pário.

Přístav bez lodí…

Burácení kanonády v těsné blízkosti. města probudilo Petříka z nedobrého spánku. Posadil se a naslouchal. Byl rozespalý a chvěl se únavou.

Kousl se do rtů, aby se probral.

Waldek spal na dosah ruky se samopalem. U hlavy se mu válela elezná vejce granátů, poslední dny bez nich neudělal ani krok. Neklidně se převaloval z boku na bok. Leel na plédu z ovčí plny, který kdesi sehnal. Lidová práce, hrubě tkaná s pěknými vzory, v nich převládala červená barva. Pléd byl ozdoben na lemu četnými střapečky. Zívl na Petříka, který oblékal uválenou blůzu.

Co se děje, Vaku?”

Zdá se, e to začalo.”

Waldek vyskočil a setřásl poslední zbytek spánku.

Na dveře dílny někdo zabuil, vyběhl do chodby. Spěchal otevřít, cestou se rychle upravoval.

Dobře se ti spalo, Ceko? řekla Esperita místo pozdravu.

Kdybych věděl, e přijde, tak by se mi spalo daleko lépe ne jindy, vedl ji do místnosti.

Salud, Esperito!44 zvolal Waldek od kbelíku vody, v něm si myl obličej. Hned nabízel:

Dá si s námi k snídani čaj?

Kdy přikousnete kousek proviantu,‘4 rozbalovala z vojenského chlebníku.

Dílnou zavoněla máta. Posadili se k dílenskému ponku, místo ubrusu slouil včerejí výtisk novin. Přináel zprávy o pádu Murcia, Almerie, Albacete a Valencie.

Waldek rozléval vonný čas. Esperita chvíli rozmýlela a pak tie pronesla: Mám pro tebe, Petříčku, nedobrou zprávu.44

Co se stalo?44

Vai republiku obsadil Hitler.44 Nechtělo se mu to věřit, jak to ví?44

Ráno to hlásily francouzské zprávy z rádia Toulouse.44

Kdy odcházel do panělska, zdravili se s ostatními soudruhy: U Madridu za Prahu!44 Tady se dosud střílí a Praha e padla? Esperita ho sledovala. Do obličeje se mu hrnula krev.

To není moné,44 vykřikl a chytil ji za ruku. Je to pravda?44

Klid, Petříčku, uklidni se. Bohuel, je to tak. Hitler je v Praze.44

To se dalo čekat,44 zachmuřil se Waldek.

Mlčeli. Waldek se díval na hodinky. Čekal, e uslyí obvyklé kroky spoludělníků. Nikdo se neobjevoval. Brzy pochopili, e čekají marně. Dílna je odsouzena k zániku.

Já vím, má obavy, co se děje u vás doma?44 přeruila bolestné ticho Esperita.

Doma, to není jenom nae chalupa a máma, ví. Doma, to je u nás vude. V Praze i v těch nejmeních Mo-kotřasech.44

Teď jsi doma u nás, ve panělsku.44

Ve panělsku u taky nejsem nikde doma. Jak dlouho to můe vydret tady ve městě?44

Hergot!44 bouchl Waldek pěstí do ponku. Nechte toho! Co bych měl říkat já!44

Vstali a rozhlédli se po dílně. Uvědomili si, e jejich práce tady definitivně skončila. Co vechno tu vykonali, aby fronta dostala alespoň část pokozených zbraní nazpět. Waldek přistoupil k hromadě opravených, přezkouených a nakonzervovaných puek.

Ty tu nenecháme, Vaku!44

Vynáeli opravené zbraně na dvůr. Bylo jich několik tuctů, narovnávali je na připravenou káru. Naposledy se rozloučili pohledem se zbrojovkou, přihodili na dvoukolák vojenské vaky a vyjeli ze dvora. Petřík zamkl domovní vrata a odevzdal klíč Esperitě:

Tady se někdo bude mít dobře. Stačí změnit firmu.4*

Společně rozhýbali vozík směrem k budově radnice. Projíděli městem zachváceným panikou. Dělostřelba utichla, zřetelně slyeli rachot těkých kulometů. Odhadovali vzdálenost několika kilometrů od Alicante. Lidé ztráceli hlavu. Někteří nakládali majetek na vozy, jiní se zamykali v domech. Ulicemi ústícími do přístavu proudil nepřetritý dav uprchlíků, hladově se dobývali do zavřených obchodů a krámků. Ve odpovídalo poráce, a na plakáty dělnických organizací, vyzývající k brannému odporu proti faismu. Petřík s Waldekem tlačili káru se zbraněmi, Esperita kráčela s nimi. Odbočili do třídy Hernándeze, zastavili před budovou radnice. Kanceláře byly oputěné, Výbor pro obranu přestal existovat. Chodby byly posety papíry a dokumenty. V sekretariátu Výboru nali pouze Rubía. Petřík řekl:

Co je nového?44

Padla Murcia, Almería, Kartagena i Albaeete,44 opakoval jména měst, znělo to jako hrana.

Ráno u nepřiel ani jeden z mých lidí,44 dodal trpce Waldek,

Do kasáren se zbraněmi nemůeme, tak jsme je vzali s sebou,44 vysvětloval Petřík. Jsou na káře před budovou, hlídá je Esperita.44

Rubio vyběhl na chodbu, volal dozorčího poddůstojníka, který tu jediný zůstal.

Diazi, postarej se o ty zbraně venku.”

Rozkaz!44 odpověděl voják a pak pokrčil rameny.

Přiel Larraňaga. Oznamoval, e faistické oddíly vyzbrojené automatickými zbraněmi italských zbrojovek a chráněné nacistickými heinkly a messerschmitty prolomily republikánskou linii před městem. Spěně si připínal k opasku pistoli.

Co máme dělat?” zeptal se Petřík.

Vrátíme se k naemu oddílu, jestli vůbec jetě existuje,” navrhoval Waldek.

Teď u organizovaný oddíl sotva najdete, companeros, na naí straně u nejsou pravidelné jednotky,” vysvětloval Larraňaga. Jetě se tu a tam bojuje, ale to u je v podstatě sebeobrana jednotlivců zaskočených fa isty. Musíme se postarat o uprchlíky. Musíme se o ně postarat, jestli máme předejít katastrofě.”

Vykročili z budovy.

Ostrá palba signalizovala boj na předměstí. Proud civilistů byl promíchán bojovníky, jejich zbraně čpěly čerstvým střelným prachem. Rudé prapory zdobící a dosud domy prořídly, místy zmizely vůbec. Třídou Ga lana a García Hernandeze stále tekly mohutné proudy zbědovaných a zapiněných těl. Na náměstí Republiky se shromaďovali pod korunami zapráených oliv bo jovníci z Estramadury, obránci Levanty a Aeruelu.

Pozorovali veletok těl naplňující celou íři rambly, vedoucí k přístavu. Vojáci, eny, starci, děti. Vichni hovořili o zhroucení fronty. Těili se nadějí, e budou loďmi odvezeni do bezpečí, do Francie.

Zprávy ířené uprchlíky ly od úst k ústům a zvyovaly veobecný zmatek.

Vichni obyvatelé Elche byli faisty vyvraděni!”

V La Puebli de Don není pouliční lampy aby na ní nevisel komunista!”

Starostu Muria shodili falangisté z okna radnice a

tělo rozdrtili tankem!”

V Torrevieju se frankisté brodí krví.”

Buroazie ukrytá po tři léta do svých doupat u vylezla a z obruby chodníků pozorovala zdecímované demokratické kádry. Spokojeně komentovala stav uprchlí ku. Waldek si viml četníka v třírohém klobouku. Stál na chodníku jakoby vytesán z kamene, očima si vybíral mezi uprchlíky ty, o které měl zájem.

Pospíili si,” přitáhl Petřík k sobě Esperitu.

Mohli si jej pozorně prohlédnout, kráčel s nimi souběně po chodníku a nespoutěl z nich pohled. Pério potěkal významně v dlani puku a vysvětloval přátelům nahlas, aby ho četník slyel:

Ten lump třírohej se u nemůe dočkat.”

U si postavili patroly, aby nás dostali do jednoho/* ukázal José k dalí četnické hlídce.

Zatím si jetě nedovolí. Dokud máme v rukou zbraně/*

Míjeli známou ulici, Petřík se obrátil k dívce. Nepodívá se domů, Esperito?**

Já u se s matkou rozloučila. Nemám kam jít, kdy se vracejí tihle frankovci/*

Dobře jsi udělala, drahá. Díval se po obou stranách rambly, poseté třírohým*. Co ti matka říkala?*1 Přála si brzké shledání a prosila, aby při nás stála svátá panenka Maria Botojská/*

Jediná svátá panenka, která nám teď pomůe, je ta-hle.

Nadhodil si rukou zbraň. Četníci je provázeli pohledem a ke vchodu do přístavu. Vstoupili do míst, kde před nedávném vítali poslední sovětskou loď, přiváející pomoc. Teď se na moři nehoupala ani bárka. Na docela malém prostoru se tísnily tisíce lidí a stále jich přibývalo. Někteří usnuli na místě, kde se zastavili, jiní se uloili v kráterech po bombách z nedávného náletu, dalí se opírali o obrovskou pyramidu mouky, rýe a čočky. Prodrali se k pytlům lokty. Larraňaga řekl stísněně:

Poslední zásoby republiky…**

Petřík zahlédl Rubla.

Jak jsi pochodil?**

Rubio se tvářil spokojeně Sděloval, e Anfossogo a anglický kolega přiměli belgického a argentinského konzula k intervenci u nového faistického guvernéra. Ten se prý zaručil jménem generála Franka, e přístav bude dočasně povaován za mezinárodní území. Zavázal se, e nechá vechny uprchlíky nalodit.

Slova přeruil um podobný bzukotu podráděného roje včel. Dav hleděl na moře, Petřík se otázal Waldeka: Co se děje, Hansi?**

Chtějí lodě! Lodě, které by je odvezly.**

Dívali se na zástup. Tisíce obličejů byly obráceny k horizontu. Pae ukazovaly k obzoru. Kdosi vedle nich tvrdil:

Musí tu být kadou chvíli! Ráno vypluly z Oránu.** Devět nákladních lodí, companeros!** přesvědčoval své druhy dalí.

Hlasy volající po záchraně měly sílu mořského vetru, hlasivky zástupu hřměly jako příboj. Dav začal ztrácet soudnost, Larraňaga si byl Jist:

Dojde k tragédii, jestli opravdu nepřiplují.” Přijedou, compaňeros, přijedou! volal Rublo, jako by chtěl přesvědčovat i sám sebe.

Ty tomu věří? zeptal se ho Waldek.

Anfossogo se zapřísahal, e lodě jsou na cestě! Prosil, abych mu pomohl udret pořádek a klid v přístavu. Zaručil se, e lodě musí dorazit kadou chvíli. Dnes odpoledne, nebo nej později zítra ráno!

Proč a ráno! zapochybovala Esperita. Vdy z Oránu je to sotva tři hodiny plavby.

Zaručili se ctí diplomatů! poloil si Rublo ruku na srdce.

Ty jetě věří na jejich čest, po té neintervenci? Kadý jejich slib je jen dalí podvod a le! Pochop, e Jim pomáhá, kdy jim věří.

Okamik se mlčky dívali jeden na druhého. Neslyeli nic ne vzruený um davu a vlny, buící do stěn přístavu. Byli si vichni jisti, a na Rubia, e jde o podvod. Bylo jim jasné, e pořádek, který v přístavu poadovali, je strach z tisíců puek, granátů a kulometů, které bojovníci v přístavu pořád jetě nedali z rukou. Potře bovali je vylákat na malý uzavřený prostor, který se nedá bránit.

Larraňaga si vyčítal, e se nechali Rublem ve výboru přemluvit a dali souhlas k jednání. Chtěl zachránit, co se dá.

Jetě není pozdě, jetě se můeme bránit, zvolal. Byl přeruen křikem a nadeným máváním. Od přístavu se ozval táhlý hukot sirén. Znamenal jediné lodě se blíí! Lidé se objímali a opakovali:

Jsou tady!

Dávají znamení!

Neříkal jsem to?!

Larraňaga sáhl do pouzdra pro dalekohled, vlajky na stěních lodí byly příli vzdáleny a zakryty kouřem. Chvíli trvalo, ne mohl zjistit barvy:

Jsou to Frankovy minonosky!

Ne! to není moné, bránil se Rublo tvrdohlavě. Zaručil! se čestným slovem! Obracel se od Jednoho k druhému. Opakoval: Dali mi slovo..

Příjezd sovětské lodi

Lodě manévrovaly k přístavu. Leskly se mokrou edí. Nápisy na přídích plavidel byly stále zřetelnějí. Larraňaga podal Rubiovi triedr se slovy, která u byla zbytečná:

Jupiter a Vulcano!”

To přece není moné, slabikoval jména minono-sek.

Rubio se snail najít na lodích neexistující republikánské znaky. Nervózně prohlíel plavidla od kormidla a po kotvy. Nechtěl si za ádnou cenu připustit, e byl od diplomatů podveden, u to pochopila i masa uprchlíků na molu. Jásot se proměnil v zoufalství a nenávist. Ozvaly se výhrůky a klení. Někteří hrozili pěstí k faistickým lodím, ozvaly se výstřely.

Za to můe vláda v Madridu!”

Sami utekli a nás předhodili faistům!”

Otřesené nervy uprchlíků se snadno daly strhnout. Rostly výkřiky obviňující nepravé. Kletby začaly padat i na Larraňagu, který plhal na vrchol pytlů s čočkou. Petřík s Waldekem bránili pěstem mířícím na jeho hlavu. Larraňaga se vztyčil na pyramidě zásob, nadechl se, jeho hlas přehluil výkřiky.

Bojovníci vech front panělska! Občané republiky! Franko nám vzal ve, co jsme měli! Nyní nám chce vzít i to poslední, co nám jetě zbývá  nai víru v konečné vítězství. Lodě nepřijídějí proto, e faistické křiníky do přístavu ádnou loď nevpustí!”

Larraňagův projev strhl i Petříka:

Přísluníci interbrigády! Přili jsme do panělska porazit faismus, my se od něho nenecháme zardousit! Nepřemohli nás! My jetě dríme své zbraně, boj pokračuje … !

Esperita se postavila vedle něho, podal jí ruku.

Tři roky hrdinného boje proti faismu jsou u teď nejslavnějí v historii panělska. Vy jste avantgardou boje proti faismu, zůstaňte i nadále!”

Jejích příklad strhl dalí komunisty. Vánivé hlasy se přidávaly. Ujiovaly o konečném vítězství republiky. Večerní stmívání slilo ve do jedné edivé barvy, tu a tam bleskly ohníčky cigaret. Vracela se sebejistota.

Poslední bitva připadne republice!”

Burcující hlasy přeruila hudba. Přicházela zevnitř města, Waldek ji znal:

Gíovinezza!”

Dav se prohnul jako luk, vzduchem letělo:

Italové!”

Faisti!”

V ulici Gemis ústící k přístavu se objevilo čelo vojenského průvodu. Plechy kapely se leskly v záři faistických pochodní. V odlesku plamenů světélkovaly helmice, puky, distinkce, řemení. Byli příli blízko. Čelo průvodu vedené vyparáděnými důstojníky v černých koilích bylo na dosah zadních řad uprchlíků.

Larraňaga se dral zástupem k přicházejícím faistům, pospíchali s ním k místu hrozící sráky. Postavili se do čela uprchlíků. Waldek zail takový psychologický útok v rodné zemi nesčíslněkrát. Vzkřikl německy k faistickým uím, do hlasu vloil vechnu svou bojovnost a tvrdost:

Rot Front!”

Dav se vzpamatoval a burácel:

No pasarán!”

Čelo vojenského průvodu zaváhalo a zastavilo se. Pokus likvidovat odpor dramatickou podívanou, leskem zbraní a pochodní a faistickou hymnou ztroskotal. Italtí velitelé se horlivě dohadovali, Waldek povzbuzoval soudruhy:

Do obrany, companeros!”

eny a děti se vmáčkly do hloubi davu, mui je zatítili vlastními těly. Přístav se změnil v pevnost. Proti vojenskému průvodu se najeily hlavně puek, automatů a kulometů. Faistické pochodně začínaly dohasínat, důstojníci se stále jetě dohadovali. Konečně hlasité povely v italtině přenáely rozkaz velitele, čelo průvodu odbočilo. Faistické procesí ohňů mizelo v ulici Maissonově.

Přístav vyhrál svou poslední bitvu.

Město zůstalo za jejich zády …

Zdvihla se vlna veobecného optimismu, uprchlíci znovu vyhlíeli pomoc z moře Larraňaga shromádil kolem sebe Členy strany, vysvětloval dalí taktiku.

Za ádnou cenu nepřipustit depresi! Trvat na tom, e se bojuje s faismem dále! Nevzdávat se, probít se frontou!

Komunisté se vmísili do davu. Petřík se obrátil k Wal-dekovl, rukou mávl k tmavým siluetám faistických lodí.

Tak po moři nepůjdeme/*

Já si na vodu stejně moc nepotrpím, zrzku. Já mám raději pevnou půdu pod nohama..

Náhle se rozezněly zvony městských kostelů, oslavující příchod armády italských spojenců faismu. Od vody táhl noční chlad. Petřík neměl stání.

Levičkou drel Esperitu za zápěstí, pravou rukou kontroloval zásobníky. Napočítal tři, čtvrtý měl ve zbrani. Opasek tíil hrozen ručních granátů. Waidek souhlasně kývl. Zamířili k Larraňagovi.

Odcházíte?” ztlumil hlas.

Jde s námi? Probijeme se do hor.**

Moje místo je tady, soudruzi!** obrátil se čelem k davu.

Přece ví, co zde republiku potká…

Právě proto musím zůstat!**

Tak hodně těstí 

Děkuji vám za nae demokratické panělsko! Salud, cornpanerosl

Salud!

Podařilo se jim vklouznout do ulice dřív, ne faisté obklíčili přístav. Rainblou třásly okované boty, přitiskli se ke zdi, faisté se vraceli s posilou a těkými zbraněmi. Chrapot polního tlampače opakoval výzvu ke sloení zbraní. Slyeli zřetelně řečníka:

panělé! Mluvím k vám jménem generála Franka! Ničemná vláda madridská je mrtva! Byla přemoena skvělým vítězstvím naí národní armády… panělsko, pravé panělsko, katolické a nacionální, potřelo rudého draka. Dnes u znamení svátého kříe a ná slavný nacionální prapor vlaje nad Madridem a brzy bude vlát i nad celým Alicantem ..

Z některých ulic se museli vracet, falangistické oddíly se přesunovaly městem spirálou, její vinutí se stahovalo k přístavu.

Konvoje nákladních fiatů, benzů a renaultů začaly sváet první zatčené do městské arény Tu a tam se postavili jednotlivci nebo mení skupiny na odpor.

Na rohu ulice se objevil obrněný automobil s lehkým pancířem Mířil k nim. Waldek strhl z ramene automat a poslal dlouhou dávku do průzoru řidiče. Donutila vůz k ústupu. Ulicí otřásl výbuch ručního granátu, který vrhl Petřík. Na dlabě zůstala těla faistických vojáků, kteří postupovali za obrněncem. Petřík lovil z tlumoku dalí granát. Esperita se přikrčila k zemi a zadrela Petříka.

Je to zbytečné, u jim nevyklouzneme z drápů..

U jsi viděla frontu, která by neměla skulinku?” volal Petřík a táhl ji za ruku dál.

Vdy se nedostaneme ani z této ulice!”

Kdo mluví o ulici?” rozhlédl se rychle Waldek. Pojďte, stačí, kdy se nám podaří přeběhnout naproti tu parcelu ..

Waldek znovu vystřelil směrem k obrněnému automobilu a vyrazili. Nebyli sami, kdo se bránili bojem. Zaslechli vzdálené Arriba parias de la tierra”, znělo to o pár ulic dál. Zpěv umlkl a po výstřelu z děla, který zřejmě vypálil tank. Podle sloupu prachu ozářeného poárem odhadovali, kde se odehrává boj. Dunění ocelových pásů prozradilo, e se tank přemisuje. Faistický amplión znovu vyzýval:

Vládní vojáci, poslouchejte! Váíme si vaí udatnosti. Ale vá odpor je beznadějný. Slote zbraně a bude s vámi zacházeno jako se zajatci podle enevské konvence!”

My známe faistické sliby!” odplivl si Waldek.

Na co myslí, Čeko?

Esperita leela vedle Petříka, puka v jejích rukách připadala neskutečně veliká. Amplión se odmlčel, ticho bodalo do uí. Petřík se zdvihl.

Jdeme, Hansi!”

Mám dojem, e se na tu parcelu nedostaneme,” Waldek měřil vzdálenost očima.

Na rohu ulice zadrnčely ocelové pásy. Houf falangistů krytých tankem postupoval husím pochodem vpřed. Mezi přílbami se objevily 1 turbany. Esperita vykřikla děsem:

Los Moros!”

Byl to výkřik zděděného a staletého strachu generací panělských en. Hryzala si rty. Chopila Petříka za ruku.

Stiskl jí zápěstí.

Waldek sáhl do kapsy pro granát. Odjistil jej. Přehodil přes sebe plátěné sako a vyzval ji:

Spěchejte tam, k parcele, budu vás zajiovat/4

Dívali se za ním, kráčel přímo k tanku. Obrněnec mu vyjel naproti. Osamělý mu posádku nepolekal, z pancéřové věe se vysunula hlava.

Utíkejte!* křikl Waldek.

Zvuk detonace byl rychlejí ne jejich běh. Výbuch otřásl ulicí a zdvihl prach. Waldek mířil dobře. Vmiku je dostihl.

Esperita zůstala stát. Strach ochromil její vůli, padla na zem a naříkala:

Já nemohu!”

Vzpamatuj se!” chytil ji Petřík pod paí a táhl za Waldekem.

Svaly jí vypověděly slubu. Vzali ji mezi sebe a vlekli pryč. Měla hlavu skloněnou jako v mdlobách.

Prodírali se mezi keři vinic táhnoucích se do svahů nad městem. Vyhýbali se cestám, pěiny zaručovaly bezpečí. Daleko za nimi zůstalo pobřeí. Esperita je vedla ke studánce, kde se osvěili a zahnali ízeň. Na temeni vinice se otočili k městu. K zataené obloze stoupal dým z poárů.

Esperita vzala Petříka za ruku, pochopil, e v mylenkách u matky. Přitáhl ji k sobě.

Moje máma tě bude mít stejně ráda.”

Myslí, e to dokáeme, Petříčku? e dojdeme?”

My se dokonce jednou vrátíme,” dodal Waldek.

Účet byl vyrovnán …

Nazítří je zastihlo několik kilometrů od místa, kde se loučili s městem. Spali v pobořené stodole, obloha byla potaena deovými mraky. Voda prosakovala chatrnou krytinou střechy: padala za krk, na zbraně, obličeje. Ohluující pleskot detě neustával, ale neměl sílu je probudit. Spali tak, jako spí na smrt vyčerpaný člověk.

Usnul i Waldek, který měl za úkol hlídkovat Samopal mu visel na jutovém řemeni přes vyhublý krk hlavní dolů, váha eleza spočívala v klíně. Vzbudil ho teprve pád kamene, vyplaveného lijákem ze zdi. Jednou rukou stiskl zbraň, druhou se opřel o hliněnou podlahu.

Esperita se hřála o Petříkova záda. Waldek překonal bolest unavených lach a kloubů, protáhl se veřejemi bez dveří. Jeho pohled patřil okolí, uměl číst z přírody jako z čítanky. Nízké těké mraky se válely po krajině, kapky na větévkách oliv mu připomínaly slzy. Snail se orientovat, kde jsou. Přístav opustili v noci kolem desáté, do druhé ranní se probíjeli z města. Čtyři hodiny ostré chůze, pět nepohodlného spánku. Jestli dokázali ujít osmnáct kilometrů směrem do vnitrozemí, tak jsou mezi Alicante a Elche, nebo snad Alicantem a Villenou?

Vrátil se do stodoly v okamiku, kdy se probouzel Petřík. S jeho pohyby procitla i Esperita. Probuzení ve společnosti muů jí vehnalo barvu do tváří, zajela prsty do hustých vlasů, aby je trochu urovnala.

Waldek jí podával víčko od polní misky s deovou vodou:

Napij se, to tě osvěí!1*

Petřík si třel dlaněmi oči.

Waldek se pustil do čitění zbraně. Vytřásl z hlavně vodu, kusem podívky blůzy otřel mechanismus. Zkusmo nabil a vybil.

V estatřicátém u Madridu také celou noc lilo jako z konve… Ráno mi závěr tak zarezavěl, e jsem musel automat natáhnout nohou.

Petřík se zachvěl chladem. Waldek si hvízdal, zcela zaujat zbraní.

Kdyby tak byl kousek jídla!41 vzdychla Esperita.

Přinesu aspoň trochu vody!11 Ozval se vzdálený výstřel, který jim připomněl nebezpečí. Petřík uvaoval:

Máme dvě monosti. Buď do Francie, nebo zmizet na čas do hor.

Nápor větru rozkomíhal trámy a nosníky vetché střechy. Do stodoly zazněl výkřik! Vyskočili oba současně, zbraně v dlaních. Zaposlouchali se Koruny oliv uměly pod dotekem větru. Uvědomili si, e vyla pro vodu. Vyběhli ze stavení a vyrazili po směru výkřiku. Promáčené alparhaty u jim nechránily chodidla, cítili kadý kámen, ale nevnímali bolest. Bezradně se zastavili. Petřík zapomněl na opatrnost a zvolal:

Esperita!11

Nemůe být daleko,11 rozhlíel se Waldek.

Petřík přikývl a snail se přemoci strach, který se ho náhle zmocnil. Výkřik, který zaslechl, zněl spíe jako sten, s ním ve končí a zhasíná. A mohl patřit jen jedinému člověku …

Esperitóóó ..zlomil se mu hlas.

Odpovědí bylo ticho promáčené krajiny. Kráčel za Waldekem, oba se zbraněmi v hotovosti. Uvaoval. Esperita la přece nabrat vodu někam poblí stodoly! Waldek klesl do dřepu. Prstem klouzal v otisku dívčího střevíce, který překrývala stopa mnohem větí, s ostře řezanými vruby. Prsty svírající pabu automatu, mu zbělely v kloubech. Kmen olivy, před časem uraený zásahem, ukazoval do tmavého houtí, jejich oči se zastavily na jedné ze zlomených větví.

Esperita leela pod hustou klenbou listoví. Petřík se snail obelstít osud a řekl:

Podívej, kamaráde, ona omdlela.14

Ne,11 odpověděl tie Waldek.

Poklekli k ní. Ze zad jí stékala krev. Petřík ji pozdvihl. Klesla bezvládně jako podatá květina. Viděl, e je konec. V jedné chvíli se mu zhroutila velká představa světa, do kterého chtěli společně s Esperitou vejít.

Byl ve válce u příli dlouho, aby ho její smrt zbavila rozumu. Rozdírala srdce, mozek vak pracoval.

Bylo to noem, dvě bodnutí. Jedno do srdce ..

Utrhl vějíř listů a poloil je na oči, které ztratily

lesk.

Waldek se loučil krátce:

Sbohem … děvče ..

Poodstoupil.

Esperito… drahá ..zaeptal Petřík. Adios ..

Waldek sledoval okolí, Petřík měl pohled přilepený k půdě perforované vruby podráek vraha. Oba mysleli na jedno: narazili faisté na Esperítu náhodou, či je sledovali u během noci? Pak by je napadli u ve spánku. Jestlie ji objevili náhodou, je jisté, e jsou někde blízko, na dosah. Petřík měl před sebou jen ty stopy, byly tak hluboké, e je nemohl ztratit z očí. íznil po jediném, dohonit a pomstít. Waldek znal, co je to nenávist. Mluvil přes stisknuté čelisti:

To byli faisté. Já je cítím, bestie!*4

Zastavili se, polykali dech, bránili se i hlasitěji do-lápnout. Zaslechli prasknutí větve, cinkot kovu o kov.

To jsou oni, vrahové!”

Oba bleskurychle zalehli. Zahlédli dvojici chlapů ve falangistlckých uniformách. Zřejmě průzkumná hlídka. Faisté se plíili ke stodole, k místu jejich nedávného útulku. Je třeba provést likvidaci potichu, aby sl na krk nepotvali celou smečku.

Petříkovy očí se chladně leskly. Pohledem se střetl s Waldekem. Kývli si mlčky, e jsou srozumění.

Zavěsili zbraně přes záda, jejich ústa se semkla v tenkou přímku. Petřík vytáhl dlouhý útočný nů, Waldek si připravil dýku.

Vpadlí faistům několika skoky do zad. Udýcháni pak otřeli zakrvácené noe o trávu. Účet za Esperitu byl vyrovnán.

Pojízdná tiskárna a biograf - dar sovětských a francouzských spisovatelů oddílům Lidové fronty

Řev stráí naplnil prostor tábora

Kolem esti tisíc muů stálo v řadách, vyrovnaných’ kopanci a ranami býkovců. Za zády baráky z neotesaného dřeva a směsice plátěných stanů. Ve kolem spoutáno neprostupnou zdí ostnatých drátů, kadých sto metrů strání a pozorovatelna s kulometným hnízdem.

Petřík se dostal do druhé řady. V noci ho přivezl s několika dalími interbrigadisty skříňový ford. Byli tak jako on zbědovaní, vychrtlí, pinaví. Liil se od nich pouze krvavým rámem v rameni, který mu na Čas vykrtl z paměti vzpomínku na poslední přestřelku po Waldekově boku. Snail se ho najít mezi ostatními; vichni sí jsou tak podobni. Okoralé rty, potlučené obličeje a rozbitá těla Dé je máčel u třetí hodinu.

Řadami se ozvalo reptání. Petřík viděl před sebou stále Esperitu. Horečka mu havila oči a rty. ít bez Esperity … Ona odela a on tu čeká … na co?

Díval se prázdným pohledem na přecházející faistické stráe, mu vedle něho sykl:

Na frontě se tak nenaparovali, lotři.”

Kde to vlastně jsme, companeros?” zasípal Petřík rozbolavělými rty.

Frankův koncentrák v Albateře.”

Vzali nás Alicante, kdy nepřijely ty prokletý lodě,” slyel za zády.

Pozor!” vytěkl stráný a vzdal Čest zbraní přicházející skupině důstojníků. Rady promoklých vězňů zpozorněly. Důstojníci byli oblečeni v plátích do detě, přilby vystřídaly pičaté lodičky. Velitel tábora vynikal nad ostatní pestrou uniformou plnou zlata. Rozkročil se před řadami a vykřikl:

Zajatci! Neexistuje výe trestu, která by byla rovna vaemu prohřeení na panělském lidu!”

Petříkovi v uích hučelo, hlavu tiskla elezná obruč. Nastavil tvář proudům detě. Tu a tam se ozvalo z řady zaklení. Petřík se snail zachovat zbytek sil. Omdlel a ve stanu. Probudil ho hlas kamaráda, který mu lil do úst studený, trpký čaj.

Odkud?”

Interbrigáda , .. Čech.”

Posly, Čeko. Neviděl Jsem tě v přístavu s Larraňagou? Byl to ná poslanec.”

Říká, e byl?”

Mu ztlumil hlas. epotem líčil Petříkovi hrůzu, kte-rou proli zajatci z Alicante do Albatery Kdy opustili přístav a vedli ]e ulicemi, bylo u Alicante ve faistických spárech. Falangisté ovládali ulice, domy, ivoty. A také se podle toho chovali…

Petřík si prohlíel upřeně člověka, který mu tohle ve vyprávěl. Uvědomil si, e ho několikrát viděl ve výboru strany. Mu pokračoval:

Ty Jsi přece pracoval se soudruhem Larraňagou, občas jsem tě zahlédl i s učitelkou Diazovou. Tak dobře poslouchej, o co teď jde …”

To, co vyslechl, mu dodalo naději i sílu. Komunistická strana panělska nepřestala pracovat. Organizuje první útěky z tábora. Přednost mají komunisté z lnterbrigád. Stranické buňky ji fungují.

A teď vstaň, půjdeme pro příděl chleba. Kadý si musí přijít sám.”

Děkuji ti, soudruhu,” odpověděl Petřík a opřed se o nabídnuté rameno.

Noc, den, noc, den. Neměnný koloběh s pravidelným záchvatem faistické zvůle.

Pozor!”

Řev stráí naplnil prostor tábora. Faisté vzali baráky a stany útokem Kopanci a klacky vyhnali zajatce k rozkazu, začínalo svítat. Petřík nastoupil se svou skupinou. Apel nebral konce. Vedle něho omdlel mu. Důstojník s uhrovitou pletí dělá dojem nepříčetného.

Vstaň! Poroučím ti, vstaň!”

Bezvládné tělo se nehýbá, důstojník do něho kope.

Copak se ti nechce ani rát?”

Petřík zvedl pai na obranu padlého, unaveně řekl:

Ten u jíst nikdy nebude.”

O jednoho darmorouta míň,” zasmál se faista.

Za chvíli přijely nákladní automobily, doprovázené několika osobními vozy. Zajatci pozorovali hemení faistů, viděli, jak vojáci skládají pytle s chlebem. Oili. Konečně dostanou něco k jídlu!

Jeden z důstojníků zavelel pohov, sevřené řady uvolnily nohy a záda strnulá dlouhodobým pozorem. Mui se zhoupli v kolenou, Petřík zahlédl, jak z osobních vozů vystupují filmaři s kamerami.

Volno!

Řady se rozpadly. Faisté na pokyn velitele začali házet do davu zajatců bochníky chleba. Hladoví zaváhali, několik jedinců se vrhlo kupředu. Petřík spatřil na pár kroků od sebe paněla, který mu svěřoval pokyny o prácí strany. Komunista zvolal:

Nesahat na faistický chléb! Vydreli jsme v boji, vydríme i v hladu!

A se s ním udusej sami,” zvedala se vlna opovrení k faistické propagandě.

Zajatci se obrátili k chlebu zády, kamery přestaly bzučet. Petřík ucítil vnitřní pocit síly, která prostupovala zástupem. Poprvé od Esperitiny smrti se usmál. Zdálo se mu, e vedle něho stojí Esperita s Waldekera. Necítil bolest ani hlad.

Výbor Komunistické strany panělska v koncentračním táboře v Albateře se tajně seel k zasedání. Hrozen muů se namačkal v jednom z lazaretních stanů. Větina z nich byla zraněna, obvazy jetě mokvaly. paněl, který převzal práci soudruha Larraňagy, hovořil o tom, e tábor je prolezlý falangistíckými picly a provokatéry.

Koho hledají, a co to znamená, víme vichni. Soudruh Etelvino Vega přiel o ivot proto, e byl odhalen provokatérem. Ústřední výbor strany doel k přesvědčení, e zvlátě pro interbrígadisty se musí udělat ve, aby odeli ze panělska. Oni splnili svůj úkol, pro který do této země přilí .

Zvenku proniklo do stanu slacato kulometu, vichni věděli, e se někdo pokusil o útěk. paněl se odmlčel, kdy střelba utichla, pokračoval:

A nyní vechnu nai sílu musíme věnovat pro záchranu soudruhů interbrigadistů. Navrhujeme akce provádět v následujících počtech a takto…”

Petřík se obíral plánem útěků, které strana navrhovala. V táboře esti tisíc lidí, propikovaným pehy fa-langy a provokatéry, to nebude lehká věc. Podaří se utajit? Čekal trpělivě na dalí pokyn. Situace v táboře se stávala nesnesitelnou. Řada útěků zesílila represá-lie. Nebylo hodiny, aby faisté nezabíjeli. Kulomety ostřelovaly zajatce při pouhém přiblíení k drátům.

Zabíjel i nedostatek jídla, pár mandlovníků bylo hla dovým davem doslova očesáno do posledního lístečku. Večerní rozkazy vyháněly zajatce na prostranství, kde se konalo nekonečné sčítání. Jejich chodidla udusala v táboře vechny trsy trávy. Petříkovi to cosi připomínalo, svěřoval se panělovi, který ho vzal důvěrně za loket:

Zrovna takhle udusaná půda byla na execíráku v Albacete, kde jsme pochodovali.44

Zase bude, Ceko Doufám, e ti to vyjde. Mnoha soudruhům se to podařilo. Teď jsi na řadě ty ..

Večer přijel dalí transport internovaných. Kamióny zůstaly stát před branou, výfukové plyny zamlily vzduch. ero protínaly kuely automobilových reflektorů; falangístícké stráe naháněly nové zajatce do tábora. Opakoval se stále stejný obraz, řev a rány, mui na smrt vysílení pomáhali jeden druhému. Obvyklý zmatek zesilovala tma padající noci. Dusno a blesky zvěstovaly bouři. Vypadalo to na průtr mračen. Petřík Čekal připraven Třesk hromu a příval detě zahnal stráe do úkrytu. Petřík si byl Jist, e nadela jeho ance …

Vrátíme se, panělsko …

Studené mrazení, které cítil poslední hodiny v zádech, přelo v okamiku, kdy mu paněltí soudruzi pomohli prolézt pod dráty. Vystřídala ho horečka útěku Mohl jít jen v noci Obloha byla temná jako studně, snail se udrovat ve směru na Valencii. V paměti mu ulpěla slova:

Spojení hledej na této adrese…”

Z lýkových bot měl dávno cáry, bolest z dlouhého pochodu se usadila ve slabinách. Přes den odpočíval ve skrytu lesa korkových dubů, měl čas se prohlédnout v kalui. Díval se na sebe zvědavě, překvapila ho starecká tvář, měď vlasů přecházela místy do eda. Závan větru rozčeřil vodní obraz. Píchání v zádech připomnělo zastaralý zápal plic, který prodělal v mládí. Snail se bolesti zbavit pohybem. Utíkal a utíkal, zásoba sil mu vak docházela. Úzkostlivě se vyhýbal vesnicím a cestám a kdy padl do dolíku ve skrytu olivového háje, spánek se ničím neliil od mdloby.

Probudil ho hlad, vlhko lezlo pod blůzu, tělem třásla zimnice. Cítil křeče v útrobách. Objevil keře s plody, které mu chutí připomněly trnky. Donutil se jich několik spolknout, i přes ohavnou chu, která mu stáhla sliny a u kořene jazyka. Umyl se v jedné z nesčetných louí, znovu se zhrozil obrazu ve vodě. Tie pronesl:

Já vypadám, Esperito.”

Západ slunce ho postrčil kupředu, vydal se na dalí pou. Dé ji zase vytrvale leptal půdu do kluzkého marastu, v bahně vydal kadý krok za pět. Počasí vylidnilo i tak pustý kraj: Petřík el nyní i ve dne. S rostoucí slabostí ztrácel ostraitost. Osamělý útěk je straný. Avak touha po svobodě je silnějí nad vechny strastí. Sel jako automat, kopce střídaly údolí, olivové háje a vinice prolínaly kamenité úhory. Kdy zahlédl jakéhokoliv člověka, takřka neochotně klesl na zem do křoví, do skrytu, odkud pozoroval okolí tak dlouho, dokud se nepřesvědčil o tom, e zůstal sám nezpozorován.

Počítal, jak daleko to má jetě do Valencie. Podle soudruhů z výboru strany v táboře to mělo pro něho znamenat tři noci pochodu, fen s vypětím vech sil se donutil opustit úkryt a klopýtat dál. V dálce se začaly rýsovat domky, blíil se k vesnici. Rozum ho varoval, rozhodoval se, zda ji má obejít, ale byl na konci sil. Připomněl si slova komunisty z tábora, e zdejí lid nikdy nezapomene internacionalistům jejich oběti.

Vzpomínal na radostné výkřiky, jimi je vítali na ulicích měst, v přístavech, v dědinách. Nechtělo se mu věřit, e by prostí paněle zapomněli. S posledním vypětím zamířil ke krajní chatrči vesnice. U plotu spatřil enu, zahalenou v černé mantile. Pozdravil ji:

Stálé zdraví, matko!”

Odhrnula hřbetem upracované dlaně pramen vlasů z čela. Objevila se vráskami zrytá tvář. Ta ena by ho nemohla zradit. Rozepjal pae:

Utíkám..

Pokřiovala se. A pak mu otevřela dveře chatrče. Přesto, e jejich rozprava trvala okamik, měl pocit, e si ho prohlédla celá vesnice. Vedla ho do stavení, cítil, e sotva vstoupí dovnitř, padne. Únava na něho dopadla celou vahou. Zaskřípala pod ním idle, cítil, jak mu ena zouvá trosky bot. Neprobudil se, ani kdy ho kdosi přenáel na postel.

Chorrizo, kamaráde …**

Vůně skutečného jídla ho probudila a vymrtila tělo z lůka. Na stole byl Čistý ubrus s bochníkem sýra, vedle miska s porcí chorrizo obloeného jemnou cibulí. Po tom, co jedl v táboře, měl pocit, e se octl u královské tabule. Vzpomínku na zajatce, řadící se s ple cháčky do fronty na ubohý příděl lichty, zaplaila výzva hospodyně:

Proč si neberete?”

Nedal se pobízet. Jídlo zapil červeným vínem ředěným vodou. ena bez átku vypadala o hodně mladí. Po jídle měl připravenu vodu v plechovém umyvadle. Před nádobu poloila laciné mýdlo, úlomek zrcadla a břitvu. Odela ze světnice, aby se Petřík mohl umýt a oholit. Pak se vrátila. V náručí nesla modrý overal a flanelovou koili; pracovní aty, které nosí půl paněl ska. Vojenská blůza a kalhoty zmizely v kamnech. Pak tie vykročila ke dveřím, Petřík pochopil, e zde nemůe déle zůstat. Na zápraí se zastavil. Hospodyně odmítala díky:

Bojovali jste za nás ..

Děkuji, matko.**

Vnořil se do tmy. Nesvítil ani měsíc. Byl odpočinutý a brzy nechal vesnici s domkem za zády. Podle rady obětavé hospodyně se pustil tím směrem, kam je do Valencie osm hodin chůze.

Do města dorazil jetě před svítáním.

Valencie, srdce Lidové fronty panělska, město demokracie a svobody, které kdysi dobře poznal, připomínala okupační zónu, sevřenou pouty stanného práva.

Tábor internovaných interbrigadistů

Rohy ulic střeila faistická kulometná hnízda, strom puky za pytli s pískem kontrolovaly kadý pohyb. Městem procházely hlídky civilní gardy, mimo vojáků a policistů zelo město prázdnotou. Okna domů byla za taena, dveře zamčeny, výlohy obchodů zatlučeny prk ny. Trosky z posledního bombardování zvyovaly chmurnost.

Petřík, oblečen v civilním dělnickém atě, spěchal uličkami, které mu připomínaly praské Staré Město. Popoháněl ho strach. Byl bez dokladů, avak jeho panělská zásoba slov mohla vystačit na dojem, e je ves ničan, přicházející za prací. Přestalo pret, vzduch se oteplil. V zákoutí sloupového domu se zastavil a roz hlédl. Vude bylo pusto a prázdno. Pohledem zavadil o firemní tít. Přesvědčil se, e je na správné adrese, opakoval si, co četl na vývěsním títu:

Juliáno Choréz, kloboučník.

Zamířil ke dveřím domu a sáhl po klepadle. Zabuil jednou dlouze, dvakrát krátce. Smluvené znamení opakoval, dům vak byl tichý. Konečně zaslechl ramot, dveře se pooteřely. Ve skulině spatřil pátravě oči.

Hledám seňora Choréze.”

U tu nebydlil” dveře se zavíraly.

Přestěhoval se?” Strčil do dveří pičky prstů.

Umřel… na policii.”

Petřík cítil, jak ho polévá horko. Jediné spojení bylo přerueno. O jiném nevěděl. Dveře se zabouchly, slyel, jak se otáčí klíč v zámku. Váhavě odcházel, začínala se ho zmocňovat beznaděj. Sám v městě, obsazeném nepřítelem. Bez dokladů. Vnořil se opět do křivolakých uliček. Kráčel po hrbolatém dládění, občas nahlédl oknem do výčepu, kde se bavilo pár lidí. Zmocnila se ho touha něčeho napít, ale neměl ani jedinou pesetu. Od cházel směrem, kterým přiel, marně hledal laskavý obličej vybízející ke stisku ruky, srdce ochotné pomoci. Na rohu rambly Torres de Serrno zaslechl povědomý dupot; tak rachotí pouze boty vojáků! Spatřil pochodující oddíl policie. Snail se nepropadnout panice, pomalu zahnul do postranní ulice. Dupot utichl, cítil, jak mu teče pot po zádech. Propadal se do tmy beznaděje, na jejím dně bliklo světlo. Div nevykřikl:

Luisa! Ta mne přece nevyene! Luisa, jak jsem mohl zapomenouti”

Proběhl městem a jetě za úsvitu se dostal do vilově čtvrti. Odtud vechny ulice ústily k nemocnici, kde znal kadý pokoj, doktora, sestru. Čekal opodál litinového plotu. Pak se přehoupl přes plot, přeskočil záhon rododendronů a zamířil k lékárně. Zazvonil a Luisa se objevila. Byla o trochu starí, ale poznala ho. Vztáhla k němu masité pae, po tvářích jí tekly slzy radosti:

Jsi to ty, opravdu, Čeko?

Přeslechla jeho výstrané gesto, tiskla ho v mateřském náručí. U jednou mu pomohla postavit se na nohy. To zranění střepinou miny mu hned připomněla. Nenechala ho ani vydechnout a vedla ho dovnitř.

Je teď s vámi zle, Čeko.”

Běhala po nemocniční lékárně, snáela, co nala nejlepího. Sýr a suchary. Omlouvala se. To ví, s Frankem moc blahobytu neuijeme!”

Trápila ji starost, kam ho ukryje. Pak ho zařadila do pomocného personálu. Několikrát jí opakoval, e děkuje za těstí, které ho potkalo. Smála se s ním, kdy on se smál, plakala, kdy on plakal. Esperitu ani Waldeka nevzpomínal, nechtěl jitřit starou bolest. Po dvou dnech se chystal na dalí cestu.

Souhlasím, abys co nejdřív odeel, Čeko. Policie slídí po kadém cizinci. Tady to nebude lehké.”

Musím se dostat do Francie ..

Na mne si dává policie pozor,” povzdechla. Hlídají nás vechny, které pracovaly v nemocnici Republiky.”

Kdy po třech dnech odcházel, poloila mu ruku kolem ramen a podávala svazek bankovek.

Vem si na cestu, bude je potřebovat.”

Zdráhal se peníze přijmout, strčila mu je do kapsy overalu. Políbil ji synovský na obě tváře. Vtiskla mu do dlaně lístek.

Vyhledej tuto adresuj”

Róza Navarová bydlela na předměstí. Byla zaměstnána jako kuchařka v jedné ze zdejích restaurací. Podal jí lístek od Luisy. Mlčky ho pobídla, aby veel dovnitř. Proli chodbou, minuli kuchyň, odkud se táhla vůně koření, a veli do místnosti podobné skladiti. Malá prostora byla zastavěna skříněmi a několika postelemi. Petřík pochopil účel místnosti, kdy Róza přivedla dal ího nocleníka.

Seznamte se, companeros,” řekla místo pozdravu.

Mui se změřili pohledy, Petřík podával ruku.

Vaek … z interbrigády.”

Peňa… z ústředí strany.”

Byl o hlavu vyí ne Petřík, brzy nail společnou řeč. Vechno se teď točilo kolem přechodu do Francie, Peňa nepochyboval, e se to zdaří:

Vichni soudruzi, které vypravila Róza, přeli.”

Róza patří k nám?”

Není ve straně. Ale její mu byl komunista. Padl u Ovidea .. syna faisté popravili. Róza nám pomáhá od té doby, kdy jsme přeli do ilegality. Tímhle domem prolo u pár desítek lidí. Francouzů, Poláků, Cechů.”

Jetě spali, kdy Róza zaklepala na dveře a vela. Podávala jim propustky, které vystavovala Jen policie. Loučila se:

Ty, Čeko, to má napsáno pro Jistotu a do Zarago-zy, Peňa do Leridy. Tady je potvrzení náboru do práce pro armádu. Peňa přejímá vedení akce.”

Díky za vechno, soudruko Rozo ..

Rozo,” zeptal se Petřík, který doposud neztrácel naději. Neslyela jsi někdy jméno Hans Waldek? Neel tady přede mnou, Rozo?”

ádný z těch, co tu byli, nebyl Waldek… ádný.”

Proklouzli s Peňou spícím městem na valencijské nádraí, vykázali se strái propustkami a nasedli do vagónu. Vlak k Zaragoze se rozjel.

Za pár hodin vystoupili na stanicí ve vesnici na svazích Pyrenejí. Odtud se měli vydat na cestu přes hranice. Na poslední panělské adrese Je čekal průvodce do Francie. Nali ho bez potíí, byl zvyklý na nenadálá příchozí.

Mlčenlivý průvodce, starý Bask, Je vedl podél horského potoka, stranou vesnice. Měl oči jako kočka, chodidla cítila kadý kámen. Zastavili a u ohrady s dřívím pyrenejských borovic. Opodál parkoval automobil. Motor chytl při prvním otočení klikou, Jejich průvodce zařadil rychlost, vůz se rozjel po rozbité silnici k horám. Zdolali četné kilometry horských serpentin, pak zastavilo auto na malém mostku. Řidič vystoupil.

Ted musíme dál pěky, compaňeros. Na nikoho se nečeká.”

Masív Pyrenejí se zdál na kadém úseku černějí a hrozivějí.

Průvodce el před nimi na vzdálenost dvaceti metrů. Stoupali za ním mlčky. Faistické hlídky byly rozmístěny daleko vý, přesto udrovali nejvyí opatrnost. Po chod byl stále namáhavějí.

Attentión!”

Peňa s Petříkem spíe vycítili ne uslyeli varovné zvolání průvodcovo, eptal rozkazy do poryvů větru. Poslechli a přitiskli se k zemi. Uhýbali k hranici mimo stezku, aby se vyhnuli faistickým hlídkám. Petřík cítil, jak mu ubývá sil. Průvodce zaslechl jeho sípot.

Jetě pár kroků ..

Petříkova ústa, zkřivená bolestí, vyrazila prosbu:

U jenom pár kroků, Esperito! Pomoz mi naposledy, Hansi..

Vidina těch dvou mu dodala síly. K smrti unavené tělo se pohybovalo malátně za Peňou a za průvodcem v baskické čapce. Kdy se k nim přiblíil, seděli a kou řili. Peňa mu podal zapálenou cigaretu.

Zaslouil sis ji.w

Jste ve Francii, companeros,” řekl průvodce a podal jim ruku.

Nevěděli, co jetě říci. Hleděli zpět do ztemnělé země, kde zůstal kus jejich ivota…

Ale na ně čekal dalí boj, tak jak je k němu zavazo vala přísaha, kterou si vepsali do títu: No pasarán’

Boj, o jeho vítězném konci nepochybovali.

Konec