Přízrak s otisky prstů - Václav varc

Mu s oválným obličejem a s vysedlou spodní čelisti seděl u okna a jedl. Svaly na vyholené, vrásčité tváři se mu pravidelně napínaly a smrovaly.

Tmavohnědé vystouplé oči, mírně překryté svislými víčky, zíraly netečně na

dvorek, jako by nevnímaly enu s rozputěnými vlasy, věící na ňůru vyprané prádlo. K oknu byla otočena zády a při kadém sehnutí se zaleskly její opálené nohy.

Dojedl a vstal. Byl jen v trenýrkách a přesto mu bylo horko. Protáhl se, a mu zachrupalo v kříi, a prsty si přejel po hrudníku porostlém světlými, nazrzlými chloupky. Hlasitě zívl a přeel prostornou kuchyní. Při chůzi byl nepatrně nakloněný k jedné straně, jako by pravým ramenem nadzvedával neviditelnou

přítě.

Přistoupil k nástěnným hodinám a natáhl je. Vyřezávané dřevěné hodiny s

kukačkou nebyly v místnosti jedinou staroitností. Nejvíce pamatovala

starodávná truhla se zalými ornamenty na víku, na přední straně zajitěná

elezným visacím zámkem.

Vrátil se k oknu, sáhl po krátké lulce a vyhaslý popel vyklepal na víčko od

zavařovací sklenice. Pečlivě začal lulku plnit novým tabákem. Kdy skončil,

poloil ji na okenní rám, lachovitou rukou si přejel po čelní plei a pokrábal se pod uchem na masitém lalůčku. Dlouhé, úzké prsty, rovně porostlé nazrzlými chlbupky, se mu chvěly.

Opět se podíval na enu uprostřed dvora, sáhl po lulce, zahryzl se do naústku, krtl zápalku a přiloil ji k tabáku. Několikrát mohutné zadýmal a vytvořil kolem sebe oblak namodralého tiplavého kouře. Z eny na dvorku nespoutěl oči -

viděl ji před sebou, i kdy přeel do vedlejí místnosti.

V bytě bylo dusno k zalknutí. Zvenku doléhal křik hrajících si dětí, na

sousedním dvoře kvílela cirkulárka. Ostatně tu bylo slyet po celý den, protoe v sousedství činovního domu bylo truhlářství; obyvatelé domu u brali nepříjemný zvuk pily jako nutné a neodstranitelné zlo.

Opět se obrátil do kuchyně a nerozhodně zůstal stát u stolu, na kterém se

povalovaly zbytky jídla, kuchyňský nů, staré noviny a náramkové hodinky.

Ručičky hodinek ukazovaly za pět minut půl páté odpoledne. Hodinky byly

vodotěsné, značky Prim sport s datumovkou a nastavitelnou stupnicí pro

měření krátkodobých intervalů.

Bojoval s pokuením znovu přistoupit k oknu. V zubech svíral pevně tmavý

naústek dýmající lulky a dlouho hleděl na prkennou podlahu se irokými

spárami. Pojednou trhl celým tělem, narovnal se, třesoucími se prsty si přejel po obličeji a začal se spěně oblékat.

Na nohy si navlékl tmavomodré ponoky, na sebe vzal banlonové černé tričko,

5

oprané tesilové kalhoty a nakonec vklouzl do ochozených sandálů s ozdobnou

sponou. Hodinky si připnul na zápěstí pravé ruky svíticím ciferníkem k tělu.

V obou místnostech zavřel důkladně okna, se stolu smetl zbytky jídla do dlaně a hodil je do uhláku u kuchyňských kamen.

V malé předsíňce si vzal koenou aktovku, zběně se podíval do zrcadla na

stěně proti botníku a zamkl za sebou dveře. Po vydrhnutých schodech seběhl

do přízemí, proel průjezdem, kde ho ovanul zápach po zkaeném česneku, a

na malém dvorku zamířil k zaparkovanému autu.

Zasunul klíček do zámku dveří, odemkl, aktovku hodil na vedlejí sedadlo a

uvelebil se za volantem.

Vyjel na ulici topící se v podvečerním slunci. Ostré světlo bodalo do očí. Sáhl po tmavých brýlích povalujících se vedle aktovky a nasadil si je na oči. Jel zvolna, chodcům dával přednost. Mladé mamince s kočárkem dokonce zastavil, pokynul jí rukou a očima ji doprovázel na druhý chodník. Za ním se netrpělivě rozeřvalo několik klaksonů.

Kdy vyjel na irokou třídu, kde byl provoz volnějí, lápl na pedál plynu, shrbil se nad volantem, oči přilepil na lesklý asfalt a začal si tie pohvizdovat. Vrásky na obličeji se mu napnuly a téměř zmizely, v přivřených očích zůstaly jen úzké těrbiny. Neustále zvyoval rychlost, jako by chtěl jetě před západem slunce dorazit na druhý konec světa. Otevřeným okénkem vnikal do vozu proud svěího vzduchu.

Neměl tuení, kam a dojede a kudy se bude vracet. Zatím chtěl slyet jen

hukot motoru a vidět krajinu ubíhající vzad. Vychutnával omamnou rychlost

jízdy, která ho zbavovala nepříjemného napětí, chvějícího se někde hluboko v těle.

Po pravé straně vozovky vyrostla budova motorestu. Uvědomil si, e má hlad.

Několik rozpláclých kapek na předním skle a oslnivý blesk rozhodly. Stočil vůz k motorestu a hledal vhodné místo k zaparkování.

Rozprelo se. Prudký dé vytvořil před vozem mlnou clonu a bránil ve

výhledu. Na rozpálený asfalt se spustily matové sloupce vody, rozbíjely se a uvolňovaly místo dalím.

Zaparkoval nedaleko vchodu do budovy motorestu. Brýle odloil na sedadlo,

přehodil přes sebe plá, vystoupil z vozu, zabouchl dveře, otočil klíčkem a vyběhl po schodech ke skleněným dveřím.

Veel do místnosti a rozhlédl se. Přítomní zvedali hlavy, aby se přesvědčili, jak dalece příchozí promokl, a potom se opět věnovali jídlu, rozhovoru nebo popíjení.

Usedl k volnému stolu v rohu místnosti a poádal o jídelní lístek. Za několik minut u měl před sebou staročeskou cibulačku s vejcem, 6

a ne ji dojedl, byla na stole lyonská rotěná.

Co si dá pan řidič k pití?” úklona obsluhujícího číníka vháněla do tváře úsměv stejně jako perfektně nacvičené rozevření peněenky u sousedního stolu.

Pomerančový dus,” ustrouhl skoupě a dychtivě se sklonil nad vonícím

jídlem. Přestal vnímat okolí a hlavu zvedl jen při silnějím zahřmění.

Dojídal, kdy padl na jeho stolek stín. Vzhlédl a setkal se s pohledem tíhlé černovlásky v bílé halence a tmavomodré sukni. Přes rameno jí visela koená kabelka, v ruce drela promočenou silonovou bundu. Stropní světla se

odráela nejen v jejích tmavých očích, ale také v deových kapkách vytrvale se drících v obočí a na vysokém čele.

Dovolíte?

Přikývl a sklenici s dusem posunul více k okraji stolu. Dosedla na idli s

viditelnou úlevou. Kabelku přehodila přes opěradlo. Vylovila z ní kulaté

zrcátko, zkoumavě si prohlédla oválný obličej a z čela odstranila přilepený

pramen vlasů.

Na dotaz přispěchavího číníka si objednala jednu kávu.

Docela se nám rozprelo, e? prohodil konečně společník u stolu. Jeho

tmavohnědé oči při vyslovení průzračně banální věty nervózně zamikaly a

zvědavě oblízly kypré dívčí tělo.

Běela jsem nejmíň půl kilometru, přiznala otevřeně a dodala s omluvou.

Mrzí mě, e jsem k vám vpadla tak nenadále.

To nic. Pokud máte domů jetě daleko, můu vám nabídnout svůj vehikl. Stojí před budovou.

To je senzace! vykřikla radostí, div přitom nevyrazila obsluze podnos se

álkem kávy. Omluvila se, ale přesto si vyslouila číníkův nevrlý pohled.

Ten večer si el Petr Blok lehnout dříve ne jindy. Měl za sebou jeden z mála víkendů, kdy se mohl plně věnovat jen rodině. U kriminalisty je to vzácnost, proto si volného času tím více váil. Po obědě si na chvilku zdříml, jen co ena umyla nádobí, a potom vyrazili do vzdáleného lesa. Vrátili se po esté hodině.

Po večeři se el osprchovat a za několik minut u za ním zaklaply dveře

lonice. Chvíli se na lůku převaloval z boku na bok, ale bzukot televizoru z vedlejí místnosti ho brzy uspal. Nevěděl, kdy si la manelka lehnout, a zaspal i bouřku řádící celou hodinu nad jejich čtvrtí.

Uprostřed noci ho probudil telefon. Rozespale pohlédl na svítící náramkové

hodinky. Bylo za deset minut jedna. Telefon v chodbě nepřestával řinčet.

Otočil hlavu k spící eně a zjistil, e je ponořena do hlubokého spánku.

7

Pomalu se posadil, zívl, bosou nohou nahmatal pantofle, vklouzl do nich a

přeel z lonice do obývacího pokoje k paralelce.

Opatrně za sebou zavřel dveře a opět se podíval na hodinky, aby se ujistil, e se nepřehlédl.

Opravdu, do rána bylo jetě daleko.

Váhavě sáhl po telefonu a otočil se k oknu. Často vedl telefonické rozhovory při pohledu z okna. Jejich byt měl na těstí uklidňující výhled na hornokrčský les, který nyní tonul v nepropustné tmě. Temný horizont byl na okamik ozářen zábleskem vzdalující se bouřky.

Kdo mu volá? Známý? Nebo jde o omyl? I to se někdy stává, utěoval se v

duchu. Bral by raději tu druhou monost. Ale i kdyby to byla tlustá teta z

Olomouce, jak ji nerad vidí, přivítal by ji raději ne kohokoliv z jejich oddělení.

Rezignovaně pokrčil rameny a sáhl po sluchátku.

U hodnou chvíli bojuju s pokuením nechat tě jednou pořádně vyspat,” bouřil do mluvítka na druhém konci drátu nadporučík Kamil Bohuna, ale svědomí mi nedá. Pokud proti tomu nebude nic mít, polu ti ná spolehlivý dopravní

prostředek.”

Co se stalo?”

Autohlídka objevila mrtvou na předměstí. Vypadá to zle.”

Okolí jste zavřeli?”

Neprodyné. Neproklouzne ani my… Jde mi jen

o to…

Samozřejmě e se tam přijedu podívat,” zabručel Petr Blok rozespale a jetě se zeptal: Co psovod?”

Málo platnej. Přehnala se tady taková bouřka, e se brodíme po kolena ve

vodě.”

Hm …, snad to nebude tak zlý?” dodal pochybovačně Blok.

Vechny stopy vzal dé. Poblí byl zadrený chlápek. Je úplně namol.

Oivovací pokusy prozatím selhávají.”

Jdu se obléknout,” ukončil rozhovor Blok a zavěsil.

Mrtvá leela v mělkém příkopu u vozovky s rozhozenýma rukama, obličejem k

zemi. Pramen dlouhých černých vlasů se jí obtočil kolem krku. Krátkou tmavou sukni měla na levém boku roztrenou, spodní okraj silonové halenky ze sukně vytaený a zablácený. Jednu nit neměla na sobě suchou.

Nedaleko hlavy se jí povaloval zapalovač a rozmoklá cigareta, u nohou byla

pohozená kabelka s ozdobným javorovým listem na víku. Kromě kapesničku,

voňavky, líčidel, peněenky s několika drobnými mincemi v kabelce nebylo nic, co by prozrazovalo totonost mrtvé.

8

Petr Blok přejel zběným pohledem po dívčině těle, ozářeném několika

reflektory, a vyhýbaje se velké loui, vydal se k autu, kde spokojeně odfukoval zavalitý mu s mroím knírkem pod nosem. Byl jediným svědkem, který mohl k případu mrtvé něco říci. Prozatím jen zamořoval sluební vůz zápachem

připomínajícím hospodu před noční uzávěrkou a nevypadal na to, e by se

chtěl v nejblií chvíli probrat.

Kriminalista mu přejel rukou po kapsách zabláceného a promočeného obleku.

Ve vnitřní kapse saka nahmatal občanský průkaz, peněenku a síovou

jízdenku, v kapse kalhot krabičku od cigaret. V druhé měl kapesník a tři klíče na elezném krouku.

Ze tmy se vynořil nadporučík Bohuna s baterkou v ruce. Nalapoval zvysoka v

rozmoklé hlíně; tlumené mlasknutí prozradilo, e se právě dostal do velké

loue. Jeho rozloitá postava na okamik zakryla obrysy činovních domů v

pozadí. Nali jsme ho na lavičce asi třicet metrů od mrtvé. Vůbec nás

nevnímal.

Petr Blok pokýval hlavou a rozhlédl se po okolí. Bylo pusté a tíivé jako

vechna místa, kde se ve vzduchu vznáí smrt. Ani blikající světla policejních vozů nikoho nepřilákala.

Je tady v okolí nějaká hospoda?

Bohuna jen pokrčil rameny a docela zbytečné posvítil baterkou do tmy, jako by to chtěl na místě zjistit. Moc to tady neznám, ale vysonduju to. Ten chlápek k tomu zřejmě přiel jako slepej k houslím.

To děvče u nám to nepoví, prohodil Petr Blok nevrle a současné se

zamračil. lápl do loue a voda vykonala svoje. Cítil, jak se s obdivuhodnou důkladností rozlézá po celém chodidle.

Proveď běná opatření, a jakmile bude trochu vidět, důkladně prohledejte

okolí. Já si vezmu na starost toho chlápka.

MUDr. Frantiek losárek, estadvacetiletý zubní lékař, jak prozradil občanský průkaz, přiel k sobě a po čtvrté hodině ráno. Zpočátku se nemohl vůbec na nic upamatovat. Naprosté okno, jak tvrdil. Hlava mu třetila, ke slovu se hlásily vechny vnitřnosti.

Seděl sklesle na idli v pracovně Petra Bloka a přesto, e mu kriminalista

uvařil silnou kávu, díval se na svět stále stejně přihlouple. Bledý obličej

prozrazoval, e se po příjemném alkoholickém opojení dostavily příznaky

pořádné opice. Neustále se doadoval vody.

Teprve druhá káva ho postavila na nohy. Začal hledat po kapsách cigarety a

zapalovač. Ani jedno, ani druhé neměl.

Prosím, řekl Blok a přistrčil losárkovi balíček cigaret.

9

Ten si s chutí jednu zapálil. Teprve nyní si viml svého zváleného a

zamazaného obleku, který u na něm z větí části uschl. Nespokojeně se oil, nejistě pohlédl na kriminalistu a očima zůstal trčet na připraveném magnetofonu.

Proboha, snad jsem v tý opici někoho neobtěoval?” vyhrkl ustraeně a

několikrát do sebe nabral kouř z cigarety.

Petr Blok chodil zamračeně po místnosti a mlčel. Čekal, a chlápek dokouří.

Teprve potom dá do pohybu vyslýchací mainérii, která byla při jejich práci

nutná, dalo by se říci, nezbytná. Objasňování jakéhokoliv případu je

předevím vytrvalá a přesná práce. Kadé slovo vyslýchaného musí zapadat

do výpovědi ostatních. Pokud nezapadá, je zapotřebí výslechy opakovat tak

dlouho, dokud se pravda neoddělí od různých polopravd, výmyslů a lí.

Moderní kriminalistika dnes nevyaduje na vyetřovateli, aby zkoumal místo

činu píď po pídi s ohromnou lupou v ruce, ale aby rychle a logicky seřadil

vechny poznatky zjitěné celým týmem spolupracovníků a výslechem svědků

nebo podezřelých a určil směr dalího vyetřování.

Zadrený svým vzhledem připomínal zločince Leciána, za jeho ivotem

udělal v Olomouci tečku praský kat Leopold Wohlschlóger, jak často Petrovi

vyprávěla jeho tlustá teta.

Tak vy se nepamatujete, jak jste se dostal na tu lavičku?” začal Blok, jakmile losárek zamáčkl zbytek cigarety do masívního popelníku. Dobrá. Tak mi popite celý včerejí den: kde jste byl dopoledne, co jste dělal odpoledne, s kým jste strávil večer. Určitě si vzpomenete i na tu lavičku. Zapnul magnetofon, přistrčil blíe ke losárkovi mikrofon a naznačil mu, e můe

spustit.

To bude krátké povídání, řekl losárek nesoustředěné a v očích mu

zableskly plamínky rozmrzelosti. Roztritě přitom zamrkal očními víčky s

krátkými tmavými řasami. Od sedmi ráno jsem měl slubu na středisku. Beru

si ji dobrovolně kadou třetí neděli. Domů jsem přiel kolem čtvrté odpoledne.”

Odmlčel se, jako by se chtěl po namáhavém běhu nadechnout. Na jeho

povadlé tváři se zračila nejistota a únava. Protoe bylo hezky, el jsem se po jídle trochu projít. Bolela mě hlava a necítil jsem se po slubě zrovna nejlíp…

No a cestou jsem se stavěl u známého.”

Jak se jmenuje a kde bydlí?” přeruil ho Petr Blok a v ruce se mu objevil malý zápisník.

Jaroslav Vybíhal… bydlí jen kousek od místa, kde jste mě nali. Trochu jsme pili…Asi jsem to přehnal, jetě nikdy se mi nestalo, abych … abych se tak zřídil.”

*

10

Na pobledlé tváři se pokusil o lítostivý výraz, ale příli se mu to nedařilo.

Navtěvujete svého známého často?

Někdy k němu zajdu na partičku.

Byli jste sami dva?”

Přiel Pepík Trochta.

Magnetofonový pásek vytrvale zaznamenával kadé pronesené slovo.

Zubního lékaře otáčivý pohyb kotoučků viditelně znervózňoval. Na vybídnutí

jen nerad řekl adresu Josefa Trochty. Neustále si přitom přihlazoval vous pod nosem a nakonec poádal o dalí cigaretu.

Zapálil si, krabičku cigaret poloil před sebe na stůl a unaveně pozoroval

prouek dýmu stoupajícího ke stropu.

Take jste hráli celý večer ve třech?” ujistil se Petr Blok. Nebo se snad jetě někdo stavěl?”

Nepamatuji se.”

Petr Blok pohlédl na náramkové hodinky. Bylo půl páté; za necelých třicet

minut se probudí ena a zjistí, e je doma zase sama. Nenapsal jí ani řádek.

Nevadí, kolem esté jí zavolá.

Otevřené okno vsakovalo do pracovny vůni probouzejícího se letního jitra s

nesmělými ozvěnami vzdálených tramvají.

Je tohle vá zapalovač, pane losárku?” zeptal se znenadání kriminalista a poloil před mue s knírkem plynový zapalovač. Byl z bílého kovu, kombinovaný černou umělou hmotou.

losárkovy oči neprojevily o zapalovač ádný zvlátní zájem. Vypadá to, e

jo,” přikývl, ani by měl snahu zjistit, kde k němu kriminalista přiel. V masité tváři se znovu začala zračit známka nevyspalosti.

Hlavu zvedl teprve tehdy, kdy někdo ostře zaklepal na dveře. Vzápětí veel

mladý mu s balíkem v ruce. Kdy losárek spatřil jeho obsah, podařilo se mu konečně doiroka rozevřít oči.

Ano, to je vá oblek,” přikývl mladík a dodal: Posílá vám jej vae matka, pozdravuje vás.”

Bez odporu se převlékl do čistého.

Ty zamazané svrky vám poleme v nejbliích dnech potou, pane

losárku,” poznamenal Petr Blok. Nejdříve se na ně podívají nai chlapci z laboratoře.”

Proboha, vy se mnou jednáte jako se zločincem! vyhrkl podráděně a na

čele se mu objevily drobné krůpěje potu.

Take vechno, co jste před chvílí vypověděl, vám ten vá známý Jaroslav

můe dosvědčit? zeptal se Petr Blok a potlačil zívnutí. A co ta lavička? U jste si vzpomněl, jak jste se na ní ocitl?

Vůbec nemám ponětí,” zavrtěl losárek hlavou.

11

Na dveře opět někdo zaklepal, tentokrát vak tie, skoro váhavě. Na vyzvání

se mezi dveřmi objevil starí mu v bílém pláti, se silnými brýlemi na očích; proedivělá ktice mu padala do čela. Zůstal stát nerozhodně mezi dveřmi.

Pojďte dál, poručíku, vyzval příchozího Petr Blok a navzájem si podali ruce.

Poručík Drápek přinesl první snímky mrtvé. Jednu z nich dal Blok stranou. Byl to celkový záběr obličeje. Na jeho bledém podkladě vystupovalo výrazné tmavé obočí a iroká ústa s popraskanými rty. Tvář byla chladná, vyčítavá,

okonturovaná tmavými vlasy přilepenými k hlavě.

To mi ani neřeknete, proč mě tady dríte? netrpělivě zamumlal zadrený,

kdy poručík Drápek odeel, a opět sáhl po balíčku cigaret. Tentokrát bez

dovolení. Baculaté prsty se mu při tom viditelné chvěly.

Ale ano, bezdůvodně bychom vás tady nedreli,” přikývl Petr Blok. Vzal do ruky fotografii leící na stole a přidrel ji losárkovi před očima. Kde jste se seznámil s touto dívkou?

Ze losárkovy tváře se těko dalo vyčíst, na co právě myslí. Poněkud přivřel oči, aby lépe zaostřil zrak na fotografii; zdálo se, e usilovně přemýlí.

Kde bych … řekl konečně tie a neosobně, vidím ji poprvé v ivotě… No, věřte mi, poprvé v ivotě!” Zoufale přitom pohlédl nejprve na Petra Bloka a potom na mladíka, který mu přinesl čistý oblek a prádlo.

losárkovo sebevědomí vak dostalo poválivé trhliny, kdy si uvědomil, e

doposud tvrdil něco o ,oknu. Co kdy se s ní potkal právě v té době? Potom

by mohl mít na její smrti podíl, ani by to věděl.

Petr Blok sáhl po telefonu, nadiktoval někomu adresu Josefa Trochty a dal

příkaz přivézt ho na oddělení. Potom znovu vytočil nějaké číslo a poádal o

přistavení vozu.

Ke losárkovi přisedl poručík Horák a Petr Blok začal zamykat pracovní stůl.

Z ulic velkoměsta se vytratil nejen noční klid, ale i čistý vzduch. Lidé se snaili dostat vemi monými dopravními prostředky do zaměstnání. Začínal první pracovní den v týdnu. Rozespalé obličeje tupě zíraly před sebe, jeden druhého snad ani nevnímal.

Petr Blok byl zabořený do sedadla sluebního vozu a se zájmem ten ranní

mumraj na chodnících pozoroval; také spěchával před lety v tuto dobu do

zaměstnání. Ani ve snu ho tehdy nenapadlo, e pověsí řemeslo na hřebík a

zakotví u docela něčeho jiného. Nejprve byl na pracoviti doporučen na

večerní průmyslovku. Se studiem neměl potíe, chtěl jít na kolu hned po

ukončení devítiletky,

12

ale zemřel mu otec, a tak nezbylo ne jít do učení. Po maturitě u na něho

čekalo místo mistra. - Jsi mladý, uka, co dovede, - řekli mu a pro něho

nastaly perné chvíle.

Za dva roky za ním přili znovu. V době, kdy u měl nejhorí za sebou a stál pevně na nohou, sháněli mladé lidi k Bezpečnosti. Na ty dlouhé dny rozhodování nikdy nezapomene. Zvaoval, hledal důvody pro i proti, vedl

dlouhé rozhovory s matkou, starim bratrem, a nakonec přikývl.

Od té doby uběhla pěkná řádka tet. Z nezkueného dopraváka se stal zkuený

kriminalista, který má svoje .pracovitě od Ae a ke Koicím.

Osudy lidí jsou nevyzpytatelné. Tak například Frantiek losárek el se minulý večer jen tak projít a skončil třicet metrů od mrtvé, kterou, jak tvrdí, nikdy v ivotě neviděl. Při své bohulibé pouti městem navtívil přítele, který ho vyhnal z domu těsně před bouřkou a bezohledně za ním zabouchl dveře. Bez nejmeních výčitek svědomí, přestoe viděl, v jakém je stavu.

Petra Bloka vytrhly z rozjímání teprve vozy Bezpečnosti zaparkované při okraji vozovky. Hlouček zvědavců postával nedaleko místa činu, ačkoliv mrtvá u

byla odnesena. Příslunici VB zabraňovali, aby zvědavci zničili těch několik málo stop, které po deti zůstaly.

,,Jak to vypadá? zeptal se Petr Blok nadporučíka Bohuny, kdy se konečně

dostal z vozu a nadechl se svěího vzduchu.

Dal bych si horký kafe, odpověděl nadporučík a několikrát si dýchl na

prokřehlé ruce. Doktor Lebeda ti vzkazuje, e smrt té dívky nastala kolem

jedenadvacáté hodiny večer a e to vypadá na zlomení krčního obratle.

A co ta krev na pravém lýtku?

Ta je od krábance nad kolenem.

Sexuální pohnutky?

To nemůe prozatím jednoznačně potvrdit, a po obdukci.

Co psovod?

Dvě stě metrů odtud nael pes jeden sandál. Byl pohozený v příkopu, co

nasvědčuje tomu, e …”

Druhý se nenael? netrpělivě přeruil Petr Blok nadporučíka a podíval se na hodinky. Chtěl jetě zastihnout Jaroslava Vybíhala doma.

Ne, jinak nic. ádné stopy, ádný nahodilý svědek, ádný dědeček se

patným spaním, odpověděl Bohuna. A co ten ochmelka?

Má tady poblí přítele. Jedeme se za ním podívat. Technici jetě neodjeli? ‘

13

Petr Blok vzal dva s sebou. Pro vechny případy. Udělil několik pokynů

prokřehlému Bohunovi a nadzvednutím klobouku napnutým ukazovákem se s

ním rozloučil.

Jaroslav Vybíhal bydlel v přízemí jednopatrového domu, necelých sto metrů

od místa, kde nali losárka. Právě se připravoval k odchodu do zaměstnání.

Měl na sobě tmavomodrý laminátový plá se světlým límcem, světlé tesilové

kalhoty a černé polobotky.

Váhavě pozval hosty dál. Proli irokým průjezdem s dřevěnou podlahou. Aby

v prostorné kuchyni zahnal ranní ero, otočil vypínačem. Petr Blok zůstal stát u dveří, oba technici se posadili na idle u kychyňského stolu a koenou branu s nářadíčkem poloili na podlahu.

Jaroslav Vybíhal se díval mlčky z jednoho na druhého. Měl vysokou rozloitou postavu, podlouhlý obličej se stopami po netovicích. Vysoké čelo zbrázděné vráskami oddělovalo huňaté obočí od proedivělých vlasů, které si česal

dozadu, a protoe je měl dost krátké, stavěly se mu do ,jeka’.

Co si račte přát, pánové? zeptal se nakonec obezřetně. Přelápl z nohy na

nohu a jeho edozelené oči činily dojem průzračných studánek.

Měl jste včera hosty, pane Vybíhal?” promluvil konečně Petr Blok a odtrhl oči od mycího dřezu, plného nádobí, talířů, talířků, hrnečků, liček, skleniček, noů, zbytků po cibuli, česneku, kapiích a okurkách. Vechno to bylo naschlé, přilepené, nechutné. Stejný nepořádek byl i na odkládací desce kuchyňské kredence.

Přiel za mnou Franta losárek. Jen tak, pokecat a zase el,” dost neochotně odpověděl Vybíhal.

V kolik hodin jste za ním zavřel vrata průjezdu?”

To si přesně nepamatuju.”

Budete si muset vzpomenout. Bylo to jetě před bouřkou?”

Jo, myslím, e před ní, určitě, u si vzpomínám. Bylo to před bouřkou.” Na rozdíl od losárka odpověděl s lehkostí a přehledem, ačkoliv i z něho táhl truňk.

,,A kdy odeel pan Trochta?”

Úsměv na tváři mu ztuhl v neproniknutelnou masku nepřístupnosti. Odeli

spolu, ale …” zamračil se a zmlkl.

Petr Blok odkryl mezi skříní a kuchyňskou kredencí pestrobarevný závěs. Za

ním na podlaze stály dvě řady prázdných lahví od vín a likérů. Kolik vás na to bylo? zeptal se a závěs opět spustil.

Domníváte se, e bychom to tři nezvládli?” Vybíhal pohlédl netrpělivě na nástěnné hodiny a odkalal si. Nerad bych přiel pozdě do práce,”

poznamenal.

14

Jen klid, pane Vybíhal, my vás na pracoviti omluvíme … Dovolíte? zeptal se Petr Blok a sáhl po klice do druhé místnosti. Vybíhal jen pokrčil rameny.

V tmavém vlhkém pokoji stály dvě elezné postele přisunuté k sobě, velká

skříň, prádelník, uprostřed stůl a čtyři idle, v rohu kamna a nedaleko nich staré koené křeslo. Jediná hodnotná věc leela na podlaze. Byl to pestrý perský koberec, poblí okna s viditelnou tmavou skvrnou na barevném vzoru.

Něco se vám tady rozlilo?

Jo. Láhev červenýho, odpověděl Vybíhal.

Nemám povolení k domovní prohlídce, poznamenal Petr Blok, ale …

Jen si poslute …

Kriminalista vstoupil do pokoje, přeel a k oknu a vlhký kraj koberce

nadzvedl. Potom vyzval oba techniky, aby se na to podívali. Rád bych viděl

střepy z rozbité láhve,” řekl.

A já bych zase velice rád slyel, co to vechno znamená,” rozzlobeně ze sebe vyrazil Vybíhal, sledující nevraivé počínání techniků, připravujících si luminol k postřiku koberce. Jakým právem …”

Zatím nás zajímá jen ten koberec,” řekl Petr Blok. Znáte toto děvče?” přidrel Vybíhalovi před očima fotografii mrtvé dívky. Vybíhal ustoupil o krok zpět, dále u stejně nemohl, a zůstal stát s očima přilepenýma na snímek.

Nikdy jsem ji neviděl.” Přeel ke stolu uprostřed kuchyně a ztěka dosedl na idli.

V noci byla nalezena nedaleko vaeho domu. Pokud ji máte některý z vás na

svědomí, nemá cenu zapírat. Pravdu nakonec stejně zjistíme. Tak co …?

Určitě jde o nějaký omyl, pánové, zavrtěl hlavou Vybíhal. To děvče jsem v ivotě neviděl.

Nezbývá, ne vás vzít k nám na oddělení. Pan losárek vás jistě rád uvidí.

Poručík Horák dosedl do ídle a rukávem si otřel pot z čela. Koili měl

propocenou a lepila se na něho jako mucholapka. Obě okna kanceláře byla

neprodyné uzavřena proti hluku z ulice a větrák u byl několik dní

porouchaný. Měl sto chutí si odplivnout, ale místo toho jen v pravidelných

intervalech tie klel. Jetě naposledy přeletěl očima několik popsaných papírů a přistrčil je k Josefu Trochtovi.

Ten je bez prohlíení podepsal a odsunul stranou. Byl rád, e to má konečné

vechno za sebou. Ze zahřáté postele ho vytáhli jen proto, e někde nali toho voírku losárka. Odloil pero, rozpačitě se pokrábal v řídkých vlasech a tázavě vzhlédl k vyetřovateli.

16

Poručík něco zamumlal, kývl na kolegu, aby dal na hosta pozor, a se

skloněnou íji udělal několik kroků k sousedním spojovacím dveřím, na které

dvakrát bouchl sevřenou pěstí… Nečekal na vyzvání, vzal za kliku a vstoupil.

Opět za sebou zavřel dveře a mlčky poloil sloku s papíry na pracovní stůl

Kamila Bohuny.

Nadporučík seděl v mohutném křesle, v ruce drel telefon a s někým se hlasitě vybavoval. Soudě podle výrazu obličeje, ten na druhé straně drátu se pokouel vyvést kriminalistu z jeho klidu. Bohuna měl před sebou álek černé kávy, z kterého čas od času upil. Přitom si něco čmáral tukou na čistý arch papíru.

U jsem vám jednou řekl, e jste na patný adrese, bouřil do mluvítka. Tady je kriminální oddělení vrad, a jestli vám, milá paní, někdo střílí holuby, tak to mě nezajímá. Nejsme spolek pro ochranu ptáků. Uvate je třeba na provázek a drte si je na zahradě.”

Opět trochu upil a neastné zakrouil očima po pracovně. Potom zdeformoval

obličej do nepřístupné grimasy a odtáhl sluchátko od ucha. Coe máte? Jo,

nemáte.” Tukou začal klepat na desku pracovního stolu. Tak si je zamkněte do sklepa, ale dejte u mi pokoj!”

Do kanceláře vstoupil Petr Blok, přitáhl si volnou idli, sedl si na ni, přehodil nohu přes nohu a se zájmem poslouchal podivný rozhovor.

Dobře, dobře, milá paní, zapite si moje jméno a můete si jít stěovat. Coe?

… Kamil Bohuna, bé jako balík … coe jsem? Váená paní..  prosím, mým

nadřízeným je kapitán Blok …, jo, bude lepí, kdy přijdete osobně, budu vás čekat s kytkou v ruce!”

Bohuna pratil sluchátkem do vidlic a civěl nepřítomně před sebe. Teprve po

chvíli zjistil, e při rozhovoru nakreslil na kus papíru buclatého holuba. Vztekle papír zmačkal a hodil do odpadkového koe Jako bychom neměli svých starostí” odfrkl, malíčkem si promnul pravé ucho, opět sáhl po telefonu, a kdy se spojil s manipulantkou z ústředny, připomenul jí, e nejsou spolek pro ochranu zvířat, a od plic ji vynadal. Teprve poslední jednání mu spravilo chu. Dopil zbytek černé kávy a spláchl ji několika loky sodovky. Potom sáhl po protokolech, které mu přinesl Horák, a začetl se do nich, jako by byl v pracovně sám.

Slyím, e si sjednává schůzky a dokonce do toho zatahuje i mě,”

poznamenal Petr Blok.

Bohuna zvedl hlavu od listin, nepřítomně se zahleděl na kapitána,znovu si

malíčkem promnul pravé ucho, a zavrčel: ,,Ta enská by mě snad připravila o

sluch. Nic bych za to nedal, e současně při rozhovoru řezala dříví na

cirkulárce.”

17

Pokud se týče enských, je vidět, e u na tom nejsi nejlíp.”

Taky mě zlobí ten Trochta, odpověděl Bohuna se zamračenou tváří a

zamával ve vzduchu protokolem, který přinesl Michal Horák. Dvakrát změnil

výpověď a kdoví, jak to vlastně bylo.”

Máme je tady vechny tři. Neodejdou dříve, dokud se nedozvíme pravdu,”

rozhodl Petr Blok. A jejich výpovědi si důkladně ověřte.”

Je tady kapitán Blok?” Vichni přeslechli slabé zaklepání na dveře. Nyní mezi nimi stál mu v bílém pláti se silnými brýlemi na očích. Ačkoliv se snail proniknout namodralým závojem kouře, hledaného neviděl.

Tohle není pracovna, ale průchoďák!” vyprskl podráděné Bohuna a zle se na příchozího zamračil.

Pojďte dál, doktore,” řekl Petr Blok a zamířil do druhé místnosti. Ve dveřích se otočil k poručíkovi Horákovi. Toho Trochtu zmáčkni jetě jednou. A pořádně!”

Doktor Karel Bro byl vysoký svobodný čtyřicátník s hodností nadporučíka. V

bílém pláti připomínal více zubního lékaře s kvílící vrtačkou v ruce ne

pracovníka Bezpečnosti. Před několika týdny proletěla přísně sterilním

prostředím kriminalistické laboratoře zvěst, e se bude enit…

Stále jetě nevíte, o koho jde?” zajímal se, sotva dosedl na idli proti Petru Blokovi. Silné brýle se irokou obroučkou si přitiskl více ke kořenu nosu a s nataeným krkem čekal na odpověď.

Ne, nevíme,” zavrtěl hlavou Petr Blok. Nikdo svoji dceru nepohřeuje. Mlčí i obvodní oddělení v ostatních městech. Je docela moné, e není z Prahy.

Vyslechli jsme několik lidí z okolí, kde byla objevena, ale vichni tvrdí, e tu dívku v ivotě neviděli…

Byla nalezena asi sto padesát metrů od bytu jakéhosi Jaroslava Vybíhala. Do

pozdních večerních hodin byli u něho na návtěvě jeho dva kamarádi a hráli

karty. Jeden z nich, estadvacetiletý Frantiek losárek, byl hlídkou objeven poblí mrtvé na lavičce úplné namol. Na nic se nepamatuje, děvče prý v ivotě neviděl. Vzhledem k okolnostem je vak důvodně podezřelý, e ..

Tak ten to rozhodně nebyl,” prohlásil přesvědčivě doktor, udělal si na pracovním stole Petra Bloka trochu místa tím, e kupu papírů a papírků a náčrtků prostě odhrnul stranou, a na volné místo poloil desky z umělé hmoty.

Vrahem je mu, který u překročil třicítku a nemá daleko do pětatřicítky. Holí se jednou dvakrát do týdne a není na sebe příli dbalý.

18

Pravděpodobně je zaměstnaný v hornictví nebo tam, kde se pracuje s uhlím.

Pěstuje holuby, nebo ije v místech, kde se holubi často zdrují.”

Jste si tím, doktore, opravdu jist?” zeptal se Petr Blok.

Naprosto,” přikývl biolog. Předevím tak usuzuji z vlasů,zajitěných na oblečení mrtvé dívky, která se, mimochodem, zoufale bránila.”

U takového děvčete se dá předpokládat, e u má chlapce nebo milence. Co

kdy patří ty vlasy jemu?”

Vyloučeno! téměř vykřikl doktor. Zalovil v deskách a poloil před Petra Bloka několik fotografií, větinou zvětenin. Tohle jsou snímky kořínků nalezených vlasů. Kořínky vech vytrených vlasů byly ivé, take není pochyb, e se na tělo mrtvé dívky dostaly před několika hodinami.

Proč se domníváte, e jde o třicátníka? A co kdy nejde vůbec o vlasy mue, ale eny?

Také enu v tomto případě vylučuji, a to nejen vzhledem k délce vlasů,

ačkoliv dnes jejich délka nebývá tak stoprocentně spolehlivým vodítkem. Za

nehty mrtvé zůstalo toti trochu sedřené kůe z vrahova obličeje. Získané

vousy jsme zalili do parafinu a zhotovili jsme jejich příčné řezy. e jde o vousy, to nám bez jakýchkoliv pochyb ukázal pod mikroskopem právě fez v podobě trojúhelníku s konkávními stranami. Jen vousy mají tento trojúhelníkový tvar.

A e jde o třicátníka. Podle přiloené tabulky vlasy z hlavy toho chlapíka mají průměr 0,072 milimetru, to je průměr dospělých lidí. Podle mnoství pigmentových zrnek je moné tvrdit, e jde o mue, který u překročil třicítku.”

Pokračujte doktore.”

,,Z vlasů bylo rovně moné zjistit jejich barvu a péči o ně. Ten chlapík u nebyl u holiče několik týdnů, co jsme zjistili podle seříznutých konců.

Nepouívá ádných barviv, při nich vlasy slábnou, jsou světlejí a křehčí.

Tyto vlasy jsou naopak silné, ničím nenaruené.

e příli nepečuje o svůj vzhled, to dokazuje rovně délka vousů. Je toti

podstatný rozdíl mezi délkou vousu u mue, který se holí denně, obden, nebo

jednou dvakrát do týdne.”

A proč se domníváte, e jde o člověka, který pracuje v hornictví?”

Můe to být i v prostředí, kde je rozvířen uhelný prach. Vlasy jím byly toti do značné míry zapráené. Takovou změnu barvy vlasů poznáme velmi snadno a také ji lze velmi snadno odstranit. Mikroskopickým vyetřením těchto nečistot můeme přiblině určit zaměstnáni pachatele.”

A ta zmínka o holubech?”

Mrtvá měla na sobě jen krátkou modrou sukni, bílou silonovou halenku,

podprsenku a ochozené mokasíny,

19

vypočítával biolog nahlas. Viděl tu nepatrnou hromádku hadříků před očima,

jak je k němu přinesl jeden z techniků. Pokud měla na sobě jetě dalí část spodního prádla, tak jí ho vzal, nebo zahodil. V těch vedrech je ovem moné, e více neměla. Některá děvčata tak v létě chodí…

Hm, zabručel Petr Blok a dlouhými prsty si začal mnout pičku brady. Celé vyetřování nám ztíila bouřka, která se v noci přehnala nad městem. Dé byl tak prudký, e smyl vechny stopy kolem mrtvé. Nemůeme proto spolehlivě zjistit, zda byla přepadena tam, kde jsme ji nali. Jedinou stopou pro nás je zapalovač a rozmočená cigareta. Obě věci leely necelý metr od mrtvé. A obě patří zmíněnému losárkovi.

Ano, ale u jejích nohou leela také pohozená kabelka, připomenul biolog a

dodal: Podle zprávy z daktyloskopického oddělení na ní sice ádné otisky

prstů nebyly, ale my jsme v kůi zjistili zadřené zbytky holubího trusu s

několika roztoči, ijícími v peří těchto ptáků, viditelné jen pod mikroskopem …

Toto zjitění pokládejte ovem za okrajové. Holubí trus byl přenesen na

kabelku podrákou boty, ale v tomto případě není průkazné, komu ta bota

patřila.

V kadém případě vám děkuji za tolik cenných informací, doktore, uetřil jste nám spoustu práce. Domnívám se … To jetě není vechno,” potřásl doktor Bro hlavou a sáhl do desek pro dalí fotografie. Mám tady jetě několik údajů, týkajících se mrtvé … S určitostí mohu prohlásit, e několik hodin před smrtí seděla ve voze, jeho sedadla byla potaena jelenicovou kůí. Na zadním dílu silonové halenky a na sukni ulpělo několik chlupů! - Na okamik zavládlo v kanceláři ticho.

K těm ovem mohla přijít i jinde ..

To nepopírám, ale řekl bych, e nejpravděpodobnějí je právě dopravní

prostředek, pokýval biolog hlavou. Podobný případ jsme řeili před rokem.

Nali jste u ní jetě něco jiného?

V kapsičce rozepínací sukně měla zapadlé okvětí stromu, který u nás běně

neroste. Jírovec osmityčinkový toti pochází ze Severní Ameriky.

Petr Blok se na biologa nedůvěřivě zadíval, potom zavrtěl hlavou, a zeptal se:

Kdy u nás ten strom kvete?

Okvětí bylo suché a měla je jistě v kapse delí dobu. Také z toho nedělám

ádné závěry. Takové stromy můeme najít jen v naich parcích … Biolog se napřímil v zádech, a idle naříkavě zapraskala.

Nakonec je tady jetě krev na lýtku pravé nohy mrtvé.

20

Doktor Lebeda ve zprávě uvádí, e krev pochází pravděpodobně ze

krábance nad kolenem. Po obdrení vzorku krve jsme zjistili, e mrtvá má

krevní skupinu A, kdeto krev na lýtku je skupiny AB. Měla by tedy patřit

vrahovi… To budeme moci ovem potvrdit, a určíme krevní skupinu kůe,

kterou měla mrtvá za nehty.

Biolog vstal, vechny papíry i s fotografiemi shrnul do desek a ty podal Petru Blokovi. V kadém případě vám přeji, kapitáne, abyste ho nali co nejdříve.

Biolog nebyl jetě u dveří, kdy zazvonil telefon.

Petr Blok sáhl po sluchátku, zapsal si něco na kousek papíru a přes pracovnu zavolal na Bohunu do vedlejí kanceláře. ,,Nějaká paní volá, e pohřeuje dceru. Zajeď tam s Michalem!

Kriminální sluba,” zahučel udýchané Kamil Bohuna, kdy se ve čtvrtém

poschodí starého činovního domu objevila mezi dveřmi vystraená ena.

Krátký krk se jí ztrácel v neupravených proedivělých vlasech, hluboké vrásky kolem očí, nosu a úst předem prozrazovaly, e v rodině jsou častým hostem starosti.

Prosím, pojďte dál,” vyzvala je, kdy spatřila v rozevřené dlani sluební odznak.

Proli temnou předsíňkou do obývacího pokoje. Vlezlé sluneční paprsky

bezostyně upozorňovaly na ledabyle setřený prach na sekretáři, knihovničce, plynových kamnech.

Na čistě prostřeném stolku leel podnos s domácím pečivem, popráeným

voňavým cukrem. Poslute si, prosím,” pobídla hosty, a ne mohli cokoliv namítnout, měli před sebou dva álky s kávou. Obávala jsem se, e u nepřijdete …”

Stála uprostřed pokoje rozpačitá s rukama za zády. Přelapovala z nohy na

nohu, a kdy viděla, e oba mui váhají, znovu je vybídla, aby se posadili a ochutnali. V kadém slově byla ukryta úpěnlivá prosba a strach, e odmítnou.

První se posadil Bohuna. Sloil dlouhé tělo do křesla, ochutnal mandlový

rohlíček, pokýval uznale hlavou a usrkl kávu. Tak co máte na srdci, paní

Koulová?” zeptal se.

Odevzdaně pokrčila útlými rameny. Měla jasné modrozelené oči, úzký,

nepřirozeně zapičatělý nos a upracované ruce. Zavolala jsem vám po

dlouhém rozvaování. iji sama s dcerou, které bude letos devatenáct. Měli

jsme ji pozdě a jedinou,” začala omluvně. Snad to byla chyba. Kdy mě

opustil manel, upnula jsem se jen na ni. Starala jsem se, aby jí nic

nechybělo.”

Tie se rozplakala. Sametový hlas přeel do zoufalého

21

tkaní. Po zarudlých tvářích skanulo několik slz. Vdycky jsem byla

přesvědčena, e jsem ji dobře vychovala, ale před třemi měsíci se začala

toulat. Přicházela pozdě domů, připadala mi jiná. Kdy jsem jí to vytýkala,

slibovala, e se polepí. Ve středu minulý týden jsem se vrátila z ranní směny a byla pryč. Nenechala mi ádný vzkaz, nenapsala jediné slovo. Do dneního dne se nevrátila … Prosím vás snaně, nevím, na koho se mám obrátit a o

holku mám strach…pomozte mi..

Ukázala byste nám její fotografii?

Uplakaná Koulová přinesla z vedlejí místnosti album s fotografiemi a začala v něm obracet listy. Tady, řekla a ukázala na snímek asi třináctileté kolačky.

Některé rysy tmavovlasého děvčátka si byly s mrtvou podobné, ale nejméně

est let věkového rozdílu se mohlo těko srovnávat.

Jinou nemáte?

Jarmilka má fotografií určitě víc, ale nevím kde.

Má vae dcera na těle nějaké zvlátní znamení? Například na zádech, na

prsou a podobně?

Ne, to nemá, odpověděla Koulová po krátkém přemýlení.

Kde je zaměstnána?

Prodává v Jednotě, tady v ulici..u jsem ji tam omluvila.”

Kamil Bohuna byl rozhodnut, e fotografie, které má u sebe on, neukáe. Ta v chladicím boxu nebyla dcerou Koulové!

U se vám stalo, e by byla pryč několik dní?” zeptal se Michal Horák, který nejdříve poctivě dopil kávu a dojedl, co bylo na podnose.

Ne tak docela,” slyel opatrnou odpověď. Před časem chodila s jedním

chlapcem z ulice, ale rozeli se. Nejdříve pohlédla do očí jednomu, potom

druhému. Měli dojem, e se na ně dívá zkoumavým a zároveň prosebným

pohledem. Potom řekla váhavě. Často teď bývá na této adrese.” Na malém lístku měla napsanou adresu jakéhosi Karla Včeličky.

Domníváte se, e je vae dcera u něho?”

Přikývla. Mohl by být jejím otcem. Byla jsem za nimi několikrát, ale neotevřeli mi.”

Chcete, abychom za ním zali, e?” nevrle se zeptal Michal.

Koulová sklonila hlavu. Její pohled byl jako přikovaný k desce konferenčního stolku. Prstem přejíděla po jejím okraji a plakala.

Kamil Bohuna odloil rodinné album a vstal. Jeho robustní tělo vyrostlo z

křesla jako Din z Tisíce a jedné noci, chvíli se netrpělivě klátil ze strany na stranu a nahlas si povzdechl. Bohuel, v tom vám nemůeme pomoci. Musíte se obrátit na sociální pracovnici nebo na rodičovskou poradnu.”

22

S účasti pohlédl na ustaranou enu a očima hledal dveře.

Ale proč nemůete? zavzlykala opět Koulová. Jarmilka je jetě dítě a jemu je pomalu padesát!

Vae dcera je plnoletá. Nemůeme zasahovat do jejích citových záleitostí..

Doprovodila je a na schody. Slzy jí kanuly po tvářích a vsakovaly se do límce opraných atů. Stála na chodbě, dokud za nimi nezabouchly dveře v přízemí.

Michal Horák odemkl vůz a nasedli. Bohuna si zapálil cigaretu, pokuřoval a

zamyleně hleděl z okénka. Do vozu pronikal ruch rozbíhajícího se dne,

dotěrný zvuk klaksonů, vzdálený hlomoz kompresorů. Aby bylo hluku jetě víc, Michal otočil knoflíkem autorádia.

Hlasatel svěím hlasem popisoval správnou ivotosprávu známého herce,

který před snídaní vypije dvě líce pivních kvasnic rozputěných ve sklence

vody s vědomím, e nahnědlá omáčka je bohatá na vitamíny a e uklidňuje

nervy. K obědu a večeři jí grilovaný steak. K tomu syrovou zeleninu, chléb,

čerstvé ovoce, v létě hodně salátů. Kadý den plave nejméně dvě stě metrů a

před spaním si dává ledovou sprchu.

Tu sprchu by potřebovali oba dva, uvaoval Bohuna. On spal veho vudy

něco přes dvě hodiny. Před půlnocí u byl v terénu a rozmýlel se, zda má

probudit kapitána. Od té chvíle vypil pět kafí, vykouřil krabičku cigaret a

vynadal jedné enské na ústředně. Celkem sluná bilance nevarů, které

nemají se spánkem a správnou ivotosprávou nic společného.

Co teď?” zeptal se Michal a pohlédl na Bohunu. Proti slunci měl nadporučík obočí najeené jako po řeckořímském zápase.

Spoj se s dispečinkem, co je nového,” odpověděl Bohuna a přehnanou silou zamáčkl zbytek cigarety do popelníku, jako by to bylo zlé svědomí. Více ne

půlka cigarety zmizela pod irokým palcem a zůstala z ní jen neforemná

placka.

ádný vzkaz pro ně neměli. Jakmile Michal vypnul vysílačku, obrátil se ke

kolegovi a čekal na dalí pokyn.

Co jí říká?” prohodil Bohuna; myslel na Koulovou.

Usouená enská, zhodnotil neastnou matku Michal. Zřejmě nemá

nikoho, kdo by jí poradil nebo pomohl. Proto se obrátila na nás… Fakt je, e bychom měli vyjít vstříc kadému, a jde o člověka, který chybil, nebo o toho, který hledá pomoc.

Tak pro ni skoč! Zajedeme za tím Včeličkou, rozhodl Bohuna zamračené, ale

s určitou úlevou v hlase. Koneckonců, alespoň se přesvědčí, kde Jarmila

Koulová vlastně je.

Zaparkovali před blokem činovních domů v Katanové ulici. Uniformovaná

řada krabic se stejnými okny, dveřmi, balkóny, leckde se stejnými záclonami.

23

Uzoučký pás trávy, na kterém si po ránu hráli kluci na vojáky; jejich pronikavý křik se rozléhal mezi domy. Je to druhý vchod, poznamenala Koulová a rozhlíela se přitom na vechny strany.

Kamil Bohuna vystoupil z vozu, přejel očima po rámusících dětech, narovnal

se v zádech a vykročil k označenému domu.

V přízemí je obklopil zápach po spálené jíce a po něčem, co mohli v tomto

okamiku těko určit.

Vystoupili do prvého poschodí a zastavili se u vysokých bílých dveří s

mosazným títkem. Na něm bylo ozdobným písmem vyryto jméno Karla

Včeličky. Dětský křik zaléhal a sem. Občas byl přehluen pronikavým zvukem

pily.

Koulové svítily v rozrueném obličeji jen doiroka rozevřené oči. Jejich

modrozelená barva docela ladila s kostýmkem, který narychlo vytáhla ze

skříně. Úpravu vlasů vyřeila parukou.

Michal Horák přistoupil ke dveřím a stiskl puntík zvonku. Za okamik ho

vystřídal Bohuna. V bytě bylo stále ticho. Na okamik utichl i křik dovádějících dětí. Michal netrpělivě zabouchal pěstí na dveřní výplň. Co se děje? ozvalo se konečně za dveřmi.

Otevřete! Kriminální sluba!

Klíč zarachotil v zámku a ve kvíře mezi dveřmi se objevil pětačtyřicátník v přiléhavých kalhotách a flanelové kostkované koili. Prořídlé vlasy mu trčely do stran jako nedodělané čapí hnízdo. Ospalé oči v oválném obličeji ulpěly nejprve na Bohunovi, potom na eně v paruce, a nakonec se zastavily na

Horákovi. Přejete si? zeptal se bezbarvým hlasem, sevřel úzké rty a zůstal nepohnutě stát za přivřenými dveřmi.

Nepozvete nás dál? zabručel Kamil Bohuna, kdy zasunul sluební průkaz

do kapsy.

Včelička ustoupil beze slova stranou a mávnutím ruky kriminalisty vybídl, aby vstoupili. Současné s nimi se do chodby vtlačila Koulová. Nejdříve nahlédla do koupelny, potom na WC, a ne oba kriminalisté stanuli v obývacím pokoji, měla zevrubnou prohlídku za sebou. Bezradně se zastavila proti Včeličkovi,

potom se k němu otočila zády a rozplakala se.

Hledáme Jarmilu Koulovou, pane Včeličko, oznámil odměřeně Kamil

Bohuna. Tady její matka, paní Koulová, tvrdí, e u je u vás několik dní.

Co by tady dělala?” udiveně se zeptal Včelička a nespokojeně pohodil hlavou po Koulové.

Kam jste ji ukryl?” zatkala Koulová a hlas jí vibroval na pokraji pláče.

Postavila se proti Včeličkovi, zaala pěsti a zoufale zabuila do jeho prsou.

Nemáte právo dret ji

24

ji u sebe. Včera jsem u vás několikrát zvonila. Ani jednou jste mi neotevřeli. 

Klesla do nejbliiho křesla a rozplakala se.

Jarmila opustila můj byt dnes ráno, pánové, pronesl Včelička nezvykle

hlučně směrem ke kriminalistům. Přitom dával viditelně najevo, e ho výstup

Koulové nedojímá. Řekl jsem ji, e můe zůstat, jak chce dlouho, ale je

plnoletá a má svoji hlavu.

Řekla vám, kam půjde? zeptal se Bohuna, a ani čekal na odpověď,

přistoupil k oknu. Očima bloudil po úzkém dvoře mezi dvěma bloky domů,

několikrát přeruovaném zídkami z bílých cihel a jetě častěji prádelními

ňůrami. Na kadém dvorku byl ukryt jeden vojáček s papírovou čepicí na

hlavě a ,sestřeloval’ vechno, co mu padlo do rány.

Prý k matce, ale jak je vidět, doma se neukázala, pokrčil tázaný rameny a

dodal: Není přece malá holka.

Kdy k vám přila?

V sobotu ráno … mohlo být tak kolem devátý … Jetě jsem spal.”

Koulová zvedla nechápavě hlavu. Ale Jarmilka u není doma od středy. Kde

jinde by byla, kdy ne tady? Vdy si sebou z domova nevzala vůbec nic.

Michal Horák se vytratil z bytu, aby oukl sousedy v domě. MěI nepříjemný

pocit, e oba ztrácejí čas. V těchto chvílích

mladé Koulové sice nikdo nevěděl, ale také nebyl důvod domnívat se, ese

jí něco přihodilo. Třeba ji Včelička ukrývá před matkou. Bylo docela moné,e děvče zneuívá a teď dělá vechno pro to, aby nic nevylo najevo.

V přízemí zazvonil u domovnice Heleny Vlachové. Od ní se dověděl to, co u

slyel od Koulové. Karel Včelička se před lety rozeel se svou enou jen proto, e si jí po celou dobu manelství jako mu vůbec neviml. Jakmile se ale osamostatnil, začal si zvát do bytu dámské i pánské návtěvy. To trvá dosud a celý dům je jeho počínáním pobouřen.

Před časem udroval poměr s Cecílií Daníčkovou z protějího domu. S tou

mají v domě spolubydlící stejné trápení. Přestoe má dvě malé děti, větinu

volného času tráví po vinárnách a v kavárnách. Ve večerních hodinách dělá

chlapům z ulice veřejný striptýz tím, e chodí po bytě nahá, ani by přitom

stáhla rolety v oknech.

Michal Horák poděkoval a zamířil přes ulici za paní Cecílií.

Dlouhou, úzkou a tmavou chodbu budovy v Konviktské ulici opustil Petr Blok

se smíenými pocity. Byl unavený a nevyspalý. To vak nebylo pro jeho

rozmrzelou náladu rozhodující. Příčinou byl jako vdy nedostatek lidí.

25

Na těchto poradách kriminalistů hlavního města dochází denně k rozdělení

úkolů. Někteří pokračují tam, kde večer skončili, jiným jsou přiděleny případy čerstvě napadlé’. Často dochází k přeskupení sil, kadý nový případ znamená nové vypětí, ale i novou příleitost. A nutno zdůraznit, e vdy znovu a znovu se vichni poctivě snaí udělat vechno, aby to nebyl ,pomník”.

Od čtvrtka minulého týdne leel náčelník oddělení major Hrach v nemocnici se lučníkem, proto Petru Blokovi nezbylo, ne chodit na porady za něho.

Natěstí nezaskakoval tak často. Neměl rád tyhle porady. Znal u výmluvné

pohledy přítomných, kdy si vichni myslí vdy jen jedno, ač nahlas to nikdy

neřeknou: Prokristapána, kdo na tom bude dělat? Nejméně příjemné bylo,

kdy jeden případ překrýval druhý nebo kdy po uváení vyích míst

nedodělaný případ hodili na krk jinému.

Pokud majora Hracha vytáhli k případu po půlnoci, domů u se větinou

nevracel. Rozdělil úkoly, zajistil vozidla a dal se do pořádku. Smyl nepříjemný pocit z prostředí, kde před několika hodinami byla spáchána vrada, ale pokadé smyl i opravdové nebezpečí infekce, oholil se, něco snědl. Klidně,

protoe pátrací mechanismus se u rozběhl. Klidně? - Něco podobného teď

proíval Petr Blok. Ne provedli zběnou prohlídku místa události, zjistili

základní údaje a potvrdili si, e skutečně jde o “usmrcení druhou osobou’, zbývalo do stanoveného začátku pracovní doby jen velice málo času. Navíc vechno zkomplikoval opilý losárek a večírek u Jaroslava Vybíhala.

Bylo třeba sestavit informaci o tom, co se stalo, stanovit první neodkladné

úkoly, sestavit pracovní tým, který se ujme nového případu, a počítat i s

variantou, e půjde o dlouhodobou záleitost. Tak se samozřejmě stalo, e

zapomněl zavolat domů Janě, ačkoliv měl ten nejlepí úmysl.

Jakmile otevřel dveře své pracovny a pověsil plá na věák, vzal do ruky

telefon a vytočil číslo prosektury. Sluchátko na druhé straně zvedl pracovník, jeho jméno kapitánovi nic neříkalo. Na dotaz, zda u jim přivezli mrtvou dívku z minulé noci, dostal kladnou odpověď. Po vyslovení přání, aby předběně prohlédli její tělo a sdělili mu, zda má nějakou jizvu, znaménko nebo tetování, se příli velké ochoty nedočkal. Zprávu o nálezu neznámé mrtvoly prý jetě nemají po ruce.

Nespokojeně hodil sluchátko do vidlic, rozhodnut, e za chvíli zavolá znovu.

Přednosta mu pokadé vyel vstříc. Stejně jako on toti zastával názor, e

jakýkoliv zásah do těla zanechává na povrchu určitou stopu. A jestlie není

čeho se chytit, právě taková identifikační drobnost bývá vodítkem k celkové

identifikaci neznámé osoby.

26

Rozhodně se případ nejeví tak beznadějné, jako kdy před lety lutili záhadu balíku vyloveného z rozvodněné řeky. Po rozbalení ztuhli hrůzou. Uvnitř byl trup eny. Končetiny a hlava byly odděleny. Tehdy obducent vypočítal přibliný věk, propočítal váhu a výku, ale pro ně byla nejdůleitějí malá jizvička v krajině břiní, přesně určující, po jaké zůstala operaci. Během čtyřiadvaceti hodin byl vypracován seznam několika tisíc en, které tuto operaci prodělaly, během dalích čtyřiadvaceti hodin byly vyloučeny ty, které věkem, popisem, rozměry a váhou neodpovídaly nálezu, a nakonec se na stole objevilo jediné

jméno - to, které patřilo mrtvé.

Prý svolává poradu? zeptal se Kamil Bohuna, sotva vstoupil do pracovny.

Za ním veel Michal Horák. Nevyhlíeli příli nadeně, ale na svých místech

seděli mezi prvními.

Včeličku opustili několik minut po tom, kdy odněkud vytrachal fotografii mladé Koulové. Rozhodně to nebyla ta, která čekala v chladícím boxu na obdukci. Při odchodu nedali Včeličkovi v nejmením najevo, e ho v brzké době navtíví kolegové z mravnostního …

Tak co?” obrátil se konečné kapitán na Bohunu, nepřestávaje přitom vytáčet interní čísla jednotlivých oddělení. Marně sháněl předběné výsledky. V

daktyloskopii na sejmutých otiscích pracovali, na prosektuře u nebral telefon ani ten neochotný mu. K dispozici byly jen zprávy od doktora Broe a z biologického. Zjistili jste něco?

Vůbec nic, odpověděl pohotově Bohuna, ta holka spala několik dní u

nějakého Karla Včeličky. Podle fotografie rozhodně nejde o tu nai. Jarmila

Koulová není momentálně k nalezení, ale jakmile se objeví doma, její matka

nám dá vědět.

Kamil Bohuna usekl větu a zmlkl. Nemínil rozvádět, jak se nechali za dvě kafe a trochu domácího cukroví přemluvit k samaritánství. Včelička se mu sice ani v nejmením nelíbil, ale na osobní pocity nemohl v tomto případě dát.

Veel podporučík Martin Jíra, vytáhlý sedmadvacetiletý blonďák, který jetě

před rokem slouil na venkovském okrese. Tehdy při nástupu docela otevřeně

vem přiznal, e ve kole je rozhodně neučili, jak chutná taková sluba ve

velkoměstě. Od těch starích byl nucen vyslechnout různé pesimistické

předpovědi, ale on, kupodivu, stihl poznat za jediný rok nejen celý rajón, ale jetě se oenit a přivést na svět potomka. Téměř pětikilového syna oslavili vichni s optimismem, e to astný otec Jíra někam dotáhne.

Po něm vstoupil do pracovny poručík Pavel Hájek, také dlouhán s věčně

rozjeenými vlasy a flegmatickým úsměvem na pohublé tváři. Ačkoliv byl o

čtyři roky starí ne Jíra, byl svobodný.

27

Snad proto bral docela samozřejmě vechny sluby v době svátků a docela

rád zaskakoval za nemocné. el tak vlastně ze urnálu do urnálu. A přesto

nebyl mezi spolupracovníky příli oblíben. Ne pro jeho tvrdohlavost při řeení různých zapeklitých hádanek, s kterými se kriminalista setkává téměř denně, ani pro jeho výbornou vizuální pamě, bez které se ádná pracovní skupina

neobejde, ale pro svoji příslovečnou málomluvnost. Dokázal mlčet celé hodiny, zabrán do svých úvah, kombinací a dedukcí, a promluvil, jen kdy to bylo nezbytně nutné.

Tak začneme, poznamenal Petr Blok a přitáhl si k sobě zprávu z laboratoře.

Očima přeběhl po Hájkovi a Jírovi, jako by chtěl naznačit, e oni z

dosavadního vyetřování vědí nejméně. Výsledek obhlídky místa nálezu

mrtvé je téměř nulový. Bouřka, která se v nočních hodinách přehnala nad

městem, vykonala svoje. Nemůeme s určitostí označit místo nálezu mrtvé

jako místo trestného činu. Je docela moné, e tam mrtvou někdo prostě z

auta vyklopil a ujel.

Zmlkl a zpytavě se zahleděl na telefonní aparát v naději, e se konečně ozve někdo z prosektury. Kouknul na náramkové hodinky a pokračoval: Třicet metrů od mrtvé byl hlídkou nalezen v opilém stavu estadvacetiletý zubní lékař Frantiek losárek. Přesto, e při informativním výslechu vypověděl, e má naprosté okno a e jeho věta - snad jsem v tý opici někoho neobtěoval -

připoutí monost opakování podobného činu, nemůe být podle názoru

doktora Broe pachatelem u proto, e vrah byl nejméně o sedm let starí. V

přiloené zprávě biolog svoje tvrzení podrobně zdůvodňuje.

Doktor losárek se s Josefem Trochtou zúčastnili u Vybíhala nějakého

večírku. Podle vypitých lahví, které jsme objevili v kuchyni za závěsem, a také podle předběné zprávy z daktyloskopie, se večírku zúčastnilo nejméně sedm lidí. Výslechy těch tří proto dál povede Michal Horák s Martinem. Co nejdříve musíme znát jména vech, kteří na večírek přili.

Připusme vak druhou monost, toti, e vrah přepadl dívku tam, kde jsme ji nali - na pokraji parku Doliňáku, jak mu říkají okolní obyvatelé. V tom případě by musel projít buď parkem a potom se dát některou ulicí do jiní části města, nebo kolem domu 1548, kde bydlí Vybíhal. V okolí u pracují pátrači. Snad se jim podaří objevit někoho, kdo by nám k tomu mohl říci trochu víc.

Zakouřenou kanceláří se rozdrnčel telefon a Petr Blok po něm sáhl stejně

nedočkavě jako horolezec po laně. Neznámý z prosektury v sobě přece jen

vydoloval trochu ochoty a mrtvou prohlédl. Výsledek: půlcentimetrový pigment pod levým prsem. Tetování ádné, pooperační ani jiné jizvy ádné.

28

Převzatou zprávu Petr Blok referoval přítomným.

Dalí pátrání v okolí nálezu mrtvé včetně výslechů obyvatel domu 1548 přidělil poručíku Hájkovi. Výslechy nejbliích příbuzných po identifikaci mrtvé měl převzít nadporučík Bohuna. Vzhledem k tomu, e doposud nezískali jedinou

stopu, která by blíe určovala směr dalího pátrání, si kapitán neodpustil

připomínku, kterou v minulosti vichni mnohokrát slyeli od náčelníka oddělení toti, e to chce trpělivě chodit od domu k domu, ode dveří ke dveřím, a to tak dlouho, dokud jim některý pruďas nepřibouchne mezi ně nos. Ani potom se nesmějí dát odradit…

Petr Blok dával sice tuto radu napůl ertem, ale věděl, e jinak ani začít

nemohou. Přidělil dalí úkoly, vyslechl připomínky a poradu ukončil. Jakmile zůstal v pracovně sám, otevřel obě okna a u jednoho zůstal chvíli stát. Potom vytočil číslo dispečinku a poádal o nahláení kadého případu přepadení nebo znásilnění.

Ve dveřích se objevil poručík Hajný s objemnými deskami v podpaí. Ukrývaly

v sobě kromě fotodokumentace a odborných posudků přes devadesát

svědeckých výpovědí lidí, kteří byli před necelým rokem vyslýcháni v

souvislosti s přepadením stopařky Ilony Kolářové na trase č. 6, směrem

Karlovy Vary-Praha.

Poručík poloil desky kapitánovi na pracovní stůl a zhluboka si vydechl: Volal éf z nemocnice, prohodil jen tak mimochodem. Pokud ti to během dne vyjde, má mu přijít referovat.

Dobře, dobře, jen a se kouká uzdravit, zabručel Petr Blok a přitom si

vzpomněl, co jim v takovém případě náčelník říkával: Kdy jste nemocný, tak se drte postele. Sám by se měl teď tím heslem řídit.

Rozevřel desky s nadpisem Případ Lubenec a zahloubal se do čtení.

Marie pohodila hlavou za vzdalující se dacií; byl by to div, kdyby jí zastavil první řidič, na kterého zamává. Věděla, jak to v sezóně na vozovkách chodí.

Proto vyhlíela s optimismem dalí automobil. Občas přitom starostlivě

pohlédla k obloze, která se hrozivě zatáhla.

Marii bylo jednadvacet a mnohý řidič jí zastavil právě pro její sympatický věk.

Pro ni bylo důleité, e zastavil. Někdy pouila malé enské lsti a patřičně se u vozovky .naaranovala’, aby jí řidič .nepřehlédl’. Kde jsou ty časy, kdy po ní kluci pokřikovali .pihovatá eredko’. Těch několik pih, rozstříknutých po obličeji jako hvězdy po nebi, dovedla zamaskovat tak mistrně, e je v nastaveném zrcadle často sama nenala. A husté narezlé

29

vlasy, vzadu svázané lesklou stukou, spíe mue přitahovaly, ne

odpuzovaly. Jen iroká brada po otci jí někdy dělala těkosti, ale tu vyváil přiléhavý svetřík a pěkně rostlé tělo.

Rozprelo se. Marie si kadou chvíli přejela mokrou dlaní po tvářích nebo si olízla drobné kapky detě ze rtů. Ula několik desítek metrů a u cítila, e jí voda pronikla do bot, a dokonce jí začala studit i záda.

Otočila se. V dálce se objevilo auto. Postoupila více do vozovky a zamávala.

Snaila se rozpoznat, zda by se v autě nalo místo i pro ni. Ve voze seděl jen řidič a začal brzdit. Embéčko zastavilo několik metrů od ní.

Marie věděla, e vstupem do auta se řidiči odevzdává na milost i nemilost,

proto si nerada sedala na přední sedadlo. Tentokrát vak neměla čas na

dlouhé vybírání. Stačila si jen vtisknout do paměti číslo auta. Spokojeně se uvelebila na sedadle a přibouchla za sebou dveře vozu.

,,Já jsem Marie, řekla, natáhla nohy, a se jí tvídová sukně vysunula vysoko nad kolena, a spokojeně vydechla: Zachránil jste mě před tím nejhorím …

Nebude vám vadit, kdy se tady trochu vysvliknu? Zvonivě se zasmála

formulaci věty, pohlédla na mue vedle sebe, a rozepnula si mokrou bundu.

Jen si udělejte pohodlí, odpověděl mu s vyholeným obličejem s velkýma

tmavýma očima a irokým obočím nad nimi. Kam cestujete?

Ke kámoce do Prahy … Napsala mi, abych přijela. Bydlí někde u dejvickýho nádraí. Konečné si stáhla promočenou bundu. Na mokré silonové halence se jí zaleskla iletka, připevněná na koené ňůrce.

Fajn, kousek cesty máme společný, odpověděl řidič a přejel po Marii

zvídavým pohledem. Dělala, e to nevidí. Proti dotěrným řidičům jste,

koukám, patřičně vyzbrojena.”

Myslíte tu iletku? U nás je nosí vechny holky, ačkoliv to máme zakázaný,

Řidiči se v prstech objevila krabička cigaret. Obratně jednu vyukl a Marii

nabídl. Ta si bez dlouhého pobízení vzata a čekala na oheň.

Četl jsem, e v kterési zemi jsou iletky odznakem chuligánů a přísluníků

podsvětí, ale to snad u vás nepřichází v úvahu?

Naklonil se k ní s ohněm, vyla mu na půl cesty vstříc, take se hlavami téměř dotýkali. Cítila jeho dech a závan potu. Měl na sobě bílou koili, nápadné manetové knoflíky a pestrou kravatu s velkým povoleným uzlem.

, S chutí do sebe nasála cigaretový kouř. Cítila duevní i fyzické uvolnění.

Řidič byl sympaák, dokonce kvůli ní zapnul topení, take jí pěkně hřálo na

nohy.

30

Na střechu auta doráel vytrvale dotěrný dé.

Fantasticky zboňuju rychlou jízdu, prozradila na sebe, kdy viděla, e se ručička tachometru sunula stále vpravo. Bouřka zůstávala za nimi, dokonce se zdálo, e dé slábne. Vdycky jsem si přála, aby můj kluk měl straně rychlej auák.

Jsem s embéčkem spokojený. Hlavně e v něm mohu odvézt rodinu na

chatu.

Chvíli oba mlčeli. Marie sledovala ubíhající krajinu průzorem, kde stírače

odhrnovaly doráející dé. Kde mě vyklopíte? zeptala se najednou.

Před benzínkou zahnu doprava, prohodil, snad vás někdo vezme dál na

Prahu …

Les vystřídal zvlněná pole. Uzavřenou osadou projeli předepsanou rychlostí a opět je obklopil les. Na krajinu padl podvečer.

Tady někde nali před rokem mrtvou stopařku, poznamenal pojednou řidič a

ukázal na lesní cestu, odklánějící se zvolna od hlavní vozovky. Byla asi ve vaich letech. Vrah prý ji znásilnil a potom ukrtil.

Chcete mi nahnat strach?” uklíbla se Marie, ale přesto si stáhla víc sukni přes kolena. S takovým bych si uměla poradit.

V těchto věcech bývají mui vynalézaví,” prohodil varovně, ale současně se mu usadil na tváři úsměv, kterým odkryl řadu bílých zubů. Víte, jak bych vás přepadl například já?”

To by mě velice zajímalo.”

Někde na osamělém místě bych zastavil, obeel vůz a otevřel dveře … Potom bych …

To u bych byla dávno za horama ..

Jak byste se sklonila při vystupování z vozu, udeřil bych vás něčím do hlavy, třeba klíčem.

Vdy vám říkám, e bych nečekala.

Dveře byste sama neotevřela … Mám ulomenou zajiovací páčku. Usmál

se. No, schválně, vyzkouejte to.

Marie se vystraené podívala na dveře. Opravdu dobrej trik, přiznala nahlas a více se na sedadle schoulila.

Moná e by mi byla dobrým pomocníkem i ta vae iletka na krku,

konstatoval zkueně a pohlédl jí do očí. Moje dcera by takovou ozdobu nosit nesměla. Před lety, to vy si nebudete pamatovat, si někteří mladí dávali vytetovat kolem krku provaz s nápisem - jen pro kata Také originální, e?

Dnes je to iletka a kdo ví, co si vyzpomene nějaká chytrá hlava zítra. Snad bude nejlepí, kdy vystoupím. U přestává stejné pret.

Tak jste přece jen dostala strach, zasmál se. Zbytek cigarety vyhodil

pootevřeným okénkem.

32

Zapnul rádio. Interiér vozu zaplnila tichá hudba. Motor spokojeně hučel a vůz dál uháněl potemnělou krajinou. Vozy v protisměru chvílemi osvítily řidičovu soustředěnou tvář. Byla nehybná a jako by vytesaná z kamene.

Na střechu vozu dopadlo opět několik deových kapek. Klikatý blesk rozřízl

oblohu a k obzoru.

Světelné reklamy plhaly do výek, tvořily dlouhé stuhy, bachraté hrozny a

jejich mihotavé odlesky se opět spoutěly k dlabě chodníků, které byly v této chvíli v největí permanenci. Chodci do sebe neetrně vráeli a řidiči si navzájem spílali prostřednictvím ochraptělých klaksonů. Vzhledem k tomu, e

bylo dusno k zalknutí, větina pěích obyvatel hlavního města měla na sobě

lehké oblečení.

Kamil Bohuna s Michalem Horákem měli jen dlouhé kalhoty a trička. Nejraději

by se byli vyzuli i z lehkých polobotek. Vydali se na novou adresu pěky a u teď toho litovali.

Přitom mysleli oba na mrtvou dívku v chladícím boxu na prosektuře, přikrytou jen bílou látkou, čekající, a někdo z pozůstalých přijde a řekne - ano, to je moje dcera.

V posledních hodinách se vak v hláeních ádné zmizení devatenáctileté

dívky neobjevilo. Dálnopisy mlčely, po děvčeti z dlouhými černými vlasy se

nikdo nepídil.

Prodírali se mezi spěchajícími lidmi a včas uhýbali individuálním útokům

zpocených rekordmanů. Z nedalekého stánku k nim pronikala lákavá vůně

opečené klobásy. Shodně si řekli, e se tady při zpáteční cestě zastaví.

Jsme na místě,” poznamenal Bohuna a zvrátil hlavu, aby si důkladně prohlédl několikaposchodový dům, topící se ve večerním poloeru. Téměř ve vech oknech se u svítilo.

Veel do přízemní chodby a Michal stiskl vypínač. Světlo jim odkrylo zalou

malbu na stěnách, nepořádek na schodech a tři řady schránek na dopisy,

umístěné na zdi vedle vchodu. Dvakrát jim schoditní osvětlení zhaslo, ne ve druhém poschodí nali dveře s připíchnutým papírkem, na kterém bylo krasopisně napsáno: Jaroslav Kůrka.

Kamil Bohuna vzal za lesklou mosaznou kliku.

Bylo zamčeno. Stiskl puntík a v bytě jako by někdo uvedl do pohybu sněhovou

lavinu. Za okamik se dveře otevřely a před kriminalisty stál rozespalý mu v upanu a pantoflích. Přejete si?” zeptal se a jeho přivřené oči na mue nevrle mouraly.

Nevrátila prý se vám domů dcera?”

Která? Máme toti tři.”

Od vás nikdo netelefonoval na Bezpečnost?” udiveně se zeptal Kamil

Bohuna.

33

Ne. To bude nějaká mejlka. Vzbudili jste mě, sotva jsem usnul, pánové, a já jdu za pár hodin na noční. To se vám zřejmě stát nemůe,

Ne, to se nám opravdu stát nemůe,” přisvědčili současně. Oba cítili v těle takovou únavu, e kdyby se opřeli o stěnu, usnuli by třeba vstoje.

Bě si lehnout, táto, já to vyřídím.” Za hlavou rodiny se objevila ena s bledým, utrápeným obličejem. O trochu více otevřela dveře a oba mue vyzvala, aby vstoupili. Mu v upanu zapadl bez jediného slova do lonice a

přibouchl za sebou dveře.

Tak vy jste od kriminálky? To je dobře. Sousedka mi tvrdila, e se na to

vykalete a e přijedete a ráno.” ena v kostkovaných atech s rozhalenkou u krku, se silnými brýlemi na očích to jistě nemyslela zle.

Vidíte, přili jsme. Jak dlouho pohřeujete vai dceru?”

Z domova odjela před tejdnem. Slíbila, e se vrátí v neděli večer, ale dodnes se doma neukázala.”

A kam vlastně odjela?”

Někam k Berounce … Při pěkným počasí jí doma nikdo neudrí. Jedna její

kamarádka mi řekla, e se jejich parta vrátila u včera. la jsem se poradit se sousedkou. Bez dlouhýho povídání popadla telefon, a e prej Jste od toho, abyste ji nali.”

Kamil Bohuna cítil, e mu vyráí pot na čele.. Tón, jakým ena vedla svůj

monolog, mu jemně čechral nervy. Holka si vyrazí s partou k řece, a kdy se

včas nevrátí, kriminálka ji má najít.

Kolik je vaí dceři let?” zeptal se nedůvěřivé Míchal Horák.

,Na podzim jí bude devatenáct.”

Má chlapce?”

Jo, vojákuje v Karlových Varech. Magdu za nim jezdí kadejch čtrnáct dní.”

Kdy byla za ním naposledy?

Před tejdnem, ne jela na vejlet.

Jak se jmenuje ten voják?”

Pavel Meruňka.,. je desátníkem . . Nedávno dostal nějaký vyznamenání.”

Máte doma fotografii vaí dcery?

Kůrková zmizela v kuchyni a kriminalisté osaměli. Z vedlejí místnosti se

ozývalo hlučné chrápání, v obývacím pokoji s pootevřenými dveřmi vyhrával

magnetofon.

Bohuna si odkalal a potichu poznamenal. Mám obavu, e u toho Kůrka moc

nenaspí. Pokud jde opravdu o jejich dceru, musíme je nejdříve vyslechnout.

Nae fotky ukáeme a nakonec.”

34

Michal Horák jen přikývl.

Tak jsem ádnou nenala, oznamovala zklamaně Kůrková a hadříkem otírala

zarámovaný obrázek copaté holky. ,,Tady je v deseti letech.

Popite nám, jak vypadá teď, vyzval Bohuna ustaranou enu a zkoumavě si

obrázek prohlíel.

Je o hlavu vyí ne já, nerada vaří a nechce mejt nádobí.

Přesněji to nejde? ozval se nevrle Michal Horák.

Kolega myslí barvu vlasů, očí, co měla na sobě a podobně.

Vlasy má černý a dlouhý a na ramena, oči po mně, taky černý. A co měla na

sobě? Snad blůzku, sukni a nějaký polobotky… Vidíte, člověk to myslí s

holkama dobře, ale nedají si říct… Moment, podívám se do skříňky, jaký boty jí chybí.

Skříňka stála na popraskaných dladicích v síňce vedle přeplněného věáku a

slouila jako botník. Kůrková se uvnitř chvíli přehrabovala, jeden pár bot jí dokonce vypadl na prochozený a roztřepený kobereček. Nakonec skříňku opět nazlobeně zavřela. Tak jí chybí ochozený mokasíny… Kolikrát jsem jí říkala, aby u si je nebrala.

Má vae dcera na těle nějaké zvlátní znamení?

Kůrková přejela očima z jednoho na druhého. Jedno znamínko má, tady pod

levým prsem, ale podle toho ji stejně nemůete hledat, usoudila.

Oba kriminalisté na sebe mlčky pohlédli. Mrtvá v chladicím boxu má v těchto

místech znaménko v podobě malého trojúhelníku.

Michal Horák vyuil chvíle, kdy byla Kůrková otočena k Bohunovi, přistoupil ke dveřím a do zámku s bezpečnostní vlokou zasunul jeden z dózických klíčů, který měla mrtvá u sebe. Otočil klíčem jednou, dvakrát. Potom klíč opět

vysunul a ve vhodnou chvíli kývl na Bohunu.

Rád bych si zatelefonoval, paní Kůrková, řekl Michal Horák. Odkud jste nám volala?”

Telefon má Marie naproti, sdělila Kůrková a nebýt Bohunovy dalí otázky,

chtěla poručíka doprovodit.

Marie Synková ukázala na přístroj v rohu chodby, ustoupila ke dveřím do

obývacího pokoje a čekala, co se doví. Moc toho nebylo. Michal Horák jen

oznámil, e konečně nali rodiče toho děvčete, a poádal, aby přijel Valáek nebo někdo z daktyloskopie.

Zavěsil, poděkoval a odporoučel se.

Nadporučík ani Kůrková u v chodbě nebyli, ale zaslechl jejich hlasy za dveřmi proti koupelně. Veel do obývacího pokoje a spojovacími dveřmi do bývalého dětského pokoje se dvěma lůky, stolkem, dvěma skříněmi a zasklenou

knihovnou.

35

Na lůku u okna proti dveřím seděl velký plyový opičák, nad ním visela

kytara. Na stolku u protějího lůka leel na skleněné desce malý kazetový

magnetofon.

To je lůko naí Magdu,” svěřovala se Kůrková a dál vyprávěla o nejstarí dceři. Kadý prázdniny jezdí s partou k řece. Natáčí si tam různý zvuky a doma to do omrzení přehrává. Mají na to dokonce i nějakej klub, kde se

scházejí. Chodí sem za ní Maruka Makovická, ije s babičkou v Dejvicích.

Rodiče se jí před rokem zabili v autě někde u Koic.

Kůrková se opět odmlčela a posunula si brýle více ke kořenu nosu. Odkalala

si, a kdy viděla, e je jí nadále věnována pozornost, pokračovala. Magdu

taky baví jazyky, má na ně talent, to říkal i její třídní. Před dvěma roky se v jazykový kole na Národní seznámila s Alenkou Plachou. Je starí asi o čtyři roky nebo pět, velice hodný děvče. Magda by chtěla jednou dělat letuku jako ona, ale já to nepřipustím, zbytek ivota bych proila jen ve strachu o ni.”

Kde ta Alenka Plachá bydlí?”

Snad v Křemencový ulici, ale přesně to nevím. Magdu má její fotografii ve

skříni.” Kůrková otevřela jednu polovinu dveří; na její lesklé ploe byla připevněna barevná fotografie asi třiadvacetileté atraktivní dívky s přitalivým úsměvem.

V ruce drela bílou kabelku a vystupovala z letadla.

Kamilu Bohunovi pochopitelně neuel vnitřek skříně. Jednotlivé přihrádky byly přeplněny magnetofonovými pásky a kazetami. Magda byla zřejmě pořádkumilovná dívka, protoe vechny nahrávky měla očíslované a zapsané

do seznamu, leícím v nejvrchnějí přihrádce.

Dovolíte?” zeptal se, a kdy Kůrková přikývla, otevřel druhou polovinu skříně.

Následoval stejný pohled. Opět jen magnetofonové pásky a pyramidy kazet. V

jedné přihrádce ve výce Bohunova pasu leely desky s papíry a

poznámkami.

Sáhl do přihrádky a vzal do ruky několik sloek papírů. Objevil mezi nimi i

fotografie. Skupinka mladých před chatou, u řeky, u ohně s kytarou, při

výstupu na skálu.

To je nae Magdu,” upozornila Kůrková, kdy vzal nadporučík mezi prsty snímek, kde byla černovlasá dívka v černém tričku, s rozevlátými vlasy, se astným úsměvem na tváři. S nataeným tíhlým krkem se trochu podobala

matce. Teď u Kamil Bohuna ani na okamik nepochyboval.

V předsíňce zazněl zvonek. Kůrková se omluvila a la otevřít. Mezi dveřmi stál Valáek s koenou branou v ruce a ptal se po Kamilu Bohunovi.

To u nadporučík poádal Kůrkovou, aby vzbudila manela. Bylo by zapotřebí

zjistit, kdy přesně jejich dcera od|ela, a kým, kam, jména a adresy vech jejích známých,

36

s kým se v poslední době stýkala, jaké záliby měla kromě nahrávání a tak

dále.

Jakmile zůstal s daktyloskopem sám, řekl mu, co od něho potřebuje.

Předevím otisky prstů na vech kazetách s magnetofonovými pásky. Valáek

stál stranou, do skříně vlastně neviděl, a tak jen horlivě pokyvoval hlavou.

Kdy konečně nahlédl do skříně, zhrozil se. Potom se dal bez dlouhých řečí do práce.

Michal Horák pročítal seznam nahrávek zvukového alba, jak měla Magda

krasopisně označenou jednu sloku. Zjistil tak, e Magda natáčela nejen zvuky ptáků a zvířat, ale také lidské hlasy. ZNÁTE SVŮJ HLAS? četl dál v poznámkách. - Hlas a řeč potřebuje člověk ke své denní existenci. Jsou

prostředkem komunikace a citlivými ukazateli různých duevních stavů.

Radost, bolest, úzkost, rozčilení i nejistota se odráí v hlasovém projevu … -

Na nahrávkách převládaly rozhovory v dopravních prostředcích, v parcích na

lavičkách. U větiny nahrávek byla poznámka - tajně - !

Marie osaměla. Koncová světla auta zmizela, ale v uích jí stále zněl varovný hlas sympaáka, aby jela do Prahy autobusem. Dokonce jí dal na cestu třicet korun. Přijala je s rozpaky. Nebyla zvyklá na podobné jednání od neznámých

muů. Nakonec si peníze zastrčila do koené taky s kouskem papíru, na

který si poznamenala číslo auta.

Od dalího stopováni vak nemínila ustoupit. Musela by mít vyloeně smůlu,

aby právě dnes narazila na takového řidiče,o jakých se před chvílí sympaák

zmiňoval.

Několikrát zamávala na projídějící auta. Promočená halenka se jí lepila na

prochladlé tělo. Poskočila si a rukama udělala pár temp, jako kdy plave.

Trochu ji to zahřálo. Rozhodla se, e půjde kousek pěky. Odpoledne takový

pařák a teď by unesla klidné koich.

V dálce spatřila světla benzínového čerpadla. Stál tam jen lutý wartburg.

Proedivělý chlápek s objemnou peněenkou byl připraven platit.

Marie přidala do kroku. Slyela smích pumpařky. Byla to statná čtyřicátnice s vlasy stočenými do drdolu. Nohy jí vězely ve vysokých koených botách. Jetě ne vyinkasovala peníze, řidič poádal o umytí oken. S poznámkou, e natěstí není ádný frmol, začala skla otírat mokrou stěrkou. Mezi jednotlivými tahy stěrkou prohodila pár slov a stěrku pokadé otřela do hadříku.

Kdy řidič zaplatil, Marie usoudila, e je nejvhodnějí okamik poádat o

svezení. Můete mě vzít na Prahu?” zeptala se a pozdravila.

37

Proedivělý padesátník s mroím knírem pod nosem se na ni překvapeně

podíval a změřil si ji od hlavy k patě. Máte smůlu, slečno, jedu opačným

směrem. Nastoupil do vozu a zbyl po něm jen pronikavý zápach výfukových

plynů.

Od Prahy přijel dalí osobní vůz, kodovka. Byla plně obsazená, řidič poádal o dvacet litrů. Pumpařka nastrčila hubici hadice do otvoru a začala čerpat.

Pohlédla na Marii. Bě se ohřát, jsi celá prokřehlá, řekla a pohodila hlavou směrem ke kanceláři.

Marie poděkovala a zavřela za sebou skleněné dveře. Prola malou

chodbičkou s vodovodním kohoutkem ve stěně a vstoupila do malé místnůstky

se stolkem a dvěma idlemi. Na stole byl exkluzivní nepořádek. Hromada

různých papírů, faktur, výpočtů, starých novin. Usedla na idli a unaveně

natáhla nohy před sebe. V místnůstce bylo příjemné teplo.

Zavřela na chvíli oči. Jakmile se zvenku ozvalo zakvílení brzd, vstala a

zjiovala, kdo přijel. Zaslechla jen, e nafta není, a řidič nákladního auta zanadával. Potom bylo opět ticho.

Pumpařka vela do kanceláře a na Marii se usmála. Shodila ze sebe pracovní

plá a podívala se do malého zrcátka na stěně. Za chvíli tam bude zase cedit jako z konve, řekla a usedla na volnou idli. Měla bys počkat, a se ta bouřka přeene, já ti něco na Prahu seenu.

Marie pokývala hlavou a sundala si silonovou bundu. Pověsila ji na věák v

rohu místnosti. Vám není zima? zeptala se pumpařky, která si ji mlčky

prohlíela. Jedla přitom velké červené jablko.

Při práci se člověk zahřeje,” utrousila ena. No né, tohle je taky móda?”

zeptala se udiveně a vyvalila oči na iletku, která se Marii zaleskla na

rozepnuté halence.

Před časem to frčelo, pani, dnes u si toho pomalu nikdo nevimne.”

Kam a vlastně cestuje?”

Jen do Prahy za kámokou, pozvala mě. Má prima bejvák, psala mi.

Má prázdniny? znovu se zeptala pumpařka a nabídla ji jablko.

Marie si s díky vzala. Pumpařka byla zvědavá jako kadá enská. Pravdu jí říci nemůe … Nejlépe bude, kdy se zase zvedne. Na otázku jen přikývla. Venku zahřmělo a zablesklo se. ena se mimoděk přitiskla více do idle. Ničeho se nebojím, ale bouřky jo, řekla na vysvětlenou a zakabonila se, kdy venku zazněl klakson estsettrojky. Marie jetě zaslechla, e se ena ptala řidiče, zda nejede do Prahy.

Marie se rozhlédla kolem sebe a zjistila, e v nedovřené zásuvce stolku leí stokoruna. Moná více; mohla by tak lehce přijít k penězům.

38

Několikrát polkla na sucho a naslouchala. Teď nebo nikdy! Rukou sáhla do

zásuvky, peníze strčila za podprsenku, z věáku vzala bundu a vyla ven.

Snad u nechce jít, podívej, jak je to dokola zataený, namítla starostlivě pumpařka a vzhlédla k obloze.

Snad něco chytnu cestou. Jetě jednou vám děkuju.”

Měla těstí. Po několika metrech jí na mokré asfaltce zastavilo embéčko. Bylo to ve chvíli, kdy k čerpací stanici přijel velký cisternový vůz.

Dopadla na přední sedadlo, zabouchla za sebou dveře a přitom zachytila

rukou lesklou stuku, která jí vypadla z vlasů.

Řidič se na ni usmál a poádal ji, aby se připoutala. V jeho přání nebylo nic neobvyklého. Předpis je předpis. Při hledání bezpečnostních pásů zabrebentila: Jestli jedete a do Prahy, tak to je úplná senzace.

Opět se usmál. Odkryl řadu bílých zubů a kolem rtů rozvlnil drobné vrásky.

Dobrý třicátník, blesklo jí hlavou. Měl irokou bradu jako ona a velké tmavé oči s převislými víčky, zčásti zakryté brýlemi. A rozpustile rozcuchané vlasy.

Kouření dovoleno?, zeptala se. Kdesi hluboko v nitru překonala počínající

neklid a zalovila prsty v koené tace. Mezi líčidly, kapesníčky, hřebeny a

jinými drobnostmi hledala krabičku cigaret.

Řidič se k ní naklonil a nabídl jí lákavě vonící ameriku. Přijala ji váhavě. Jen nerada brala cigarety od cizích muů. U sympaáka to byla vlastně výjimka.

Slyela, co dovede podstrčená droga nebo jiná omamná látka. Přidrel jí oheň.

Dvakrát třikrát do sebe vtáhla kouř a čekala, co to bude dělat… Nedělo se nic, ani kdy vykouřila celou cigaretu.

Uklidnilo ji to.

Znovu se zastavila pohledem na jeho tváři. Tentokrát si ho důkladně prohlédla.

Úsměv, který jí byl v prvním okamiku milý, byl pojednou nesympatický.

Teprve teď si povimla blytivého řetězu kolem jeho krku. Koenou bundu měl

plnou krábanců, jako by se někde prodíral houtím nebo křovím.

Objevila na něm jetě více nedostatků. Jen jedno mu nemohla upřít. Auto řídil s bravurní jistotou.

Také on po ní přejel pohledem, na okamik se zastavil očima na její koené

tace a potom na koeném přívěsku pod krkem. Vidím, e máte ráda ozdoby

z kůe,” O iletce na prsou se ani nezmínil, jako by ji neviděl.

Trhla hlavou a mimoděk si sáhla na ,obojek’ na krku. Byl z prostřihované kůe, zdobený koenými přívěsky a korálky. Byl to její vlastní výrobek, stejně jako taka z různobarevné kůe, řemínků a korálků.

39

Zájmem o její umělecké výtvory si ji naklonil. Sáhla do taky a v ruce se jí objevil přívěsek z koených čtverečků zdobených starými skleněnými knoflíky, spojenými mezi sebou koenými provázky. Byla rozhodnuta, kdy ji doveze a

do Prahy, e mu ten přívěsek daruje. Ona si jich můe vyrobit desítky …

Rozhovořila se o svém koníčku s takovým zápalem, e přestala vnímat okolí.

Pod koly zadrnčely betonové desky. Změny jízdy si vimla, a kdy je obklopil tmavý les. Ztuhla, napnula tělo a sáhla po pásech, kterými byla připoutána.

Okamitě zastavte! vykřikla poplaeně a s jetě větím úsilím se snaila

vyprostit.

K jejímu překvapení zastavil. Vztáhl k ní ruku, jako by ji chtěl pohladit, ale místo toho jí přitiskl na hrdlo něco chladného a přinutil ji zvrátit hlavu dozadu.

Ocitla se v nebezpečné situaci, ale ani na okamik nepřestala usilovat o to, aby se dostala z těch zatracených popruhů, které jí svazovaly tělo.

Bude dělat, co ti nařídím!” sykl mezi zuby a jetě víc se k ní naklonil. Ovanul ji zápach alkoholu. Oči mu narostly do obludných rozměrů a úsměv z tváře zmizel.

Pochopila, e se nebude rozmýlet pouít třeba násilí, jen aby ji přinutil k poslunosti. Prudce trhla celým tělem a s ulehčením vydechla, kdy zjistila, e se jí konečně podařilo rozepnout pásy. Dveře vozu otevřela ve chvíli, kdy jí přejelo něco havého po krku. V pudu sebezáchovy vymrtila levou ruku vpřed a nečekaným výpadem vyrazila řidiči zbraň z ruky.

Marie se rozběhla lesem. Větve jí lehaly do obličeje, hlava jí třetila, nohy se podlamovaly. Po chvíli se ohlédla. Byla sama. Zastavila se a zvedla ruku k hrdlu. Mezi prsty se jí řinula teplá krev, stékala a vpíjela se do halenky.

Přiloila si na ránu kapesník a rozběhla se k silnici.

Petr Blok zalovil v kapse svrchníku a v ruce se mu objevil svazek klíčů. Chvíli mátral kolem zámku, ne se mu podařilo odemknout. Veel do předsíňky a otočil se k Bohunovi, který u stál na rohoce v ponokách, s polobotkami v

ruce.

Jen pojd dál, my se přezouváme a v bytě. Chytil hosta za ruku a doslova ho vtáhl do předsíňky. Jako bys byl u nás poprvé. Zabouchl za ním dveře a aktovku poloil na malý stolek u věáku.

Tak kdepak zase jsi? zavolal kapitán z kuchyně, kde prozkoumával zásoby v

ledničce. Očima přejel po mase, po několika konzervách, zelenině, sýru,

salámu a mléku. Večeře bude,” konstatoval spokojeně.

Ačkoliv byl Bohuna na vaření úplný antitalent, drobné úkoly u kapitána plnil rád a vdy je docela obstojně zvládl. Tentokrát měl oloupat a uvařit pár brambor.

40

Netrvalo dlouho a Petr Blok u servíroval na prostřený stůl v obývacím pokojí laní řízky. Ve dvou skleničkách zazářila rubínová barva vína z valtických vinných sklepů.

Naposledy jedli v kantýně v jedenáct hodin dopoledne, proto se s chutí pustili do večeře. Kamil Bohuna si cestou od Kůrků na stánek s klobásami ani nevzpomněl.

Opravdu výborná pochoutka, pokyvoval uznale hlavou nad kuchařským

uměním svého nadřízeného, lepí ávu jsem u přírodního řízku nepoznal.

To je náhoda, e Jana sehnala kousek laního . . p ř i z n a l skromně Petr Blok, ale bylo vidět, e ho pochvala těí.

Dá si kafíčko? zeptal se kapitán a ani čekal na odpověd, zamířil opět do kuchyně. Znal u Bohunu řadu let a věděl, e ten kávu nikdy neodmítne, zvlátě kdy se u ni jako vdy objeví láhev likéru.

Vypadá to tak, e Magda Kůrková pouila autostopu právě na karlovarské,

začal bez pobízení Kamil Bohuna, spatřiv na stole tlustý svazek vyetřovacích spisů s nadpisem Případ Lubenec; uvědomil si, e se do postele hned tak nedostane. Byla se podívat za svým milým v Karlových Varech, to u jsme si

dálnopisem ověřili. Jistě tě ale bude zajímat, e jí někdo odcizil japonský

kazetový magnetofon, bez kterého neudělala nikdy ani krok. Abys rozuměl,

Magda byla náruivou lovkyní zvuků, doma má velké mnoství

magnetofonových pásků s nahrávkami nejrůznějích rozhovorů. Natáčela je

větinou tajné a rodičům tvrdila, e z toho chce dělat senzační rozhlasovou

reportá … Vechny pásky jsme převezli k nám. Přehrajeme je …

 … a odhalíte vraha,” se sotva znatelnou ironií v hlase přisvědčil Petr Blok a usrkl trochu likéru. Pozorně přitom listoval v jednotlivých spisech a pročítal na přeskáčku odborné posudky. Pojednou zvedl hlavu. Pamatuje se na ni?”

zeptal se.

Přisunul k nadporučíkovi svazek protokolů tak, aby viděl na fotografii

černovlasé dívky v třídílném kompletu z kostkované látky. Dívka měla oválnou tvář, výrazné tmavé oči s klenutým obočím, tíhlý krk, vlasy sepnuté vzadu sponou. Byl to ofotografováný snímek Ilony Kolářové z rodinného alba,

pořízený měsíc před její smrtí.

Samozřejmě,” přisvědčil Kamil Bohuna. Proto o tom mluvim. Ta spojitost mě napadla, kdy se Kůrková zmínila, e její dcera stanuje někde u Berounky a e má chlapce na vojně v Karlových Varech. V takovém případě je nejrychlejím dopravním prostředkem právě autostop. Nemůeme ovem vyloučit monost,

e a k Doliňáku dojela bez úhony. Přepadnout ji mohl někdo zcela jiný …”

41

,.Několik shodných detailů vak naznačuje, e ji potkal stejný osud jako Ilonu Kolářovou, připomenul kapitán. Obě dívky byly nalezeny se zlomenými krčními obratli. Byly téměř stejně staré. Proto bude ráno naím prvním úkolem zjistit, zda jela domů opravdu stopem … Obě byly sice usmrceny v rozmezí jednoho roku, ale je zajímavé, e ve stejném měsíci. A v obou případech se na těla mrtvých dívek spustil prudký dé provázený bouřkou, jako by pachatel na podobnou okolnost doslova čekal! Stále více jsem přesvědčen, e máme co dělat s nebezpečným sexuálním maniakem …

Pokud se týče případu Magdy Kůrkové, tak k tomu se lékař prozatím

nevyjádřil, podotkl Kamil Bohuna, který se zřejmě rozhodl oponovat. Kdy u jsi se ale zmínil o tom počasí, to má určitě na člověka vliv. Statistiky z různých zemí toti ukazují…

Zmlkl. Stačil jediný kapitánův pohled, aby pochopil, e svoje mylenky

formuloval v dost nevhodnou dobu. Byl vak rozhodnut při nejblií příleitosti se k tomuto tématu vrátit.

I on se začetl do jednotlivých výpovědí. Přes čtyři sta stránek vyetřovacích spisů bylo dost i pro dva. Chtěli si jen oivit případ, který jetě nebyl uzavřen; rozhodně neměli v úmyslu číst vechno. Zlikvidovat jediný “pomník’ jejich oddělení z minulého roku, to by byl ten největí dárek náčelníkovi k jeho blíícímu se kulatému výročí. Vrah Ilony Kolářové vak stále jetě běhal po

republice a teď má moná na svědomí i ivot Magdy Kůrkové.

Strávili tehdy nad případem několik stovek hodin nejen lidé z jejich oddělení, ale i z dopravního a mravnostního. Marně se vak snaili najít jediný záchytný bod, který by je dovedl k pachateli. Vyslechli několik desítek pohlavně nenormálních lidí, podchycených nejen v operativně taktické evidenci, ale

i v záznamech zdravotních institucí. Jednotlivé výpovědi důkladně prověřili.

Navíc v daktyloskopii porovnali desetitisíce otisků prstů, zaloených v ústřední registraci s daktyloskopickou stopou, sejmutou z boty Ilony Kolářové.

Jediným výsledkem bylo zjitění, e získaná daktyloskopická stopa, její

základní vzorec byl charakteristický uzavřenou smyčkou vlevo s deltou na

pravé straně - v ústřední registraci vedená není.

A tak smyčka smrti, jak ji kriminalisté nazvali, dosud čekala na chvíli, kdy se objeví jako soudní důkaz svědčící proti pachateli.

Několik minut před půlnocí protrhl ticho kapitánova bytu zvuk zvonku.

Petr Blok přistoupil k domácímu telefonu. V prvé chvíli byl přesvědčen, e se z nějakého důvodu vrací od rodičů Jana s dětmi.

42

U vchodu do domu vak stál poručík Pepa Maruka.

Jak e se to děvče jmenuje? zajímal se Petr Blok, kdy uháněli ve sluebním voze nocí do kladenské nemocnice.

Marie Máchalová … jela z Karlových Varů stopem do Prahy … za kamarádkou

… Utekla z nějakého výchovného ústavu.”

Z nesmírné dálky slyela hlasy. Nejdříve muský, potom enský. Nechápala,

kde je. Chtěla se pohnout, ale nemohla. Krk ji pálil a kadý pohyb jí

způsoboval nesnesitelnou bolest.

Kdo vám to udělal, slečno?”

Jen ztěka se jí vybavovaly poslední okamiky dobrodruné jízdy s neznámým

řidičem. S muem, který měl kolem úst ironický úsměv a z něho byl cítit

alkohol. Ano, u si vzpomíná, přitiskl jí něco studeného na krk. Měl břitvu,”

vysoukala ze sebe tie a stáhla obličej bolestí.

Kde se vám to stalo?” Hlas byl neodbytný, naléhavý, jako by lo o kadou vteřinu.

V embéčku …” Na poznávací číslo si nemohla vzpomenout.

Otevřela oči.

Skláněl se nad ní mu středních let, s teplým, ustaraným pohledem. Za ním

stál dalí mu v bílém pláti.

Opět pohnula hlavou a krkem jí projela řezavá bolest.

Starí mu v pláti ji vzal měkce za ruku. Pochopila, e se nemá namáhat, ale druhý mu se nad ní sklonil a před očima jí přidrel fotografii. Potom druhou, třetí, pátou. Ani na jedné vak nebyl řidič s ironickým úsměvem a převislými víčky.

Proč jí nedopřejí trochu klidu? Copak nevidí, e se jí chce spát? e je k smrti unavená? Mu se konečně narovnal a odstoupil od jejího lůka. Zaslechla poznámku, e ztratila mnoho krve a e jí vlastně zachránil ivot ten koený

obojek na krku.

Matně si začala vzpomínat na poslední vteřiny strávené v autě, na běh lesem, kdy se jí mezi prsty řinula teplá krev, kdy si přiloila na ránu kapesník a rozběhla se k silnici.

Natěstí jí zastavilo první auto, které jelo kolem.

Slunce u zlatilo hřebeny domů a natahovalo jejich stíny na skřipec, vzduch v ulicích byl zamořen pachem benzínu, výfukových plynů a spáleného oleje, kdy Petr Blok opustil úřadovnu.

Byl unavený a mrzutý. Desítky hodin bez odpočinku počínaly útočit předevím

na nervovou soustavu, a to nejen u něho, ale i u jeho spolupracovníků.

Příhoda Marie Máchalové na karlovarské silnici do jejich rozpracovaného

případu vůbec nezapadala.

43

Časné ráno sice poručík Hájek přivezl v igelitovém sáčku úlomek lesklého

kovu z místa, kde byla Marie přepadena, nebyl vak jediný důvod, aby její

případ spojovali s dvěma předelými.

Způsob přepadení byl zcela odliný. Identifikační portrét mue se irokou

bradou, s velkýma očima, s převislými víčky, zhotovený podle výpovědi

přepadené, se rozcházel s popisem, který uvedli o několik hodin později

zaměstnanci motorestu v Lubenci v souvislosti pátrání po vrahovi Magdy

Kůrkové. Navíc řidič embéčka vezl stopařku Marii v ukradeném voze. Případ si jen vyádal dalí pracovníky z oddělení a rozdělení nových úkolů.

V popředí vak i nadále zůstával případ Magdy Kůrkové.

Předevím důkladně vyzpovídali její rodiče, navtívili vechny členy party, s kterými u řeky v minulých dnech tábořila, ověřili si, kde partu opustila, dokonce zjistili řidiče, který ji z Krupé odvezl do Karlových Varů (přední sedadla měl potaena jelenicovou kůí), v kolik hodin se rozloučila s desátníkem Meruňkou, a dokonce, kdy dorazila k motorestu v Lubenci.

Po předloení její fotografie si někteří zaměstnanci motorestu vzpomněli, e si v neděli pozdě odpoledne přisedla v rohu místnosti k mui, kterému nebylo víc ne čtyřicet let.

Na zaměstnance motorestu začaly padat otázky jako krupobití.

Jak ten mu vypadal, co měl na sobě, jaký měl hlas, oči, ui, chůzi, zda a co kouřil, v kolik hodin přijel, co si objednal, co dělal v době, kdy čekal na jídlo, co četl, po kom se díval, kdy odeel a zda la dívka s ním. Na nejdůleitějí otázku, jakým vozem přijel, nenali jediného svědka, který by jim mohl

uspokojivě odpovědět. Proto dostalo několik pátračů za úkol zjistit řidiče, kteří v neděli večer parkovali před budovou motorestu.

Kdy Petr Blok míjel telefonní automat, uvědomil si, e chtěl zavolat domů. Do úzkého otvoru přístroje vhodil korunu, vytočil číslo a čekal. Začal se potit.

Těký vzduch v telefonní budce byl prostoupen pachem po cigaretovém kouři

a odhozených nedopalcích. Jana doma jetě nebyla … Při vzpomínce na

domov zatouil po koupeli a vychlazeném dusu.

Zavěsil a s ulehčením vypadl na čerstvý vzduch. Za oknem kavárničky na

protějí straně ulice dvě seriózní dámy popíjely kávu. Otřásl se odporem. V

takovém dusnu by si ji nedal ani s ledem, na rozdíl od Kamila Bohuny, který

mohl polykat jednu za druhou za kadého počasí.

ádnou koupel, ádný dus! Musí jetě za Alenou Plachou. Předem si

telefonicky zjistil, zda má dnes volno.

44

Na nejblií stanici usedl do trolejbusu, rozevřel večerník a zahloubal se do čteni. Do útrků rozhovoru, smíchu a umu spolucestujících se snail vklínit kusé zprávy ze světa.

Rodiče Aleny Plaché bydleli na konci města. Dům, postavený ve stylu malé

panělské haciendy, obklopený zahradou s anglickým trávníkem, byl situován

do mírné stráně. Řeení celého areálu navrhl bezesporu zkuený architekt:

bazén s průzračnou vodou se jetě třpytil pod paprsky slunce, odpočinkový

kout chránila laminátová stěna, v nejjinějím cípu zahrady se roztěkal irský setr, jeho impozantní zjev stoprocentně zapadl do neobvyklého exteriéru, obklopeného ulovými hranoly a ivým plotem. Po zazvonění se zvedla tíhlá

plavovláska a zamířila k elezné brance. Dlouhé zlatavé vlasy jí splývaly volně na ramena a umocňovaly přitalivost její nevední krásy. Na krku, paích a nohou se jí leskly jetě jiskřivé kapičky vody.

Dobrý den, pozdravil Petr Blok, představil se a omluvně se na divku usmál.

Doufám, e jste nezapomněla. Telefonicky jsem si s vámi domlouval

schůzku.

S úsměvem přikývla a odemkla branku. Ne podala kapitánovi ruku, sňala z

očí brýle proti slunci a odkryla tak úzké čárky obočí, visící nad očima barvy tepané mědi jako dvě váky.

li vedle sebe po úzkém chodníčku a vtíravá vůně opalovacího krému

kapitánovi připomínala jedinou dovolenou, strávenou s rodinou u moře.

Ve stínu podloubí se posadili do titěrných empírových křesílek.

Prosím, co jste se chtěl zeptat, spočinula na něm svým měkkým pohledem a

v rozířených zřítelnicích rozehrála jiskřičky zvědavosti. Její přitalivý vzhled se v nejmením neliil od atraktivní dívky na fotografii, kterou měla Magda Kůrková připevněnou na vnějí straně své skříně s magnetofonovými pásky.

Alena Plachá jistě vzorně reprezentuje svoji vlast na dalekých tratích do

Bombaje, Kuvajtu, Singapuru, Djakarty a dalích vzdálených koutů světa.

Doufám, e vae návtěva nemá nic společného s mým povoláním, soudruhu

kapitáne?

Přiel jsem kvůli Magdě Kůrkové.”

U jsem ji dlouho neviděla … Zdrím se doma den dva a nai mě opět několik týdnů nevidí. Co je s Magdou? Její oči potemněly obavou z nemilé zprávy.

Je mrtvá … Nejde vak o přirozenou smrt, proto případ vyetřujeme.”

Svěsila hlavu a zůstala nepohnutě sedět. Vlasy se jí svezly na jedno rameno a odkryly opálený krk, porostlý zlatavými chloupky.

46

Po chvíli zvedla hlavu a v očích se jí zatřpytily slzy. Dříve jsme se čas od času navtěvovaly. Kdy jsem začala létat na zahraničních linkách, nebyl na nic takového čas.

Z vyprávění paní Kůrkové vím, e Magda chtěla být letukou jako vy. Pilně

prý se učila jazyky.

Usmála se.

Často jsem jí připomínala, e povolání letuky je méně romantické, ne si

mnohá děvčata myslí. Nedala si to vymluvit.

Kde jste se poznaly? zajímal se Petr Blok a s omluvou si přejel kapesníkem po zpoceném čele.

V jazykovce na Národní…Jeden rok jsme spolu seděly při hodinách

angličtiny. Magda byla velice ctiádostivá a vytrvalá. Po ukončení koly jsem získala místo jako prodejce zahraničních letenek v Československých aeroliniích a ona byla rozhodnuta, e se o něco takového také pokusí. Kdy

vypsali konkurs na obsazení palubních průvodčích, la se přihlásit se mnou,

ale nevzali ji. Nesplňovala věkové podmínky…to jsme se jetě stále dost

navtěvovaly … Bydleli jsme v té době u babičky v Křemencové ulici, take

jsme měly k sobě blíe.

Měla i jiné záliby?

Plavovláska pohlédla s účastí na kapitánovo zpocené čelo, s omluvou se

zvedla, a za okamik se vrátila s vychlazenou oranádou. V brouené sklence

plavalo několik kousků ledu.

Poděkoval a usmál se. Jedno přání se mu splnilo. Teď jetě ta koupel.

Záliby? opakovala svým lehkým sametovým hlasem a zamyslela se. Pokud

vím, ráda si natáčela zvuky ptáků a zvířat. Milovala přírodu, předevím les.

Chodívaly jsme spolu do Stromovky. Několikrát mě lákala k Berounce, ale na

to jsem čas neměla.

Natáčela si také vae rozhovory?

Pokud vím, tak ne, zavrtěla hlavou. Malý přenosný magnetofon sice mívala

u sebe, ale mě nenahrávala.

Bavily jste se spolu někdy o meteorologii a leteckém zeměpisu?

Ano, bavily,” udiveně odpověděla Alena. Bylo to v době, kdy jsem

navtěvovala kurs palubních průvodčí. Učili jsme se tak povechně něco o

konstrukci letadel a jak se servíruje na dalekých trasách. Magda se o vechno velice zajímala. Ale jak to víte?”

Ten rozhovor nahrávala … Zřejmě jste si toho nepovimla. Bavily jste se o nějakém Hynkovi. Obě jste se smály jeho častým návrhům, aby s ním někdy Magda vyjela do přírody … Můete mi o něm říci něco bliího?”

To u opravdu velice těko… Vzpomínám si na ten rozhovor.

47

Magda mi tehdy naznačila, e jde o mue středních let. ije sám někde na

Vypichu, ale nikdy jsem ho neviděla, a ani nevím, zda je Hynek jeho příjmení, nebo křestní jméno.

Znáte některého mue na těchto fotografiích?” zeptal se kapitán a předloil před stevardku nejméně deset snímků. Nic neříkající informace kapitána příli nepotěily. Spoléhal, e se od Aleny Plaché dozví víc. Co kdy se Magda setkala v motorestu právě s tím Hynkem? Nebo to byla jen náhoda. Ale proč si la sednout právě k mui v rohu místnosti?

Letuka nepoznala z muů ani jednoho.

Děkuji vám, slečno. Pokud bych vás jetě potřeboval, kdy vám mohu

zavolat?”

V rozevřených skriptech objevila tuku a kousek papíru. Napsala rozvrh hodin, kdy ji můe v následujících čtrnácti dnech zastihnout doma.

Zvečera se obloha zatáhla naedlým závojem mraků a na město se spustil

hustý dé. Kapitán se vrátil do úřadu a pozdě večer. V pracovně si odloil promočené sako na věák, rozepnul límeček koile a obličej omyl studenou vodou. Ačkoliv byla obě okna otevřena, v místnosti bylo stále nepříjemné

dusno.

Z chladničky si vzal plechovku dusu, otevřel ji a ztěka dosedl na idli ke stolku s magnetofonem, který mu u v odpoledních hodinách přichystal Michal Horák. Vedle magnetofonu leel přepis výpovědí vech účastníků večírku u

Vybíhala a na kousku papíru strohé sdělení od nadporučíka Bohuny, e jel na

okresní oddělení pro chlápka, který přepadl v Doliňáku nějakou enu …

Petr Blok si pojednou vzpomněl na nemocného majora a jeho přání, aby se za

ním přiel podívat. Náčelník patří jistě mezi ty pacienty, kteří nepočítají svoji absenci na pracoviti na dny, ale dokonce na hodiny. Bude za ním muset zajít…

Stiskl tlačítko magnetofonu a zaposlouchal se do kusých výpovědí účastníků

večírku. Michal Horák uvedl na záznam před kadým výslechem osobní údaje

a zaměstnání vyslýchaného, den, hodinu a místo výslechu.

Josef TROCHTA: odpovídal unaveně a nesoustředěně. Přiznal, e v neděli

odpoledne mezi sedmnáctou a osmnáctou hodinou se u Jaroslava Vybíhala

selo celkem osm lidi: čtyři eny a stejný počet muů. Následovala jména,

adresy.

Nedělní večer si zvolili proto, e soused, bydlící nad Vybíhalem, odjel na

dovolenou. Josefu Trochtovi se na večírku přestalo líbit ve chvíli, kdy Vybíhal podlehl alkoholu natolik, e u v osm hodin nevěděl, co dělá. Stejné rychle se opil doktor losárek.

48

*

VYETŘOVATEL: - Pil jste také? - JOSEF TROCHTA: - Přirozené. - V: - Co

vechno jste pil? -

T: - Párkrát jsem si nalil koňáček, ale potom u jsem se drel stranou, zvlátě kdy jsem viděl, jak se to zvrhává. - V: - Můete poslední větu upřesnit? - T: -

Jarda moc nesnese, a kdy se napije, tak je z něho obyčejný prase. Vůbec

jsme ho do party nechtěli, ale kdy právě on měl ten kvartýr. Před osmou u

měl dost, ale pil dál, ačkoliv mu Olina pořád domlouvala. - V: - Myslíte paní Páskovou, co odela domů a po vás, e? - T: - Jo, zrovna ta, byla z těch holek nejstarí. Asi chtěla zůstat u Jardy přes noc, ale on se točil jen kolem Evy. To víte, mládí, a Jarda má slabost jen pro zajíce. - V: - Kolik je mu let? -

T: - Jardovi? Jedenačtyřicet, víc mu není. Vazoun. Narodil se ve znamení

Skopce. To prej jsou nejvánivějí povahy ze vech typů zvěrokruhu. Ta jeho

prudká povaha ho jetě jednou přivede do basy. Navíc je to na něm znát, kdy se přiblíí Mars k Zemi, to se mu zvyuje krevní tlak a dostává velijaký choutky. - V: - Kdopak vykládal na večírku tyhle učenosti? - T: - Franta. -

V: - Máte na mysli doktora losárka? - T:-Jo, losárka. -

V: - A jak to s Vybíhalem dopadlo? el si lehnout? - T: - Kdepak, to jsme

neměli v plánu. - V: - V jakém plánu? -

T: - No, jak bych to řekl. To víte, profese. Mám plánování v krvi. Naplánoval jsem celej večírek přesně na minuty, kdy co budeme jíst, pít, kdy budou anekdoty V: - A kdy bude striptýz T: - K tomu, prosím, nedolo. -

V: - Proč ne? Striptýz bývá na takovém večírku zlatým hřebem programu, ne?

- T: - Rozeli jsme se dřív V: - A důvod? -

T: - Jarda prostě začal vyvádět. Byl přesvědčenej, e mu po Evičce kouká

Pepík Třetina… Tak vzal nů a bodl ho do břicha. -

V:-To byl tedy hlavní důvod, proč jste se rozeli. A kam jste Josefa Třetinu odvezli? - T: - Franta losárek přivolal nějakýho kolegu. Ten Pepíka oetřil a odvezl domů. - Petr Blok vypnul magnetofon a zběně nahlédl do přepsaného záznamu. V tomto bodě vypovídali předvolaní shodně.

49

Doktor Rada, který fakturanta Okresní vodohospodářské správy Josefa Třetinu

oetřil, se jetě k výslechu nedostavil.

Na pracovním stole zazvonil telefon.

Petře, vezeme ti toho chlápka, hřměl do mluvítka Kamil Bohuna, take mu

kapitán rozuměl kadé druhé slovo. Opravdu přepadl v Doliňáku enskou, ale

jen ji “okubal’ o nějaké cennosti. Utrpěla ok, tak ji převezli do nemocnice.

Kolik je jí let

estadvacet… Pachatele nepoznala.

Víte, o koho jde?

Ne. Zarytě mlčí. Promluví si s ním hned?

Jistě. Jak je starý?”

Dobrý třicátník. ádný papíry u sebe nemá. Nejpozději za dvacet minut jsme

u tebe.”

Petr Blok poloil sluchátko, vstal a několikrát přeel pracovnou sem a tam.

Snail se ze sebe rychle setřást vzruení, které se ho zmocnilo. Zavřel obě

okna a díval se chvíli do tmy. Dé s větrem doráel na okenní tabule a tvořil velké slzy, stékající křivolakými cestičkami po skle.

Znovu se vrátil k pracovnímu stolu, vyhledal protokoly související se smrtí

Magdy Kůrkové a začal v nich listovat. Výpovědi recidivistů, kteří se v

posledních letech dopustili sexuálních přečinů, byly důkladně prověřeny. Byli to větinou mui mezi třicítkou a čtyřicítkou. Zadrený mezi nimi zřejmě nebyl, to by se byl Bohuna předem zmínil.

Opět zazněl pracovnou zvonek telefonu.

Pohledem ná hodinky Petr Blok zjistil, e do půlnoci u zbývá jen několik

minut. Kdo můe tak pozdě volat?

Slyím, řekl, kdy zvedl sluchátko a trochu se přitom naklonil nad pracovní stůl. Ten naléhavý a vyčítavý hlas poznal okamitě. Petře, ví kolik u je hodin?”

Omlouvám se, Janičko,” pronesl kajícné, ale čeká mě jetě nějaká práce.”

Nemůe to za tebe vzít někdo jiný?”

Jdi spát. Vrátím se domů asi za dvě hodiny. Dobrou noc.”

Zavěsil a zprudka se opřel zády o opěradlo idle. Právě teď neměl nejmení

náladu enu uklidňovat a vysvětlovat jí, proč u není doma, ačkoliv její

nespokojenost chápal. Od chvíle, kdy objevili Magdu Kůrkovou, se doma

nezdrel. Přicházel pozdě v noci a brzy ráno u opět odcházel.

Byl podráděný a nespokojený sám se sebou. Nemohli se hnout z místa,

přesto, e neopomenuli jedinou věc. U vyslechli přes stovku lidí, prověřili desítky recidivistů a stále bezvýsledně.

Na chodbě se ozval klapot podpatků a za okamik se rozletěly dveře

kanceláře. Nejdříve se mezi nimi objevil Kamil Bohuna.

50

Jeho hromotlucké tělo proletělo dveřmi jako dělová koule, za ním vstoupil

stejně udělaný chlápek. Konvoj uzavíral Michal Horák.

Posaďte se, řekl Petr Blok a ukázal na idli proti sobě. Mu měl silnou

rozloitou postavu, vysoké lícní kosti, úzké rty, na očích brýle se silnými

tmavými obroučkami a proedivělé vlnité vlasy. Starí manestrové kalhoty se lemi a tmavá silonová bunda tvořily oblečení. Na nohou zablácené černé polobotky.

S odmítavým výrazem usedl na okraj idle. Pokleslá ramena prozrazovala, e

se cítí být zaskočen.

Tak co nám o sobě řeknete? promluvil konečně Petr Blok a stiskl tlačítko

magnetofonu. Mu zvedl hlavu a zkoumavé pohlédl na kapitána. Jeho

hnědozelené oči s naběhlými víčky na okamik zahnuly jako oharky v

kamnech.

Jak se jmenujete? Prý jste se rozhodl, e nebudete mluvit?”

Vilém Kraus… stejně byste si to zjistili.”

O tom nepochybujte,” přikývl Petr Blok. Kde bydlíte?”

Dejvice, Jírova 15.

Jste enatý? Petr Blok přitom sjel pohledem po jeho silných prstech,

porostlých tmavými chloupky s ledabyle zastřienými nehty.

Svobodnej.

Co jste dělal v místech, kde jste byl zadren?

Byl jsem na procházce.

Ano?” kapitán se na chvíli odmlčel. Vilém Kraus, pokud se tak opravdu

jmenoval, byl a příli klidný na to, co udělal. Jen zarudlý krk prozrazoval rozruení. Kapitánovi se díval do očí bez nejmení stopy po neklidu.

Proč jste přepadl tu enu?”

Ale já jsem nikoho nepřepadl. Jak mě spatřila, lekla se, vykřikla a dala se do běhu. Potom o něco zakopla a padla na zem.”

V kolik hodin jste opustil vá byt?

Jetě nebylo osm.”

Přesněji.”

Za deset minut osm.”

Venku jste se procházel bez detníku?

Nali jste u mě nějakej?”

Jak je tedy moné, e jste se procházel v deti, a přitom jste suchý?

Seděl jsem na lavičce pod stromem.

Byl jste ukrytý a čekal jste, a se nějaká ena objeví, abyste ji mohl

přepadnout.

Nikoho jsem nepřepadl!”

51

Petr Blok se zakabonil a nespokojeně pohlédl na nadporučíka. Neměl rád,

kdy se výslech točil dokola, a jetě k tomu o půlnoci. Bohuna pochopil.

Přisunul k mui rozsvícenou lampu, přisedl si proti němu a v otázkách se s

kapitánem střídal.

Tohle poznáváte? Přidrel mui před očima kus černé látky s vystřienými

otvory pro oči.

To mi nepatří.

Chodil jste do Doliňáku častěji?

Ne.

Proč jste tam el dnes večer?

Můu jít přece kam chci.

Jistě jste měl pro to nějaký důvod.

Doel jsem tam náhodou ..

A náhodou jste čekal ve tmě … a v deti, a půjde někdo kolem.

Na stole zazvonil telefon. Petr Blok zvedl sluchátko. Volal podporučík Jíra z městské polikliniky. Oznamoval, e na přepadené eně nebyly shledány ádné známky po znásilnění. Byla jen okradena o pozlacený náramek a hodinky

značky Luč. Na hlavě za pravým uchem měla podlitinu velikosti pětikoruny,

zřejmě po prudké ráně tvrdým předmětem.

ena vypověděla, e ji přepadl vyí ramenatý mu v silonové bundě. Na

obličeji měl černou masku. Běela před ním asi dvacet metrů a volala o

pomoc. Kdy ji doběhl, ucítila zezadu ránu do hlavy a na víc se nepamatuje.

Petr Blok zavěsil a otočil se k zadrenému. Máte auto?

Jo, přikývl, starí embéčko.”

Kde je máte?

V garái, samozřejmě.

Necháme si vás tady do rána, samozřejmě. Zítra si prohlédneme vá byt, to

pokládejte také za samozřejmost, neodpustil si kapitán trochu ironie a sklapl rozevřené desky na znamení, e končí. Nepochybně lo o zlodějíčka, který bude mít na svědomí podobných přestupků víc. Kdy viděl, e je zle, odcizené věci jednodue odhodil. Psovod je ráno v parku určitě najde.

Michal Horák odvezl kapitána a před dům.

Petr Blok zmizel ve dveřích do domu jako stín. Kdy měl za sebou nezbytnou

očistu těla a dostal se konečně na lůko, dlouho nemohl usnout. Převracel se z boku na bok a kadou chvíli se díval na náramkové hodinky. Usnul dvě hodiny po půlnoci, aby ho budík za čtyři hodiny opět probudil.

*

Byt Viléma Krause byl světlý a prostorný. Oba pokoje měly okna do ulice,

kuchyně do dvora. V koupelně jetě svítila árovka, kterou zřejmě před

odchodem zapomněl zhasnout.

52

Na malé poličce u vany leela holicí tětka se zaschlou pěnou, vedle ní břitva.

V lonici na manelské posteli někdo předtím leel. Otisk těla zůstal na peřině neporuený. Na nočním stolku stála nedopitá láhev borovičky. V místnosti byla houpací idle, přisunutá k oknu, dvě nízké stoličky, toaletní stolek se zásuvkami a dvoudílná skříň.

Michal Horák postupoval při bytové prohlídce rychle, důkladně a vechno

vracel okamitě na svoje místo. Kamil Bohuna naopak prohlíel jednotlivé

místnosti, jak ho napadlo.

Kapitán se posadil do houpací ídle a chvíli bloudil očima po lonici.

Otevřenými dveřmi bylo vidět do obývacího pokoje a částečné i do kuchyně.

Nakonec se pohledem zastavil u Viléma Krause, stojícího rezignovaně u dveří, s povolením k domovní prohlídce v ruce. Drobnosti na něho prozrazovaly, e jeho zdánlivý klid z minulého večera je ten tam. Kadou chvíli loupl očima po obou kriminalistech, zabývajících se prohlídkou.

Z kuchyně bylo slyet Kamila Bohunu. Vytahoval nějaké zásuvky. Neměl

bytové prohlídky rád, i kdy uznával, e jsou někdy nutné.

Ve dveřích lonice se objevil Michal Horák se lutou cestovní kabelou z umělé kůe v ruce. Nad postelí blíe ke kapitánovi obrátil kabelu dnem vzhůru a obsah vysypal do peřin: vypadlo několik dámských peněenek, manikúra celo-koená pokladnička Money bag s malým visacím zámkem.

Petr Blok vstal a vzal pokladničku do ruky. Zamčený visací zámek byl

neporuený, kůe pod ním vak byla rozříznutá. Originální způsob, jak se

dostat dovnitř,” pokýval uznale hlavou a tázavě pohlédl na Krause. Ten se díval na obsah kabely jako na věci, které ho nemohou v ádném případě kompromitovat. To mi tady zůstalo po bejvalý druce. Asi před čtvrt rokem mi utekla s jiným.”

Kde je nyní?” zajímal se Petr Blok a vzal do ruky kosmetickou etui z

potitěného materiálu s uzávěrem na zdrhovadlo. Byla prázdná.

Nevím, asi s tím chlapem.”

Pracovala někde?” zeptal se opět kapitán a otevřel elegantní rámovou

peněenku z bohatě zdobeného boxu, jaké nosívají eny na koncerty. Byla

rovně prázdná.

Jo. V nějakým divadle dělala vlásenkářku.

Jak se jmenovala?”

Eva Hrozná. Dcerku Veroniku měla u svejch rodičů.”

Kapitán si Krause zkoumavě prohlíel. Nakonec řekl: V parku jsme nali

odcizené hodinky s náramkem. A se ta

53

ena zotaví, usvědčí vás. Před soudem by pro vás bylo úplné doznání

polehčující okolností.

,,Nevím, k čemu bych se měl přiznávat!

Do lonice veel opět Michal Horák. Tentokrát nesl pánský kufřík ATACHÉ z

umělé kůe tecalmira. Oba zámky i s kováním byly utrené.

Uvnitř byly dva kazetové magnetofony s několika kazetami C 60 a 90.

Magnetofon UNIVERSUM - Luxus - Compact - Cassetten v koené braně s

výrobním číslem 23 864 byl západoněmecké výroby. Druhý značky

NATIONAL - MATSUSHITA ELECTRICT INDUSTRIAL CO., LTD. s výrobním

číslem 56 235 nesl označení Made in Japan.

Tyto přístroje jsou vae? zeptal se Petr Blok, kdy jeden z magnetofonů

Michal Horák poloil opatrně na stolek u okna a stiskl tlačítko. Místnost se zaplnila taneční hudbou.

A koho by měly být? odsekl Kraus a nevraivě si měřil poručíka, který se

přístroje dotýkal jen s čistým kapesníkem v ruce. Pokud získal věci v kabele a v kufříku způsobem podobným noční .procházce’ v Doliňáku, jistě si u

dopředu spočítal, e bude zbytečné cokoliv zapírat.

Míchal Horák zapnul magnetofon japonské výroby a uvedl jej do chodu.

Zpočátku byl na pásce zaznamenán tlumený hovor v nějakém pohostinství.

Potom zazněla jasná otázka, pronesená vysokým dívčím hlasem: - Dovolíte? -

V

Docela se nám rozprelo, e? - zahučel po chvíli ochraptělý muský

hlas. Zněl drsně a zastřené. Bylo slyet cinknutí kovu o porcelán a vzdálené bouchnutí dveří. Někdo se tlumené zasmál.

Běela jsem nejmíň půl kilometru. Mrzí mě, e jsem k vám vpadla tak

nenadále. To nic. Pokud máte domů jetě daleko, můu vám nabídnout svůj

vehikl. Stojí před budovou. -

To je senzace! - nadený dívčí výkřik přehluil na okamik řinkot

porcelánového nádobí, zřejmé talířů.

Petr Blok se sklonil a magnetofon vypnul. Tak se oblékněte, pane Kraus.

Vechno ostatní si vysvětlíme u nás. Zatím si dobře rozmyslete, ne mi

odpovíte na otázku, jak jste k tomu magnetofonu přiel.

Jakmile kapitán dorazil do pracovny, přivolal Valáka. Kdy technik sejmul z donesených věcí vechny otisky prstů a opět odeel, stiskl nedočkavě knoflík magnetofonu.

Hlas Magdy Kůrkové poznal u v bytě Viléma Krause. Přehrál si předtím

několik donesených magnetofonových pásků z její nepřeberné sbírky. - Ani na

okamik nepochyboval, e následující rozhovor v jedoucím autě je její

poslední nahrávkou…

54

MAGDA: - Máte také nějaké záliby? - ŘIDIČ: - Před lety jsem rybařil, ale i to mě přestalo bavit. - M: - My jsme doma tři holky a kdy se večer sejdeme, hrajeme domino. U jste někdy R: - Ne, to jsem nikdy nehrál, i kdy nás bylo doma devět. - M: - Vy máte tolik sourozenců? - Ř: - Započítal jsem do nich i babičku. - SMÍCH

M: - Já jsem babičku nikdy nepoznala, a to mě velice mrzí. Ráda naslouchám

ivotním moudrostem starých lidí. - Ř: - A kdepak, kdy ádnou babičku

nemáte? - M: - Vude. Na lavičkách v parcích, v nádraních halách. Staré lidi najdete vude. Naposledy mi jedna babička vyprávěla, jak ji jako malou holčičku brákové zavřeli do okna a ona hrozně plakala. Jaké vy máte

vzpomínky na dětství? - Ř: - Jako kluk jsem měl největí radost, kdy mi

některá sestra půjčila svoje aty. Navlík jsem se do nich, vypůjčil jsem si

panenku, a tak jsem se předváděl ostatním. To jsem byl nejastnějím

klukem pod sluncem. - M: - Podivná záliba. -

Ř: - Kruci, to je ale nečas. Podívejte se tý vody na silnici, asi budeme muset někde zastavit. Vy se nebojíte bouřky? - M: - V autě se nám nemůe nic stát, kdesi jsem četla Ř: - Na kadém kroku se vám můe něco přihodit… Například bych vás teď mohl zavízt do lesa a tam třeba zabít jako holuba. - SMÍCH

M: Proč zrovna jako holuba? -

Ř: - Protoe tyhle ptáky k smrti nenávidím. Vude je jich plno … a to si

představte, e nade mnou bydlí babka, která jim sype zrní na římsu. Co vám

mám povídat. Pět minut po vydímání hadru mám na oknech čerstvý

hromádky; o podlaze balkónu ani nemluvě. Víte, co dokáe kyselina ptačího

trusu vyleptat na kalhotech? Proto je morduju jako mouchy M: - Na to

nevypadáte. - R: - Myslíte? -

M: - U jsem vás v duchu ohodnotila. - Ř: - A můu se zeptat jak? - M: -

Nevysadíte mě za to do detě? - Ř: - Nebojte se. -

M: - Jste neklidný, roztritý povahy… a nerozhodný Ř: - Proč nerozhodný? -

M: - Vimla jsem si, e jste dvakrát zpomalil a chtěl odbočit na vedlejí cestu

… Ale nedělejte to! Zapamatovala jsem si dobře číslo auta.  PAUZA

55

Ř: - Pravda je, e se někdy uchyluju k různejm intrikám, ale to má svoje

důvody. - M: - Jste a otevřeně upřímný. - Ř: - Alespoň jedna kladná

vlastnost? - M: - Snad … Zřejmě ijete sám. - Ř: - Uhádla jste… Celý hodiny sedím u okna, kouřím a dívám se do dvorů. Potom mě to pojednou popadne, nasednu a jedu. Jako dnes … Stále mi cosi naeptávalo, e potkám právě

takovou krasavici, jako jste v y … - M: - Podle značky jsem poznala, e jste Praák. V které čtvrti bydlíte? - Ř: - Záleí snad na tom? Pokud jsem myslel krasavici, tak bez ironie. A kdybyste nenastoupila vy, určitě by mě stopla jiná, to u je můj osud.- M: - Vy věříte v osud? -

Ř: - A vy ne? Jestli jste v ivotě potkala nějakýho kluka, tak to byl vá osud. -

M: - Nae máma mi říká, e na chlapce mám času dost. Nejdřív musím

vystudovat, najít si pořádný zaměstnání a teprve potom mám myslet na

vdávání. - R: - Vás erotika nepřitahuje?-

M: - Podle toho, co si pod tím slovem představujete … Tohle si můete zase schovat. Zmiňoval jste se, e vám máti zemřela, kdy jste byl jetě malý, ale táta vás měl víc poučit… Ne, opravdu se nato nechci dívat, nejsem ádná puberačka. - R:-Kouříte?- M: - Děkuji. - PAUZA

M: - Snad bude lépe, kdy vystoupím. - Ř: - Copak nevidíte, jak prí? - M: -

Zastavte! Řekla jsem, abyste zastavil! - Ř: - Neboj se, maličká, se mnou se ti nic nestane. - M: - Proboha, zastavte. Zapamatovala jsem si číslo, copak vám to … -

V přístroji cvaklo a kotouček se zastavil. Skončil poslední rozhovor, který

Magda Kůrková natočila. Tu plánovanou rozhlasovou reportá u nikdy

rozhlasu nenabídne …

Petr Blok zvedl telefon a poádal o předvedení Viléma Krause.

Vstoupil s obličejem voskově bledým; oči tmavé jako trnky těkaly roztritě po kanceláři, a se nakonec nejistě usadily na kapitánově tváři.

,,A ted mi podrobně popite, jak jste k tomu magnetofonu přiel! Ukázal rukou na idli u stolu. Tu pohádku o vaí bývalé druce si ale nechte pro někoho jiného!

Nael jsem ho v neděli večer v Doliňáku,” přiznal bez vytáček Kraus, protoe zřejmě začal chápat důleitost výpovědi.

56

Leel vedle nějaké kabelky.

V kolik hodin to bylo?

Kolem jedenáctý.

Viděl jste v parku tuto dívku? Kamil Bohuna přidrel Krausovi před očima

fotografii Magdy Kůrkové. Zadrený mu byl pohledem na snímek doslova

otřesen. Ale to jsem neudělal já, přísahám! téměř vykřikl.

Koho jste tam jetě spatřil?”

Chvíli před tím zastavilo nedaleko auto.”

Jaké to bylo auto?”

Embéčko jako mám já. Snad červený barvy.”

Kdo seděl uvnitř?”

Jen řidič. Vyhodil něco z vozu a jel dál. el jsem se tam podívat. Sebral jsem ten magneák, věřte mi.”

Kterým směrem řidič odjel?

U samoobsluhy odbočil vpravo.

Viml jste si poznávacího čísla?

Ne. Auto bylo příli daleko a navíc prelo.

Potkal jste někoho cestou domů?

Nikde nebyla ivá due.

Petr Blok prudce vstal a pohybem hlavy naznačil Bohunovi, aby zaujal jeho

místo. Budou se u Krause střídat tak dlouho, dokud jim neřekne vechno.

Kraus nebyl zřejmě vrahem Magdy Kůrkové, mohl ho vak vidět. Mohl ho

alespoň na okamik zahlédnout.

Sebemení informace měla pro ně cenu zlata …

Večerní tvář velkoměsta má pokadé svoji zvlátní, neopakovatelnou

atmosféru. Po celodenním spěchu zůstane v ulicích jen tiché umění

neónových reklam, občasné zahučení tramvaje, uhánějícího taxíku nebo

hlídkového vozu VB.

Petr Blok se často vracel domů v době, kdy u pasáe kin zely temnotou a na

ulicích se potulovali jen pozdní flamendři, jak je po uzavírací hodině vyplivly noční podniky.

Tentokrát se vracel o něco dříve. Proel turniketem, seběhl po schodech a za chvíli u seděl ve voze podzemní dráhy. Na rozdíl od mnohých kolegů si v hromadných dopravních prostředcích takových chvil váil; alespoň několik

minut byl mezi normálními lidmi s docela obyčejnými starostmi, mezi lidmi bez nastraených uí, na co se vyetřovatel opět zeptá a kam bude otázkou směřovat.

Ve voze podzemní dráhy bylo jen několik spolucestujících. Z obličeje starího mue v obnoeném balonovém pláti s koenou aktovkou v ruce se dalo vyčíst, e u se vidí jednou nohou v posteli. Dva mládenci na druhém konci

vozu,

57

oblečeni v tmavém s motýlky u krků, doprovázeli dívku s dlouhými

odbarvenými vlasy. Ta se občas jednoho z nich přidrela, ačkoliv to nebylo

zapotřebí; vůz podzemní dráhy se řítil do tmy bez nejmeních výkyvů.

Petr Blok seděl poblí dveří docela sám a v duchu dělal rekapitulaci celého

dne. Začal bytovou prohlídkou u Viléma Krause, jeho několikahodinovým

výslechem, při něm se s nadporučíkem Bohunou střídali a vytáhli z Krause

vechno, co věděl, záznamem poslední nahrávky Magdy Kůrkové a předáním

získaného materiálu do rukou odborníků ze srovnávací fonetiky a dialektologie s poadavkem co nejrychlejí analýzy.

Odpoledne si vyetřil trochu času a zajel do nemocnice za náčelníkem. Jetě

před tím vak svolal krátkou operativní poradu, aby zhodnotil výsledky

dosavadního pátrání ostatních spolupracovníků a přidělil nové úkoly.

Měli konečně jistotu, e Magda Kůrková přila o ivot stejným způsobem a za

stejných okolností jako Ilona Kolářová. Nebylo také nejmeních pochyb, e

dalí pátrání po vrahovi bude velice obtíné a zdlouhavé. Proto padl návrh,

aby se na nebezpečný úsek karlovarské silnice přidělilo několik zkuených

příslunic s úkolem dopadnout vraha při činu … A právě o tom chtěl Petr Blok s majorem promluvit.

Se souhlasem primáře oddělení zael s náčelníkem do společenské místnosti,

kde ho nerueně informoval o situaci na oddělení, přehrál mu poslední

záznam Magdy Kůrkové, a nakonec přednesl návrh, který padl na operativce.

Majorova pohublá tvář měla zpočátku odmítavý výraz, zřejmě proto, e

nemohl sám celou akci řídit. Kdy vak dostal kapitánovo ujitění, e vechny příslunice budou mít zajitěnu maximální bezpečnost a e ho bude osobně o vech výsledcích informovat, nakonec souhlasil. Snad k tomu přispělo i

vědomí, e měl od primáře příslib brzkého proputění z nemocnice.

Akci, ke které dostal Petr Blok od náčelníka souhlas, měl v úmyslu rozjet u následující den. O důvodu, který celou věc urychloval, se před náčelníkem raději ani nezmínil…

Nadporučík Kamil Bohuna toti po operativce znovu připomenul, e i bouřkové

období můe mít vliv na psychicky labilní povahu. Dokonce tvrdil, e

astronomové rozesílají předpovědi aktivity Slunce, případně varování při

vzniku náhlých erupcí - lékařům různých lázní a klinik, a to jen proto, e jeho zvýená činnost nepříznivě působí na organismus některých pacientů. e například v den magnetické bouře se u člověka mění srálivost a sedimentace

krve, puls jiné hodnoty. e je ovlivněna předevím jeho nervová soustava, ale i činnost hormonální, krevní oběh a podobně.

58

Ve sledovaném období byla dokonce objevena určitá statistická souvislost

mezi infarktem myokardu a geomagnetickými poruchami při bouřích.

Nadporučík trval na tom, e sexuální pohnutky vyvolávající u pachatele úmysl usmrtit násilně určitého člověka, mohou být závislé na geomagnetických poruchách v ovzduí. Dokazoval to právě na smrti obou stopařek v bouřkovém

období.

V některých věcech s ním Petr Blok souhlasil. Rozhodně nelze popřít, e

geomagnetické bouře dělají lidi nervóznějími a agresivnějími. Přesto se vak snail při pátrání vycházet z dlouhodobé a osvědčené kriminalistické praxe. S

navreným opatřením vak souhlasil a byl rozhodnut vyvinout maximální úsilí, aby přesvědčil rovně majora, ačkoliv od vrady Magdy Kůrkové uplynula příli krátká doba … Byl si vak vědom obtínosti při pátrání po pachateli vzhledem k tomu, e u mnohých pohlavně nenormálních lidí se jejich úchylnost nemusí nijak nápadně projevovat ani v jejich soukromém ivotě. Takoví lidé se

mnohdy těí i oblibě spoluobčanů pro zdánlivě spořádaný ivot, pracovitost a dobrý poměr k lidem ve svém okolí.

Typickým příkladem byl jednačtyřicetiletý Pavel Florek, který si před sedmi lety vyslouil přezdívku .postrach stopařek” právě na karlovarské.

U okresního soudu tehdy při přelíčení vypověděl:

U několik měsíců předtím jsem myslel, jak svezu stopařku, zastavím někde v lese, přiváu ji ke stromu a budu ji bít. Několik týdnů mi z toho pomylení la hlava kolem. V osudný den ráno jsem el do práce jako obvykle. Snail jsem se zapomenout, ale marně. lo to se mnou jako stín. V poledne jsem se

rozhodl. Koupil jsem si prádelní ňůru, na konci udělal smyčku. Schoval jsem ji ve voze. Manelce jsem řekl, e jedu na melouch. Místo toho jsem jel na karlovarskou … Vím, e kadý pátek a neděli tady stojí řada stopařek. Kadá se ráda sveze..

Pavel Florek toho osudného dne opravdu jednu stopařku vzal do auta… Po

zváení vech okolností a skutečností a vzhledem k tomu, e se obalovaný

podobného trestného činu dopustil ji jednou, s přihlédnutím k závěrům znalců z oboru psychiatrie a Sexuologie, kteří oba shodně zjistili, e se jedná o osobu se sadistickými a sexuologickými sklony, které ho nutily k tomu, aby viděl, jak mladé dívky trpí, protoe toto jednání mu způsobovalo sexuální vzruení, byl odsouzen za trestný čin znásilnění a vydírání k trestu odnětí svobody na několik let nepodmíněně.

Pavla Florka tehdy hledali několik měsíců, dokonce také s nasazením

příslunic v určeném prostoru.

59

Zdálo se, e je nepolapitelný, ačkoliv poznatky o něm případ od případu

narůstaly.

Nyní také znali přibliný vzhled neznámého hledaného pachatele, znali jeho

hlas, věděli, e se v blízkosti jeho bydlitě vyskytuje větí mnoství holubů, e v domě nevychází zadobře se starou enou bydlící o poschodí vý, která sype ptákům zrní na římsu, dokonce znali zásluhou natočeného rozhovoru některé

detaily ivota z jeho dětských let.

Na dopravním oddělení u vypracovali seznam vech vozů značky koda

1000 MB, registrovaných na území hlavního města, jejich majitele postupně

desítky přísluníků prověří…

Hledat vak v miliónovém městě pachatele podle těchto vytipovaných

poznatků bylo stejně pracné, jako hledat jehlu v kupce sena.

Petr Blok u vystupoval po schodech ke svému bytu, kdy si pojednou vybavil

pondělní rozhovor Kamila Bohuny s neznámou enou, která si stěovala na

souseda, jen jí střílí holuby… A vrah se v rozhovoru s Magdou Kůrkovou

přece vyznal z nenávisti právě k tomuto druhu ptáků.

Kapitán odemkl dveře bytu, svrchník hodil na věák, ani se nepřezul a u

vytáčel telefonní číslo Kamila Bohuny. Chvíli trvalo, ne nadporučík zvedl

sluchátko.

Doufám, Kamile, e nespí? vybafl udýchaně do mluvítka, a u ze sebe

chrlil: Vzpomíná si na rozhovor, kdy ti volala nějaká enská kvůli holubům?

O co ti jde?” bez stínu rozladění se zeptal Bohuna. Rozmary nadřízených dokázal někdy tolerovat s obdivuhodným klidem a do krajnosti.

Vzpomíná si nebo ne?”

Vzpomínám … Bylo to v pondělí dopoledne …”

Představila se ti jménem?” zněla naléhavá otázka, jako kdyby na ní záleela dalí kapitánova existence.

Jo, něco zahuhňala, ale nerozuměl jsem jí. Znělo to jako Motalová nebo

Mokroňová.., prostě jsem jí nerozuměl.”

Adresu ti neřekla?”

Adresu? Tak to tedy ne. A na co to vlastně potřebuje?”

Vzpomněl jsem si, e chlápek, kterého hledáme, nemá rád holuby…”

Ano? Tak na takový problém je třeba pořádně se vyspat, řekl nadporučík,

popřál dobrou noc a zavěsil.

Měl koneckonců pravdu. I tak se Petr Blok dostal na lůko opět a po půlnoci a jako vdy nemohl dlouho usnout. Od následujícího dne bude nezbytné, aby vechny stínosti týkající se holubů na území města měl v co nejkratí době

na s t o l e …

60

A na to jméno si snad vzpomene manipulantka z ústředny.

Od čtyř hodin odpoledne ubíhal Monice čas stále pomaleji. Uvařila si silný čaj a ve spíce vyhrabala mramorové suenky. Zjistila, e se jí chvějí prsty.

Přihlásil se docela obyčejný lidský strach. A do této chvíle byla přesvědčena, e úkol hravě zvládne. Ve střelbě, sebeobraně a logickém úsudku byla ve kole ze dvaceti frekventantek nejlepí.

Vstala z křesla a začala chodit netrpělivé po obývacím pokoji. Vzala do ruky dekorativní amforu z patinové pryskyřice a několikrát její povrch přetřela flanelovým hadříkem. Potom vzala pokojovou konvičku a zalila vechny

květiny v bytě.

V kenzanu vyměnila několik řezaných květin a dolila vodu. Na stěně v kuchyni upravila plastiku, v obývacím pokoji otočila knoflíkem radiopřijímače a vzala do ruky kníku. Prolistovala několik stran a u jedné se nakonec očima zastavila.

Na malém stolku zazvonil telefon.

Vzala do ruky sluchátko a řekla svoje telefonní číslo. Volala Jana od kapitána Bloka. Zda prý něco nepotřebuje? Vechno je v pořádku, zněla strohá odpověď. Právě si uvařila čaj s citrónem a čte si. Ano, před odjezdem se u

něho zastaví.

Ke kníce se u nevrátila.

Musí ven, mezi lidi. Projde se po nábřeí, má přece jetě přes hodinu volna.

Vzala si na sebe tmavomodrý kostýmek, bílou halenku a téměř nové střevíce.

Dlouhé černé vlasy si vzadu svázala stukou, do bílé kabelky si dala několik drobností, kapesníček, peněenku. Ostatní nezbytnou .výzbroj’ si vyzvedne a u kapitána Bloka.

Letmým pohledem do zrcadla zjistila, e se oblékla, jako kdyby la do divadla.

Znovu otevřela atník, nasoukala se do dvoudílných asymetricky řeených

atů z hnědého erzeje. Nakonec přes ně navlékla dalí, béovou erzejovou

vestu.

Rty si přejela korálovou rtěnkou a stejný odstín růe, jemné rozetřený na

tvářích, opticky zúil íři lícních kostí; věděla, e bledé pleti to jen prospěje.

Bílou kabelku vyměnila za atraktivní pletenou, kterou přehodila přes rameno, jetě si přejela rukou po vlasech, přihladila si skráně a vyběhla z bytu.

Od řeky ji ovanul příjemný větřík. Míjela pospíchající Praany a dívala se do jejich soustředěných tváří. Kolik lidí, tolik osudů, lásek, nadějí a zklamání.

Podle jejich oblečení mohla dokonce hádat, zda pospíchají za prací, za

zábavou, nákupem, nebo jen tak na procházku. Byla tím pozorováním natolik

zaujatá, e zapomněla na svoje vlastní starosti.

Dola a na Kampu. Zastavila se u kamenné zídky. Řeka se chvěla v odlesku

slunce, u břehu čeřily hladinu potápějící se kachny.

62

Tichý smích Moniku přiměl, e se otočila. Na lavičce nedaleko ní se k sobě

choulili dva mladí lidé. On jí jistě eptal sladká slovíčka, ona se jen usmívala.

Monice pojednou vyvstala před očima mrtvá z boxu na prosektuře. Viděla před

sebou její iroká ústa s popraskanými rty, jakoby násilím vtlačená do mrtvolně bledého obličeje. Také byla mladá a zamilovaná. A důvěřivá…Za tuto vlastnost vak zaplatila ivotem! Dnes, zítra nebo pozítří můe stejný osud

potkat Pavlu, Ilonu, Marii.

Vybrali ji, aby pomohla vraha vypátrat. Podaří se jí to?

Pomalu se vracela po Národní třídě k Bartolomějské. Před úřadovnou stálo

několik vozů. Mezi nimi byla rovně zaparkovaná modrozelená volha poručíka

Maruky. Poznala ji okamitě.

Poručík seděl za volantem a četl noviny. Obela vůz a u jeho hlavy cvrnkla do skla. Jakmile ji spatřil, zavlnilo se mu kolem očí několik drobných vrásek v ibalský úsměv.

U jste očekávána, Moniko,” přivítal ji svým sytým hlasem a spiklenecky přivřel oči. Byl jsem pověřen, abych na vás dohlédl.” Z jeho hlasu sice vyzařovala naprostá bezstarostnost, ale pohled prozrazoval, e tak úplné klidný není.

Doufám, e máte svačinu i pro mne?” zasmála se a pohodila hlavou. O

poručíkovi se veobecně vědělo, e jídlo je jeho velká váeň. Také to na něm bylo vidět.

Snad nám to oběma bude stačit. Jede s námi jetě Vaek, ale ten u po

deváté večer nejí.”

Zapadla do chodby, s průkazkou v ruce se mihla kolem vrátnice a po

schodech vyběhla k pracovně kapitána Petra Bloka.

Kdy konečně dosedla na zadní sedadlo prostorné volhy, oddechla si.

Prudkým pohybem hlavy rozhodila vlasy po ramenou a vybídla řidiče, aby jel.

Pro podporučíka Vaka se měli zastavit cestou.

Zaposlouchala se do hudby, kterou jí Maruka vyladil v autorádiu. Věděla, e to udělal kvůli ní, a bylo jí to milé. Vůbec ji těila pozornost, kterou byla v posledních hodinách zahrnována. Snad si ani neuvědomovala, do čeho se vrhá.

K Lubenci dorazili kolem esté navečer. Kdy zastavili, zůstali vichni tři chvíli tie sedět. Potom vyloudila Monika na tváři úsměv a podala oběma ruku.

Podporučík ji stiskl tak silně a toporně, a jí zabolely prsty. Zlomte vaz, Moniko,” řekl a otevřel jí dveře volhy. S goniovozem budeme v neustálém spojení. A nezapomeňte - máme příkaz dovézt vás domů v pořádku!”

63

Vystoupila, narovnala se v zádech, pletenou kabelku s dlouhým dradlem si

přehodila přes rameno a zamířila k motorestu. Ani jednou se neotočila, ačkoliv ji k tomu neznámá síla doslova nutila.

Před motorestem přejela pohledem po zaparkovaných autech.

V prostorné místnosti si vybrala volný stolek u stěny a usedla. Kolem byli

větinou zahraniční turisté; hovořili německy, francouzský, italsky. U

sousedního stolu seděli dva mladíci a pokukovali po ní. Zachytila rovně

zvídavý pohled proedivělého padesátníka, sedícího u vchodu.

Jeden z mladíků jí ochotně podal jídelní lístek. Poděkovala a zahloubala se do názvů jednotlivých jídel. Hlad neměla, ale něco si dát musí. Rozhodla se pro omeletu se lehačkou a zavařeninou.

Nenápadně zjistila čas: za pár minut bude půl sedmé.

Dojedla, zaplatila a zamířila k východu. Cítila na sobě zraky několika muů. Z

přítomných vak nebyl ani jeden dost málo podobný tomu, kterého hledají.

Na asfaltě se zaleskly kalue vody. Asi sprchlo. Bylo to koneckonců cítit i ve vzduchu. Hrozné počasí. Buď je nesnesitelné dusno, nebo prí.

Otočila se.

Budova motorestu se pomalu ztrácela v dálce jako loď na irém moři. Kolem

se přehnal plně naloený autobus s netečně sedícími nebo stojícími lidmi.

Závan vzduchu jí rozstříkl vlasy po tváři. Přilíply se jí na obličej, vnikly do úst, do očí, zaimraly za krkem.

Zadní světla autobusu zmizela v zatáčce.

Nad krajinou visel letní podvečer. la plnit svůj první úkol. Strach z ní dávno spadl, místo něho se hluboko v nitru usadilo pevné přesvědčení, e to dokáe.

Kolem přefrčel přepychový mercedes. I ten byl obsazený. Na zadním skle se

objevila mávající dětská ruka. Projelo kolem dalí auto, polský fiat, a řidič chtěl dokonce zastavit.

O takové svezení nestála. Pokud to nebude řidič v červeném embéčku s

praskou poznávací značkou, nenasedne. Jejím úkolem je najít vraha dvou

stopařek. Kdy jí nezastaví dnes, tak zastaví zítra, za týden nebo za měsíc!

Chvíli trvalo, ne jí na zamávání zastavilo auto, které splňovalo poadavky.

Řidič byl ve voze sám. Vtiskla si do paměti číslo a očima přeběhla po zadní

odkládací ploe, kde leela pohozená lékárnička, koená aktovka a několik

časopisů.

,,Jsem vám k slubám, ozval se z vozu hluboký hlas, velice podobný tomu,

který nahrála v autě na magnetofonový pásek Magda Kůrková.

64

Jen sonogram by vak mohl spolehlivé rozlutit, zda jde o hledaného mue.

Mohlo mu být pětatřicet, měl delí vlasy a úzké rty. Na okamik mu oharek

cigarety osvítil celý obličej. Vyniklo klenuté obočí a lesklé oči. Můu vás vzít na večeři a do Prahy ..oznamoval věcně.

Ne, děkují, odmítla pojednou s úsměvem a zvedla ruku na znamení, e se s

ní nemusí déle zdrovat.

Řidič za volantem váhal. Znovu se naklonil k otevřeným dveřím. Nastupte si, krasavice, vdy vás tady můe někdo přepadnout, zdůraznil. Pokud jedete do nejblií vesnice, vyklopím vás třeba na návsi.”

Mu na magnetofonovém pásku označil Magdu také za krasavici a řekl to

dokonce podobným tónem. Teď u by bylo od ní trestuhodné, aby

nenastoupila.

Monika sáhla do kabelky, zapnula vysílačku a nasedla.

Vůz spokojeně hučel, palíry patníků ubíhaly vzad. Několikrát pohlédla

nenápadně na řidiče se pičatou bradou, tmavým obočím a rovným nosem;

věnoval se řízení, kouření a hudbě linoucí se z autorádia.

Kdy dokouřil a zbytek cigarety zamáčkl do popelníku, prohodil udiveně: e

se nebojíte jít sama tak oputěnou krajinou?”

Byla to zřejmě poslední věta, kterou ze sebe vydoloval. Věnoval se opět jen

řízení a hudbě.

Cigaretový kouř a benzínové výpary v interiéru vozů Moniku přinutily, e se

rozkalala. Svíravý pocit strachu kolem aludku u pominul. Jak je vidět,

počáteční nedůvěra k řidiči byla zbytečná.

Jak jinak se poslouchaly záitky Oliny Krásné, která byla před dvěma roky

nasazena na případ, kdy lo o nočního krtiče. Objevil se znenadání v jednom krajském městě a během několika měsíců připravil o ivot dvě mladé eny.

Olina neměla monost kadého mue předem otipnout. Ten ílenec pracoval

se smyčkou vyrobenou ze struny a svoje oběti doslova zohavoval. Přepadal

jen eny se světlými vlasy. Po činu si pokadé přivlastnil nějakou maličkost, kterou měla jeho obě u sebe, take projevoval i typicky fetiistické sklony.

Mladá příslunice pachatele odhalila jen díky své duchapřítomnosti a odvaze.

Rozhodně by se jí to nepodařilo, kdyby postupovala jako teď ona, Monika!

Máte cigaretu?” zeptala se pojednou, rozhodnuta vyjít řidiči sama vstříc.

Mohlo by se stát, e by ji nakonec zavezl opravdu a na konečnou.

Prosím,” řekl překvapeně, prsty pravé ruky vyhledal krabičku a vyukl z ní spartu. Přidrel jí oheň a sám si zapálil také.

65

Tak tady asi zapracovala víc fantazie, ne bylo třeba, uvědomila si Monika,

kdy do sebe několikrát nasála cigaretový kouř a viděla, e řidič se nemá chu se svou pasaérkou bavit na ádné téma.

Vycítila, e jde o omyl, a e by měla v nejblií vesnici vystoupit.

Jakmile veel kapitán časně ráno do pracovny, měl u na stole álek vonící

kávy a dva zákusky. Z vedlejí kanceláře byl slyet klapot psacího stroje a

ochraptělý hlas poručíka Hájka, diktující písařce hláení z minulého dne.

Poručíkovu snahu o pozornost Petr Blok ocenil u proto, e celý minulý den

neměli čas uvařit si ani čaj.

Poručík hledal podle identifikačního portrétu mue se irokou bradou, s

velkýma očima a převislými víčky, tak jak ho popsala Marie Máchová.

Nejdříve vyzpovídal Ladislava Knotka z Proseku, který před rokem .lápl mimo zákon”, jak sám přiznal, kdy vzal cestou do Brna do sluebního vozu stopařku a dovolil si k ní víc, ne určují pravidla sluného chování.

Knotek před poručíkem prohlásil, e od té doby nevzal jedinou stopařku, na to můe vzít jed. A pokud se chtěl snad v poslední době nějaký chlápek pokusit zneuít důvěřivosti mladého děvčete, tak on to .tutově” nebyl!

Po zhlédnutí identifikačního portrétu sice připustil určitou podobu s jeho

figurou, dělaly to předevím oční víčka a vlasy, a také pochopitelně brýle, ale který řidič z povolání nemá brýle proti slunci? Rozhodně by vak nevzal na krk ten ohromný řetěz, i kdyby byl celý ze zlata.

Poručík si nakonec ověřil, e na kritickou dobu měl Knotek spolehlivé alibi. A bude zraněná v pořádku, dá ho pro vechny případy předvolat ke konfrontaci; u pro vlastní klid, pokud nebude do té doby pachatel objeven.

Něco se vak od Knotka přece jen dozvěděl. Prý si ho v okolí mnoho lidí plete s Josefem Havlem, automechanikem z místního komunálu.

Zael tedy za ním. U na první pohled vak na Havlovi zjistil několik detailů rozcházejících se s identifikačním portrétem: předevím tvar uí. Poručíkovo rozladění dovrili spoluzaměstnanci, kteří dosvědčili, e s nimi v pondělí odpoledne pracoval a do setmění.

A tak kriminalista obeel s Identifikačním portrétem v ruce desítky lidí. Zajímal ho sebemení přestupek kadého, kdo se při něm oháněl noem nebo břitvou.

Navtívil několik pohostinství a hotelů, promluvil s hlídači parkovi, se

zaměstnanci čerpacích stanic, ale vechno bez valného výsledku.

66

Dokonce zajel i za pumpařkou Zachovou, která nabídla Marii úkryt před

detěm a na konci směny zjistila, e je chudí

O sto korun. K autu, do kterého viděla Marii nastupovat, nemohla říci nic

bliího. Bylo příli daleko a navíc právě přijel cisternový vůz, take se

přestala o děvče v silonové bundě zajímat.

Kapitán s nadporučíkem po nástupu do zaměstnání pročetli nejdříve vechny

svodky nejrůznějích přestupků z minulého dne, hláení o stínostech

obyvatel, týkající se sousedských vztahů, jejich příčinou bylo předevím

domácí zvířectvo a ptactvo. Dva případy si jeli sami ověřit.

Manipulantka z ústředny, mající v pondělí slubu, si samozřejmě na jméno

volající eny nevzpomněla. Zato dokázala opakovat vechna slova, kterými ji

nadporučík Bohuna obastnil.

Petr Blok usedl za pracovní stůl a při kávě si několikrát pročetl hláení Moniky z její první hlídky na úseku Lubenec-Praha. Hláení bylo stručné a skromné, jako by vůbec o nic nelo. Přisedla celkem do esti aut. Vechny jízdy proběhly hladce, řidiči se chovali korektně.

Zkuený kriminalista věděl, e to pro Moniku tak jednoduchá záleitost nebyla.

Dobře znal její odpovědný přístup k plnění kadého svěřeného úkolu. V

minulosti u několikrát dokázala, e se jen tak ádného grázla nezalekla.

Kdy odloil její hláení, sáhl po závěrečné zprávě, vypracované poručíkem

Michalem Horákem. Zpráva se týkala večírku u Jaroslava Vybíhala, který na

počátku týdne vem na oddělení zkomplikoval ivot. Ke zprávě byla rovně

připojena výpověď doktora Rady. Přijel na poádání kolegy losárka oetřit

Josefa Třetinu, jednoho z účastníků večírku, s podmínkou, e zraněný

následující den vyhledá svého závodního lékaře. Rána noem vak byla

povrchní, ostří čepele projelo jen podkoním tukem, nehrozily ádné

komplikace, proto se vichni rozhodli o nepříjemné záleitosti pomlčet.

Účastníci večírku shodně vypověděli, e doktůrek, a mysleli tím Frantika

losárka, opustil byt Jaroslava Vybíhala z nutných důvodů o několik minut

dříve (před dvaadvacátou hodinou). Vydal se vak směrem k parku, tedy na

opačnou stranu, ne li ostatní, a ani si poviml mrtvé, chtěl si v její blízkosti zapálit cigaretu. Byl vak natolik opilý, e mu cigareta i zapalovač vypadly z ruky a zůstaly leet na zemi. Sám skončil na lavičce

opodál, kde ho objevila hlídka VB. Na jeho obleku nebyly zjitěny ádné stopy po krvi.

Na stole zazvonil telefon.

Sluchátko zvedl Petr Blok a chvíli naslouchal zprávě z jednoho okrsku VB. V

Katanové ulici před dvěma hodinami neznámý střelec málem připravil

estiletého Pavla Tichého o pravé oko.

67

Chlapec seděl poblí otevřeného okna a střelec byl umístěn pravděpodobné

na půdě protějího domu.

Půdu domu č. 2100 prohledali důkladně dva příslunici VB. Vzduchovka typu

Diana, ráe 4,5 mm, byla ukryta pod trámem, zabalená do starého plátna.

Střelec střílel s největí pravděpodobností po holubech, nebo jeden byl

nalezen na dvoře mrtvý. Písemný protokol bude zaslán během několika hodin

… Nalezená vzduchovka byla zaslána do Kriminalistické-ho ústavu k

expertize. Za pomoci sejmutých otisků prstů měl být pachatel usvědčen ze

svého činu.

Petr Blok poslal do Katanové ulice okamité poručíka Hájka. Měl promluvit s rodiči postřeleného chlapce, přeptat se, zda si někdo ze sousedů během týdne nestěoval Bezpečnosti, a vůbec měl obhlédnout okolí.

Potom vzal telefon, vytočil číslo technika Valáka a poádal ho, aby mu

zavolal v případě, e hláený přestupek se vzduchovkou bude mít nějakou

souvislost s jejich pátráním. Příli se při tom nevzruoval; nebyl to první

případ, který si v posledních hodinách ověřovali.

Přesto se od telefonu nehnul. Dokonce odmítl jít na oběd. Zpracovával

výpovědi předvolaných recidivistů z minulého dne. Potom důkladně pročetl

pitevní protokol, který potvrdil slova doktora Lebedy, e Magda Kůrková

zemřela následkem zlomení krčního obratle. Následoval popis pokozených

orgánů … Také v případě Magdy byly zjitěny pro vraedný čin sexuální

pohnutky.

Konečně na stole zazvonil telefon. Volal Valáek. Zval kapitána k sobě. To

bylo nadějné …

Za několik minut u Petr Blok klepal na dveře daktyloskopického oddělení. V

podlouhlé místnosti připomínající pisárnu byly ve dvou řadách skloněny nad

pracovními stoly eny a pod zvětujícími přístroji hledaly, porovnávaly a

vyřazovaly zdánlivě stejné obrazce papilárních linií.

Valáek zavedl kapitána k jednomu z přístrojů, otočil vypínačem a Petr Blok

uviděl na dvou velkých skleněných deskách zvěteninu otisku prstu, mající na první pohled řadu stejných markantů.

Pořádně se podívej, vyzval kapitána Valáek. Otisk vpravo byl sejmut před rokem z boty Ilony Kolářové. Ten vlevo jsme sejmuli z donesené vzduchovky.

Oba jsou absolutně shodné Není pochyb, e jde o .smyčku smrtí’.

Kdyby Moniku někdo pozoroval, řekl by, e u silnice čeká na někoho

konkrétního nebo e vyhlíí jen nějaký extra bourák, kterým by dojela někam, kde chce dělat dojem. Nebo e patří k dívkám, které si vůz a řidiče pečlivě vybírají, aby ze svezení káplo jetě něco dalího.

68

Stála na okraji silnice s kabelkou v ruce a nedbale jí pohupovala. Občas se na projídějícího řidiče usmála, někdy zamávala na pozdrav, ale o stopnutí některého z projídějících vozů neusilovala.

Nemohla si stěovat, e by o ni nebyl zájem. Kdy ji začaly její dlouhé, tíhlé nohy bolet, opřela se o patník a natáhla je k vozovce. V minisukni a v halence s křidélkovými rukávy vypadala jako manekýna čekající na cvaknutí fotografovy spoutě.

Přesto, e se ani nepokusila zvednout ruku, zastavila u ní nablýskaná modrá

dacie. Za volantem seděl holohlavý mu. Jeho úsměv byl směsí dychtivého

očekáváni a rádobysvětácké nabubřelosti. .

Ne, děkuji, řekla Monika stroze s pocitem, e ten jeho lepkavý pohled musí ze sebe co nejrychleji smýt.

Zaslechla něco jako ,kozo pitomá’ a dacie sebou kubla směrem k východu.

Lovec v nablýskaném modrém autě měl zřejmě své zkuenosti.

Dědek plesnivá!” zasyčela Monika, velkoryse přehlíejíc, e muova lebka měla skoro stejně vysoký lesk jako karosérie jeho vozu, ale u na její tváři seděl veselý úsměv, kterým zdravila dalího osamělého jezdce v polském fiatu. Přibrzdil, zazubil se na ni vesele, ale kdy zavrtěla hlavou, pravičkou jí zamával a frčel dál.

Zkusíme to spolu?” zeptalo se Moniky stvoření s culíky u uí, k nim se současná móda obrátila zády, a přikrčilo neodolatelné pihovatý nos. Monika se musela zasmát, tak ji to připomnělo pohybující se čumáčky králíků, o které jako malá holka musela kdysi doma pečovat.

Monika si dívky, její občanský průkaz určitě jetě voněl tiskařskou černí,

vimla u před chvílí, stála asi sto metrů před ní. Moná e se sem přihnala jen proto, e viděla, jak vozům míjejícím Moniku blikají brzdová světla.

Tady je lepí stopovat ve dvou,” řekla dívka, snad na obranu. Jezdím stopem kadej týden domů k naim,” vysvětlovala.

A proč ve dvou?” řekla s údivem Monika a ustoupila před stoosmatřicítkou řítící se těsně kolem nich.

Jé, vy to nevíte?” vyjekly culíky. Tak to vám musím říct! Nai mi teď úplně zakázali jezdit stopem, já to velijak kamufluju, e jako jezdím vlakem, ale korunky mám v kapse a dávám si pozor, hroznej pozor!”

Člověk si musí vdycky dávat pozor,” řekla Monika nezávazně.

69

Děvče se zarazilo, ale pak se s vervou vrhlo do vyprávění

O fantómu této silnice: řidič, který zastavuje mladým dívkám, zaveze je do

ústraní, znásilní je a pak podřízne břitvou.

Třeba ho u chytili, namítla Monika, sáhla do kabelky a v malém zrcátku

začala kontrolovat svůj zevnějek.

Pihovatý nosík se přikrčil: Myslíte? Ale ne, určitě ho jetě nechytili. Poslední případ je starej čtyři dny. Byla to nějaká holka z polepovny, proto nai tak vyilujou.

Kolem právě projíděl wartburg a dívka mu začala zuřivě mávat. Nezastavil,

jen bliknul světly na pozdrav.

Místa tam měl, e by mohl naloit celou nai písárnu! rozčilily se culíky. Jo, abych vám to dopověděla. Tu holku přivedli v nemocnici k vědomí a tak se teď veobecně ví, e je to chlap kolem třicítky se irokou bradou a s řetězem kolem krku. A na toho já si dám hroznej pozor! - Nemohla byste mávat vy, vám by někdo určitě zastavil, navrhla, kdy kolem dívek projela kodovka stejně bezostyně jako předtím wartburg.

Dvě stopařky jsou někdy i pro mue riziko, zasmála se Monika a zamávala

přibliující se estsettrojce. Postavila se tak, e řidiči nezbylo, ne lápnout na brzdu.

Tak nastupovat!” otočila se ke králičímu nosíku a dívku vtlačila na iroké sedadlo. Díky,” řekla řidiči, zabouchla za culíky dveře a zamávala jim. Zůstala zase sama.

Slunce zapadlo, na krajinu se snáel podvečer. Asfalt ztratil vtíravý lesk a horizont v dálce potemněl. Některá auta u jela s rozatými světly.

Blíilo se embéčko. Na dálku nemohla rozpoznat barvu. Monika kývla jen

nepatrně rukou, spí jako by řidiči na pozdrav. K jejímu překvapení vůz

zastavil přesně u ní.

Řidič otevřel dveře a Monika doslova zapadla do sedadla potaeného bílou

srstí. Vděčně na něho pohlédla. U jsem přestávala věřit, e se hnu z místa!”

Sympatické stopařce rád zastavím,” řekl a potom jí pomohl připoutat se bezpečnostním pásem. A mimoto nerad jezdím sám.”

Zařadil jedničku a rozjel se. Monika si ho rychle, nicméně důkladně prohlédla.

Mu, který jetě nepřekročil třicítku, usoudila, tíhlý, elegantní, vlasy měl přičísnuté do čela. Jeho nohy vězely v polobotkách na vysoké podráce, moderní kalhoty byly z kvalitního materiálu. Sako leící na zadním sedadle,

jeho si Monika vimla při nastupování, se k nim určité perfektně hodilo. Přes sako byl přehozen koený pásek se irokou stříbřitou přezkou. Vzbuzoval důvěru.

Před třípatrovým domem č. 2100 v Katanové ulici zaparkovali v době, kdy se

u v několika bytech svítilo.

70

Ulicí se rozléhal hluk projídějícího trolejbusu, někde za blokem domů rachotil kompresor.

Zazvonili v přízemí u správcové domu.

Ve dveřích se objevila statná padesátnice s podmračeným čelem, s utěrkou v

ruce. Schoditní světlo ji dopadlo na masitý obličej se dvěma podbradky. Při pohledu na tři mue se jí zřítelnice maličko rozířily údivem a nedůvěrou.

Kamil Bohuna přidrel eně před očima sluební průkaz a představil se. Na

správcové bylo vidět, e z nich ádnou radost nemá; byli vlastně

pokračováním ranního předvoje, kdy se to v domě podle jejího názoru

esenbákama jen hemilo.

Stále nás jetě zajímá to střílení z půdy vaeho domu,” spustil nadporučík, nebo viděl, e ena točí hlavu směrem ke kuchyni. Máte dveře na půdu pokadé zamčené?”

Kdy je někdo zapomene zamknout, tak jsou odemčené,” odpověděla a

pokládala to za zcela samozřejmou věc. Kadá partaj má svoje klíče. Pokud

vím, nikdy se nám tady nic neztratilo. A nikdo na mě nemůe chtít, abych

chodila kadou chvíli kontrolovat, jestli jsou dveře na půdu zamčené. To dělám jen pozdě večer u vchodu do domu.”

Drí někdo z nájemníků ve vlastnictví vzduchovku?”

Ne. To bych o tom musela něco vědět. Ostatně, na to u se ptali ti před vámi.”

Ale na to, zda bydlí v domě osamělý mu kouřící lulku, se vás doufám ráno

neptali?” zajímal se Michal Horák.

Domovnice se dívala z jednoho na druhého a nevěděla, co si má o nich

myslet. Pokud vím,” odpověděla, tak u nás ije osaměle jen starej Krupička, a tomu u táhne na edesátku. Je napůl invalida. Jestli s ním chcete mluvit, tak musíte do druhýho poschodí.”

Monika rozevřela kabelku a začala lovit v jejich útrobách. Vysílačku zapnula před vstupem do auta, nyní stiskla tlačítko magnetofonu. Konečné vytáhla malou tatičku z napodobeniny tygří kůe plnou různých kosmetických

drobností.

Kam máte namířeno?” zeptal se, ani na ni pohlédl. Jeho prsty v jelenicových rukavicích s oválnými otvory na hřbetě vedly bezpečně volant. Kolem úst mu seděl trochu sebejistý úsměv.

Na konečnou, soudíc podle vaeho čísla,” odvětila Monika; dala mu tak

najevo, e není ádná bezhlavá stopařka.

Fajn,” řekl spokojeně. Mám tedy společnost na celou cestu. U jste

večeřela? Vím, kde se výborně vaří.”

Monika povytáhla obočí. Neulo mu to, odkryl řadu bílých zubů a usmál se na

ni. Teprve nyní si vimla přitalivé,hladce vyholené iroké brady.

71

Byl pojednou velice podobný mui na identifikačním portrétu, který viděla u

poručíka Hájka.

Bohuel pospíchám, řekla bez nejmeního náznaku vzruení, ale srdce jí

tlouklo na poplach. Jestli ovem máte hlad, nechci za stav vaeho organismu nést odpovědnost. Vystoupím a zastavím si jiný vůz Tady bych vám to ani neradil, řekl poněkud hlue. Pro stopařky, jako jste vy, je to dost nebezpečné místo. Zaslechla jsem, řekla Monika tie a pak se smíchem dodala: Měla jsem tedy těstí, e jsem stopla právě vás! Podíval se na ni a zasmál se také.

Monika sklapla tatičku, ero bylo u takové, e v zrcátku viděla jen stíny, k ničemu jí nebylo. Měla pocit, e jeho smích měl falený podtón.

Pro mue jsou dámské kabely uzavřený svět. Ale musím se přiznat, e mě od

malička přitahovaly, zase se zasmál. Smím se vás zeptat, jak se jmenujete?

Doma mi říkají Bibi,” řekla Monika bez uzardění a opět zalovila v kabele.

Kdy tedy nebudeme večeřet, Bibi, vyslovil bezostyně jméno, které mu

řekla, doufám, e nepohrdnete sladkostí? Jako zázrakem měl na klíně

bonboniéru a pravačkou odklápěl víko.

Bonbóny! Miluju!” řekla Monika neastně. A nesmím ani jeden - linie, víte?

Alespoň jen jeden. Uděláte mi radost, Bibinko.

Kroutila se při tom, ale bonbón si přece jen vzala.

Kdy odloil krabici, nasadil si brýle se irokými skly proti slunci. Sluely mu, to Monika uznávala, ale proč si je nasadil a ted večer? Snad aby zakryl podivný lesk v očích, který se objevil ve chvíli, kdy nabídl bonbóny? Nebo chtěl být jen zajímavějí? lo snad o muskou jeitnost?

Vdycky jsem chtěla být dětskou lékařkou,” řekla Monika, aby zahnala tíivé ticho, které se k nim najednou nastěhovalo do vozu. A protoe jsem z venkova a znám vechny práce kolem hospodářství, o prázdninách si vdycky

přivydělám jako traktoristka. Take můu spolehlivě posoudit, e jste úplně

jedinečný řidič.”

Nezdálo se, e by ho pochvala nějak zaujala. Kdybyste byla dětská lékařka,

myslím, e by se vás děti nebály… Mne doktořina nikdy nelákala,” podíval se po ní jaksi pátravě. Za tmavými brýlemi oči nebylo vidět, ale jeho tvář k ní zůstala obrácena nepříjemně dlouho.

Pro mne je koníčkem chemie,” řekl pak pomalu. Chemie bývá pro člověka často neocenitelným pomocníkem,” protáhl, a vtom bez jakéhokoliv upozornění stočil prudce volant a sjel ze silnice na polní cestu.

72

Tichý svist pneumatik na asfaltu vystřídalo chrastění těrku pod koly vozu.

Co to děláte?” vykřikla Monika.

Vím o jednom pěkném místě, kde si spolu nerueně porozprávíme!” řekl mu stroze.

Monika začala cloumat klikou vozu.

Nepříjemně se zachechtal. Marná snaha! Dveře jsou tak dobře zajitěné, e

je neotevřete!”

Nechala marných pokusů a hlasem, z něho se značným úsilím vymazala

háčky hysterie, řekla: Víte přece, e znám číslo vaeho vozu!”

Mlčel. Nepoznávala ho. A přesto ji přímo fascinoval. Je moné, e by právě

tento mu v tomto autě, na stejném místě odváel mladé dívky na jejich

poslední autostop? Dívky, které nemohly tuit tragický konec své cesty?

Jestlie nezastavíte, rozbiju sklo!” vykřikla rozzlobeně, kdy neodpovídal.

Několikrát udeřila pěstí do okénka.

Měla jste smůlu, drahouku,” zaklebil se. Vypadalo to, jako by mu pohled na její rozčilování působil potěení. Nos vozu mířil k tmavému pruhu lesa.

Jsem obyčejnej člověk z masa a kostí jako kadej jinej…”

Jeho hlas byl mrazivý a nesmlouvavý, ač se při řeči stále pochechtával.

Zřejmě se na této cestě vyznal. U před chvílí zhasl světla, ale po téměř

neviditelném pruhu cesty jel spolehlivě.

Na rozdíl od správcové byl důchodce Emanuel Krupička z domu č. 2100

hovorný pán. Hosty usadil do starodávných koených křesel, které při kadém

pohybu odevzdaně vzdechly, a na malý stolek čile naservíroval álky s kávou.

A nechodí do domu podobný mu k někomu na návtěvu?” nechtěl se Kamil

Bohuna vzdát stopy, která pro ně znamenala prakticky uzavření celého

případu se .smyčkou smrti’. Její objevení zúilo okruh podezřelých na několik desítek lidí kolem domu č. 2100, a nemělo u by dát mnoho práce vraha z karlovarské silnice odhalit. Nespatřil někdo v minulých dnech na půdě člověka z okolí?”

Nikdo nic takovýho neříkal,” zavrtěl starý pán hlavou. Rozpačitě si prohrábl zaloutlými prsty prořídlé vlasy a zadýmal přitom ze své fajfčičky.

A nemohl by se dostat na půdu někdo z bývalých nájemníků?” chytil se

poručík Hájek monosti. Také on se chtěl vyhnout následující den tomu, co

naznačil před jejich odjezdem kapitán. V případě neúspěchu e bude nutné

sejmout vem obyvatelům v okolí otisky prstů. Někdo se mohl například z

domu odstěhovat, klíče neodevzdal, a teď má monost vejít kdykoliv do domu,

ale zároveň také na půdu.

73

Naposledy se odstěhoval Karel Urban s rodinou někam na Nymbursko. Ten

by ale nejezdil takovou dálku jen proto, aby si mohl vystřelit na holuba.

Nadporučík se zvedl první. U dědy u se zřejmě nic nedoví. Pokud zbude čas,

navtíví jetě několik nájemníků v domě.

U sahal na kliku u dveří, kdy se pojednou starému mui rozzářil obličej.

Mládenci!” vykřikl. Před lety se od nás přestěhoval do druhýho baráku Olda Jordán. Ten by to mohl být.”

Opět se ocitli na ulici. Minuli vchod do domu, kde bydlel Karel Včelička,

kterého navtívili s Koutovou začátkem týdne a její povedená dceruka u

byla opět doma. Veli do starého činovního domu s opadanou omítkou.

Vizitku se jménem OLDŘICH JORDÁN nali na dveřích v prvém poschodí.

Kamil Bohuna zaklepal na dveře, vzal za kliku a stiskl ji.

Bylo zamčeno.

Nadporučík el proto zjistit, kdo bydlí nad Jordánem, o poschodí vý. Po

stisknutí zvonku to v bytě cinklo a dveře otevřela starí ena v květovaném

upanu. Jakmile řekl svoje jméno, přivítala ho slovy: Tak jste se přece jenom objevil! Určitě jste neměl celý týden lehké spaní… Pojďte dál, představovala jsem si vás trochu jinak.”

Byl by nejraději tu enskou políbil.

obývacím pokoji spokojeně usadil svoje hromotlucké tělo a rozhlédl se

kolem. Pokud se týče těch holubů, paní… paní..zarazil se, protoe nevěděl, jak se vlastně jmenuje.

Pěnkavová … řekla a sáhla si na krk, který ji zřejmě stále jetě bolel. Nic bych za to nedala, e to dělá někdo z protějího domu. Po mně u také jednou vystřelil.”

Máte někoho v podezření?”

Pokrčila rameny.

Se sousedy vycházíte dobře?”

Kopřivovi odnaproti jsou moc hodní lidé, mají jen dcerku, nad námi bydlí

Zázvorka a pod námi pan Jordán. Oba jsou solidní pánové.”

Pan Jordán ije sám?”

Ano,” přisvědčila Pěnkavová. Je to velice tichý a nenápadný člověk, trochu podivín, ale to proto, e nemá ádnou enskou, která by se o něho postarala.

A potom, jednou mi vyprávěl, jaké měl smutné dětství. Brzy mu zemřeli rodiče a zbylo po nich plno hladových krků.”

Má pan Jordán nějaké přátele?”

To ani nevím. Často bývá v zaměstnání, pracuje někde v třídírně uhlí. Doma

větinou jen spí, často si vyjede se svým embéčkem do přírody a není ho vidět několik dní.”

74

Dnes dopoledne byl doma?

Ano, byl, ale proboha, snad nepodezříváte právě jeho?” zhrozila se

Pěnkavová …

Monika seděla zabořena do sedadla a mlčela. Rozvaovala nad tím, co má

podniknout. Ten ílenec vjel do lesa. Tam zastaví a bude čekat, a se projeví účinky jedu v bonbónu. Nebo spí nějakě omamné látky.

Zachvěla se při představě, e by zde jela normální culíkatá stopařka, která by důvěřivé nabídnutý bonbón spolkla. Okamitě obrate vůz!” řekla Monika s překvapující rozhodností.

Mlčel. Dost moná e přemýlel, co způsobilo tu náhlou změnu v chování jeho

spolujezdkyně. Mohl se ovem zabývat také něčím docela jiným. Opět zapnul

světlomety. Kolem byl les.

Zastavil. Naklonil se dozadu a sáhl po koeném pásku, kterého si Monika

vimla při nastupování do vozu. Nepochybovala, e je rozhodnut. Brýle u

neměl, jeho rozířené zornice, lesknoucí se v odrazu světel, se vpíjely do

Moničiny pobledlé tváře. Zestárl o několik let. Sotva znatelné vrásky se

překvapivě prohloubily, pod očima se objevily hluboké stíny.

Vystupte!” řekl pánovitě a otevřel dveře.

Beze slova poslechla. Mohla se rozběhnout do černé tmy lesa, mohla zmizet,

zachránit se …

Neudělala to. Čekala, a zabouchl dveře vozu a vstoupil do světel reflektorů.

Stín jeho vysoké postavy se ztratil někde v temnotě. Pokroucené větve stromů vytvářely kulisy pro filmový horor, ale Monika nic nevnímala. Nespoutěla oči z mue.

Ani o krok dál!” přikázala a v ruce drela pistoli.

Nerozhodně se zastavil. Teprve teď si vimla, e drí v ruce břitvu. Neviděla mu do tváře, světla reflektorů k ní nedosahovala.

Pro Moniku nastal okamik vykoupený hodinami čekání u silnice.

Zůstaňte stát kde jste a nehýbejte se!” nařídila. Oči jí svítily vzruením a odhodláním stisknout spou, pokud neuposlechne.

Kdy Bohuna opustil byt paní Květy Pěnkavové, seběhl do přízemí a zmizel ve

sluebním voze, aby informoval kapitána. Ačkoliv v nejmením nepochyboval

o tom, e jsou u cíle, snail se mluvit klidně a věcně.

Jmenuje se Oldřich Jordán a bydlí v prvním poschodí. Dveře má zamčené, na

klepání se neozývá. Pravděpodobně je v práci.

76

Po rozmluvě s tou enskou z bytu nad nim, mimochodem je to ta, která mi

před týdnem volala kvůli holubům, bych řekl, e je to on.”

Hm … byla jediná reakce Petra Bloka.

ádný důkaz samozřejmé nemám. Jen vím, e se před lety odstěhoval z

domu, z něho se teď střílelo. Při stěhování zřejmě neodevzdal klíče od půdy

… A taky je tady slyet ta pila..

Jaká pila?

Kdy mi Pěnkavová telefonovala, stále mi něco nepříjemně kvílelo do ucha…

teď u vím, e to byla pila. V sousedství je toti nějaká truhlárna… Od

Pěnkavové jsem se mimo jiné dozvěděl, e Jordánovi zemřeli brzy rodiče a on

e se musel starat o několik hladových krků.

Bohuna se na chvíli odmlčel. Chtěl jsem se zeptat…” Proveď běná

opatření, přeruil ho Petr Blok, a v domě nedělejte zbytečný rozruch. Polu ti tam nějakého daktyloskopa. A sejme otisky z Jordánových dveří. Jestlie v laboratoři potvrdí shodnost jediného otisku s naí smyčkou, zajdu za

prokurátorem třeba o půlnoci.

Ale já jsem přesvědčen …

Promiň, Kamile, dovnitř vás nepustím. Jakmile budu mít povolení k prohlídce v ruce, přijedu za vámi. Konec.

Kamil Bohuna drel jetě několik vteřin sluchátko v ruce. Snad má kapitán

pravdu, ačkoliv příliná opatrnost někdy věci víc ukodí, ne prospěje.

S nespokojeným výrazem ve tváři se vrátil do domu.

V přízemí kývl na Horáka a zabručel: A dorazí někdo z daktyloskopie, poli ho za mnou!

Nečekal dlouho.

Nadporučík Valáek se přihrnul jako vdy s úsměvem na rtech. Na nic se

neptal, u označených dveři rozbalil svůj kufřík a dal se do práce. Bohuna ho mlčky pozoroval.

Valáek nejdříve posypal vyhlédnuté místo argentorátem. Stříbřitě edá barva hliníku mu umoňovala přesvědčit se, zda povrch dveří není mastný, vlhký nebo lepkavý, protoe v takovém případě by se vyvolávací práek zachytil na

celém povrchu předmětu, tedy i tam, kde stopy nejsou. Teprve potom začal

roztírat práek rovnoměrně jedním tahem shora dolů předevím v nejbliím

okolí kliky a zámku.

Jakmile se pod naneseným prákem objevila latentní daktyloskopická stopa,

Valáek sáhl pro jiný tětec, aby stopu očistil od přebytečného práku. Slyel jsem, e jste ho konečné objevili, prohodil, ani by přeruil svoji práci.

Jo, vypadá to tak… Dokonce tomu nasvědčuje I ta pila..

77

Valáek zvedl hlavu a nechápavě se zahleděl na kolegu. Ten se jen usmál a

pohybem ruky naznačil, aby se nezdroval. Na chodbě se opět rozhostilo

ticho.

Daktyloskopovi se objevila v ruce černá fólie, od které odstřihl potřebný

rozměr. Sejmul ochranný list a fólii postupně přitiskl elatinovou vrstvou na stopu směrem shora dolů. Hřbetem ukazováku pak fólii na stopu zlehka přitlačil posunováním prstu jedním směrem nahoru a druhým dolů, aby

zabránil případnému vzniku vzduchových bublin.

Kdy tohle Valáek několikrát opakoval, natěstí bez zvědavých pohledů

obyvatel domu, zeptal se Bohuna, jak to vypadá.

Něco tady bude, ale je to slabota, prohodil tie nadporučík. Prozatím není jeden otisk celej…”

Po sejmutí dalí daktyloskopické stopy přiloil na fólii ochranný list tak, aby ani zde nevznikla vzduchová bublina. Valáek tak předváděl zručnost ve svém oboru, o ní na oddělení koneckonců nikdo nepochyboval.

Snad můe přiblině posoudit, zda jde o hledanou smyčku, naléhal dál

Bohuna, který by byl nejraději dveře bez čekání vyrazil, aby se přesvědčil, zda je Jordán doma, nebo ne.

Pokud zjistím alespoň v jednom případě předepsaný počet shodných

markantů, dozví se to první, ujistil netrpělivého kolegu Valáek.

Výsledek zavolej předevím na oddělení, zavrtěl Bohuna nespokojeně

hlavou, já jsem si tentokrát jistej

Kdy Valáek zajistil celou sadu daktyloskopických stop, bohuel větinou

nedokonalých, tětec a lahvičky zmizely v kufříku a nadporučík se měl k

odchodu. Jetě se zastavím dole u schránky na dopisy, prohodil, zvedl ruku na pozdrav a zmizel v eru schoditě.

Chvíli byl dole slyet jeho rozhovor s poručíkem Horákem, potom zazněl

domem plechový zvuk, jak s něčím v přízemí pohnuli, a za chvíli bouchly

dveře u hlavního vchodu.

Schoditě potemnělo a ztichlo.

Kamil Bohuna se znovu zastavil u dveří Jordánova bytu a naslouchal, zda

nezachytí sebemení zvuk. Za dveřmi vak bylo ticho jako v hrobě, proto se

otočil a přistoupil k protějím dveřím, kde stiskl tlačítko zvonku.

Dveře se otevřely a před nadporučíkem stála asi padesátiletá ena v upanu s rozputěnými vlasy a unaveným výrazem v obličeji.

Pojďte dál, soudruhu nadporučíku, vyzvala kriminalistu Jaroslava Kouřimská, která u se s Bohunou seznámila na schodech a pozvala ho na kávu. Ocitl se v malé předsíňce, kde větinu místa zabral stolek, botník a bílá skříň. V

obývacím pokoji sloil tělo do křesla s odřenými opěradly.

78

Paní Kouřimská, můete mi něco povědět o vaem sousedovi?

Snad se panu Jordánovi něco zlého nepřihodilo?

Je nezvěstný,” odpověděl Bohuna vyhýbavě. V tom okamiku to vlastně byla pravda, i kdy po něm jetě nebylo vyhláeno celostátní pátrání. Zajímalo by mě, jak jste s ním jako sousedé vycházeli?”

Pan Jordán se do naeho domu nastěhoval asi před esti lety. Za tu dobu

jsme s nim neměli jedinou nepříjemnost. Dbá na pořádek, a to se u kadýho

osamělýho mue cení. Kadej třetí tejden vytře chodbu a schody a zamete

sklep. Pěkně podle rozvrhu na chodbě. Sluně pozdraví, prohodí pár slov

o počasí nebo o úklidu v domě… opravdu si na něho nemůeme v nejmením

stěovat.”

Má známé, kteří ho navtěvovali?”

Občas za ním přichází nějaká blondýnka … Dáa jí říkal. Dobrá čtyřicátnice,”

zamyslela se ena v upanu, kdy stavěla opatrně před pozdního hosta álek

s vonicí kávou. Jednou jsem ji viděla, kdy s nim odjíděla v autě…Asi to byla jenom známá.”

Jiné eny si do bytu nevodil?”

Pokud vím, s nikým příli řečí nenadělal. Řekla bych, e u je na něm to

staromládenectví vidět.”

Kde pracuje?”

To vám nejlip poví můj mu,” odpověděla pohotově Kouřimská a pohlédla na nástěnné hodiny nad knihovnou. Přijde z odpolední kadou chvíli, u tady vlastně měl být. Dělá ve skladech provozáře a panu Jordánovi sehnal to místo asi před rokem.”

V chodbičce něco klaplo a Kouřimská se s omluvou zvedla, aby mue

informovala o nezvyklé návtěvě.

Nemůete prej najít souseda,” řekl stejně vysoký mu jako Bohuna, sotva vstoupil. Měl rozloitou postavu, iroké lícní kosti, jiskrné oči a nakrátko ostříhané proedivělé vlasy. Do edesátky u mu moc nescházelo; v obličeji i na irokém čele se mu táhlo několik hlubokých vrásek. Ale to se divím, ráno jsem ho viděl ve skladu.”

V kterém skladu?” zeptal se Bohuna, kdy se oba pozdravili.

U nás na ikově, na nákladovým nádraí. U je tam přes měsíc na výpomoc.

Stalo se mu něco?”

Prozatím ho marně hledáme,” odpověděl Bohuna. Jaký je to pracovník?”

Mno …, čekal jsem, e bude lepí. Znáte to, kdy se za někoho přimluvíte, máte zájem, aby na něho nebyly ádný stínosti.”

79

A na pana Jordána byly?”

Kdy ho to popadne, neukáe se v práci taky několik dní. A kde máme potom

rychle sehnat náhradu …?

To je pravda,” pokýval nadporučík chápavě hlavou. Jak to vysvětlil, kdy opět přiel na směnu?”

Pořád stejná písnička… nebylo mu dobře … kdysi byl na operaci aludku - ale spí to bude chlast…”

Ale Pepo,” pohoreně zvedla hlavu jeho ena, která v malé kuchyňce

připravovala mui večeři, pan Jordán nikdy nebudil v domě pohorení.

Kdybys to tak řekl o Trávovi z přízemí ..

Má pan Jordán nějaké příbuzné?”

Někde v jiních Čechách, ale jetě jsem tady u něho nikoho neviděl. A před

časem si mi postěoval, e zůstal úplně sám.”

Monika seděla vedle řidiče a nepřítomným pohledem sledovala pruh osvětlené

vozovky. Kdyby zvedla hlavu a podívala se do zpětného zrcátka, střetla by se s pohledem mue na zadním sedadle. Jetě před nedávnem usiloval o její ivot; teď seděl vedle podporučíka Vaka bezmocně s pouty na rukou.

Monika byla samozřejmě s dnením večerem spokojena, ne vak docela. Mu

na zadním sedadle se moná pokusil přepadnout Marii Máchalovou a

koneckonců i ji, ale není to ten, na kterého tolik večerů čekala.

Zastavili před úřadovnou.

Maruka otevřel ochotně Monice dveře a mile se na ni usmál. Z vozu se

rovně vysoukal podporučík Vaek se zadreným. Vichni tři proli vrátnicí a za chvíli vcházeli do pracovny Petra Bloka.

Zadrenému u se z tváře sebejistý úsměv dávno vytratil. Oči mu těkaly

kolem, občas lehl pohledem i po Monice. Přeli do vedlejí místnosti; Monika na pokyn kapitána zůstala.

Tak povídejte, Moniko,” vyzval Petr Blok mladou příslunici přátelsky, ani by od ní vyadoval jakékoliv sluební hláeni. Bylo to zlý?”

Kdy se postavil s břitvou v ruce proti mně, do smíchu mi nebylo,” odpověděla Monika po pravdě a poloila před kapitána malý magnetofon s poslední nahrávkou. Jen mě mrzí, e je to někdo úplné jinejl”

Nic si z toho nedělejte, Moniko, i toho dostaneme, chce to jen trochu

trpělivosti. Vy jste udělala, co jste mohla… Ted mi jetě přehrajte záznam z magnetofonu a můete jít do hajan.”

Jakmile Petr Blok v pracovně osaměl, rozevřel desky s případem Marie

Máchalové. Vyňal její fotografii a přeel do vedlejí místnosti.

Zadrený seděl na idli poblí masívního stolu nadporučíka Bohuny.

80

Na desce před nim leel jeho občanský a řidičský průkaz. Vedle opasku s

velkou přezkou se v igelitovém sáčku leskla jeho .osobni zbraň”.

Petr Blok sáhl po občanském průkazu, desky z umělé hmoty mírně prohnul a

nechal mezi prsty pomalu prokluzovat jednotlivé stránky. Potom podal průkaz

Marukovi se ádostí, aby se podíval do evidence, zda tam o zadreném něco

nemají.

Jmenujete se Miroslav Havránek, narozený v Kolíně dvanáctého prosince

1950, bydlíte ve Svahové ulici v Praze. Souhlasí? začal navyklým způsobem

výslech, kdy předtím zapnul magnetofon.

Jo, souhlasí, řekl tázaný neochotně.

Jste enatý?

To máte přece v občance.

Kolik máte děti?

Dvě … kluka a holku.

Kde pracujete?

V servisní slubě jako automechanik… Následovala přesná adresa podniku

s poznámkou, e u je tam přes dva roky.

Automobil, v kterém jste byl zadren, patří vám?”

Ne. Je vypůjčenej z dílny.

Máte k němu nějaký doklad?

Ne.

Přiznáváte, e jste dnes večer svezl stopařku na karlovarské silnici, proti její vůli jste ji zavezl do lesa a ohrooval ji břitvou, leící na stole před vámi?

Mu zvedl hlavu a spočinul pohledem na desce stolu. Mírně zvlněné vlasy mu

přitom spadly do čela. Na nic takového se nepamatuji.

Je to vae břitva?

Ne.

Kde jste k ní přiel?

Nael jsem ji v lese.

Petr Blok nehnul ani brvou. Jen se více naklonil a přitáhl k sobě otevřenou

krabici s bonbóny. Nabídl jste zmíněné stopařce bonbón z této kolekce?”

Jo, ale jestli myslíte, e byl otrávenej, tak to ne…To jsem ji jen tak strail.”

Proč jste ji strail?”

Havránek hledal marně přijatelnou odpověď. Mnul si křečovitě irokou bradu,

a mu zrudla. Chvíli se díval na břitvu, chvíli na bonboniéru.

Kde pracuje vae ena?” zeptal se Petr Blok.

Tu do toho nezatahujte! Ta za nic nemůe.”

Musíme jí přece ráno oznámit, co je s vámi.”

81

Havránek viditelně zbledl. Přijal od poručíka Maruky sklenici vody a napil se.

Potom ze sebe vysoukal poadovanou informaci.

U jste předtím někoho ohrooval břitvou?

Ne.

Znáte tuto dívku?

Mu se chvíli díval na snímek Marie Máchalové a potom odpověděl docela

tie: Ne, neznám.

Budete nám muset říci, kde jste byl ve čtvrtek ve večerních hodinách, a s

kým. Kromě toho dojde mezi vámi a touto dívkou ke konfrontaci… a se ovem uzdraví. A pokud dosvědčí, e jste ji poranil břitvou Nikdy jsem ji neviděl!” téměř vykřikl.

Připomíná vám ten hlas někoho?” zeptal se kapitán a stiskl tlačítko u malého magnetofonu.

Co to děláte? -

Vím o jednom pěkném místě, kde si spolu neruené porozprávíme! -

SMÍCH

Marná snaha! Dveře jsou tak dobře zajitěné, e je neotevřete! -

Víte přece, e znám číslo vaeho vozu! -

Do kanceláře vpadl Kamil Bohuna a za ním Hájek. Kapitán vypnul magnetofon

a potom i přístroj, kterým nahrával Havránkův výslech.

Kamil Bohuna odloil plá a zasedl za pracovní stůl. Valáek se jetě

neozval?”

Ne,” odpověděl po pravdě kapitán. Přitom ukázal na Miroslava Havránka. Ale tady máme jednoho navíc … Petr se za ním nalapal chodník desítky hodin ..

Ve vedlejí kanceláři zazvonil telefon. Zvonil tak vytrvale, e Petr Blok

nakonec vstal a el zvednout sluchátko. Kdy se vrátil, pohlédl na Bohunu a

řekl: Volal Valáek… Přece jenom musím jít za prokurátorem… Bude mít

radost,” uklíbl se.

Vrátil se do své pracovny, v zásuvce vyhledal potřebný formulář, nařídil, aby zatím pokračovali ve výslechu Havránka, a zabouchl za sebou dveře.

Za půl hodiny byl zpátky s povolením k domovní prohlídce bytu Oldřicha

Jordána. Určil, kdo pojede do Jordánova bytu.

Za dvacet minut u ujíděli osvětlenými ulicemi města.

Je něco nového?” zeptal se Kamil Bohuna, sotva spatřil v eru chodby

nedaleko Jordánova bytu poručíka Horáka.

Nic,” zazněla chodbou strohá odpověď.

To u vystoupili po schodech i ostatní. Vem pracovala srdce naplno, nejvíc

supěl přizvaný technik - odborník na otevírání dveřních zámků.

82

Petr Blok přistoupil k označeným dveřím, přejel očima po mosazném títku se

jménem OLDŘICH JORDÁN, a pokud to schoditní světlo dovolovalo, prohlédl

si pečlivě celé dveře včetně zámku a masívní kliky; spodní část dřevěné

výplně byla zapráená a pinavá.

Několikrát za sebou stiskl zvonek. Nic nebylo slyet, zvonek zřejmé vůbec

nefungoval. Kamil Bohuna se po chvíli čekání přitočil ke dveřím a rázně na ně sevřenou pěstí pravé ruky zaklepal, jak to měl ve zvyku dělat i u nich na oddělení. Z bytu přesto nevyel sebemení zvuk.

Technik se na pokyn Petra Bloka spustil do podřepu, přejel prsty po mezeře

mezi koncem dveří a dveřním rámem, v místě západky vloil do mezery

rozevřený kapesni noík a ve chvilce se dveře tie otevřely. Tak tohle byste svedli i beze mne, odfrkl tlumeně a hřbetem ruky si stíral z čela pot. Byly jen přibouchnutý, dodal.

Petr Blok do dveří strčil napnutým ukazovákem a rozevřel je úplně. Dívali se do předsíně. První vstoupil Kamil Bohuna, hned za ním ostatní. Michal Horák na schoditi opět osaměl.

Nadporučík otočil vypínačem a do předsíně padlo mdlé světlo, které odkrylo

nepořádek předevím kolem botníku a na protějí straně pod zrcadlem. Na

podlaze se povalovalo několik párů pánských polobotek a pár zablácených

,baganča. Byly opřeny o taku z umělé hmoty s několika prázdnými lahvemi

uvnitř.

Zatímco Petr Blok veel do prostorné kuchyně, Bohuna zapadl do obývacího

pokoje. Ostatní postávali chvíli v předsíňce a potom se rovně rozeli po bytě.

Okna obou místnosti byla umístěna směrem do temného dvora, kam dopadalo

trochu světla z několika oken sousedních bytů.

Petr Blok se zkoumavě rozhlédl po místnosti. Uprostřed kuchyně s několika

kusy starého nábytku a staroitností stál stůl se třemi idlemi. Na desce stolu leela vyhaslá lulka a na víčku od zavařovací sklenice hromádka vyklepaného popela. Opodál kuchyňský nů a krajíc okoralého chleba, v plechovém hrnci

páchlo trochu zkyslého mléka. Půllitrový hrnek, přikrytý novinami z minulého týdne, měl na dně usazeninu po kávě. Na stole i pod ním na podlaze leelo několik prázdných lahví od piva.

Za kapitánem veel do kuchyně daktyloskop. Rozhlédl se po místnosti a řekl:

Příli útulný to tady nemá. Pohledem přitom spočinul na neuspořádaném

gauči s potrhanými potahy. Na pořádek si zřejmě moc nepotrpěl,

poznamenal znovu daktyloskop, kdy pokládal svoje nádobíčko na kuchyňský

stůl, kde si udělal trochu volného mista.

83

A vůbec, proč se tady asi jetě neobjevil?”

ije sám a není povinen vracet se kadý večer k rodině jako my, prohodil

kapitán, ale v duchu si přál, aby se majitel bytu tentokrát objevil. Uspořil by jim plno práce, která na ně po příjezdu na odděleni čeká. Zbývalo jen velmi málo času do chvíle, kdy se na vechna odděleni VB v republice rozletí Jordánův popis. Jeho vůz u měli v seznamech přísluníci dopravních odděleni v

hlavním městě a co nevidět dostanou jeho popis i krajská odděleni.

Na zdi nedaleko kredence visela polička s několika knihami, pohlednicemi a

automapou. Vechno bylo pokryto slabou vrstvou prachu. Petr Blok vzal jednu

knihu do ruky a zběně ji prolistoval. Byl to jakýsi zamilovaný román s

ohmatanými listy. Ani ostatní knihy neměly valnou úroveň.

V horní části kredence objevil mezi hrnečky, talířky a starými vázami několik zaloutlých obálek; v jedné byly Jordánovy osobní listiny s několika fotografiemi, v druhé svazek přeloených kolních vysvědčení, v dalích

objevil prodejní smlouvu na vůz, který vlastnil, svatební oznámeni svých

příbuzných a známých, v dalí kondolenční listiny. Alespoň tady se

projevovala snaha po pořádku.

Tohle tě bude zajímat,” ozval se za kapitánem Kamil Bohuna. V ruce drel krabičku olověných střel ráe 4,5 mm Diabolo. Konkrétní důkaz, e Jordán měl v úmyslu zlikvidovat holuby v irokém okolí. Prohlíím prádelník a na dně jedné zásuvky má jetě dvě takové krabičky.”

Petr Blok se napřímil, aby si srovnal záda. I u něho u se projevoval

nedostatek spánku z probdělých nocí. Kolem očí měl hluboké tmavé stíny.

Taky tam leel tenhle zápisník,” řekl Bohuna a podal kapitánovi diář v deskách z umělé hmoty. Na přední stránce byla řada jmen s telefonními čísly, u některých dokonce s adresou, na dalích stranách bylo tu a tam načmáráno několik poznámek. Pokud to psal Jordán, měl nezvykle roztřesené pismo.

Přesto si byli oba kriminalisté vědomi toho, e nalezený diář bude pro ně

neocenitelným pomocníkem při hledání jeho majitele.

A potom tam bylo jetě tohle,” znovu se ozval Bohuna a přidrel před

kapitánem igelitový sáček, uvnitř s vystřelenou nábojnici ráe 9 mm.

Petr Blok beze slova odloil diář a mlčky si prohlíel kolegův objev. Pokud

Jordán vlastni bez povoleni střelnou zbraň a oni ji v bytě nenajdou, znamená to, e ji má u sebe!

Pojď mi ukázat, kdes to nael,” řekl konečné Petr Blok a zamířil do vedlejí místnosti.

84

Na první pohled bylo patrno, e se nadporučík v obývacím pokoji .snail’. Co lo odtáhl, otevřel nebo nadzvedl. Dokonce se pokouel srolovat koberec.

V zásuvce prádelníku, kde Bohuna nael vystřelenou nábojnici, leelo rovně

odřené pouzdro na střelnou zbraň s krátkou hlavní. Opodál byla papírová

krabička s nejrůznějími tvary knoflíků.

éfe, co mám udělat s tou truhlou v kuchyni?” ozval se pojednou za oběma přizvaný odborník na otevírání zámků.

U jste ji měl dávno otevřít,” řekl mírným hlasem Petr Blok a unaveně se na něho usmál. Za půl hodiny jsme hotovi.” Zmínka o čase patřila rovně správci domu Jaroslavu Černému, který byl přizván jako nezúčastněná osoba, aby bylo zákonu učiněno zadost. Mlčky pozoroval průběh bytové prohlídky.

Bohuna otevřel poslední dvě zásuvky prádelníku. Jedna slouila jako

lékárnička; byla přeplněna nejrůznějimi léky, předevím krabičkami algen a

neuralgenu.

Asi trpí často bolestmi hlavy,” prohodil po chvíli Bohuna.

Nebo zubů,” řekl kapitán.

Zásuvka a u podlahy byla přecpaná starými novinami, časopisy a magazíny;

zčásti podlehla plísni, která se v místnosti drela právě za prádelníkem.

Tady u nic nenajdeme,” usoudil Petr Blok. Mezi dveřmi se objevil Karásek s hláením, e je truhla odemčena.

V jejich útrobách leelo několik sloených pyam, pánských flanelových koil, nátělníků a dalího osobního prádla. V igelitovém sáčku byly dokonce dvě podprsenky, bílá a růová, a několikerý dámské kalhotky. Docela v rohu truhly spatřili obálku napěchovanou nějakými papíry. Bohuna se naklonil přes okraj a obálku s povzdechem vylovil.

Vypadlo z ní plno novinových výstřiků spoře oblečených dam, různě

vylepených tukou nebo barvou, jiné dokonce doprovázené .slovem’. Bylo

mezi nimi dokonce několik barevných pornofotografií.

Koukám, e máme co dělat s maniakem přes porno,” prohlásil nadporučík

Bohuna a velice by ho bylo zajímalo, kolikrát Jordán tohle svinstvo mladým

dívkám ukazoval.

Trvalo přes hodinu, ne rozhodli, co vezmou s sebou a co ponechají na místě.

Konečně vak Jordánův byt zapečetili a kromě Michala Horáka opustili dům.

Ujíděli zpět tichými ulicemi velkoměsta, kde jetě tu a tam postávali milenci, kteří zapomněli sledovat, čas.

Jakmile dorazili na oddělení, rozdělili si práci tak, aby jim la rychle od ruky a mohli si o Jordánovi utvořit co nejvěrnéji obrázek. Hájek se ponořil do diáře a začal si dělat výpisky.

85

Eva byla tíhlé, spíe chlapecké postavy, zvlátě v kalhotovém kompletu, který si sama navrhla a uila; kolem krku jí i ve tmě zářila bílá halenka.

Kdy teď stála u krajnice asfaltky a netrpělivě vyhlíela nějaké vozidlo, zjistila, e se jí chvílemi zachvělo tělo zimou. Proto vylovila z velké koené brany vlastnoručně upleteného kulicha, vmáčkla pod něho vlasy, jejich medový

odstín dostal v eru tmavou barvu, a kolem krku si obtočila teplou álu.

Vracívala se domů autostopem dost často, ale snad jetě nikdy neměla

takovou smůlu jako tuto noc. První řidič opravoval hned za Prahou a po

dvaceti kilometrech ji stejně vyklopil. Celou věčnost se nemohla ,chytit”. Kdy ji z milosti vzala řidička světlého embéčka, tak se opět svezla jen několik kilometrů. Sice si pěkně popovídaly o módě a Eva přitom uplatnila vechny

vědomosti, které jí v tomto směru poskytla její profese, ale co to bylo platné, kdy u zase přes půl hodiny vartovala při kraji vozovky. Hodina po půlnoci nebyla nejlepí dobou pro autostop, ale přesto se nevzdávala naděje, rozhodnuta třeba sepnout proti rozzářeným reflektorům ruce, jen aby se řidič smiloval a zastavil.

Konečně se v dálce objevily dva světlé body. Nejdříve probleskovaly řídkým

lesem, potom se dokonce na chvíli ztratily, ale nakonec se vyhouply jen

několik metrů za jejími zády.

Zvedla ruku a s napětím sledovala, zda řidič zastaví. Brzdy zakvílely a

pneumatiky chvíli drhly asfalt. I přes rozatá světla spatřila za sklem řidiče s holou lebkou s tmavým výrazným obočím. Dveře se otevřely a Eva dopadla na přední sedadlo. Limuzína se odpíchla a Evu obklopilo příjemné teplo. Světlo

palubní desky jen matně osvětlovalo obličej zavalitého mue s naducanými

tvářemi.

Kam tak pozdě, slečinko? zahuhlal zastřeným hlasem, ani by zvedl oči od

vozovky. Tak pozdě v noci jsem jetě ádnou stopařku nebral.

Taky máte můj dík, odpověděla pohotově Eva a zastrkovala přitom kulicha i

álu do brany. Dnes mám vyloeně smůlu … U dva řidiči mě ze svých vozů

vyklopili…

Mu se blahosklonné usmál, pokýval chápavě hlavou a dál natahoval krátký

krk, aby před sebe lépe viděl; spodní ret měl povolený, nos nakrčený a brýle nedbale nasazené. Po chvíli se zeptal: A kam máte vlastně namířeno?

Do Varů,” odpověděla Eva, pohodila hlavou a uvolněné vlasy ji sklouzly na ramena. Při mý smůle určitě tak daleko nejedete?”

těstí vám dnes opravdu nepřeje, slečinko,” zadrmolil řidič nad volantem, ani by na pasaérku pohlédl.

86

V nejpilnějí práci si Kamil Bohuna vzpomněl, e uvaří pro vechny černou

kávu. Natočil plnou konvici vody a postavil ji na vařič. Za několik minut se prostorná kancelář zaplnila drádivou vůní.

Jetě nedopili, kdy se v pracovně Petra Bloka ozval telefon znovu. Kapitán

přeel k řinčícímu přístroji, jeho zvuk se zabodával do nevyspalých mozků

jako nebozez. Při rozhovoru si udělal na kus papíru několik poznámek a

jakmile zavěsil, křikl otevřenými dveřmi na Bohunu: Připrav se, Kamile, čeká nás jedna mrtvá v Blanický.

Proč právě my? zabručel nespokojeně nadporučík a pohlédl na Pavla Hájka,

který stále jetě vypisoval z Jordánova diáře telefonní čísla a občas některé vytočil.

Městem projíděli v době, kdy nad ulicemi vládly čistící stroje.

Nechápu, proč tam jedeme zrovna my, kdy nevíme co dřív, znovu namítl

Bohuna. Seděl na zadním sedadle vedle kapitána a zle se přitom mračil.

Byli jsme po ruce, tak jedeme … Výjezdovka u je tam, bylo jediné, co na to Petr Blok řekl.

Eva osaměla. Vypadla z příjemné vytopeného auta do tmy a zimy. Byla

nucena opět sáhnout do brany pro álu a kulicha. Unesla by i svetr. Kolem

byl les, jen v dálce probleskovalo světlo osamělého stavení.

Neula ani dvě stě metrů a zaslechla za sebou auto. Otočila se a zamávala.

Kdy se k jejímu překvapení kola auta zastavila, řidič na ni otevřeným

okénkem křikl, aby si nastoupila. Sotva dosedla do sedadla, opět se prudce

rozjel.

Připoutejte se! nařídil Evě, ani by na ni pohlédl. Motor u hnal opět na plné obrátky. Tmavé obrysy lesa po obou stranách se slily v neproniknutelnou zeď.

Malá panenka, připevněná na předním skle, se třepotala jako polapený motýl.

Po několika kilometrech jízdy zachytily rozsvícené reflektory vyplaenou srnku, která uprostřed vozovky okamik váhala, ne zmizela v tmavém lese. Vzápětí byl řidič oslněn protijedoucím vozem a nehorázně zaklel. Prudce sníil rychlost a usilovně hledal očima okraj vozovky. Blbec jeden, prohodil zlostně, kdy vůz opět vyrovnal.

Eva vyuila osvětlení, aby si řidiče lépe prohlédla. Upoutala ji předevím jeho vysunutá brada, vysoká čelní ple a lachovité ruce, drící volant. Náramkové hodinky měl připevněné na pravé ruce ciferníkem k tělu. Mohlo mu být pětatřicet, moná čtyřicet.

U jsem pochybovala, e se nade mnou někdo smiluje, řekla, kdy se

interiérem vozu opět rozlilo přítmí. Opřela se zády o sedadlo a narovnala

dlouhé nohy, jak ji to jen prostor vozu dovoloval.

87

Hezký stopařce vdycky rád zastavím, zahučel zastřeným hlasem řidič a

dodal: Chvíli jsem se sice rozmejlel, ale nakonec jsem si řekl, e člověk, kterej je tak říkajíc v kai, potřebuje vdycky nějakou společnost.

Můu vědět v jaký kai?”

Proč vás to zajímá?

Abych vás z ní vytáhla … odpověděla pohotově.

Pobaveně se zasmál, I kdy jen napůl úst. Takto, bohuel, nemůete. Co

jsem si nadrobil, to si taky sním. Takovej u je ivot, a já ho tak beru.

Asi jste ho neměl nikdy lehkej…

Přikývl a potlačil zívnuti. Taky mě vás bylo na tý oputěný silnici líto …

Rozhodně mě ale nepovaujte za dobráka, kterej se smiluje nad kadou

zvednutou rukou.

Vůbec nevypadáte na to, e by vás něco trápilo, řekla s úmyslem, aby se

rozpovídal. Osudy neznámých lidí ji vdycky přitahovaly.

Vak to je taky moje jediný těstí, pokýval souhlasně hlavou. Kdyby měl

kadej na čele napsáno, co je zač, nebo dokonce co si myslí, to by to

vypadalo! Chvíli mlčel a naslouchal chodu motoru. Studentka?” zeptal se pojednou.

Ty doby u jsou pryč,” zvonivě se zasmála. Pracuju v oděvním výtvarnictví,”

řekla a sledovala řidičovu tvář, aby zjistila, jaký to na něho zanechalo dojem.

Zajímavý zaměstnání,” pokýval hlavou, ani by dal najevo sebemení údiv.

Ani jsem nevěděl, e něco takovýho existuje.”

Jednou v ivotě bych chtěla dělat dobrou konfekci,” povzdechla si. Několik mých návrhů u dokonce přijali.” Zmlkla. Měla pojednou pocit, e ho to nezajímá.

Znal jsem jednu - ta taky ráda uskutečňovala svoje nápady…”

V jakém oboru?

Obyčejná vadlenka … ale ít uměla výborně!”

Zmlkli oba dva. Motor monotónně hučel a auto se řítilo tmou. Světla

rozřezávala temnotu na dvě poloviny a rozháněla ji do stran.

Tímhle autem ale nejezdíte dlouho, e?” zeptala se pojednou.

Ne, je kradený… Jak jste na to přila?”

A přesto jste mi zastavil?”

Proč ne? Mladou a pohlednou stopařku můu svézt v kradeným autě, ne?”

Následoval smích, který Evu přiměl, aby zvedla hlavu a zahleděla se řidiči do tváře.

88

Byla na pochybách, zda mluví pravdu, nebo jen ertuje.

Moná zastavujete stopařkám proto, e ijete sám a potřebujete si s někým

popovídat?”

To u jste taky poznala?” podivil se. Prosím vás a podle čeho tak soudíte?”

Podle otřepaných manet u koile… to enatí mui zpravidla nemívají.”

Opět se rozesmál, tentokrát docela srdečné. Musím uznat, e máte postřeh!”

Zamátral rukou v odkládací přihrádce. Zaustily papíry, něco kovového

uhodilo o vnitřní stěnu. Nakonec se mu v ruce objevila krátká lulka. Nějak jste zmlkla,” ustrouhl podezřívavě, kdy zabouchl víko přihrádky a hledal po kapsách zapalovač. Chce se vám spát?”

Ne, docela mě spaní přelo,” přiznala, ale vy jste se zmínil o nějaký kai…?

Jetě jste na to nezapomněla?” Zasunul lulku do úst a při nezmenené

rychlosti si u ní přidroval oheň tak dlouho, dokud se uvnitř vozu nerozlila vůně tabáku.

Svěřená bolest je poloviční bolest,” připomenula nesměle. Měla v úmyslu dát do věty trochu lakovný tón, ale rozmyslela si to. Jakýsi vnitřní hlas jí naeptával, aby si s tím muem nic nezačínala.

Stále víc se přesvědčuju, e vy eny jste vechny stejný … Nejdřív naléháte, aby se vám muský svěřili, a kdy to z nich vymámíte, popadne vás hysterický záchvat nebo se nervově zhroutíte.”

Máte se enami patný zkuenosti?”

Moc patný,” přikývl, prudce zabafal z lulky a pevně stiskl v zubech náústek.

Měl jsem s nimi v ivotě jenom potíe … Taková enská se k vám nastěhuje, člověk myslí, e na celej ivot, a kdy se vás nabaí, frrr, a je pryč!”

První láska prý se vracívá,” nadhodila Eva s úmyslem jetě více vyprovokovat řidiče ke sdílnosti. Která to byla?”

Na jméně nezáleí,” odpověděl zasmuile, ale měl jsem ji doopravdy rád … i kdy byla vdaná.”

Byla s tím druhým astná?”

Co já vím … asi moc ne, protoe se rozvedli.”

A co vy?”

Scházívali jsme se, ale spíe jako kamarádi z dřívějích let… Chápete?”

Trochu,” přiznala, zřejmě vás nechtěla.”

Omyl. Já jsem přestal mít zájem,” opravil Evu a zmírnil rychlost. Ona chtěla mít mě i jiný… Nakonec na to doplatila.”

89

Jak, prosím vás?

To bylo stále - svěř se mi, Oldřichu, řekni co tě trápí, nad čím přemejlí, uleví se ti..

A svěřil jste se?” Eva se zeptala téměř nedočkavě, protoe rozhovor s řidičem byl stále napínavějí.

Sledoval vozovku před sebou a mlčel. Rysy v obličeji mu ztvrdly a dostaly

odmítavý výraz. Občasné zadýmání z lulky ozářilo jeho tvář, tmavé vystouplé

oči a ui s masitými lalůčky.

Take jste se svěřil, konstatovala Eva sama pro sebe, kdy se nedočkala

odpovědi. Přestala se vyptávat. Pochopila, e buď promluví sám, nebo u z

něho nedostane ani slovo.

Svěřil, řekl s trpkostí v hlase, svěřil jsem se jí s tím, co jsem skrýval sám před sebou … Neřeknu nic světobornýho, ale ono ani tak nezáleí na tom, jak člověk v ivotě začne, jako na tom, jak skončí… A já jsem skončil velice patně!

Opět se odmlčel. Odkalal si a díval se mlčky před sebe.

Sedělo mi to na prsou jako velkej balvan a kdybych jí to byl neřekl, tak mě to snad udusilo… Jenome ona reagovala úplně jinak, ne jsem čekal… Ze veho nejhorí jsou hysterický enský!”

Ve voze nastalo ticho.

Chtěla, abych se el udat na policii. A kdy to neudělám já, tak e to udělá ona. To byla její odměna za to, e jsem k ní byl upřímnej. Aby mě politovala, podala pomocnou ruku, to ne…

Třeba to jetě udělá,” namítla Eva, které se zdálo, e rozhovor doléhá na řidiče stále tíivěji.

Teď u to neudělá,” zasmál se, jako by chtěl ze sebe setřást ten nejmení stín rozruení. Teď u ne,” dodal znovu a opět zvýil rychlost.

Zaparkovali před potemnělým domem. V prvém poschodí plála ve dvou

oknech světla. U vchodu je pozdravil uniformovaný přísluník.

Proli chodbou v přízemí a začali stoupat do mezipatra. Kamil Bohuna byl v

duchu u Jordána. Viděl před sebou jeho oválný obličej s vysedlou spodní

čelistí, tmavé oči, překryté nápadně svislými vičky. Dost dlouho se přehraboval

v kupě fotografii, aby si mohl vybavit kadou podrobnost obličeje mue, který se stal dvojnásobným vrahem. Na fotografiích byl se svými rodiči, s bratry, se známými - a vude se svou nezbytnou dýmkou. Někdy ji drel v dlouhých, úzkých prstech, jindy ji tiskl pevně v irokých ústech.

Kde je mu konec? Znají jeho jméno, mají jeho podrobný popis. Nebude dlouho

trvat a jeho fotografii bude mít kadá hlídka ve městě. Jak dlouho jim bude

jetě unikat?

90

První veel do bytu Petr Blok, za ním poručík Maruka a teprve potom Kamil

Bohuna. Se členy výjezdové skupiny se pozdravili pokývnutím hlavy. Naskytl

se jim pohled, jaký u mnohokrát důvěrně poznali: daktyloskop snímal na

jednotlivých kusech nábytku otisky prstů a ukládal je do brany, jiný technik se zabýval plánkem místnosti a polohou mrtvé(kromě přiloených náčrtků bylo potřeba kadý detail podrobně popsat!), dalí hovořil v předsíni tie do

telefonu a nadporučík Már zpovídal ve vedlejí místnosti mladou dívku.

V prostorné kuchyni obstoupili mrtvé tělo asi čtyřicetileté blondýny s bledou tváří a skelnýma očima. Na první pohled bylo jasné, e nejde o sebevradu, ale o násilnou smrt způsobenou druhou osobou. Naznačoval to zpřeházený

obsah otevřených skříní v předsíni a vytaené zásuvky u některých kusů

nábytku v kuchyni.

I kdy Petr Blok věděl, e dostane brzo ráno na pracovní stůl úplnou

fotodokumentaci, snail se zapamatovat uspořádání kuchyně tak, aby si mohl

později kdykoliv jednotlivé detaily vybavit; ani na okamik toti nepochyboval, e jim náčelník případ ráno přidělí…

Nakonec se pohledem zastavil u Bohuny. Nadporučík měl zvednutou hlavu a

snail se zjistit, co je příčinou nezvyklého zápachu v místnosti; rozhodně to nemohlo být ze zbytků jídla na desce kuchyňského stolu.

Nejspí rozlité víno,” prohodil Petr Blok a nadporučík mlčky přikývl. Pod gaučem objevili prázdnou láhev od bulharského dimiatu; tmavá skvrna na podlaze prozrazovala, e z nedopité lahve větina obsahu vytekla.

Do kuchyně veel nadporučík Már a pozdravil. Byl to pětatřicetiletý brunet s malým knírkem pod nosem a s ústy plnými bílých zdravých zubu, které se zaleskly pokadé, kdy se zasmál.

Danychová ila sama?” byla první otázka Petra Bloka.

Ne… vlastně ano,” odpověděl Már a dodal na vysvětlenou: Je rozvedená, její bývalý manel ije na Vinohradech s matkou. Jak jsem se dozvěděl od jejich dcery Ivy, občas se stýkali… Ona také pár minut po půlnoci objevila matku na podlaze a zavolala nám … Čeká ve vedlejí místnosti.”

Měla Danychová nějakého přítele?” znovu se zeptal kapitán, protoe

rozvedené čtyřicátnice větinou nebývají samy.

Měla… Iva u jednomu takovému příteli zavolala … Bude tady kadou chvíli.”

Proč nezavolala raději otci?”

Nadporučík pokrčil rameny.

A co mi vzkazuje doktor Lebeda?”

92

Tvrdí, e smrt nastala zlomením krčního obratle.

Petr Blok se podíval nedůvěřivě na velitele výjezdovky a potom se sklonil nad Danychovou, jako by se chtěl na vlastni oči přesvědčit, zda se lékař nemýlí.

Soustředěně si mrtvou prohlíel. Po chvíli zvedl hlavu a zeptal se: Stopy po zápase nenael ádné?”

Ne … Prý se u vás ráno zastaví.”

Kapitán se narovnal v zádech, pokýval hlavou na znameni, e rozumí, a opět

se rozhlédl po kuchyni. Bohuna s Marukou u prováděli orientační bytovou

prohlídku. Ačkoliv u byla pokročilá doba, přistupovali K práci soustředěně, bez známek únavy. Dvě bytové prohlídky za jedinou noc - a obě svým způsobem důleité.

Ta první se týkala Oldřicha Jordána, důvodně podezřelého ze dvou vrad.

Byla naděje, e se u něho v bytě najde stopa, která by pomohla objevit jeho

současný pobyt. V druhém případě bylo nutné shromádit údaje o mrtvě

Danychové, zjistit jak dolo k činu, kdo mohl přicházet v úvahu jako podezřelý a jaký postup pro dalí vyetřování z toho vyplývá.

Co psovod? Objevil něco?” vzpomněl si pojednou kapitán a obrátil se znovu k Márovi.

Pes ho dovedl na dvorek k prázdné garái,” odpověděl nadporučík. Byli jsme se tam podívat. Lahvově zelený igulík patří Danychovi. Podle potřeby si auto vzájemně půjčovali. Chalupu zase půjčovala svému bývalému mui Danychová.

Kamile!” zavolal Petr Blok, zjisti u té dívky telefonní číslo jejího otce a zeptej se ho, kde má vůz.”

Za chvíli u Bohuna vytáčel číslo poadovaného bytu. Na druhém konci se

nikdo nehlásil. Zřejmě proto, e pro normální lidi byla hluboká noc.

Za chvíli zavolej znovu,” nařídil kapitán a zamířil do vedlejí místnosti k mladé Danychové.

Dívka v bílé halence a světlé skládané sukni seděla v křesle zády ke dveřím a tie plakala. Tmavé vlasy měla vzadu slehlé. Usedl proti ni. Nevnímala ho.

Zvedla hlavu a kdy promluvil. Ze zarudlých očí jí vyzařovala nesmírná bolest nad ztrátou největí.

Petr Blok se omluvil, vysvětlil proč přiel a co by se rád dověděl. Například kdy viděla matku naposledy.

Před týdnem, ale často si telefonujeme. Mám vlastní garsonku.”

Proč jste přila za matkou právě dnes v noci?”

Zavolala jsem jí kolem osmé hodiny večer. Omluvila se, e má návtěvu, tak

jsem to později zkusila znovu.”

V kolik hodin?”

Asi ve čtvrt na dvanáct…”

93

A ozvala se vám?

Dívka mlčela a plakala; snad kapitána přes slzy ani neviděla. Chvějící se

brada prozrazovala, e je dívka na pokraji svých sil. Mluvila jste s

maminkou?

Ne… jenom zvedla sluchátko a opět zavěsila.

Vytočila jste její číslo znovu?

Ano…, ale chvíli jsem váhala… To mi jetě nikdy neudělala. Zmlkla a opět se rozvzlykala.

Petr Blok se rozhlédl po pokoji. Nakonec zavolal Bohunu a poádal ho, aby

slečně Ivě uvařil silnou kávu.

Nadporučík pohlédl na zhroucenou mladou Danychovou a zeptal se: Kolik

kostek, slečno?

Petr Blok zvedl hlavu a kolega u se na víc neptal. Zmizel v kuchyni, kde byl za chvíli slyet pískot konvice s vroucí vodou.

Co se stalo, kdy jste vytočila číslo bytu vaí matky podruhé?

Nikdo u sluchátko nezvedl… Napadaly mě hrozné mylenky… Bezradně

jsem pobíhala po bytě … a potom jsem se za maminkou rozjela.

Vzpomenete si na přesný čas?

Bylo za deset minut dvanáct. Cesta mi trvala asi dvacet minut.

Dveře byly zamčené nebo odemčené?

Zamčené.

Nemýlíte se?

Ne. Vzpomínám si, e jsem chvíli hledala v kabelce klíče. Potkala jste

někoho na chodbě?

Ne … V celém domě u byl klid.

V bytě vaí matky se svítilo?”

Bylo zhasnuto. Otočila jsem vypínačem a la nejdříve do obýváku. Maminku

jsem objevila na podlaze v kuchyni. Nedýchala. Proto jsem zavolala policii.”

Co jste udělala potom?

Řekli mi, abych čekala před domem.

Proč jste nezavolala nejdříve lékaře?

Mamince u nebylo pomoci - a potom ty vytaené zásuvky v předsíni…

Domníváte se, e se v bytě něco ztratilo?

Nedívala jsem se kolem ..

Petr Blok přistoupil k oknu, otočen k dívce zády. Viděl a k vzdálené

křiovatce. Ulice byla liduprázdná, město jetě spalo. Veel Bohuna. Na stolku cinkla lička o porcelán. Jetě chvilku čekal a potom se zeptal: Proč se vai rozvedli? Nikdy si nerozuměli, odpověděla váhavě. Zůstali spolu jen kvůli mně. Často jsem je o to prosila. Ted vidím, e jsem nedělala dobře…

94

Otec se vracíval domů pozdě v noci podnapilý a tropil výtrnosti… Od té doby neměla maminka nervy v pořádku.

Měla nějakého přítele?

Přikývla. Vlasy jí přitom spadly a k očím. Před časem se seznámila s jedním muem. Pokud vím, byl k ní velice pozorný.

To je ten, kterému jste zavolala?

Opět přikývla a sklonila hlavu. Po chvíli dodala: Myslím, e měl maminku rád.

Byl jediným přitelem vaí matky?

O ádném jiném nevím … alespoň veřejně se s nikým nescházela.”

Ani v dřívějích letech?”

Opravdu nevím. Nezajímala jsem se o takové věci. A pokud snad měla, ani

by nebylo divu.”

A vy máte chlapce, slečno?”

Rozeli jsme se …

Byl někdy u vás v bytě?

Tady? Ano, jednou.”

Petr Blok si zapsal jeho adresu. Potom dívku poádal, aby s ním prola celý

byt a pozorně se rozhlédla, zda něco cenného nechybí.

Proli obývacím pokojem, potom kuchyní, nahlédli do koupelny, do spíky. V

předsíni se zastavili před rozevřenou dvoudílnou skříní. Viselo v ní několik dámských pláů, kostýmů a drobných doplňků. Hořejí i spodní díly, obsahující převáně svetry, ály, čepice, punčochy a kabely, byly zpřeházené, některé věci leely na podlaze.

Tady pravděpodobně někdo něco hledal, poznamenal Petr Blok, sklonil se a

vrátil na svoje místo dámské koené rukavice. Rozhodně vae maminka

nepotřebovala teď v létě zimní rukavice?

Mladá Danychová vzala bezmylenkovitě do ruky malou skleničku parfému,

leící na podlaze u skříně, přičichla k ní a rozplakala se. Příli citelně na ni dolehla matčina smrt. Potom rozevřela černou společenskou kabelku na zdrhovadlo. Nahlédla dovnitř a rukou zajela do jejích útrob. V prstech jí zůstala manikúra v rudém pouzdře, rovně na zdrhovadlo. Nejsou tady, řekla a pohlédla na kapitána. Oči se jí topily v slzách.

Co tam chybí?” zajímal se Petr Blok.

Klíčky od auta,” vyhrkla rozrueně. Maminka je vdycky měla pověené u zrcadla, nebo uloené v kabelce. A kabelku dávala do skříně.”

Jetě chvíli oba hledali ve skříni i v jejím okolí, ale klíčky nenali.

95

Potom kapitán zavedl dívku zpět do obývacího pokoje a el za Bohunou, z

jeho posuňků vyrozuměl, e mu chce něco sdělit.

Před chvílí jsem se konečně dovolal, informoval svého nadřízeného Kamil

Bohuna.

Kam jsi se dovolal? zeptal se nevrle kapitán; v uích mu stále jetě zněl dívčí pláč.

K Danychovi… vůz půjčil své bývalé eně před třemi dny, take…

… Take vrah ujídí z města v lahvově zeleném igulíku, řekl podráděně

Petr Blok. Ohromně jsi mě potěil. Jistě u jsi alespoň zařídil…

Samozřejmě, přikývl nadporučík, nai u mají číslo vozu jeho popis.

Tak jetě zajeď za tím Danychem … Doufám, e jsi ho neposlal spát?

Ne…zazubil se Bohuna. Za chvíli zahučelo před domem auto.

Pavel Hájek se za pracovním stolem narovnal, a mu zachrupalo v zádech a

vstal. Chvíli se díval otevřeným oknem na nedaleké pouliční osvětlení,

obletované bílými můrami.

Několik sloupců telefonních čísel v zápisníku Oldřicha Jordána vypadalo zcela nevinně, ale zjistit jejich adresáty a promluvit s nimi, to nebyla v tak nezvyklé době jednoduchá věc. Velmi mu pomohli soudruzi z taktické evidence; v krátké době od nich obdrel podle předloeného seznamu čísel nejen jména telefonních účastníků, ale pokud byl některý z nich zanesený v jejich

kartotéce, i nezbytné poznámky.

Proto kdy bral do ruky opět telefon, byl ozbrojen trpělivostí a věřil, e se o Jordánovi něco podstatného dozví.

Znovu usedl za stůl a díval se do zápisníku na seznam čísel. Devítky zabíraly svými bachratými ranečky nejvíce místa. Pisatel kadý raneček jakoby trhnutím ruky úmyslné nafouknul. Číslo, které chtěl tentokrát vytočit,

obsahovalo převáně zmíněné devítky, a navíc u něho byla poznámka, volat

jen v noci. Tak toto přání mohl poručík bezezbytku splnit.

Vytočil číslo a čekal. Na druhé straně se nic nedělo. U chtěl zavěsit, kdy se konečné ozvala nějaká ena. Byla v povznesené náladě; neustále se hihňala a na upozornění, ,e volá Bezpečnost nereagovala. Dál obtěovala poručíka

něnůstkami, a zasáhl muský hlas, něco plesklo a přístroj zmlkl.

Pavel Hájek drel sluchátko v ruce a nevěděl, zda se má smát nebo nadávat.

Zavrtěl jen hlavou, vstal a zamířil k ledničce. Kromě sodovky v jejích útrobách objevil sáček mléka a zapomenutou svačinu.

96

Kdy znovu usedl za stůl a vytočil dalí číslo, ozvaly se pekárny a cukrárny.

Mu z vrátnice se ochotně zeptal, pro koho má do provozu zaběhnout.

Poručík se omluvil a zavěsil. Bůhví proč měl Jordán tohle číslo poznamenané.

Moná chtěl rozmnoit řady pekařů nebo cukrářů, moná tam měl přítelkyni.

Ale kterou, kdy si jméno nezapsal?

Na následujícím čísle se po chvilce vyzvánění ozval enský hlas; byl trochu

zastřený, ale sebejistý a po ospalosti v něm nebylo ani stopy; jako by ta ena právě opustila sprchu.

Omlouvám se vám, ale potřeboval bych jednu informaci,” řekl do mluvítka Hájek, kdy se představil. Jak jste se seznámila s panem Oldřichem Jordánem, a co mi o něm můete říci?

Vy jste opravdu z Bezpečnosti? zeptala se ena udiveně a nedůvěřivě

zároveň. Nezdá se vám, e jste si vybral ke konverzaci nejméně vhodnou

dobu?

Jiný čas mi bohuel nezbývá, také bych raději spal, přiznal otevřené, ale to u je moje povolání. A pokud mi nevěříte, nadiktuji vám číslo, které můete vytočit a opět se vám ozvu já … Poznamenejte si..

Zadrte! vykřikla ena se smíchem, to snad nebude třeba … Máte

sympatickej hlas, to mi stačí. Byl slyet její dech, někde blízko ní začaly bít hodiny. Potom něco uhodilo o desku stolu. Promiňte, hned to bude, jen co spolknu práky … Mám chřipku, ale ta se natěstí po drátě nepřenáí, alespoň doufám … Jste rád?

Upřímně řečeno, chřipku u jsem neměl několik let, přiznal s lítostí v hlase.

Pokud ji někdy dostanu, budu jen spát a spát.

Ale vy jistě čekáte, co vám řeknu o Oldanovi, navázala konečně ena na

poručíkovu otázku a krátce se při vzpomínce na Jordána zasmála. Před

časem si přisedl v kině vedle mne. Byla bych si ho vůbec nevimla, ale on mi dal zničeho nic ruku na koleno. Abych byla upřímná, jetě se mi to nestalo, tedy myslím v kině, upřesnila a opět se zasmála. Překvapil mě a zároveň

rozzlobil.

Dost si dovolil…

Jak jsem později poznala, na jeho vkus to ani tak moc nebylo, opravila

poručíka a dodala: Měl zvlátní přístup k enám: bral je jako nutný zlo …Víte jak to myslím? Vymámil na mně telefonní číslo a tak dlouho usiloval o schůzku, a jsem svolila.

Byla jste někdy v jeho bytě?

Jednou,” přiznala, a byla jsem dost zklamaná…Takový staromládenecký hnízdo s věcma, kterejm říkal staroitnosti.

97

Oldan mě ale zklamal i po mnoha jinejch stránkách. Následoval smích, který

chvílemi přecházel v krátký, suchý kael.

V čem například? zajímal se.

Moc pil, doslova chlastal, jestli můu pouít tohoto obhroublého výrazu.

Alkohol má raději ne enský. Zmiňoval se před vámi o některé?

To snad nemyslíte váně? Nikdy jsem k němu nic necítila, ale aby přede

mnou jetě mluvil o nějakejch svejch avantýrách, to by bylo na mne trochu

moc!

Kdy jste ho viděla naposledy?

Copak? Oldan je nezvěstnej? opět se krátce zasmála. Proč myslíte?

e zpovídáte mě a ne jeho … Třeba byste se na oplátku dozvěděl zase něco

o mně … Nebo vás snad jedna oputěná, jetě pohledná, sto osmdesát

centimetrů vysoká třicátnice nezajímá?

S odpovědí nepospíchal. Představoval si ji v peřinách, zpocenou,

neupravenou, tak, jak nemocný člověk větinou vypadá. Aby ji neurazil, řekl:

Kadá pohledná ena mě samozřejmě zajímá. Tak i vy … ačkoliv vás

neznám.

Třeba mě jetě poznáte … zasmála se zvonivým smíchem, který tentokrát

nezkreslila ani membrána telefonu. Ale předvolání k vám mi neposílejte dřív jak za tejden!

Rád bych jetě věděl, kdy jste viděla pana Jordána naposledy?

Asi před dvěma měsíci jsem se s ním setkala v tramvaji, odpověděla.

Vracela jsem se z práce. Sedl si náhodou vedle mne…

A poloil vám opět ruku na koleno?”

Ani ho to nenapadlo, zasmála se a nechala bez povimnutí poručíkovu

ironickou poznámku. Připadal mi nějak selej a ustaranej, ale je moný, e

jsem se mýlila.”

To vás ani nepozdravil?

Snad si ani neviml, e jsem to já. Taky se to někdy stává, omlouvala ho. A můu se na oplátku zeptat něco já vás? Ptejte se, vybídl ji poručík.

Jak jste přiel k mýmu telefonnímu číslu? Přes Oldana? Měl je

poznamenané ve svém zápisníčku. Bez vaeho jména, bohuel, a protoe

jsem si potřeboval číslo ověřit, nezbylo mi, ne vás vyruit ze spánku …

Nespala jsem, čtu zajímavej román a spát mám monost přes den …

Mimochodem, e jsem tak smělá, objevil jste v tom zápisníčku takovejch čísel víc?”

Několik určitě, ale nejde jenom o eny.”

Proboha, snad není navíc homosexuál?” přeruila ho vyděeně. U něho je toti moný vechno.”

98

Nic víc mi o něm neřeknete?

Je mi líto, hlesla do telefonu. Víc o něm nevím a jsem ráda, e ta nae

známost měla tak krátký trvání.

Pavel Hájek si nechal nakonec nadiktovat eninu adresu, telefonní číslo do

zaměstnání, poděkoval za informaci, a zavěsil.

Byl to první telefonický rozhovor, při něm se o Jordánovi něco dozvěděl.

Číslo s několika bachratými devítkami si pečlivě zakrtl a začal vytáčet dalí.

Také Petr Blok seděl u telefonu, stejné jako poručík Hájek v úřadovně, a

vytáčel jedno číslo za druhým. Rozdíl byl jen v tom, e to bylo v bytě Dagmar Danychové a e znal větinu telefonních čísel zpaměti. V naedlém obličeji mu seděla únava; hodinu spaní u dávno přetáhl, pozdní káva také vykonala svoje, take po spánku nezbyla ani stopa.

Před několika minutami volali z dopravního. Nedaleko Chodova na silnici

Miroovice - Beneov objevila autohlídka převrácené červené embéčko,

identifikované podle SPZ jako auto Oldřicha Jordána. Buď on nebo někdo jiný

najel na strom, auto obrátil na střechu, a zmizel. Technici sejmuli několik

otisků prstů, zajistili nedopalky cigaret a prázdnou láhev od rumu. Nedaleko místa havárie byli spatřeni dva mladíci.

Potěitelná byla zpráva o lahvově zeleném iguiíku s panenkou na předním

skle, jak jej popsal majitel auta Karel Danych. Podobný vůz projel před třiceti minutami Bílou horou směrem na Karlovy Vary. V té době vak hlídky VB

neměly jetě kráde nahláenou, proto nebyl zadren. Ani nebylo jisté, zda

vůbec jde o hledaný vůz. Přesto Petr Blok poádal dopraváky, aby bylo ve

spolupráci s odděleními VB v západních Čechách pátrání zaměřeno

předevím na karlovarskou silnici.

Ve chvíli, kdy kapitán zavěsil a poloil na stolek malý diář s poznámkami,

zaklepal někdo na dveře. Veel vysoký mu v károvaném saku, bílé koili s

proukovou kravatou, v edých tesilových kalhotách. Levou rukou nadzvedl

klobouk na pozdrav a opět jím přikryl téměř holou hlavu s několika vlasy na

skráních a v zátylku. Co neměl na hlavě, přestěhoval, jako větina takto

postiených muů, na obličej. Ale ani prořídlý plnovous nevypadal příli vábně; přinejmením potřeboval přistřihnout a upravit. Mu hlásil, e je přítelem paní Danychové, a e se tu hroznou zvěst o její smrti dozvěděl před necelou hodinou od slečny Ivanky.

Posaďte se, pane ….” vybídl Petr Blok neznámého mue a ukázal na idli v předsíni.

Janda představil se a znovu nadzvedl klobouk. Na hlavu u ho nevrátil;

zůstal mu viset při těle mezi prsty pravé ruky.

99

Při pohledu k otevřeným dveřím do kuchyně, kde na podlaze stále jetě leela přikryta mrtvá Danychová, rozpačitě rozhodil rukama, oči mu zvlhly a vrásky kolem nich potemněly. Odvrátil hlavu a posadil se.

Jak dlouho jste se s pani Danychovou znal?” zeptal se Petr Blok roztěkaného mue a mrknutím oka nedal najevo, e si host ve spěchu zapomněl dopnout kalhoty.

Necelej rok, odpověděl Janda a pevně stiskl rty, aby se mu neroztřásla brada s prořídlým vousem. Pracovali jsme spolu v jednom podniku.

V kterém podniku?

Oděvní sluba, prosím, oddělení zakázkového ití dámského prádla a loního

prádla.

Pozvala vás někdy k sobě do bytu?

Myslíte sem? zeptal se pro jistotu Janda, přeběhl očima po předsíňce, znovu se na okamik zastavil pohledem u kuchyňky, a potom se zahleděl nepřítomně na kapitána. Jo, byl jsem tady.

Kdy naposledy? zajímal se dál Petr Blok a nespustil z mue oči.

Asi před čtrnácti dny… V poslední době jsem Dáu navtěvoval jen zřídka.

Nepřála si to.

Řekla vám proč?

Myslím, e to způsobil chlápek, o kterém tvrdila, e je to známej z dřívějích let. Dokonce z něho měla strach, protoe byl hrozně zamindrákovanej…”

Proč myslíte?”

Místo odpovědi pokrčil rameny.

Viděl jste někdy toho mue?

Jednou jsem byl tady v bytě, kdy za ní přiel. Poslala mě do kuchyně. Slyel jsem jeho podráděnej hlas z vedlejí místnosti. Stále jí něco vyčítal…

Nakonec se pohádali a on odeel.

Jak dlouho se zdrel?”

Snad dvacet minut, půl hodiny,” odpověděl Janda a občas si při rozhovoru přejel jazykem po horním rtu a ke krátkým vousům, trčícím pod irokým nosem. Po jeho odchodu jsem se díval z okna, ale byl u večer, tak jsem viděl jenom jeho záda.”

Byl vám něčím nápadný?”

Měl jsem pocit, e trochu napadá na nohu, ale jistej si nejsem.”

Na kterou nohu?”

Snad na levou, opravdu nevím.

Byl vysoký, silný?

100

Spí slabí a velkej asi jako já.

Co vám po jeho odchodu paní Danychová řekla?

Stále plakala … dostala téměř hysterickej záchvat. Myslel jsem, e to byl její bejvalej manel, protoe mluvili taky o chalupě, ale to popřela.

Jejich dcera toho mue zná?”

Ne, ptal jsem se jí na to.”

A co paní Danychová? Měla ho ráda?”

Pochybuju … Moná před lety. Prohlásila e je to násilník, kterej patří za mříe … V návalu rozruení vykřikovala, e to s ním stejně jednou patně skončí!”

Blíe se nevyjádřila?”

Ne ..odpověděl Janda.

A co vy?”

Co já?” zeptal se udiveně a zvedl oči od podlahy, aby se podíval kapitánovi do tváře. Měl jsem Dáu rád i přes její chyby. Myslím, e jsme si byli sympatický navzájem.”

Bylo to tak náhlé, e si Eva nestačila přitisknout ruku na ústa, aby zabránila vyjeknutí: ve světle reflektorů se mihl zajíc, byl slyet tupý náraz na přední masku auta, a ve chvilce nechali mrtvé tělo zvířete daleko za vozem. Evě se o poznáni rychleji rozbuilo srdce a pronikavé horko se jí rozlilo po celém těle.

Snad toho uáka nelitujete,” zakřenil se mu za volantem a prudce se k ní naklonil, aby jí viděl lépe do tváře. Zdál se jí v té chvíli nepříjemně odulý, drzý a vyzývavý. V tmavém obličeji hnuly jen oči a bílé zuby. Dolehl k ní charakteristický zápach alkoholu. Ten chlap vedle ní měl pičku! Sice lehkou, sotva postřehnutelnou, ale kde je záruka, e …”

Zastavte mi! poádala tie, ale důrazně. V ádném případě nemínila

vysvětlovat, proč chce vystoupit právě tady, daleko od lidského obydlí. Dokud řidič nezastaví, pravdu mu stejně říci nemůe, to by bylo přilévání benzínu do ohně.

Řidič na její ádost nereagoval; dál hnal nezmenenou rychlostí vůz a něco si tie pobrukoval. Byl skloněn nad volantem a jen občas se prohnul v zádech, aby si srovnal tělo.

Zvířata a ptáky nenávidím! vyrazil ze sebe, jako by byl ve voze sám. A

holuby obzvlá! Právě jim můu děkovat, e teď neleím v posteli, ale utíkám z domova jako malej kluk. Krmit holuby ve městě je zakázaný. Víte to? Ale ta bába nade mnou jim toho sype tolik, e iví i potkany ve sklepě.

Nechápala, proč jí to vykládá. Jistě má pravdu, sama četla v novinách, e v

peří holubů a hrdliček ijí paraziti vyvolávající alergická onemocnění zejména horních cest dýchacích. Některé viry prý se jen těko rozeznají od obyčejné chřipky či zápalu plic.

101

A k tvorbě vaječných skořápek, e potřebují vápník, jeho jediným zdrojem je malba mezi střeními takami, take ničí střechy.

Od malička je nenávidím,” pokračoval, ačkoliv Eva nedala v nejmením

najevo, co si myslí. ,,V dětství jsem měl na starosti tátův holubník … Co mi to dalo vdycky práce, ne byl čistěji Přísahal jsem si, e jednou do těch ptáků ani nekopnu. A vidíte, i tohle mám zbabraný! Na vlastní balkón si nemůu stoupnout, aby mi hned něco neposlali za krk!”

Odmlčel se a sledoval vozovku, táhnoucí se do mírného kopce; les počal

řídnout a brzy byl vystřídán poli. Světla vzdálené vesnice se rychle blíila.

Dlouho jsem přemejlel nad tím, jak se těch potvor zbavit,” pokračoval v monologu. Od časnýho rána do pozdního večera jsem slyel to jejich pleskání křídly … Sehnal jsem si otrávený obilí, ale nebylo to nic platný; snad to cejtili na dálku. Proto jsem si pořídil vzduchovku a začal je odstřelovat.”

Muovy oči se chvílemi zúily do nepatrných těrbin a nebezpečně se leskly.

Nic by z toho nebylo, ale zranil jsem neastnou náhodou v protějím okně

malýho Pavlíka. Je mi ho líto, měl jsem ho rád.”

A kvůli tomu ujídíte v odcizeném autě?” nezdrela se Eva otázky, která se jí během řidičova vyprávění stále drala na jazyk.

Neměl jsem to v ivotě lehký,” řekl, ani by reagoval na otázku. lachovitou rukou si přejel po čelní plei. Táta byl víc v hospodě ne doma. Měl jsem neustálý potyčky s bratry, neetřili ranami stejně jako táta, ačkoliv byli mladí; zbyla mi jen náklonnost k sestrám … s těmi jsem si docela rozuměl.”

Měl byste mi tady zastavit,” vyuila Eva chvilky, kdy se opět odmlčel. U nebyla zvědava na nic. Měla jen jediné přání: vypadnout z vozu a přespat třeba na zemi, ale být co nejdál od toho chlapa.

Nemůu slouit, krasavice,” odsekl podráděně. Ted mám zrovna chu

mluvit. Tak poslouchej!”

Karel Danych čekal na Bohunu u vrátek vilky. U z dálky mával na blíící se

auto, aby ho kriminalista nepřehlédl. Na vysokém těle mu plandal nedopnutý

upan, u krku iroce rozhalený.

Kdy proli brankou, Danych přivřel elezná vrátka a ukázal rukou k hlavnímu vchodu do domu. Dveře byly otevřené, v hale se svítilo. Po točivých schodech zavedl pozdního hosta do půdního bytu.

Danych v sobě nezapřel architekta. V jednodue zařízené předsíni měl věák

na odloení atů a malý botník. Velké zrcadlo bylo umístěné proti vchodovým

dveřím.

102

Celý byt byl členěn několika kusy nábytku, výklenky a polopříčkami. Po

rozvodu si pořídil byt přímo pod střechou rodného domu, aby nenaruil

zaběhlý chod ivota jeho matky a provdané sestry. Ačkoliv byl zařízený z

nouze, působil na Bohunu klidněji a přitalivěji, ne byt jeho bývalé eny.

Posaďte se, prosím, vybídl Danych kriminalistu. Měl velké hnědé oči

přetékající zvědavostí. Dáme si skleničku na povzbuzení?” zeptal se a u hledal v domácím baru něco k pití.

Děkuji, jako by se stalo,” odmítl nadporučík. Mám venku auto. Ale vám v tom nic nebrání.”

Karel Danych pokýval hlavou a za okamik u drel v ruce láhev koňaku.

Spěným pohybem nalil zlatohnědou tekutinu do nablýskané skleničky a

postavil ji na desku stolu.

Bohuna si se zájmem architekta prohlíel. Ve svých dvaačtyřiceti letech měl

stále jetě sportovní postavu: iroká ramena, úzké boky, klenutý hrudník,

husté vlasy. Jen unavená a neoholená tvář prozrazovala větí ochablost, ne

bývá u muů jeho věku běné. Jisté se na této skutečnosti v minulých letech

podepsal právě alkohol.

Půjdu rovnou k věcí,” rozhodl nadporučík, protoe na delí rozhovor neměl čas. Vae bývalá ena Dagmar je po smrti… Bohuel, nezemřela přirozenou smrtí, ale byla zavraděna.”

Sdělení zapůsobilo na Danycha jako blesk z jasného nebe. kubl sebou,

nervózně zamikal očnímí víčky, nadechl se jako by chtěl něco říci, ale jen

sevřel rty a mlčky se díval před sebe. Potom vzal skleničku s koňakem a naráz ji vypil.

Byl bych rád, kdybyste mi vai bývalou manelku několika slovy přiblíil. Při pátrání nám můe pomoci sebemení maličkost, řekl nadporučík a dodal: Úvodem vám ale musím poloit čistě formální otázku. Odmlčel se a čekal,

dokud si architekt nenalil dalí skleničku.

Prosím, ptejte se, vyhrkl Danych.

Kde jste byl dnes večer mezi desátou a dvanáctou hodinou?

Celý večer jsem byl doma, odpověděl po delí pauze Danych a zahleděl se

na krímínalistu. V sedm mě volala matka k večeři. A do třiadvacáté hodiny

jsme seděli u televize … Abych byl upřímný, nemohu se z vaí zprávy

vzpamatovat… Dáa u sice dávno není mojí enou, ale váou mě k ní

vzpomínky, a také jsme se čas od času vídali.

S kým jste seděl u té televize?”

S matkou, se sestrou a vagrem.”

Co jste dělal potom?” ,

Asi ve čtvrt na dvanáct jsem el spát,” řekl a očima přejel po rozestlaném gauči.

103

Probudil jsem se, kdy zazvonil telefon … Díky vaí vytrvalosti jsem se

natolik vzpamatoval, e jsem mohl odpovědět na několik vaich otázek.

Můete odejít z vaeho bytu, ani by to někdo z rodiny zpozoroval?” zajímal se nadporučík.

Ne, odpověděl Daných okamitě. Musím sejít po dřevěných schodech do

přízemí, projít halou, odemknout dveře u hlavního vchodu a otevřít branku.

Pokouel jsem se o to několikrát, ale matce jsem nikdy neproklouzl… Má pokoj v přízemí u hlavního vchodu.”

Kdy jste viděl vai bývalou enu naposledy?”

Dnes odpoledne,” odpověděl Daných a pohlédl na hodinky. Vlastně u

včera.”

Byl jste ji navtívit v jejím bytě?”

Zavrtěl hlavou. Bylo to náhodné setkání v Kotvě. Dáa sháněla pro dceru

čajovou soupravu.”

Pozoroval jste na ní nějakou nápadnou změnu? Ustaranost, plačtivost nebo

podobně?”

Naopak, byla ve výborné náladě. Dokonce mi nabídla, jestli si s ní nechci na chvíli sednout do vinárny.”

Přijal jste její pozvání?”

Spěchal jsem. Navíc jsem věděl, e je to záminka k tomu, aby ze mne vytáhla nějaké praule.”

Tomu nerozumím.

Dost často byla ve finanční tísni… Tvrdila, e Iva, jako nae dcera, má velké poadavky. Ačkoliv si pořídila vlastní garsonku, není na tom platově nejlíp… A víte, jak to dnes chodí… Kdy dítě nedostane nic od táty, jde za mámou…”, Proč jste půjčoval bývalé eně vá vůz, kdy jste se při soudním líčení rozeli ve zlém?”

Já jí občas půjčil vůz, ona mně chalupu,” zasmál se. Stačí vám takové vysvětlení?”

Ne tak docela … přinejmením je to neobvyklé.”

Zase tak příli ve zlém jsme se nerozeli,” přiznal. Zakládala si na tom, e si vzala architekta. Očekávala, e bude ít v přepychu. Kdy zjistila, e se mýlila, chtěla ode mne odejít. Zůstali jsme spolu jenom kvůli dceři. Nakonec k rozvodu stejně dolo. Navrhl jsem jí, aby si vzala auto a já e se spokojím s chalupou. Dáa ji toti zdědila po strýci na Karlovarsku. Nechtěla ani slyet.”

Jezdila často na chalupu?”

Ano, často.”

Sama?”

To, bohuel, nevím …”

Vy o tom nejste přesvědčen?”

104

Jestlie za mými zády někoho měla, nikdy to nepřiznala. Alespoň ne přede

mnou. Ale jak jsem ji poznal, sama nebyla nikdy.

To se jenom domníváte?

Ne, to vím bezpečně… Před časem potřebovala auto. Chtěla na chalupu

uprostřed týdne. Já měl jet sluebně do Brna, proto jsem jí odmítl auto půjčit.

Urazila se, ale nakonec jsem zjistil, e na chalupě stejně byla, a ne sama.

Podle čeho jste tak usoudil?

Její společník si na chalupě zapomněl rezervu k embéčku … Nebo tam Dáe

to kolo nechal jako protihodnotu za něco, co si z chalupy odvezl.”

Víte snad, co to bylo?”

Na chalupě zůstalo několik staroitností… Sám jsem některé od Dái

odkoupil. Například empírové hodiny za vaimi zády.”

Kamil Bohuna se otočil; na stěně spatřil připevněného orla, symbol

Napoleonovy vojenské moci, nesoucího v zobáku zavěené hodiny; exponát,

který by jistě ve svých prostorách uvítalo mnohé muzeum.

Měl jsem zájem i o jiné věci, ale Dáa mi je odmítla prodat. Buď pochopila, e by je mohla zpeněit výhodněji, nebo je prostě slíbila někomu jinému. Věděla, e můj zájem byl trvalý například o různé rámy na zrcadla a fotografie, majolikové a měděné nádoby, stejné jako mříe na kovová zábradlí… Často

jsem pomohl zařídit interiér známým právě za pomoci těchto jedinečných

skvostů staré doby…”

O co jste tedy na chalupě přiel?” zeptal se netrpělivé Bohuna. Měl pocit, e architekt zabředává do zbytečných podrobnosti. Nadchly mě dobové stříbrné příbory, mající nepopiratelné znaky secese, zdobené na konci svých střenek

postavičkami en …

Přiznala se vae bývalá manelka, e je někomu prodala?”

Na chalupě bylo těchto příborů est… Byly sice zalé a povalovaly se mezi ostatními věcmi ve stole, ale jako celek měly velkou staroitnou cenu… Ani prý nepostřehla, e jeden příbor chybí… Div mě nakonec neobvinila, e jsem ho odcizil já.”

To je dobré,” řekl Bohuna a pohlédl na náramkové hodinky.

Stejně tak mě v podkroví zaujala secesní cínová mísa na ovoce,” postěoval si Danych. Nenapadlo mě, e i ta zmizí.”

Zřejmě byl také sběratelem staroitností?”

Vypadá to tak.”

Můete mi tu mísu nakreslit na kus papíru?” poádal kriminalista

překvapeného Danycha a potom u jen netrpělivě přihlíel,

106

jak se architekl lopotí s náčrtkem mělké cínové mísy, mající podobu irokého listu.

Jste překvapivě zručný kreslíř, zamumlal Bohuna a zastrčil pokreslený papír do kapsy. Děkuji vám. Jetě bych byl rád, kdybyste mi nakreslil přesný plánek té chalupy.”

Cestou zpět byl Bohuna přesvědčen, e ty zmíněné staroitnosti v poslední

době viděl…

Petr Blok měl vechny důvody k tomu, aby byl rozladěný. Janda vrhl jen velmi málo světla do ivota Dagmar Danychové. Jedno vak bylo jisté: Danychová se nestýkala s jedním muem, jak o tom byla přesvědčena její dcera, ale

přinejmením se dvěma.

Ani pátrání v domě nepřineslo nic podstatného, přestoe probudili a vyslechli vechny sousedy. Nikdo neslyel, e by v pozdních večerních hodinách vycházely z bytu Danychové nějaké podezřelé zvuky. Vrah přiel do domu

nepozorován a opět tak nenápadně odeel.

Kapitán se znovu usadil do křesla v obývacím pokoji a otevřenými dveřmi

pozoroval zřízence v černých plátích, kteří ve ví tichosti odnáeli na

nosítkách mrtvou do připraveného vozu před domem. Práci u skončili i

technici, mezi posledními odcházel nadporučík Már. Se slibem, e po

vyhodnocení vech stop okamitě zavolá, zmizel v temné chodbě.

V bytě zůstal jen Petr Blok a poručík Maruka. Ten se stále jetě přehraboval v korespodenci mrtvé. Bohuna se měl kadou chvíli vrátit od Danycha; potom to tady zabalí a pojedou do úřadovny.

V předsíni zazvonil telefon. Jeho zvuk se rozlil bytem nečekaně ostře a

nekompromisně. Sluchátko zvedl Maruka. Chvíli soustředěně naslouchal a

potom se otočil k Blokoví. To je Hájek, soudruhu kapitáne.”

Petr Blok vstal a narovnal se v zádech. Do křesla u si nesedne; pohodlí přímo svádělo zavřít oči a a spát.

Blok,” zahučel do mluvítka a nespoutěl přitom oči z Maruky.

Soudruhu kapitáne, před chvílí se vrátili chlapci od Havránka…

Co je sním?”

Při bytové prohlídce u něho objevili celej arzenál břitev … Nali mezi nimi i tu s ulomenou pičkou. Natěstí ji Havránek po činu uloil mezi ostatní.

Fajn … jestlie mikrofotografie ukáe, e nalezený úlomek pochází z

identifikované břitvy, bude o jeden soudní důkaz proti zadrenému víc,” řekl Petr Blok spokojeně.

107

Jinak stále jetě prověřuji ta telefonní čísla z Jordánova zápisníku,”

poznamenal Hájek, kdy se kapitán odmlčel.

A co jsi objevil zajímavého?”

Větinou mi kadej vynadá,” zasmál se do telefonu Hájek a pokračoval: Ale jedna zajímavost tady je ..

Nenapínej!”

Telefon na lince, kterou jsem před chvílí vytočil - zvedl Pepča.”

A sakra …

Petr Blok vzal do ruky tuku a poznamenal si číslo, které mu poručík

nadiktoval. Potom Hájka poádal, aby je vytočil jetě jednou, a zavěsil.

Uplynulo několik vteřin a telefon v předsíňce se rozdrnčel znovu.

Take je to jasné,” pokýval hlavou kapitán. Jestlie má Jordán poznamenaný telefon Danychové, měl k tomu nějaký důvod, a také ji s největí pravděpodobností znal. Moná e byl v jejím bytě… Zavolej do daktyloskopie, a porovnají sejmuté otisky z bytu Danychové s jeho otisky… A mi dají co nejdříve vědět! Já se ozvu jetě cestou … a moment… brnkni znovu na

dopravní, a zavolají, kdyby se někde objevil ten igulík!”

Petr Blok zavěsil a chvíli se díval nepřítomným pohledem před sebe.

Vnucovala se mylenka, která se zdála být a příli nepravděpodobná. Číslo

telefonu Danychové mohl mít Jordán poznamenané z mnoha důvodů.

Otevřeným oknem dolehl do bytu zvuk přijídějícího auta a potom bouchnutí

dveří.

To je Bohuna … Zapečetíme to tady a můeme jet!”

Maruka zasedl za řízení a nadporučík se přesunul na zadní sedadlo. Tak co

jsi se dozvěděl?” zajímal se kapitán, kdy dosedl vedle něho a vůz se rozjel pustou ulicí. Řekl ti ten Danych vůbec něco podstatného?”

Kdybych to byl neukončil, tak jsme diskutovali jetě teď,” odpověděl

nadporučík a pohlédl ospale na kapitána. Bylo to podivné manelství. A

stejně nezvykle ili i po rozvodu. Rozhodně nelze říci, e by ho zpráva o smrti jeho bývalé eny nevzruila. Nedovedu tyhle lidi pochopit…Buď mám někoho rád a iju s ním, nebo …

Nebo co?”

Rád bych se znovu podíval do Jordánova bytu … Nejlíp by bylo hned teď.”

Co to nechat na ráno?”

To u by mohlo být pozdě,” řekl Bohuna trochu záhadně, ale okamitě

vysvětloval proč: Danych mi vyprávěl o jejich chalupě někde na Karlovarsku.

Jezdili tam jako manelé, ale i po rozvodu, samozřejmě, e kadý zvlá.”

108

A co má být?

Jeho bývalá ena tam jezdila se svými amstry .. s jedním určitě.

A ty myslí, e on tam býval sám? ‘

To teď není tak důleité … Danych toti od jisté doby postrádal na chalupě jakousi cínovou mísu na ovoce a stříbrnou vidličku s noem.

Hm … zahučel kapitán.

Ty staroitnosti jsou tak nápadné, e je není mono jen tak zaměnit za jiné.

Navíc mi tu cínovou mísu nakreslil na kus papíru.” Nadporučík sáhl do kapsy a rozloil před kapitána náčrtek.

Ale já stále jetě nechápu …”

Ví kde jsem ty staroitnosti viděl?

Nemám tuení.

U Jordána v bytě, řekl konečně Bohuna. Alespoň se to domnívám. Proto

bych se tam rád jetě jednou podíval. To by celý případ smrti Danychové

stavělo do zcela jiného světla.”

Petr Blok hleděl bez hnutí a díval se upřené Marukovi na zátylek. Z jeho tváře nebylo mono vyčíst zhola nic. Nepohnul jediným svalem, jen oční víčka se mu chvílemi zachvěla. Vypadá to, e Jordán opravdu Danychovou znal, řekl

konečně. To nám doufám co nejdříve potvrdí i z daktyloskopie. Ted jde

hlavně o to, aby se nám ho podařilo co nejdříve najít.”

Poádal Maruku, aby mu podal telefon.

Co je nového?” zeptal se, jakmile se ozval pručík Hájek.

V daktylce na otiscích pracují. Kadou chvíli budou volat.”

Z dopravního stále nic?”

Nic … Na karlovarskou vyjely tři vozy. Rozdělily si jednotlivé úseky … Pokud tam hledaný igulík je, měly by ho co nejdříve objevit.”

Hájek na okamik zmlkl.

Co je?” zeptal se netrpělivě Petr Blok.

Volal Valáek,” ozval se opět poručík. U ted prý můe prohlásit, e

daktyloskopické stopy z bytu Danychové jsou shodné s otisky Oldřicha

Jordána …

Díky,” odpověděl kapitán a zavěsil.

Moc se mi to nelíbí, řekl Bohuna, který Hájka rovně pozorně poslouchal.

Pokud Jordán směřuje na Karlovarsko, musíme zablokovat i okresní vozovky,

nebo nám někde projede.”

Má na paměti tu chalupu?”

Taky,” přikývl kapitán a pobídl Maruku, aby lápl na plyn. Do toho jeho bytu je tedy zbytečné jezdit. Vechno nasvědčuje tomu, e se s Danychovou dobře znal.”

109

Na palubní desce zapípal telefon.

Po udání polohy vozu je operační důstojník z dispečinku ádal, aby zajeli k

prodejně elektrospotřebičů č. 24. Následovala přesná adresa. Z protějího

domu nahlásil náhodný svědek, e se v prodejně děje něco nezvyklého.

Dokonce prý otevřeným oknem zaslechl výkřik o pomoc. Jste nejblí,

podívejte se tam, poádal hlas v telefonu. Za tři čtyři minuty k vám dorazí nejblií hlídkový vůz.

Pneumatiky zakvílely ztichlým městem. Vím kde to je, řekl Maruka a zabočil do nejblií příčné ulice. Projel dalí spojovací ulicí. Je to ten rohák před námi, dodal a začal brzdit.

To nám jetě chybělo, neodpustil si poznámku Kamil Bohuna. Jakmile vak

Maruka zastavil, první opustil auto.

Počkej tady, řekl kapitán Marukovi, kdy se soukal z vozu. Podej zprávu, e jsme dorazili… A na dopravním a zajistí kontrolu i na okresních silnicích.

Myslel přitom na Jordána.

Pokud tam jetě je, můeA co má být?

Jeho bývalá ena tam jezdila se svými amstry .. s jedním určitě.

A ty myslí, e on tam býval sám? ‘

To teď není tak důleité … Danych toti od jisté doby postrádal na chalupě jakousi cínovou mísu na ovoce a stříbrnou vidličku s noem.

Hm … zahučel kapitán.

Ty staroitnosti jsou tak nápadné, e je není mono jen tak zaměnit za jiné.

Navíc mi tu cínovou mísu nakreslil na kus papíru.” Nadporučík sáhl do kapsy a rozloil před kapitána náčrtek.

Ale já stále jetě nechápu …”

Ví kde jsem ty staroitnosti viděl?

Nemám tuení.

U Jordána v bytě, řekl konečně Bohuna. Alespoň se to domnívám. Proto

bych se tam rád jetě jednou podíval. To by celý případ smrti Danychové

stavělo do zcela jiného světla.”

Petr Blok hleděl bez hnutí a díval se upřené Marukovi na zátylek. Z jeho tváře nebylo mono vyčíst zhola nic. Nepohnul jediným svalem, jen oční víčka se mu chvílemi zachvěla. Vypadá to, e Jordán opravdu Danychovou znal, řekl

konečně. To nám doufám co nejdříve potvrdí i z daktyloskopie. Ted jde

hlavně o to, aby se nám ho podařilo co nejdříve najít.”

Poádal Maruku, aby mu podal telefon.

Co je nového?” zeptal se, jakmile se ozval pručík Hájek.

V daktylce na otiscích pracují. Kadou chvíli budou volat.”

Z dopravního stále nic?”

Nic … Na karlovarskou vyjely tři vozy. Rozdělily si jednotlivé úseky … Pokud tam hledaný igulík je, měly by ho co nejdříve objevit.”

Hájek na okamik zmlkl.

Co je?” zeptal se netrpělivě Petr Blok.

Volal Valáek,” ozval se opět poručík. U ted prý můe prohlásit, e

daktyloskopické stopy z bytu Danychové jsou shodné s otisky Oldřicha

Jordána …

Díky,” odpověděl kapitán a zavěsil.

Moc se mi to nelíbí, řekl Bohuna, který Hájka rovně pozorně poslouchal.

Pokud Jordán směřuje na Karlovarsko, musíme zablokovat i okresní vozovky,

nebo nám někde projede.”

Má na paměti tu chalupu?”

Taky,” přikývl kapitán a pobídl Maruku, aby lápl na plyn. Do toho jeho bytu je tedy zbytečné jezdit. Vechno nasvědčuje tomu, e se s Danychovou dobře znal.”

Můe nám proklouznout zadem, prohodil Kamil Bohuna, kdy spolu vykročili

směrem k rohovému domu, v přízemí s velkými výlohami. Stál osaměle na

křiovatce. Musíme ovem počítat s tím, e tam není sám. Přitom se

rozhlíel po okolí, zda není někde přistavený vůz s řidičem. Nic takového

neobjevil.

Blíili se k obchodu, jeho vchod měl do dvou třetin staenou roletu, co bylo přinejmením nezvyklé. Zkusím to vzít hlavním vchodem, řekl Bohuna.

Bude mě krýt?

Kapitán přikývl a Bohuna rozkolébal svoje hromotlucké tělo ve snaze nabrat

větí rychlost. Byl od domu třicet čtyřicet metrů, kdy se od vchodu do

obchodu odlepila temná postava a rozběhla se opačným směrem. Bohuna

vykřikl něco, čemu kapitán nerozuměl, protoe Maruka pohotově přistál s

autem vedle něho. Petr Blok naskočil a rozjeli se za prchajícím.

V krátké chvíli ho předjeli.

Maruka prudce zabrzdil a kapitán vyskočil z auta přímo proti běícímu mui.

Byl téměř o hlavu vyí ne Petr Blok, ramenatý a urostlý. Na irokých zádech měl připevněnou branu, které se zřejmě nemínil za ádných okolností vzdát.

Vletěl kapitánovi přímo do náruče, ačkoliv chtěl v poslední chvíli změnit směr.

Těce dýchal a čelo se mu lesklo potem. Ocelová pouta mu s Marukou

nasadili dříve, ne doběhl Bohuna. Byl rovně zpocený a udýchaný.

Zadreného mue vtlačili do vozu na zadní sedadlo.

Z postranní ulice přijíděl hlídkový vůz.

Byl jsi tam sám? spustil Bohuna na mue v koené bundě, tmavých

kalhotách a sandálech na nohou. Mlčel, hleděl nepřítomně před sebe a jen

občas napnul svaly jako by se chtěl přesvědčit, zda jsou pouta na rukou

dostatečně pevná.

110

Kdo volal o pomoc? vykřikl Petr Blok nevrle. Kdy viděl, e se mu nemá k

odpovědi, znovu vykřikl: Uvědomuje si, e můe mít na svědomí lidskej

ivot?

Mu zvedl konečně hlavu a zahučel: Je ve skladiti… Nechápu, co dělala v

noci v krámě.”

Na víc se neptali. Maruka zařadil zpáteční rychlost a předjel před obchod. Ve skladu je nějaká enská,” informoval Bohuna dva přísluníky z hlídkového vozu. Vichni jako na povel vběhli do obchodu. Za nimi Petr Blok.

Na podlaze ve skladu objevili svázanou enu s roubíkem v ústech. Měla na

sobě potrhané aty a přes ně pracovní plá. Černé polobotky stály nedaleko

jejích nohou. Obličej měla pokrábaný, na několika místech od krve.

Je v oku, ta nám nic neřekne,” zahučel jeden z přísluníků hlídkového vozu.

U jsem přivolal sanitku,” poznamenal Bohuna, který volal z vedlejí

kanceláře. S účastí hleděl na bezvládnou enu. Ten chlap by ji tady nechal

klidně do rána!”

Vezmeme ho na oddělení,” rozhodl netrpělivě Petr Blok, kdy se vraceli k vozu.

Panenka na předním skle měla rozputěné vlásky, bílou halenku s

nadýchanými rukávky a klátící se hubené noky. Eva z ní nespoutěla oči.

Kdy byla malá, měla podobnou na hraní; často jí dlouhé hodiny vyprávěla

svoje příhody a tak se svěřovala se svými holčičími problémy.

Řidič po levici tiskl v zubech vyhaslou lulku a na čele se mu leskl pot, viditelný i při matném světle z palubní desky.

V duchu probrala vechny způsoby, jak se dostat z vozu: vyskočit za jízdy,

strhnout nečekaně volant ke krajnici, dupnout nohou na pedál brzdy …

Vechno se jí zdálo být příli riskantní. A také byla malá naděje, e by to

přečkala bez váných následků.

Mu za volantem se dál řítil nezmenenou rychlostí, jako kdyby za ním hořelo, ačkoliv právě projíděli spící vesnicí.

Opravdu to tak kalíte jenom kvůli těm holubům?” zeptala se trochu leérně.

Snad by bylo lépe …

Mlčte!” téměř vykřikl. Nechtěl jsem ji zabít! Sám se lekl svého hlasu. Trhl hlavou, podíval se na spolujezdkyni a zasmál se. Jo, je to pravda, krasavice, Dáa u je pár hodin po smrti. Bránila se, nikdy bych byl neřekl, e má takovou sílu!

Evě se udělaly mitky před očima; rukou se křečovitě chytila opěrky a zatajila dech. Často jezdívala v noci domů stopem, ale do tak zoufalé situace se jetě nedostala. Kolikrát ji matka varovala.

111

Odpovídala ji pokadé stejně: - Ve dne nebo v noci, vdy je to za stejný

peníze. Kdo by mi co udělal! - A teď padla do zajetí mue, který má na

svědomí vradu! Proto ten panický útěk z místa, kde spáchal zločin. Ale kam

myslí e dojede? A co bude s ní? Nebyla schopna cokoliv podniknout. Do očí

se jí vedralo několik slz. Uvědomovala si, e musí změnit taktiku, pokud se z toho chce dostat se zdravou kůí.

Opravdu jsem to nechtěl udělat, znovu ji ujioval. Přiel jsem za ní večer jenom proto, abych jí to rozmluvil. Bylo to od ní ílenství! A udavačství se mi z hloubi due protiví. Kdybych se chtěl prásknout, tak to přece můu udělat sám.

K tomu nikoho nepotřebuju!

Určitě vám chtěla pomoci, namítla Eva tie.

Nevěděl jsem, jak to vechno dopadne, proto jsem pro jistotu zaparkoval ve

vedlejí ulici a el jsem do jejich baráku zadem. Nadechl se a pokračoval dál chraplavým hlasem: Měla na sobě roztomilej upánek a natočený vlasy.

Asi vás čekala.

Zatelefonoval jsem jí, e večer přijdu, přikývl hlavou. U jsem vám řekl, e jsem ji měl rád a e jsem jí přes vechny její vrtochy důvěřoval. Nikomu jinýmu, ne jí. Proto jsem se jí taky se vím svěřil. A vdycky se mi líbila, i kdy byla kapánek starí… Otevřela vínko. V lednici měla pár chlebíčků, udělala chřupavý toasty. Věděla, e je mám rád. Sedli jsme si spolu ke stolu a docela fajn jsme si povídali.

Zmlkl. Vzpomínal na svoji první lásku. Motor monotónně hučel a vytrvale hnal vůz do tmy.

Najednou to do ní vjelo a e to stejně vechno nahlásí. zahučel a z jeho

hlasu vytryskla zuřivá nenávist. Tak co mi zbejvalo?

Eva mlčela a tiskla k sobě nohy i ruce, aby se strachy nerozklepala. Popadl ji strach, jaký jetě nepoznala.

Koukám, e jsem vám tím povídáním úplně vyrazil dech! Ale zajímalo vás

přece v jaký jsem kai. Nebo snad ne? Zasmál se. Teď jsme na jedný

palubě, tak se vám můu svěřit se vím.

Uvědomovala si, e pokud jedou po hlavní, nebezpečí není tak velké. Ale při

odbočení musí zmírnit přece rychlost. Potom u se dá jistě něco podniknout,

aby se dostala z tak nepříjemné situace.

Ten první okamik byl hroznej, přiznal se s povzdechem řidič a marně

zabafal ze své vyhaslé lulky. Dáa leela na podlaze v kuchyni a já jsem v

uzavřený místnosti propadl panice! Nedovedu to pochopit. Zabít člověka ve

volný přírodě není problém, to je dokonce pro mě určitá rozko, kterou vy

těko pochopíte, ale vzít někomu ivot v baráku, kde je plno lidí a hrozí kadou chvíli prozrazení, to bych nepřál nikomu!

112

Jak jste to jenom mohl udělat? vydralo se Evě přes rty. Byla zoufalá nad

svou bezmocností. Chtělo se jí křičet, tlouci kolem sebe, a zatím se jen tiskla ví silou do sedadla.

Jetě jsem se nestačil vzpamatovat a zazvonil telefon, svěřoval se dál s

naprostou otevřeností. Byl jsem rozhodnutej, e to nezvednu. Chtěl jsem co

nejrychleji zmizet, aby mě někdo v bytě nepřekvapil, ale telefon řinčel vytrvale dál a el mi íleně na nervy! A taky jsem byl zvědavej, kdo můe Dáe tak pozdě v noci volat. Chvili jsem stál nad telefonem se vztaenou rukou a

nakonec jsem to zvedl. Ruka se mi přitom třásla jako starýmu dědkovi.

Kdo to volal? zeptala se Eva, ačkoliv ji to vůbec nezajímalo. V ádném

případě vak nechtěla připustit, aby se v mysli soustředil na ni.

Dáina dcera … znal jsem ji jenom z fotografií. Ptala se, zda je u telefonu její matka. Samozřejmě e jsem nepromluvil a opět zavěsil. Uběhlo pár vteřin a u volala znovu…Byl bych ten telefon nejraději vytrhl ze zdi! Jeho zvuk se rozlíhal po bytě jako pila na dříví v sousedství naeho domu. Vypadl jsem z

bytu, ani jsem za sebou nezavřel dveře - a to bylo moje těstí!

Evě se drala na jazyk otázka proč, ale ne se stačila zeptat, chraplavý hlas vedle ní u pokračoval: Nepozorovaně jsem se dostal z domu a zamířil jsem si to přes dvůr a zahradu do sousední ulice k autu … Nadechl se a přejel si hřbetem ruky po čele. Samým rozruením jsem nemohl najít auto. Ze

zoufalství jsem začal zkouet dveře u okolních aut, ale vechny byly zamčený.

Dlouho mi trvalo, ne jsem pochopil, e mě auák někdo ukrad! Ani teď si

nejsem jistej, zda jsem měl vechny dveře zamčený.

Odmlčel se a začal něco hledat ve schránce, zabudované v palubní desce. V

ruce se mu opět objevil zapalovač. Započal stejný obřad jako před chvílí.

Plamínek přiloil k nedokouřenému tabáku v lulce a pokouel se jej rozdýmat.

Po delím úsilí se mu to konečně podařilo. Jetě několikrát do sebe nasál kouř a spokojeně hodil zapalovač zpět na svoje místo.

Potom jsem si vzpomněl, e Dáa mívá někdy vypůjčenej auák od svýho

bejvalýho mue…To ale vyadovalo vrátit se zpátky do bytu, najít klíčky a teprve potom s ním vyjet. Tak jsem se vrátil nejdřív do garáe. Auák tam opravdu stál. Nakonec jsem to chtěl vzdát. Jenom vědomí, e se to moje auto

tak jako tak někde najde, a e si zjistí kde jsem parkoval, mě přinutilo, e jsem to riziko podstoupil… Spočítal jsem si, e i kdyby Dáina dcera hned po telefonátu vyrazila za mámou, tak se do bytu nedostane dřív jak před půlnocí.

Take jsem měl nejmíň dvacet minut na to, abych nael klíče od vozu.

113

Jak se říká: Hop, anebo trop! A vylo to. Natěstí u celej barák spal a já jsem při odchodu za sebou dveře nezabouchl. Trochu jsem udělal v bytě nepořádek, aby to alespoň vypadalo jako loupená vrada.

Tak proto jedete v tomhle autě, pitla Eva spíe pro sebe.

Jo, přikývl hlavou, potřeboval jsem se dostat co nejrychleji z města. Zabafal z dýmky. Chtěl jsem si vzít pár věcí z kvartýru, ale u z dálky jsem viděl stát před barákem auto a v oknech mýho bytu se svítilo. Přehrabovali se mi tam fízlové, vyrazil ze sebe roztrpčeně. Asi kvůli tomu zatracenýmu klukovi!”

Pojednou začal prudce brzdit, přejel vozovku, vypnul světla a zamířil k lesu.

Pod koly vozu zaharail drobný těrk.

Ve vrátnici jen kývli slubě na pozdrav. Zadrený mu v koené bundě el

mezi Bohunou a Marukou, konvoj uzavíral Petr Blok. Nadporučík u na

chodbě svlékal sako, a jakmile vstoupili do jeho pracovny, u bral konvici s vodou a stavěl ji na vařič. Zadreného mue posadili na idli u psacího stolku se strojem.

Chce také kávu” zahalekal nadporučík otevřenými dveřmi do pracovny Petra Bloka.

Ty ze mne chce za kadou cenu udělat narkomana,” se smíchem odpověděl kapitán a odemykal přitom svůj pracovní stůl.

Bohuna se na víc neptal. Pokud kapitán kávu odmítne, klidně za něho tu

druhou vypije.

Ve dveřích se objevil poručík Hájek. Koili měl u krku rozepnutou, rukávy

vyhrnuté k loktům a civěl na ně zarudlýma, ospalýma očima.

Ty jsi tady spal, Pavle!” křikl na něho Bohuna.

Naopak,” bránil se poručík. U jsem probudil celou řadu lidí, z toho dobrou polovinu en.

A co jsi se od nich dozvěděl? zajímal se Petr Blok z vedlejí místnosti.

Dvě mí potvrdily, e Jordán je obyčejnej surovec, sadista a alkoholik.

A jistě by ti to potvrdila jetě jedna, ozval se z pracovny znovu Petr Blok, kdy sahl po telefonu, ale ta u je, bohuel, mrtvá.

Po krátkém rozhovoru s důstojníkem, majícím slubu na dispečinku, Petr Blok

vytočil číslo daktyloskopie. Dozvěděl se, e Valáek u oddělení opustil a je na cestě k nim.

Prosím, tady je jedna kávička, řekl nadporučík a úsluně postavil před

kapitána vonící álek s lákavým obsahem.

114

Nevím jak ty, ale mě stačí, aby se někdo přede mnou o kávě jen zmínil - a u ji jdu vařit.”

Na dveře se ozvalo rázné zaklepání. Na vyzvání veel daktyloskop Valáek.

Pozdravil, sloku s papíry poloil na stůl před Petra Bloka a dosedl na nejblií idli. Z vedlejí místnosti byl slyet hlas poručíka Maruky, který u sejmul zadrenému mui pouta a zjioval jeho nacionále.

Kamil ti připravil na povzbuzení jednu kávu,” řekl kapitán a zeptal se.

Sladí?”

Vřelé díky,” poděkoval Valáek a čtyři kostky zmizely v álku, jen to

zaumělo. Potom zajel ličkou do tmavé tekutiny, několikrát v ní zakrouil a obsah naráz vypil; bylo na něm vidět, e je od nástupu do sluby v jednom kole; byl vak také jedním z těch, kteří si nikdy na práci nestěovali.

Petr Blok sáhl po sloce s materiály. Chvíli si pozorně prohlíel snímky

několika daktyloskopických stop, sejmutých v bytě Dagmar Danychové. Dva z

nich, označené kříkem, měly poadovaný počet shodných markantů s otisky,

sejmutými na botě Ilony Kolářové a na vzduchovce, nalezené v domě č. 2100.

Bez pochyb jde o Jordána,” řekl Valáek, který kapitána sledoval. Je to patrné předevím na těchto smyčkách. A ukázal na ně prstem. Víte vůbec, co s ním je?

Právě ujídí ukradeným vozem po karlovarské.

Jede sám?

Doufejme. Kdo by ho v tuhle pozdní dobu stopoval? A komu by v takové

situaci zastavil? V co nejkratí době bude zablokované iroké okolí, take

nemůe proklouznout.

Na stole zazvonil telefon.

Kapitán odloil fotografie a zvedl sluchátko. Jeho tvář se stále více

zachmuřovala.

Něco nepříjemného? zeptal se Valáek, kdy kapitán zavěsil.

Hledaný igulík spatřili za Lubencem … Údajně seděla vedle řidiče nějaká

ena.

Stopařka?” zeptal se překvapeně nadporučík Bohuna a zůstal stát mezi

dveřmi.

Petr Blok pokrčil rameny. Snad … jak to mám vědět? Ale vechny tři vozy u svůj úsek projely a ani jeden se s hledaným igulíkem nesetkal.”

To je pěkný nadělení,” konstatoval opět nadporučík. To tedy znamená, e sjel včas na vedlejí vozovku. Rozhlédl se po kapitánově pracovně, jako by se chtěl přesvědčit, zda se mu to jen nezdá. Ale vdy ten chlap můe znovu vradit!

V tom mu přece musíme zabránit!”

Vechno chce svůj čas. Zázraky dopraváci nedělají.”

115

Tomu chlapovi u je zřejmě vechno jedno, podotkl taktně Valáek. Nějaký

cíl jistě má. Jde jen o to odhadnout jaký.

Na Karlovarsku u dostali pokyn prohledat chalupu Danychové, podotkl

zachmuřeně Petr Blok, případně tam na Jordána počkat. Ale nevěřím, e by

dojel a tam.

Brnknu, aby připravili vůz, řekl Kamil Bohuna a hnal se k telefonu.

To je zbytečné, namítl kapitán. My tam nejsme v tuhle dobu vůbec nic

platný!

Ale vdy má desítky míst, kde můe zastavit a tu enskou oddělat, nedal se odradit Bohuna. Tak zavolám, aby nám dali vrtulník. Přece tady nebudeme sedět a čekat?

Nic jiného nám bohuel nezbývá,” řekl nesmlouvavě Petr Blok, vstal od stolu a přistoupil k velké nástěnné mapě. Z dispečinku mi sdělili, e u vyznačili rádius, v jeho okruhu se můe Jordán nalézat. Pravděpodobně to bude v těchto

místech,” a přejel prstem v okruhu Lubence

V průměru

jde o pětadvacet a pětatřicet kilometrů. Jakmile budou něco vědět, zavolají.

Kdo má slubu?

Jelínek … na tyhle pátračky je nejzkuenějí ze vech, které tam znám,

zabručel u poněkud mírněji kapitán a opět se posadil za stůl. Moná e se

zbytečné vzruujeme. Třeba jede sám a jen si chtěl zkrátit cestu.

U něho se dá těko předpokládat nějaké rozumné jednání, ozval se opět

Bohuna. Je to sexuální maniak a neváhá pouít fyzické síly proti komukoliv.

Dodnes vlastně přesně nevíme, kde zabil Magdu Kůrkovou, ale rozhodně to

nebylo tam, kde jsme ji objevili… na pokraji Doliňáku. Buď to bylo ve voze, nebo … mávl rukou, ale to u jsme probrali tisíckrát, to nemá cenu.”

Jen to dopověz,” vyzval ho Petr Blok. Buď ve voze, nebo někde při

karlovarský … Vzhledem k tomu, e prelo jako z konve, zůstal s ní zřejmě ve voze. Proč se jí zbavil a na předměstí Prahy, to nám můe říci jen on, a on nám to taky řekne,” zdůraznil.

K tomu stačí docela málo,” sarkasticky poznamenal Bohuna. Najít ho.”

Ví co?” téměř se na kolegu obořil Petr Blok, pomoz Pepčovi s tím

chmatákem,” a ukázal rukou na otevřené dveře do Bohunovy kanceláře.

Přijde na jiné mylenky. Tady u se opravdu nedá nic jiného dělat, ne

čekat.”

Kamil Bohuna se beze slova otočil a zamířil k Marukovi. Jakmile zůstal

kapitán v pracovně sám, znovu sáhl po telefonu a vytočil dispečink.

Nedozvěděl se nic nového.

116

Určená oblast u byla pod kontrolou, ale po hledaném voze jako by se země

slehla. Znovu vak dostal ujitění, e zavolají, jakmile budou vědět víc.

Petr Blok hleděl chvíli do protokolů a potom se zaposlouchal do výslechu,

který vedl v sousední kanceláři nadporučík Bohuna. Byl sice ke kapitánovi

otočen zády, ale jeho silný hlas se rozléhal po pracovně jako zvuk dobře

odlitého zvonu.

Kdy jste se konečně v přítmí skladu orientoval, objevila se před vámi ta

enská,” opakoval po mui v koené bundě, který o sobě tvrdil, e se jmenuje Frantiek Kváek. Co bylo dál?

Hned se do mne pustila, co e tam chci, odpověděl neochotně Kváek.

Chvilku jsem nevěděl, co mám dělat… A potom přiel ten nápad ..

Jaký nápad?

No s tou rukou. Vymrtil jsem ji a udeřil tu enu do tváře.

Co jste udělal potom?

Jako s tou enskou? zeptal se téměř nevinně a hned dodal: No nic … Chvíli jsem hledal kolem nějakej provaz, abych ji svázal. Kdy jsem ho konečné nael, u chtěla zase vstát.

Promluvila na vás?

Ke slovu u se nedostala,” pokýval kudrnatou hlavou a nadechl se, aby svůj příběh dovyprávěl. Svázal jsem jí ruce a nohy, a do úst jsem jí dal její kapesník, aby nemohla přivolat pomoc.”

A nebylo to trochu jinak? zeptal se pojednou nadporučík, nebo měl tu enu stále před očima tak, jak ji spatřil, kdy vběhl do skladu.

Přísahám, téměř ze sebe vyrazil mu.

Ale pane Kváek, nespokojeně zavrčel Bohuna.

Opravdu to tak bylo!

Vdy ta ena vůbec nevstala! vykřikl pojednou nadporučík. Zula si

polobotky a poloila je vedle sebe. Kdyby byla vstala, zůstal by jí na

punčochách prach z podlahy, kterého je ve skladě vude plno. Jak to tedy

vlastně bylo?

No …” zaváhal Kváek, protoe viděl na nadporučíkovi příli velkou jistotu v tom, co říká. Kdy jsem se dostal do skladu, zjistil jsem, e v rohu někdo spí.

Posvítil jsem si tam a ona leela na nafukovacím lehátku.”

Mohl jste odejít, ani vás spatřila. Proč jste se zastavil, probudil ji a pokusil se ji znásilnit?”

To jsem vůbec neměl v úmyslu, pane,” nevěděl jak dál Bohunu titulovat. V

noci neměla v krámě co dělat,” dodal nazlobeně. Ale kdy jsem spatřil ty její dlouhý nohy, nedalo mi to.”

117

Take jste se na ni vrhl, ačkoliv spala?

Nejdříve jsem ji probudil.

Úderem do obličeje?”

Pokud to tvrdí, mejlí se, protoe ..

U zase lete!

Vyhroovala, e bude volat o pomoc… Taky jednou vykřikla.”

Jak jste se dostal do obchodu?”

Dveřmi,” odpověděl prostodue. Nebyl ani úskočný, ani příli drzý, jak větinou takoví zlodějíčkové bývají.

Ta krátká odpověď byla jediná pravda, kterou Frantiek Kváek dosud řekl.

Přiel opravdu dveřmi, a dokonce s klíči v ruce, nebo zámek nebyl poruený, jak se Bohuna při letmé prohlídce na místě přesvědčil. Rozhodné slovo ovem řekne zpráva z laboratoře. Pokud si ale předem opatřil klíče, měl by se s

někým z obchodu znát.

Od koho jste získal ty klíče?”

Udělal jsem si je sám. To přece není tak velkej problém,” namítl udiveně.

Klíče visí na různejch místech celej den. A nejen od obchodů, ale dokonce i od trezorů.”

Dobrá…, to nám vysvětlíte později,” rozhodl Bohuna důrazně. Vy jste se tedy vypravil do obchodu předevím proto, abyste si odnesl nějaké zboí?”

Jo, vdy u jsem to povídal,” odpověděl Kváek a zvedl hlavu. To s tou enskou byl omyl.”

Věděl jste předem, co v obchodě odcizíte?”

Dva tři tranzistoráky … Nic víc.

Noční lup leel na desce stolu za jeho zády. Byla to Sázava a dva

autopřijímače Spidlery B. Mohl si vzít daleko víc, ale nevzal. Buď proto, e byl vyruen, nebo mluvil pravdu.

Do místnosti vstoupil Pavel Hájek. V ruce drel identifikační kartu s Kvákovou třídílnou fotografií a sloku s protokoly. Obojí poloil před Bohunu a pohodil hlavou k zadrenému. Jméno souhlasí… Frantiek Kváek má za sebou sérii případů vloupání do různých objektů, naposledy do skladu Tuzexu.

Nadporučík vzal do ruky papíry a nahlédl do nich.

Ale ten Tuzex jsem přece tenkrát vysvětlil, ohradil se jmenovaný Kváek

rozhořčeně. S tím jsem neměl vůbec nic společnýho, tvrdil přesvědčivě.

My pracujeme jen s fakty, pane Kváek, řekl smířlivě Bohuna a vstal od

stolu. Vzápětí zazvonil telefon. Zvedl sluchátko a chvíli soustředěně

naslouchal. Kdy zavěsil, pohlédl na Kváka a poznamenal: Ta ena je stále

v bezvědomí. Tentokrát vám to jen tak lacino neprojde, pane Kváek. Na to se můete spolehnout.

118

Na zadreného Kváka zapůsobila tato zpráva zcela opačné, ne nadporučík

předpokládal. Rozohnil se tak, e měl Bohuna obavy, aby noční host nezačal

ničit inventarizační zařízení.

Petr Blok na něho viděl jen zčásti. Chvílemi, kdy se Kvásek naklonil, spatřil jeho kudrnatou hlavu s krátce ostříhanými vlasy, silný svalnatý krk, klenutý hrudník a silné nohy. Docela zřetelně slyel jeho odpovědi. Nebyly příli

pohotové, ani duchaplné. Kváek se řadil do té skupiny zlodějíčků, kteří si

snad ani plně neuvědomují, co vlastně páchají za trestné činy, a co je za ně čeká. V pudu sebezáchovy se nakonec snaí vdycky z nepříjemné situace nějak vykličkovat.

Ta ena nemůe prozatím vysvětlit vůbec nic, rozlehl se kanceláří Bohunův

silný hlas. A pokud se lékařům podaří přivést ji vůbec k vědomí, je otázka, zda si bude něco pamatovat.”

Frantiek Kváek se konečně trochu zklidnil. e je vnitřně stále rozruen, to dokazovalo klepání prstů jeho ruky na desku stolu. Nadporučík obracel jednotlivé listy protokolů, před časem sepsaných se zadreným, a některé

odstavce pročítal podrobně. Kváek byl v podstatě recidivista na drobné

krádee. Nikdy neudělal nic větího. Ta ena, mimochodem vedoucí obchodu,

se mu připletla do cesty opravdu neastnou náhodou. Vlastně její rozmíkou

v rodině.

Dozvídám se tady o vás pěkné věci,” pokyvoval Bohuna hlavou. Potom něco zabručel a nakonec se zeptal: Kdo je to ten Alois Klátil?”

Kámo,” utrousil Kváek neochotně, můj nejlepí přítel. Toho nechte na pokoji. Ten v tom nejede.”

Dobře, pane Kváek, jak si přejete. Někdo vám ale dal monost opatřit si od obchodu ty klíče,” vrátil se nadporučík k nezodpovězené otázce. Kdo to byl?”

U jsem vám přece řekl,” ohradil se Kváek, ale nadporučík ho nenechal domluvit.

Nemá cenu zapírat. My si to nakonec stejně zjistíme.” Bohuna dlouze a

hlasitě zívl. Nejste přece malý chlapec!”

Můu vám jenom opakovat, e jsem byl sám,” odpověděl tie. Na vechno.

Tedy i na ty klíče.”

Kolikrát u jste se do toho obchodu vloupal, pane Kváek?”

Nerozumím vám.”

Před časem byl vidět v okolí obchodu v nočních hodinách vysoký mu v

koené bundě … a byl vám navlas podobný. Kráde několika tranzistorových

přijímačů byla objevena a za několik dnů.”

Kváek měl sice na tváři při výslechu náznak úsměvu, ale v očích mu chvílemi zablesklo cosi maličko zlého a nebezpečného.

120

V rozruení přecházel jeho jinak pevný hlas ve vysoký, hrdelní pískot. Tak

tomu bylo i při odpovědi: Nikdy před tím jsem tam nebyl.

Vzal jste tehdy o málo víc, ne dnes v noci… Ne přijel na zavolání hlídkový vůz, vy jste zmizel.

Nikdy předtím jsem v tom krámě nebyl.

Brzy vám dokáeme, pane Kváek, e nemluvíte pravdu.

V laboratoři snadno zjistí, zda jste pouil stejných paklíčů, jako při předelé

.návtěvě’. Nezbývá mi, ne vám znovu připomenout, e přiznání je před

soudem polehčující okolnost ..

Hleděl před sebe a mlčel. Bylo na něm vidět,e přemýlí, co je pro něho v

dané situaci výhodnějí. Dobře, přiznávám, e u jsem vtom krámě jednou

byl,” připustil Kváek, ale to jsem si el jenom omrknout terén.”

Petr Blok si Kváka zpytavě prohlíel. Byl to vlastně pohledný mladý mu

kolem třicítky. Kdyby se byl věnoval v mládí například sportu, kdoví čím by

sportovní veřejnost nepřekvapil. Takhle má naději opět jen na převýchovu za

vysokou zdí.

Současně vak kapitán dával pozor, kdy zazní na jeho pracovním stole

telefon. Vnitřní napětí způsobilo, e se lehce potil na zátylku. Nemohlo mu být jedno, e se osobně nezúčastnil pátrání po Jordánovi. Uklidňoval se vak mylenkou, e v těchto chvílích desítky přísluníků dopravních oddělení

kontrolují určený úsek, aby jim Jordán někde neproklouzl.

Vracet se podruhé do stejného obchodu je dost riskantní, nemyslíte?” zeptal se Bohuna a zavrtěl nad takovým počínáním hlavou. Napadlo vás vůbec, e tam na vás mohou čekat?”

V takovejch chvílích člověk moc nepřemejlí,” přiznal Kváek po pravdě.

Jakmile to na něho dolehne, nezbejvá ne vyrazit. A já jsem to chtěl zkusit v tom krámě znovu proto, e se to předtím povedlo bez komplikací… dokonce dvakrát, pokud se nemejlím …”

Petr Blok pohlédl na hodinky, sáhl po telefonu a vytočil dispečink.

V okamiku, kdy byla Eva přesvědčena, e je moné bez velkých následků z

vozu vyskočit, trhla prudce bezpečnostními pásy a zoufale se z nich snaila

vyprostit. Snad by se jí to bylo podařilo, ale prudká rána do levého ramene a brady ji doslova vtlačila zpět do sedadla. Okamitě cítila v ústech nasládlou krev. Řidič jí nenechal na pochybách, e udělá vechno, aby jí útěk znemonil.

121

Brutální úder jako by z něho vymazal vechnu lidskost. Zůstaly mu jen

horečnaté oči v nehybné tváři a nepřístupné sevřené rty.

Z okénka vozu byly vidět tmavé křoviny, táhnoucí se do polí, potom silné

kmeny stromů a jen tu a tam probleskla hvězdnatá obloha. Vůz se na nerovné

cestě nebezpečně vykláněl, nadskakoval a klouzal do stran; občas po jeho

povrchu zaustila přečnívající větev nebo křoví.

Řidič hleděl soustředěně do tmy a drel se vyjetých kolejí. Konečně zastavil a vypnul motor. Chvíli se rozhlíel kolem, jako by se chtěl přesvědčit, zda jsou opravdu na místě, které si zvolil. Bylo to malé prostranství obklopené stromy; několik desítek metrů před nimi vyrůstalo ze tmy oputěné stavení. Okna byla vysklena, polovina domu postrádala střechu.

Vrah prej se vrací na místo činu,řekl a chrčivě se zasmál. Před rokem to

tady vypadalo stejně,’ jen v dálce řádila bouřka a chvílemi to ozářily blesky …

To nám dnes sice chybí, ale obejdeme se i bez toho.

Naklonil se k Evě a snail se ji vzít za ruku. Stáhla se a ke dveřím; v hlavě jí hučelo, krev v ilách bila na poplach, v aludeční krajině cítila prudkou nevolnost. Tohle nebyl sen, ze kterého se za okamik probudí! To byla

nejtěí chvíle jejího ivota. Moná poslední, ale přesto byla rozhodnuta, e se bez boje nevzdá!

Dobře si to tady prohlédni, krasavice! prohodil se zjevným uspokojením, ani si moná uvědomil, e jí začal tykat. Tady nás nikdo hledat nebude. Je to odlehlý místo a navíc historický! Před rokem tady toti skončila svoji

pozemskou pou jedna černooká studentka … Taky měla na sobě takovej

komplet jako ty. Měla tíhlej krk, oči jako vestkový koláče a vlasy jí vzadu drela velká spona…A ví kde jsem ji nabalil?

V jedný hospůdce, kde se zahřejvala horkým kafem. Kdy jsem jí řekl, e ji

hodím na konečnou, byla těstím bez sebe. A taky jsem to udělal… hahaha …

Jak jste vy enský důvěřivý … Měla holka smůlu, e si vlezla zrovna do mýho vozu … Čekal jsem na to celej ivot. A měl jsem strach, hroznej strach, e mě přitom chytí. A vidí, nechytili! Poslední větu vykřikl a prudce rozhodil rukama; levou sevřel v pěst a prudce jí uhodil do rozevřené dlaně druhé ruky. Do poslední chvíle věřila, e z toho vyvázne, e ji jenom straím. Kdyby byla

rozumná, mohla bejt mezi ivejma!

Díval se na ni, a přesto jako by jí neviděl. Chvílemi si mnul prsty masitý lalůček u levého ucha, slyela jak polyká sliny, občas si setřel pot z čela.

Také Eva cítila kapky potu po těle, a přesto s ní chvílemi zatřásla zimnice - to kdy uu se chtěla zbavit ochranných 122

pásů, otevřít dveře a zmizet ve tmě. Podaří se jí to, nebo bude rychlejí on?

Nesmí ho vyprovokovat k zuřivosti! Co by proti jeho síle zmohla? Představa,

e jsou iroko daleko jen oni dva, e nemá nejmení monost přivolat pomoc,

ji přímo ochromovala. Ze vech sil bojovala o to, aby zůstala při smyslech, aby neztratila hrůzou vědomí. Snad stokrát si řekla, e jetě nenadela chvíle, aby se postavila na odpor. Zbývala poslední monost, ale jestli i ta sele?

Kdy mě pustíte, budu svědčit ve vá prospěch, řekla v naději, e si uvědomí marnost svého počínání. Nesměla zůstat k jeho výpadům úplně apatická; a

se vzepře k odporu, mohlo by být pozdě!

Chraplavě se zasmál, znovu si přejel rukou po zpoceném čele a tělem se

zakýval na sedadle jako opilec na idli. Byl tak blízko, e ucítila jeho horký dech. Odtáhla se a odvrátila tvář.

Tohle místo u neopustí, krasavice! zdůraznil se zvýeným hlasem. Skoro

ze veho jsem se ti vyzpovídal… Ví toho o mně příli mnoho a proto … 

Vy jste jetě neřekl vechno? přeruila ho. Byla překvapena, e nala sílu k otázce; byla v zajetí jakéhosi oku, z kterého se jen pomalu dostávala. Člověk má zřejmě schopnost přizpůsobovat se i těm nejsvízelnějím ivotním situacím, uvaovala. Ani představa smrti u nebyla tak zoufale tragická.

Byla stejně stará jako ta před ní, vykřikl skučivým hlasem, jako by se bál, e ho přeslechne. Taky černovláska… Protoe prelo, byla celá urousaná.

Pochutnával jsem si v motorestu na cibulačce s vejcem, co mám k smrti rád,

kdy si ke mně přisedla. e jedu stejným směrem jako ona, to byla pro ni

rajská hudba. Ale jinak byla hubatá, řekla, e jsem roztritej a nerozhodnej. To mě doralo. Vyzvídala kde bydlím, dokonce si pamatovala číslo mýho auáku.

Ale nebylo jí to stejně nic platný!”

Dvakrát třikrát prudce vydechl, aby mohl pokračovat: Kdy jsem vyjel z domu, byl hezkej slunnej den. U od rána jsem v sobě cítil takovej zvlátní nepokoj, kterej nedokáu popsat. Bylo to tady, hluboko v těle, a nedalo se to vytrhnout.

Kdo to nezail, ten to nemůe pochopit.”

Divadelně vztáhl ruce do výe a potom je přiloil na prsa. Byl to osud, to vím zcela bezpečně. Kdybych se tomu okamiku vyhýbal sebevíc, stejně by jednou přiel. Bylo mi souzeno potkat ji v motorestu,a to se taky stalo. Není síla, která by tomu zabránila! Stejně jako jsem musel vyjet v noci, abych potkal tebe, krasavice!… Ale tebe jsem na tohle klidný místečko zavezl docela promyleně. A tady tě taky nechám. Tý druhý jsem se toti nemohl cestou

zbavit! V závěsu jel za mnou nějakej pitomec s autem, a tak jsem ji odvezl a na předměstí Prahy …

123

Teprve tam se mi podařilo vyklopit ji z vozu. Jak já jsem si oddychl, to si nikdo nedovede představit… A taky jsem si řekl, e s auákem u na karlovarskou nevyjedu. A vidí, vyjel jsem!

Bělmo očí mu v přítmí svítilo jako fosfor. Rozhodil rukama a snail se setřít lesklou kapku potu, která mu sklouzla z čela na tvář. Vyhaslou lulku odloil na palubní desku a znovu se snail dostat blí k Evě. ,,A teď ze sebe shoď ty pásy! vytěkl. Kdy zjistil, e je v nich zamotaná, zaklel, otevřel dveře vozu, vystoupil, a obeel jeho přední část, aby jí z druhé strany pomohl ven.

S rozechvělýma rukama se Eva vrhla na skříňku v palubní desce. Kdy si

zapaloval poprvé lulku a na okamik ve voze rozsvítil, zahlédla uvnitř revolver.

Nebyl to přelud! Celou dobu na to myslela. Teď, nebo nikdy! Konečné ucítila

chladný kov v ruce. Snaila se uvolnit bezpečnostní pásy. Marně. Záchytná

přezka se někde zasekla. Ten ílenec venku u sahal po klice dveří. Musí

něco udělat, aby zdrela jejich otevření. Bránit se můe jedině bez popruhů.

Ví silou trhla řemenem, obepínající její hruď. Konečně něco povolilo. Rychle si přehodila pás přes hlavu a volnou nohou kopla do dveří ve chvíli, kdy mu venku stiskl kliku.

Postavila se proti překvapenému řidiči. Chvěla se po celém těle, nohy jí

vypovídaly poslunost, ale získaná zbraň ji naplňovala nadějí, e jetě není vechno ztraceno. Nepřibliujte se ke mně!” nařídila a ruku s revolverem zvedla do výe očí. A ustupte! Při sebemením pokusu o výpad střelím!”

Nerozhodně se zastavil.

Ustupte o tři kroky!” znovu přikázala a nespoutěla z něho oči. Korunami stromů proletěl vítr, větve nad jejich hlavami zauměly. Svit měsíce dopadl na řidičovu hlavu a zlobnou tvář.

Kde jste k tomu přila?” zasyčel nenávistně, ale ustoupil. Byl pojednou nejistý a zaskočený. Eva se divila sama sobě, kde nala tolik odvahy. Ale on by se také nerozpakoval! Stala se nepohodlným svědkem. Bez výčitek svědomí by ji

umlčel! Stále vak nevěděla, co v přítích okamicích udělá.

Přítě si dávejte na takovou věcičku větí pozor!” sykla a výmluvným

pohybem ruky dala najevo, aby jetě ustoupil. Ten kousek chladného kovu jí

vléval do těla stále více síly a odvahy.

Tak to jsi měla říct hned, krasavice!” vykřikl s ulehčením a k jejímu údivu se docela nevázaně zasmál. Ta stříkačka není toti nabitá!”

Krev jí ztuhla v ilách. Prohrála díky své neopatrnosti.

Postoupil proti ní, ale prostranství bylo pojednou osvětleno několika kuely světel, a ze tmy se ozvalo: Ruce vzhůru, 124

Oldřichu Jordáne! Jste obklíčen! Jménem zákona ..

Eva jetě spatřila několik temných postav na pokraji lesa a potom se svezla k zemi.

K vědomí přila a ve voze. ila! Přivřenýma očima se dívala do tmy, kde se

ve světle reflektorů míhaly kontury stromů blízkého lesa.

Svítalo. Oldřich Jordán konečně dosedl do idle. Jeho oválný obličej s

vysedlou spodní čelistí znehybněl únavou. Jen mírně vystouplé tmavohnědé

oči, překryté svislými víčky se občas zvedly - to kdy se snail porozumět

dané otázce.

Ne přikročili k výslechu, znali u podrobně jeho ivot.

V době dozrávání mu bylo v početné rodině neustálým vtloukáním upevněno

několik základních vlastností: nenávist k otci, strach z bratrů a náklonnost k sestrám. Díky otci měl vypěstovaný silně paranoidní a nenávistný vztah k lidem, poruenou logiku a často zkreslené bludné vnímání reálných situací;

vytvářel si vlastní, uzavřený a nepřístupný svět.

Ve čtrnácti letech se dopustil první krádee a dostal se do polepovny. Lékaři u něho zjistili duevní rozháranost jako důsledek rozvrácených rodinných poměrů a doporučili dalí nápravu … Potom il několik let bezúhonným

ivotem, i kdy v neustálém vnitřním napětí. Ztotoňoval se s výpovědí Pavla Florka, e to s ním lo jako stín … Snail se zapomenout, ale bezúspěně.

Stále častěji se vracel k tomu, co musí udělat, aby ze sebe setřásl ílený pocit napětí, který mu nedovolil často celé noci s p á t …

Neměl rád lidi. Se enami se téměř nestýkal. Výjimkou byla Dagmar

Danychová. Seznámili se ve vlaku. Byl tehdy ve výborné náladě; jel si pro

nové auto. Dokonce se jí se svou radostí svěřil a navrhl, e by si mohli někdy vyjet na společný výlet. Souhlasila, protoe po autě vdycky touila. Tak vlastně začala jejich známost.

Byla to jeho první a poslední láska. Aby si ji udrel, mnohé věci o sobě zamlčel a jiné si přidal. U po několika setkáních vak poznala, e mají naprosto rozdílné povahy a jiná měřítka na ivot. Nakonec se provdala za Danycha.

Úplně se vak s Jordánem nerozela. Čas od času se seli, snad proto, e je k sobě vázaly společné vzpomínky na mladá léta. Danychové dělalo dobře, e se jí Jordán nepřestal obdivovat, byl k ní sdílný, a pokud byl při penězích, nezapomněl jí koupit pozornost, aby ji potěil.

V poslední době tuila, e před ní něco tají, a právě proto na něho naléhala, aby se jí svěřil. Ani ve snu ji nenapadlo, e jde o tak závaný trestný čin …

125

Ani nevěděl, kdy podepsal poslední stránku objemného protokolu. Byl stejně

unavený jako vyetřovatelé. A jako oni byl rád, e u má vechno za sebou …

Petr Blok opustil úřadovnu po několika hodinách s nadporučíkem Bohunou.

Oba se li konečně vyspat. Horká koupel a postel pro ně byla tou nejkrásnějí představou. Dokud vak nezmizí v hlučícím davu ulice, nebudou mít záruku, e se toho dočkají.

Moc nescházelo a skončila jako ty dvě před ní, zabručel Bohuna a myslel na poslední stopařku Oldřicha Jordána.

Petr Blok jen pokýval hlavou. Určitě je na pár let z autostopu vyléčena.

Jak tě vlastně, Petře, napadlo, kde mají Jordána hledat?

Kapitán pohlédl na kolegu, usmál se a pokýval proedivělou hlavou: Měl bych vlastně poděkovat Kvákovi. Kdy jsi ho vyslýchal, měl jsem otevřené dveře.

Zaslechl jsem, jak se ho ptá, proč se vypravil u potřetí do stejného obchodu.

Kdy jsem zaslechl jeho odpověd, uvědomil jsem si, e by mohl podobně

myslet i Jordán.

Jetě chvíli li mlčky vedle sebe. Bohuna se drel sice rovně, ale ztěka

nalapoval. Petr Blok byl trochu předkloněn, zato krok měl lehký, téměř

taneční. Snad to bylo proto, e od mládí byl zvyklý nalapovat na pičky.

Kolem hlomozil hluk velkoměsta, ale ani jeden jej nevnímal. Byli příli dlouho v zajetí případu člověka, který je nenechával v klidu.

Tak se dobře vyspi, popřál nadporučík Petru Blokovi, kdy se loučili.

Doporučuju ti vyvěsit telefon a rodině přikázat nemluvit!”

Kapitán se narovnal v zádech, usmál se a řekl: Co je vlastně dnes za den?

Záleí snad na tom?

To je pravda, pokýval Petr Blok hlavou. To telefonováni si odpus předevím ty … Tak dobrou ..

Rozeli se a dav lidí je obklopil. Jetě chvíli byla vidět Bohunova rozloitá postava, a se ztratila za rohem ulice.

Jakmile Petr Blok vstoupil do bytu, zamířil k telefonu, vytočil číslo nemocnice a poádal o rozmluvu s majorem Hrachem. Sluelo by se, aby za ním zajel osobně, ale na podrobnosti si musí náčelník počkat.

Konec