Pacient dr.Paarelbacka - Tomá Řezáč

Podíval jsem se na propustku: Marie ulcová, narozena v Běchovicích 2. 3. 1905, Na vinici

32, Praha 6. Číslo občanského průkazu a podpis dozorčího. Marie ulcové seděla na kraji

idle a dívala se na mne očima světlýma jako kaménky do dětských náunic. Zdálo se, e

nevnímá neosobní ovzduí kanceláře, kterou jsme si půjčovali na ministerstvu, kdykoli jsme

potřebovali hovořit s lidmi, které jsme nemohli pozvat na nae zvlátní pracovitě.

Ta paní vypadala jako vdova po niím úředníkovi, která se nastrojila a přila v neděli

navtívít příbuznou do nemocnice. Měla klobouk z umělé slámy, bleděmodrý kostým a bílou

blůzku s volány. V zarudlých prstech svírala kabelku se zalou stříbrnou přezkou ve tvaru

trojstěníku.

Musíte mi věřit, řekla. Přihladila si pramínek vlasů, který vyklouzl zpod staromódního

klobouku. Byly jen nepatrně proedivělé. Nadechla se a pokračovala: Ná Martínek by to

nikdy neudělal… Nikdy … Nikdy by neutek, víte?”

Poslední slovo jakoby na okamik zůstalo viset ve vzduchu. Osamělé. Rozpačité.

To vechno ona,” pokračovala paní, které za téměř pětasedmdesát let ivota jenom

nepatrně zeedivěly vlasy. Teda nae Hanička…Jako jeho ena, abyste rozuměl. Ta mi ho

vytáhla do toho Holandska. U v osmaedesátém, víte?”

Sloil jsem ruce na stole. Sklonil hlavu k rameni. Cosi mi bylo známé, nebo alespoň

povědomé, její hlas, tichý a jakoby do sebe soustředěný, protáhlý, mírný obličej s rovným

nosem a nepatrně vysedlými lícními kostmi. Jméno Martin, které vyřkla a adresa

nakrábnutá strámistrem Váchou na propustce.

Abyste věděl, proč vás obtěuji,” polkla a nadechla se, ná Martin by se toti chtěl vrátit domů, moc by se chtěl vrátit. Podívejte se, co mi napsal.”

Otevřela kabelku, ze které zavanula mdlá, téměř neznatelná vůně enských tretek. Zhoupl

jsem se na idli a čekal, jak se věci vyvinou. Otevřeným oknem sem doléhal hluk křiovatky, zahlédl jsem list, který padal z katanu. Snáel se, podoben ruce s roztaenými prsty, která sahá do prázdna. List na okamik utkvěl ve vzduchu, pak se zhoupl a zmizel za okenním rámem. Tady to mám,” řekla Marie ulcová a poloila na stůl drsný, naloutlý list ručního papíru. V pravém horním rohu bylo natitěno: Doc. dr. ing. Martin Schulz, 6030 Niew Baierlaand, Neederland.

Adresa jako: FERDA - SIRKY - Evropa. Niew Baierlaand, pokud jsem věděl, Nové Bavorsko,

5

česky řečeno, bylo pár bílých boháčských vilek, obrácených prosklenými stěnami k věčně

zeleným trávníkům na pobřeí poměrně tichého zálivu Severního moře.

No tak, pomyslel jsem si, podíváme se, proč pana doc. ing. dr. pálí ne dobré, ale výtečné

bydlo.

Drahá mami, píu Ti z nervového sanatoria, nebo, jestli chce, z blázince. Strčila mě sem

Hanka, protoe prý jsem přepracovaný, potřebuji se uklidnit a dát se dohromady. Léčení má

prý trvat nejméně est měsíců. Dovede si to představit? Celého půl roku. Neboj se, mám tu

vechno, co potřebuji: kníky, výborné jídlo, jednou týdně si mohu s Hankou vyjet na Plaasy, to jsou jezírka tady nedaleko sanatoria, asi to poslední, co v Holandsku zbylo z přírody.

Stará se o mě sám primář a spolumajitel sanatoria doktor laan Paarelback. Ale to není

důleité. Mám pocit, e tady pomalu začínám blbnout. To jest,” pisatel pouil tohoto obratu, který po výtce nepatří do vědeckých pojednání, přiel jsem sem naprosto normální. A teď jsem schopný pracovat, uvaovat o vem, co se týká mého oboru, ale stává se ze mě hadr.

Dělám, co se mi nařídí, jakoby mnou někdo postrkoval a jen občas se na okamik jakoby

trochu probudím a mám pocit, e já jsem já, Martin, s vlastní vůlí a s mylenkami, které se mohou zabývat také něčím jiným ne biochemií. Vyuívám jednu z těchto chvilek a píi Ti: prosím Tě, proboha Tě prosím, zajdi v Praze na ministerstvo zahraničí nebo jetě lépe na

ministerstvo vnitra a popros je, a mě odtud dostanou. Prý u mnoha lidem pomohli domů.

Řekni, e se chci vrátit a e je mi jedno, jestli mě doma zavřou. Dopis Ti pro jistotu pole kamarád, který jede do Prahy. Tady by se třeba mohl,ztratit na potě. Líbá B.

Jmenoval se Martin a podepsal se písmenem ,B…

Přečetl jsem si dopis celkem třikrát. Věty navazovaly na sebe v logických zkratech. Jedny se stylisticky lámaly a druhé byly naprosto přesné. Snad Martin ulc spěchal nebo u skutečně začala působit,léčebná kůra, které byl podroben.

Ale proč?

Rozumové jádro mi unikalo. A, do nejistoty se stále mísil pocit, e vechno odněkud znám, i vzpřímená písmena rukopisu i písmeno ,z vybíhající obloučkem pod řádku. Zapálil jsem si a náhle si uvědomil, co mě na tom dopisu nejvíce překvapilo: člověk, který ádá o pomoc,

nenapíe ani přesnou adresu, ani název sanatoria… Zjistit ji, nebyl problém. Plaasy, o

kterých psal inenýr ulc, leí východně od Naardenu a exkluzivních nervových sanatorií,

která vede lékař

6

jménem laan Paarelback, tam tisíc nebude. Ale u jenom to, e zapomněl, e tedy

podvědomě povaoval prostředí, do kterého se dostal za veobecně známé, naznačovalo,

e není dvakrát v pořádku.

Ale závěrečná poznámka o tom, e by se dopis mohl ztratit a nezapomněl to slovo dát do

znevaujících i varujících uvozovek naznačovala,e člověk s řádkou akademických titulů,

který se má proměnit v bezvolnou skořápku naplněnou pouze vědomostmi, má leckdy vech

pět pohromadě. A co je to za toho jeho přítele, který odeslal dopis? Jak se dostal k nám?

Proč? Otázky se vynořovaly samovolně a zákonitě. Paní s modrýma očima seděla bez

pohnutí. A já si říkal: co s tím? Dalo se to vyřídit zcela jednodue. Kopnout do autu, jak se říká: .Podívejte, paní, počkáme, a se vá pan syn dá do pořádku a pak a si zajde na ná

zastupitelský úřad v Haagu, vyplní ádost o návrat do republiky a konzulární orgány mu ji s největí pravděpodobností kladně vyřídí. Jene… Ten člověk prosil o pomoc. A prosil o ni nás. Dobře, ale prosil on sám, ze své, by oslabené vůle nebo …? V naí práci nutno počítat se vím. Otevřel jsem tenkou sloku, která leela na stole a četl: ULC Martin, Ing.

RNDr.CSc., naposledy docent přírodovědecké fakulty a spolupracovník Výzkumného ústavu

molekulární biologie. Odborník v otázkách biologického inenýrství. Republiku opustil

legálně na platný pas s turistickou výjezdní dolokou a to 29. srpna 1968. Pobyt v zahraničí si nelegalizoval, usadil se v Nizozemí, kde získal r. 1973 státní občanství. Podle ověřené zprávy spolupracovníka ,ADAM pracuje jako vedoucí základního výzkumu firmy BIONIC Inc.

v Rotterdamu. Republiku opustil společně se svou enou Hanou, roz. ZÁHOROVOU.

Úřední záznam pokračoval: Podle shodných zpráv spolupracovníků ,PETR a DANA ULC

odmítá jakoukoli spolupráci s emigrantskými organizacemi. ,DANA sdělil poznatek, e odmítl finanční podporu zástupcům emigrantského tzv. Naardenského hnutí. Dále vykázal zástupce této organizace ze svého bytu a odmítl podepsat se na protičeskoslovenském a

antisovětském prohláení s tím, e zrádce nebyl a nebude. Poznatek ověřen

spolupracovníkem ,ROBY. ULCE, podle na sobě nezávislých sdělení spolupracovníků

,PETR, ,ROBY a ,DANA, donutila k emigraci jeho manelka Hana, roz. ZÁHOROVÁ, která

ULCE postavila před rozhodnutí, buď rozvod nebo emigrace.

Paní v klobouku z umělé slámy měla pravdu. Bod pro ni.

7

Četl jsem dál:

ULCOVO postaveni ve firmě BIONIC je dobré. Má plat 5200 holandských zlatých měsíčné.

Je povaován za pičkového pracovníka. Vlastni rodinný domek v Niew Baierlandu, který

koupil na splátky a vozy BMW 2002 a Morris-Mini 1000, které zaplatil hotově.

Podle poznatků spolupracovníků ,ADAM, ,PETR, ,DANA’ a ,ROBY ULC touí po návratu

do ČSSR.

V emigrantských kruzích i na pracoviti je tato okolnost veobecně známa. Rovně je

známo, e z tohoto důvodu dochází často ke sporům, ve kterých ji ULC několikrát pouil

vůči své manelce fyzického násilí.

Motiv, proč se Martin ulc ocitl v péči dr. laana Paarelbacka, dostal jasnějí obrysy.

Firma BIONIC Inc. pracuje na vývoji strategicky závaných programů biochemického

výzkumu, četl jsem a jen letmo, téměř podvědomě zaznamenal, e na nai ádost prokurátor

zatím nepodal na ulce alobu podle paragrafu 109 trestního zákona pro nedovolené

oputění republiky. Nechtěli jsme mu bránit v návratu.

Ale určitě pánové z druhé strany barikády udělají vechno, aby se vrátit nemohI. Kde je

strategicky důleitý výzkum, tam je NATO. A kde je NATO, tam je CIA s přidruenými

slubami podobného druhu. Trochu mě zamrazilo. Péče dr. laana Paarelbacka dostávala

novou podobu, bylo to vlastně vězení, jistě, člověka jako je ulc si budou hlídat. Ale jakou roli tady hraje potom jeho manelka?

I dopis podepsaný písmenem ,B’ nabýval nový význam. Psal ho ulc o své vůli? Nebo je to

předem připravená provokace?

A pak je tu třetí monost: ulc napsal dopis o své vůli, ale pánové ze zpravodajské ochrany firmy BIONIC Inc. o něm vědí. Nemohou nevědět. A teď se rozhodli dopis pustit a čekat, jak budeme reagovat. Vzal jsem do ruky ulcův dopis. Převrátil ho z líce na rub a zpět, jakoby

mi ten drahý ruční papír mohl povědět něco víc.

A ač je to jakkoli nepravděpodobné, řekl. Co jsem před okamikem pouze tuil a

předpokládal, se změnilo v jistotu. Náhle jsem věděl, kam zařadit paní, co sedí přede mnou a dokonce i ifru ,B u člověka, jeho křestní jméno začínalo písmenem ,M.

To nám to ten Bobin vyved, paní ulcová,” povídám, nedá se nic dělat. Postarat se o něj musíme.” Prosím?” Řekl jsem, e se o Bobina musíme postarat, kdy nám to tak vymňouk, kluk jeden neposedná.”

8

Předklonila se. Pootevřela ústa a hlavu nachýlila k rameni. Prsty jí zbělely, jak stiskla

kabelku. Vy znáte ..Ale, paní ulcová, samozřejmě znám jeho klukovskou přezdívku. Já

jsem přece Jarda Blaků. Chodili jsme s Bobinem do jedné třídy. Na obecné i v gymnáziu ..

Jarda Blaek ..Zakryla si dlaní ústa, aby neřekla víc. Renomé Blaka Jaroslava, nejprve I.B.

obecné koly v Horadovické ulici, nakonec IV. B. reálného gymnázia přetrvalo hodně let.

Tak u to je, paní ulcová. Jarda Blaek, ten roák .. Ten roák, který chodil do jedné třídy a sedával ve stejné lavici se vzorným ákem Martinem ulcem. Prostě: Jarda Blaek, postrach kantorů, na něho měl kladně působit jedničkář a kliďas Bobin. Ale jak u to bývá, předpoklady pedagogů nejsou vdy správné. Bobin nevedl mne po cestách spravedlivých, naopak, vyplhal se pod mou iniciativou po vech příčkách, co jich je na ebříčku klukovin a výrostkovských hříchů. Táhl jsem ho od výprav do místní třeňovky, přes výrobu praků a k prvním cigaretám, vykouřeným v lesíku nad ipkapasem a k lahvi ovocného vermutu, kterou

jsme tajně vypili tamté. Hříchy dospívání se mě drely a nepoutěly. Byly teď a příli

přítomné a mně se zdálo, e berou té erární, voskem nablýskané kanceláři její neosobnost.

Paní ulcová krabatila čelo. Byla na rozpacích a člověk nemusel být zrovna génius, aby

uhádl, co si myslí, jistě jí připadalo výhodné, e potkala někoho, kdo Bobina důvěrné zná, ale také si nutně musela pomyslet, zda člověk, který měl ve kole takovou pověst jako já, je dostatečné seriózní partner.Klidně mi můete tykat,” navrhl jsem. Bylo snadné odhadnout, co si myslí, uvaovala tak přímočaře, e byla radost s ní jednat, zejména pro člověka, který uvykl hovořit se zpravodajskými profesionály, jim to zásadně myslí za dva rohy dopředu.

Upřeně se na mě podívala. Teď u byla naprosto zmatená. Můe člověk, který jí navrhuje,

aby mu tykala jako studentíkovi, udělat něco podstatného pro návrat jejího syna?

A jak ses, Jarouku, dostal..Ukázala hlavou na strop.

Práce jako kadá jiná, paní ulcová, usmál jsem se. Byl jsem rád, e matka mého

bývalého spoluáka přistoupila na tykání a důvěrné oslovení křestním jménem. Chtěl jsem,

aby mi důvěřovala. Ne pro nějakou propůjčenou autoritu, ale mně … Naprosto osobně.

9

Zapálil jsem si cigaretu a s úsměvem prozradil několik soukromých tajemství. Manelka

Jarmila pracuje rovně na zdejím ministerstvu. Máme dva kluky. Jardovi je dvanáct,

Honzovi deset a já jsem doktor práv. e jsem major, zástupce náčelníka jednoho oddělení

rozvědky, do toho paní ulcové nic nebylo. Musela se spokojit doktorátem práv a také se jím spokojila. Dívala se na mě pozorně, dokonce s jakýmsi zárodkem úcty. Zjevně sehrála svou úlohu i ta spořádaná rodina a vědomí, e z klukovin se roste, jako z kalhot po starím

bratrovi. Mám z tebe radost,” řekla. A v tom okamiku si patrně uvědomila, jak to ivot dokáe zamotat, jedničkář Bobin je v emigraci a jetě v blázinci a ten roák Jarda Blaků vede občansky běný ivot pod penzí, co byla meta a mnohdy nedostiný sen pro lidi jejího

pokolení. Cvakla sponou kabelky a přitiskla si pečlivě vyehlený kapesníček s bílým

krajkovým okrajem k nosu. Plakala tie, beze vzlyků a já ji neruil ani neutěoval: jsou

okamiky, kdy se matkám nic vykládat nedá a nesmí. Přestala stejně náhle, jako začala.

Posly, Jaroui,” řekla, Jestli se Bobin vrátí, ty by ses mohl nějak přimluvit, aby tam s ním dobře zacházeli?” Dobře? Kde! Já vám nerozumím, paní ulcová?” Rozuměl jsem a příli dobře, ale chtěl jsem znát její představy. Nehrály toti podrunou roli.

Přece ve vězení,” vyhrkla. Kolik mu asi dají, Jaroui, co myslí, jsi přece advokát?”

O jakém vězení mluvíte, paní ulcová?”

Bobinovi je vechno jedno,” odpověděla zdánlivě bez jakékoli souvislosti, psal to přece a říkal mi to i do telefonu, ne ho strčili do toho blázince… Jemu je to váně jedno. jestli si odsedí pár let. Jene já bych chtěla vědět…

Nedopověděla, ale já pochopil, musela vědět, jestli bude jetě ít pohromadě se svým

synem. Třebae měla pouze pár edivých vlasů … Kolik je sedmdesát osm bez pěti?

Sedmdesát tři. A to u člověk musí s kadým dnem zatraceně počítat.

Naklonil jsem se přes stůl a řekl: Bobina se nikdo nechystá zavřít. Na nai ádost zatím

nebyl stíhán pro nedovolené oputění republiky. Víme, e na Západě se nechoval vůči

republice nepřátelsky. Proto ho nebudeme ani zavírat ani mu ztěovat cestu zpátky.”

Jene… Cesta zpátky. To se lehko řekne. Bobin je v nervovém sanatoriu. Dokonalém.

Patrně dobře střeeném. To tedy obecně. A Bobina hlídají asi zvlá pečlivě.

10

Kudy do tohohle krajíce kousnout? A bude to vůbec moné?

Do těchto úvah se ozval zvonivý, stářím se netřesoucí hlas Marie ulcové.

Jsi moc hodný, Jaroui. Já ti to nezapomenu a Bobin také ne. Mávl jsem rukou.

Paní ulcová, jestli mám Bobinovi pomoci, musím se vás zeptat na spoustu věcí. A to bude

nějakou minutu trvat.. Zmlkl jsem. Bylo mi jasné, e tu klidně prosedí třeba dva dny, jen kdy Bobinovi pomůe. Mít za spojence mámu, která chce zachránit dítě, je to nejspolehlivějí spojenectví. Tak předevím, paní ulcová, Bobin píe o nějakém kamarádovi, který pole

jeho dopis. Nevíte, kdo by to mohl být? Vzpomínala úporně, ale proti pravidlu, e kde nic

není, ani smrt nebere, jetě nikdo nic nezmohl.

Nebo jetě takhle, nepsal Bobin o někom ze svého okolí častěji, ne o jiných lidech?

Ne, on vlastně ze začátku psal, e je zdráv, daří se mu dobře, co si koupil, kde bydlí a e i kdy je vechno s ním v pořádku, přece chce domů. Ani po telefonu o nikom nemluvil. 

Zase ten prokletý telefon, říkal jsem si, teď mají Bobina a jeho matku nahrané na páscích,

vědí i to, co on u dávno zapomněl. Zatracenej chlap.

Akademických titulů má, e by člověka rozbolela ruka, ne by je vechny napsal, a rozumu

jako děcko. Myslí si, e pióni jsou jen v kníkách nebo v televizi a jestli u jsou ve

skutečnosti, tak rozhodně ne tam, kde se vyskytují páni učenci jako Bobin ulc.

Jak často vám volal?”

Alespoň dvakrát do měsíce. Poslední dobou i častěji. Je to důleité?

Za určitých okolností můe být, podotkl jsem klidně. A příli klidně, ale aludek se mi

svíral lehkou křečí. No nazdar. BIONIC Inc. je taková firma, kde rozhovory se zeměmi

komunistického bloku, vítají asi tak, jako pokus zaloit agitační středisko na Wall Streetu. A celá záleitost s Bobinovým pobytem v sanatoriu se dostávala do nového světla. Zjevně jim el u moc na nervy, tak ho strčili za mříe. Z tohohle hlediska by ta jeho ena ovem … Ne, nemysli za dva rohy… Nesmí v kadém vidět předem agenta. To by byla profesionální deformace. Nejspí to bylo tak, e Bobin se na svou zákonnou polovici namíchl, nějakou jí

strčil, milostivá si la postěovat jeho hlavounúm a ti se s radostí chytili téhle záminky a Bobina posadili do feáckého blázince.

11

Takhle by to tedy mohlo být. O čem jste spolu větinou mluvili?”

Tak” pokrčila rameny, Martínek říkával, e mě volá, kdy je na tom s nervama moc patně, e ho můj hlas uklidňuje. A naposled, to bylo někdy jedenáctého června, mi řekl, e u má veho dost, e se hned zítra sebere a půjde do Haagu na nae vyslanectví a poádá o

návrat.” Podíval jsem se na dopis. Byl datován pětadvacátého června. Mezi posledním

telefonátem a napsáním dopisu leelo čtrnáct dnů. ulce, v mylenkách jsem ho pojmenoval

příjmením, nikoli dětskou přezdívkou a to neklamně znamenalo, e z přítele dětských a

klukovských let se stala zájmová osoba , jak se tomu odborně říká, tedy: ulce zavřeli do

nervového sanatoria, jak vyplývalo z prostého výpočtu, několik dnů po jeho posledním

rozhovoru s matkou. Tím se věci dostávaly do jiného světla, navazovaly na sebe, teď u

bylo jasné, e jeho pobyt v péči dr. laana Paarelbacka je svým způsobem ochranná vazba,

jak se tomu zdvořile říká. A doktor, inenýr, docent a kdoví co jetě poskytl záminku.

Skutečnou tím, e v okamiku, kdy by se dostal do Haagu na nae velvyslanectví, by na něj

pánové z druhé strany měli u krátké vousy. A to nemohli připustit.

Dobrá. Takhle to vychází, říkal jsem si. Ale jedno mi bylo nápadné. V dětství a i v pubertě Bobin nebýval dvakrát řečný. A o tom, co se ho dotýkalo zcela bezprostředně, mlčel nebo hovořil v náznacích. Emigrace jakoby ho změnila. Vykládal po telefonu věci, které by se

dříve styděl říci nahlas. A jestlie mluvil o svém nervovém stavu po telefonu a občas namlátil své eně Haně, rozené Záhorové, obstaral si poukázku na pobyt v nervovém sanatoriu na dobu dosti neohraničenou. Pánové z druhé strany ho strčili tam, kde ho potřebovali mít a

měli to přitom legalizované. Mozaika se pomalu skládala, ale zdaleka nebyla celá.

Kdy vám Bobin,” opět jsem pouil dětské přezdívky, telefonoval? Myslím, v kterou denní dobu. Tohle musíme vědět pokud mono přesně.”

Větinou dopoledne. Nejpozději do dvanácti hodin. Říkal, e odpoledne bývá v laboratoři.”

Polkl jsem a řekl: A co večer?”

Povytáhla obočí jakoby se polekala u pouhé představy.

Co si myslí, Jaroui? Musel by volat z domova a to nemohl. Ona, ta jeho Hanička, na mě

strané árlí. To bys nevěřil, viď.

12

Ale věřil, myslil jsem si. V oboru árlení věřím vůbec vemu. Znal jsem tchýně, které

chorobně árlily na snachy a vyráběly synům za ivota peklo. Ale poznal jsem i snachy, které nemohly vidět, kdy jejich mu řekl vlastní matce dobrýtro. A manelky, které árlily vůbec na vechny eny. To byla jedna stránka věci. A druhá? Bobin volal vdycky ze zaměstnání.

Stal se nápadný jejich kontrapionái. Tak nápadný, e nápadnějí u být nemohl. Jejich

odborníci museli poznat, e Martin ulc není zpravodajský profesionál. Ale muselo jim dojít, e tím není pro ně méně nebezpečný. O vývoji, na kterém pracovala firma BIONIC Inc. věděl patrně víc, ne celá správní rada společnosti včetně přísluných nadřízených orgánů NATO

dohromady. A i kdy patrně neznal, nebo si neuvědomoval vojenské a politické důsledky

výzkumu, dokázal odhadnout jeho vědecké perspektivy lépe, ne kdokoli jiný.

Proč ho zaměstnali na tak exponovaném místě, říkal jsem si. Odpověď byla jasná: Bobin byl

člověk naprosto nepolitický. Zajímala ho věda. Byl prostě pro pány z druhé strany ideální typ.

Ale jeho návrat do Československa se mohl proměnit ve vánou prohru pro CIA a NATO.

Nejen tím, čemu se odborně říká únik informací, ale i proto, e by přili o prvotřídní mozkový potenciál Martina ulce a e poznatky tohoto nepolitického vědátora by se proměnily v politickou záleitost prvního řádu. Kruh se uzavíral.

Bobina si museli pojistit a on jim elegantně nahrál na smeč. Otázka stojí: proč pustili (O tom, e věděli o kadém jeho kroku, jsem u ani na chvíli nepochyboval) dopis, kterým prosil přímo a bezprostředně o pomoc nás? Obálku toho Bobinova dopisu náhodou nemáte?

Paní v modrém kostýmku se provinile usmála.

Vyhodila jsem ji při úklidu, Jaroui. Je to chyba?

Ani ne, pokrčil jsem rameny a zeptal jsem se tak lhostejně, jak jsem to jen dokázal,

nepamatujete se, kde byl dopis podán? Myslím, jestli jste si nevimla známky. Byla cizí,

nebo nae?

Nae, Jarouku. Československá. S naím panem prezidentem. Hned mě napadlo, proč ten

Martínkův kamarád posílal dopis potou a nezael za mnou, kdy byl tak blízko. Na obálce

stálo razítko poty nula třicet pět. A ta je přece u nás. Hned jsem si říkala, co to má za smysl posílat dopis přes dvě ulice a jetě k tomu doporučeně. Ano, co to mělo za smysl?

13

Děkuji, paní ulcová, moc jste mi pomohla. Mně a také Bobinovi. Tedy, Bobinovi

předevím.”

Její údaje zvětovaly anci, e Martinův ,přítel, který dopis přivezl, vypluje ze své anonymity.

Ten neznámý byl toti s největí pravděpodobností agent. Holandské tajné sluby CIA nebo

jiného spolku. Proč nezael za mnou, kdy byl tak blízko, udivená otázka paní ulcové mi

stále zněla v uích. Skutečně: PROČ?

O tom není zbytečné přemýlet. Proč odesílal doporučeně dopis z malé poty, kde je větí

pravděpodobnost, e si ho zapamatují? Tohle by profesionál nikdy neudělal. Přesněji:

neudělal by to bez pádného důvodu. Tady je toti podstatný rozdíl mezi kádrovým

zpravodajcem a nezasvěceným člověkem. Amatér dělá chyby z neznalosti, řemeslný

rozvědčík udělá promyleně to, co se na první pohled můe zdát omylné, ale v podstatě má

svůj přesný cíl a jasný smysl. A kdo vůbec byl odesilatel? Nevidím náhodou čerty? Nemohl

to být opravdu Bobinův přítel? Ale jak se k němu dostal? Otázky. Jenom otázky, na které

jsem zatím nemohl odpovědět. Jaroui, já tomu nerozumím.” Čemupak?”

Říkal jsi, e ta obálka není tak důleitá a pak najednou povídá, e jsem ti moc pomohla,

kdy jsem si vzpomněla, jaká na ní byla známka.” S logikou na tom nebyla patně. Ta tichá paní bojovala o své zatoulané dítě, její rozum i cit pracovaly na plné obrátky bylo by strané je zradit. Vysvětlil jsem jí, proč musíme znát odesilatele a ona přikývla. My” řekl jsem, máme v zásadě dvě monosti, buď počkat, a Bobina propustí z léčení, věčně ho tam dret

nemohou,” tvrdil jsem, abych ji uklidnil. Ale sám jsem svým slovům nevěřil: moderní

psychiatrie se svou téměř nepřebernou paletou drog, jedů a chemikálií dokáe vyrobit

prvotřídního cvoka z kohokoli, kdykoli a na jak dlouho se jí zachce. Bobin to mohl mít v

sanatoriu laana Paarelbacka také na doivotí. Ale … to by pak ztratil pro firmu BIONIC Inc.

cenu a význam. Ovem předem se nedalo vyloučit nic.Vůbec nic. Anebo,” pokračoval jsem,

bychom mohli podniknout zvlátní opatření a Bobina dostat domů dřív.”

,Zvlátní opatření, byl výraz, který říkal ve a tedy vůbec nic.

Já navrhnu ta zvlátní opatření, ale musí je schválit moji nadřízení. To snad chápete.”

14

Přikývla. Cokoli jiné by jí zřejmě připadalo nepřirozené a tedy i podezřelé. Zadívala se na mě a v jejím logicky pracujícím mozku se přece jen zrodily pochyby.

A to vechno . . ř e k l a nedůvěřivě.

Přeruil jsem ji: To vechno kvůli vám a Bobinovi. Přesně tak, paní ulcová. Jste

československá občanka, poádala jste nás, abychom pomohli vaetou synovi, který je také

československý občan a mimo jiné i významný vědec. A nae samozřejmá povinnost je

udělat pro vás a pro Bobina vechno, co je v tomto okamiku v naích silách.

Téměř neznatelně zavrtěla hlavou, jakoby slyela něco naprosto neznámého, co ji náhle

pozvedá a dodává jí vánosti, jaké neuvykla. Protoe vak byla zvyklá myslet prakticky,

vyslovila svou pochybu: ,,Ale Martínek u má to jejich občanství, jako tedy holandské, abys mi dobře rozuměl, Jaroui. Co já se kvůli tomu naplakala, mávla rukou.

,,Zákon připoutí dvojí občanství ve vztahu mezi námi a Nizozemským královstvím, nasadil

jsem tón zvaný zde úřední. Konečně: jsem doktor práv. Take podle platných zákonů zůstal

Martin ulc československým občanem.

Co ode mě jetě potřebuje, Jaroui? Svět, který znala, nebyl světem slov, ale činů.

Předevím, abyste mlčela. Nikomu a za ádných okolností nevykládejte, e jste byla u nás.

Mohlo by to ohrozit Bobinův návrat. 

Neodpověděla, jenom přikývla a já věděl, e bude mlčet jako hrob. Vytáhl jsem kartičku

tuhého papíru a napsal na ni dvě čísla.

Tady je můj telefon,” ukázal jsem propisovačkou, tohle je číslo do práce. Kdyby se vám cokoli kolem vás nezdálo, kdybyste něco potřebovala nebo si na cokoli vzpomněla a nebo kdyby za vámi kdokoli přiel, a známý nebo neznámý a vyptával se na Bobina, hned mi

zavolejte. Bezpodmínečně. Ihned. Třeba ve tři v noci.

,,Děkuju, řekla a pečlivě uloila kartičku do kabelky.

Musíte mi věřit, řekl jsem. A náhle jsem si uvědomil, e rozhovor končím stejnou prosbou, jakou ho ona začala, musíte mi věřit, i kdy vám vdycky nepovím vechno, co pro Bobina udělám.

,,Já vím, Jaroui, povzdechla smířeně, já vím, opakovala tie a znovu si přitiskla

kapesníček, vroubený krajkami, k nosu.

,,Nepamatujete si náhodou datum, kdy byl dopis odeslán? Nebo alespoň kdy jste ho

dostala?

16

Minulý čtvrtek,” řekla, to bylo dvacátého června.” Nadechla se a prohlásila pomalu: To vím určitě.”

Take ten Bobinův kamarád dopis odeslal v úterý nebo ve středu. To jest osmnáctého nebo

devatenáctého června. Nevěděl jsem, kdy Bobin dopis napsal, kolik času uběhlo mezi

napsáním dopisu, předáním odesilateli a odesláním z poty. Ale záchytný bod tu přece jen

byl. Paní ulcová k nám přila ihned. Alespoň podle svých představ staré eny a

hospodyně. Dopis dostala ve čtvrtek, v pátek se neodvaovala obtěovat úřad. To se v

Praze za mladých let paní ulcové nedělalo. Naopak: bylo zvykem vyřídit obtíné či dokonce

nepříjemné záleitosti, jak se tehdy říkávalo, ihned při pondělku. To, e se paní Marie

ulcová vědomé či nevědomky drela staropraských zvyklostí, poskytlo Bobinovu příteli,

který z potovního úřadu nula třicet pět poslal Bobinovu prosbu o pomoc, týden času. Nebo

téměř týden. Jistě. Ten pán, předpokládejme, e to byl mu, nemohl vědět, jak bude paní

ulcová reagovat na synův dopis. A praské pověry z počátku století u asi vůbec neznal.

Jestli se chtěl ztratit, měl na to času víc ne dost, i kdyby adresátka doporučeného listu se za námi vypravila hned, jak dopis dostala.

Ale přece jen tu bylo cosi mnohem určitějího. Odeslání dopisu do značné míry zuovalo

okruh lidí, mezi nimi bude třeba pátrat. Stačí prostě probrat ty, kteří přijeli do republiky před osmnáctým červnem se zpětnou platností asi tak o měsíc. A vytipovat lidi, kteří mohli mít vztah k Bobinovi. Pátrat mezi cizinci, i mezi československými státními přísluníky, kteří byli sluebně nebo turisticky od května do půli června v Holandsku. Tisíce jich nebudou.

Prostě: nic zvlátního. Běná, rutinná práce.

Pravda, tahle úvaha měla sice háčků víc ne dost, protoe kdyby Bobinúv dopis jakýmkoli

způsobem souvisel s provokací cizí pionání sluby, pak by jeho odesilatel pocházel spíe

z Afriky ne třeba z Venloo nebo Rotterdamu a zabýval se vím moným, jenom ne chemií

nebo biologií. Přesto byla ta úvaha pouitelná. U proto, e byla v tu chvíli jediná. Ale nejdřív si to musím srovnat v hlavě. Myslit za ony zmíněné dva rohy. Co si řeknou, e my uděláme v případě, dostaneme-li Bobinův dopis do rukou? Uváí dvě monosti: buď dopis schováme do

trezoru a půjdeme od toho, nebo celou záleitost vezmeme váně a dáme se do práce. Dál

budou uvaovat takto: první, co uděláme, pokusíme se najít Bobinova přítele. A to se nám

povede. Nemůe se nepovést.

17

Oni by to dokázali se stejnými obtíemi, jaké čekají nás. A pak? Buď vyčucháme čertovinu a

zavřeme krám a nebo rozjedeme akci. A oni zřejmě chtějí, abychom ji rozjeli.

Jen proto se dostal Bobinův dopis do rukou jeho matky a od ní k nám. Take tajemný přítel

bude patrně člověk s naprosto dokonalou legendou, kterou odůvodní své styky s Bobinem.

Jeho manelka vám nepsala ani nevolala?” Ta? … Ale Jaroui!”

Prohrábl jsem desky s nadpisem Hana ULCOVÁ, roz. ZAHOROVÁ. Kdybych si tak s tou

dámou mohl promluvit. Třeba jenom dvacet minut. Jene to jsem nemohl. Zbyly mi zase jen

otázky. Proč neoznámila matce, co se přihodilo s člověkem, který je jí nejblií? Jaký je její skutečný podíl na tom, co se s Bobinem stalo?

Paní ulcová, budu potřebovat vechny dopisy, které vám Martin z Holandska posílal. A

také fotky. Jeho i její.” Předpokládal jsem, e je má. Pro lidi, jako je Marie ulcová, je kadý dopis výjimečná událost a list od syna z ciziny přímo svátost.

Ovem, Jaroui. Kam ti je mám přinést?” Nadechla se, jakoby chtěla jetě něco dodat.

Snad mi chtěla připomenout, abych je neztratil, ale zdálo se jí to nepatřičné a tak vstala a mlčela. Poloil jsem dlaně na stolní desku. Vyzvednu si je u vás hned, kdy dovolíte.”

To jako … pojede k nám?” Kdy mě nevyhodíte . .

Jaroui… Jetě, e jsem nela k vám na úřad hned v pátek a radi upekla tvarohový koláč.

Jako bych tuila, e někdo přijde. To je ale těstí, viď Jaroui?”

Ovem. Plno těstí. Jestli je něco astné, pak je to stáří. Zrovna tak, jako dětství. Pravda, stáří má jednu nevýhodu, o které raději nemluvit, ale stejně jako dětství se dokáe radovat z maličkosti a přecházet jako ve hře k věcem, je spolu nesouvisejí…

xxxx

Kdy člověk odesílá doporučený dopis, říkal jsem si. Kdy chce mít jistotu, e se psaní

dostane adresátovi do rukou.

Anebo …? Anebo, uzavřel jsem spokojeně tuto jednoduchou úvahu, kdy odesilatel

potřebuje třetí osobě prokázat, e zásilku skutečně podal.

18

Co je s největí pravděpodobností ná případ.

To je tvůj vůz, Jaroui?” zeptala se paní ulcová, kdy se usadila do mého referentského saaba. Jistě,” zalhal jsem. A v tom jsem ho spatřil.

Vyrazil od chodníku v postranní ulici, jakoby mi to chtěl s dvanáctistovkou kodovkou nandat a přilepil se na mě v okamiku, kdy jsem přejíděl most nad eleznicí v Korunovační třídě.

Ubral jsem. Div mi nevletěl do kufru. Přidal a zahnul do Bubenečské. Povedlo se mi to v

okamiku, kdy jemu naskočila červená. Znovu jsem zpomalil. Chtěl jsem se přesvědčit, zda

mi náhodou nenastraila past profesiální deformace mého vědomí. Ale vědomi pracovalo

normálně: alespoň si jetě nemalovalo příery, kde nejsou. Ne jsem se doplouil do první

zatáčky a zmizel mezi vilami Starého Bubenče, vystartovala z křiovatky jasně červená

kodovka 102 a hnala se ostoest za mnou. Kdy byla na dohled, mrkl jsem do zrcátka,

zapsal si do paměti státní poznávací značku, prohlédl si viháka, kterému vlasy splývaly na ramena, zahalená khaki koilí, jí se říká safari. Vyrazil jsem do zatáček. Přidal a mastil si to za mnou.Buďto byl amatér, který by si u sledovačky nevydělal ani na pejli z jitrnice, nebo dostal od někoho rozkaz jít na mě provokativně: sledovat ,na tělo’, jak se říká. Druhá monost mi vak nedávala smysl. Smířil jsem se prozatím s tím, e dotyčný vlasatec je

diletant. Proletěl jsem a k ulici Na Zátorce. Tady jsem přeřadil na trojku, strhl vůz. doprava.

Pneumatiky zahvízdaly, paní ulcová vykřikla. Elegán s vlasy na ramena si podobný manévr

nemohl dovolit, protoe by se převrátil. Tak si to hnal Rooseveltovou ulicí a za ním jel…

Myslím, e to byl Renault TL 5 Alpine. Neviml jsem si pořádně, a jak se ukázalo a

mnohem později, byla to chyba, e jsem si neviml. A do těchto míst se moje trasa

shodovala s obvyklou cestou domů. Kam jsem ovem jel onoho červnového dne, do toho

vihákovi v červené kodovce nic nebylo.” Kudy to jede, Jaroui?” Je to blí, paní ulcová a hlavně je tu mení provoz,” uklidnil jsem ji a o zlomkrk kličkoval uličkami.

Poslyte, paní ulcová,” zeptal jsem se, s kým vím jste hovořila o tom dopisu?”

19

Zavrtěla se na sedadle. Vyčítal jsem si, e jí ruím poitek z jízdy autem, který jí byl

nesporně vzácný, ale nemohl jsem si pomoci. Někdo mě zřejmě sledoval… Kdosi se zajímal

o to, co paní uIcová udělá, protoe ho předevím, to se dalo jasné vydedukovat zajímalo,

jak na její návtěvu budeme reagovat my.

Řekl jsem kdosi, ale měl jsem spíe myslet v mnoném čísle, protoe bylo naprosto

vyloučeno, aby sledování od naeho úřadu mohl organizovat jediný vihák v červené

kodovce. Jeden člověk prostě na to stačit nemohl.

A kdy se vechny známé skutečnosti seřadily,dáva téméř souvislý děj, který předpokládal,

jak se odborné říká, únik informace. Lidsky řečeno, paní ulcová si určitě pustila někde pusu na pacír. A někdo se toho chytil. A k tomu NĚKDO patřil mladý mu v koili zvané safari.

Ale kdepak,” ozvala se tie, s kým bych o tom mluvila. Vdy já jsem oputěná, stará enská, Jaroui.”

Opravdu s nikým, paní ulcová? Ani jste nikomu nedávala číst Bobinův dopis?”

Podíval jsem se do zpětného zrcátka. Čisto. Setřásl jsem toho začátečníka dokonale. To je v pořádku. Na hlavní ulice jsem se vak přesto nevracel. Proplétal jsem se postranními cestami, které stoupaly k okraji města. A patrně jsem to dělal spí ze sentimentálních ne

konspirativních důvodů. Ty uličky připomínaly Bobina a léta dávno minulá. Podivné vak

bylo, e tyhle končiny u neměly vůbec nic společného s končinami vzpomínek. A já se ptal,

zda Bobin, o kterého mi teď jde úředně i právem dávného přátelství, je Bobin ze kolních

lavic a háječku nad ipkapasem. Rozhodl jsem se, e budu přemýlet o dr. ing. Martinu

Schulzovi 6030 Niew Baierland, Neederland, československém a holandském státním

přísluníkovi, t. č. v nervovém sanatoriu dr. med. laana Paarélbacka. A Bobina nechám

Bobinem. Uetřím si zklamání a usnadním práci.

A do mých úvah se ozval hlas Marie ulcové. Jako kdy cinkne ličkou o okraj sklenice.

Samozřejmě, paní Rýparové jsem ten dopis dala přečíst, Jaroui. Ví, to je sousedka. Ale

jinak vůbec nikomu.”

Pokud jsem si vzpomínal, paní Rýparová bydlí ve stejné ulici nějakých třicet let. Patří k

dennímu obzoru Marie ulcové. Je tedy NIKDO. To jest: NIKDO CIZÍ. Marie ulcová hovoří

se svou sousedkou, jako by rozmlouvala sama se sebou. Člověk mého povolání se můe na

takovou logiku zlobit nebo nezlobit, stejně s ní nepohne.

20

Ví, Jaroui,” pokračovala Marie ulcová, ona má, chudák stejné trápení. Jejich Eda je taky v tom Holandsku. Tak nejen blízkost záhonků, řekl jsem si, ale také podobné osudy.

Rýpar, sakra, Rýpar… To jméno mi něco říkalo. A mnohem více, ne to, e jsem si

vzpomněl, e Eduard Rýpar chodil do stejného gymnázia, jene o dvě třídy vý ne my s

Bobinem.Byl to vyčáhlý feák s vlasy, vdy promatěnými brilantinou. Vyhodili ho z nějakého úřadu, dělal i číníka a potom seděl za jakousi melinu. V osmaedesátém nelenil a vstoupil do K 231. To bylo zatím ve. Z hlediska rozvědčíka informace řídká.

Paní ulcová ji vak ihned zahustila: ,,Ale paní Rýparová je na tom hůř ne já. On, teda ten její Edík, tam pracuje v českém podpůrném spolku a paní Rýparovou nechtějí, teda jako soudruzi z vaeho ministerstva, vůbec za ním pustit, ví?” dodala, jak měla ve zvyku.

Aha, řekl jsem si, podpůrný spolek. Robinova matka věděla mnoho, ale nebyla schopna si

uvědomit, co vlastně ví. Podstatné mi ovem řekla. Teď u stačí, abych se zítra podíval, co nai mládenci mají ve svodkách o Eduardu Rýparovi. A pak se uvidí, bude-li věc jasnějí nebo jetě zamotanějí. Vjeli jsme do ulice Na vinici. Točila se kolem modřínového hájku.

Zastavil jsem. Z nedalekého tenisového hřitě bylo slyet údery míčů o rakety.

Ne vystoupíme, tak bych vám rád něco pověděl, paní ulcová. Kdyby se vás kdokoli ptal a

o paní Rýparové to platí také na cokoli, co se týče Bobinova dopisu, řekněte, prosím, e jste byla u nás a e jsme vám řekli, e Bobinovi tím jenom pomůete. Jasné? Bobinovu ádost e prostudujeme.”

Moc jasné jí to nebylo. Jednou jsem ji přesvědčoval, aby o návtěvě u nás vůbec nemluvila, po druhé důrazně doporučoval, aby se k ní přiznala, ale s opačným výsledkem. Čeho je moc, toho je příli … A pro Marii ulcovou bylo těch rozporů vrchovatě.

A teď, paní ulcová… Kdyby nás někdo viděl pohromadě, myslím teď pohromadě, řekněte,

e jsem referent z ministerstva vnitra, který má Bobinovu ádost na starosti. Přijel jsem,

abych si vzal Bobinovy dopisy. Jo, a jmenuju se Straka.”

Tohle byl naprosto nezbytný manévr. Kdosi nás sledoval u od ministerstva, viděl nás

vycházet a nemělo tedy cenu zakrývat prověřitelné okolnosti. To se v naí práci můe

karedě vymstít.

21

Upřeně se na mě dívala. Mnoho patrně nepochopila. Vyjadřovali jsme se módně

kyberneticky pověděno v různých pojmových soustavách. Ale vytvořila si jednoduchou

úměru: poslechnout mě, znamená pomoci Bobinovi. Jak potřebuje, Jaroui,” řekla velmi tie.

xxxx

Seděl jsem a rozhlíel se po kuchyni, kterou jsem dobře znal a zase asl nad rozdílem, které místům dává vzpomínka a nové shledání.

Marie ulcová odela do lonice. Ozvalo se klapnutí zásuvky a pak ustění prádla. Dopisy a

fotografie ukládala v prádelníku, jak se patrně naučila u od maminky. Prostě: celý její ivot byl vyznačen neměnnými hodnotami a vitými pravidly, jako třeba zvykem schovávat do prádelníku to, co pokládáme za obzvlátě cenné, a pro cizí lidí nepřístupné. Ve vem, co

paní ulcová dělala, byla jakási pokora. ila prostý ivot, který se nehodil do světa tajných agentů,emigrantských spolků a konspirativních pravidel.

Nehodil, ale střetl se s ním a kdo můe odhadnout, co povstane z té sráky protichůdných

návyků a nesouměřitelných hodnot. Myslel jsem na to a jedl tvarohový koláč s máslovým

sypáním, jakému se v jiních Čechách říkávalo rantaka . Na moje počínání se díval ze

zaloutlé fotografie, zasazené do vyřezávaného rámečku, nebotík Josef ulc. Martinův otec

byl řezbář, ale krize ho připravila o ivnost i o odvahu riskovat. Dal se k tramvajím jako

průvodčí a stal se vyznavačem zásady: Raději málo, ale jisté a pod penzí. Jinak tloukl buben a komponoval pro místní kutálku: jeho traurmare se hrávaly na vech pohřbech od Horní árky přes Lysolaje a dokonce do Stodůlek a k Černému volu. Jene panu Josefu ulcovi

u před lety osud protípl jeden tam bez zpátečního. A já se teď díval na rámeček, který sám vyřezával a který ho připomínal hmotněji, ne vybledlý snímek. Znovu jsem začal myslet na Bobina. Tak tady to má, Jaroui,” Marie ulcová poloila na stůl modrými stukami

převázané balíčky dopisů. Je to podle let,” dodala.

Ty první balíčky byly silnějí. Dalí slábly, jak se rok od roku domov ztrácel ve vzpomínce, jak přibývalo vedních návyků, v nich se rozpoutěl stesk, rostly povinnosti, ale také monosti nahradit dopis telefonickým rozhovorem:

22

Poslední dva roky byly zastoupeny po výtce pohlednicemi z míst, kam se Bobin dostal na

sluebních cestách nebo na dovolenou. ,,A v téhle obálce jsou fotografie. Snad ti to také

pomůe, řekla Marie ulcová. Přikývl jsem a rozloučil se s ujitěním, e se brzy ozvu.

xxxx

Na potě čpělo lepem a balicím papírem. Za přepákou seděla starí úřednice s

odbarvenými vlasy. Jinak byla pota v tuto dobu prázdná.

Já jsem od téhle instituce, oslovil jsem ji a předloil sluební průkaz.

Neudělal na ni větí dojem, ne jakákoli jiná legitimace. Takové lidi mám rád. Ze zkuenosti vím, e na jejich informacích lze stavět.

Naopak častým zdrojem dezinformace bývají obvykle ti, kdo při pohledu na sluební průkaz

pracovníka Bezpečnosti buď dostanou inflační záchvat sdílnosti, nebo jejich protipól, to jest lidé, kteří rázem v sobě objevují zázračnou monost stát se přinejmením von Stierlitzem.

Jdete kvůli tomu Němci, e? prohodila úřednice naprosto nevzrueně.

Zdálo se, e by ji spíe udivilo, kdyby za ní nikdo od nás nepřiel. Opřel jsem se o přepáku.

Dovolíte, abych se vás zeptal, jak jste přila na to, e jdu kvůli nějakému Němci? To za

prvé. A za druhé jakého Němce máte na mysli?”

Podívala se na mě se patně utajenými pochybnostmi o mém kombinačním talentu.

No přece kvůli tomu, co posílal rekomando od mladýho ulce, kterej utek do Holandska.”

Jak víte, e ten pán posílal dopis od mladého ulce?”

Podívala se na mě uraeně, neměla ráda, kdy se zatemňovaly věci, které se jí zdály

naprosto jasné a přehledné.

Tak podívejte se,” řekla, jméno mladého ulce bylo vytitěno vzadu na obálce. Se vema titulama a adresou. No, a já tomu Němci řekla, e by bylo rychlejí, kdyby ten dopis odvezl rovnou paní ulcové, e bydlí kousek od poty.” A on nechtěl?”

,,Ne. Prý musí dopis poslat doporučeně. Aby měl doklad pro mladého ulce, e ho skutečně

poslal z Prahy.”

23

Jistě, to je logické. Ale mohl poslat dopis také z hlavní poty, kde by si na něj sotva

vzpomněli… Prosím Vás, a jak to řekl?

Jak?” opáčila úřednice, normálně německy: Ich muss einen rekomandierten Brief schicken.

Přesně tak. Pamatuju si to.” Odmlčela se. A já ani na vteřinu nepochyboval, e si to

pamatuje doslova a do písmene. Poplácal jsem se po kapsách, vytáhl krabičku cigaret a

zase ji schoval. Podivné. I tahle úřednice patřila k lidem, kteří nevědí, co vědí. Prozradila mi toti, e odesilatel Bobinova dopisu n e m ů  e být Němec. Ale také ne Rakuan ani německý výcar, protoe člověk, jeho mateřtina je němčina a v jakékoli podobě nepouije

výrazu rekomandierten, ale řekne ,eigeschriebenen Brief. A navíc: věta, jak ji reprodukovala potovní úřednice, byla sice sestavena z německých slov, ale nebyla to n ě m e c k á věta.

Nevíte, jestli přijel autem?” zeptal jsem se.

Béovým mercedesem. S metalízou. Stál s ním tady,” ukázala hlavou směrem k ulici

přímo pod okny.” Čísla jste si náhodou nevimla?”

Ne … Počkejte, kdy odjíděl, tak jsem vykoukla a zahlédla jsem tabulku. lutá s černými číslicemi. A písmena uprostřed.”

Jasně. Holandská skladba poznávací značky. V duchu jsem poděkoval moderní době, která

vykolila i eny k zájmům o automobilismus.

Pokýval jsem hlavou. Neznámý odesilatel Bobinova dopisu ztrácel svou bezejmennost a

nabýval podoby. A co víc, ti z druhé strany nás k němu přímo v e d l i . Jestli o tom majitel béového mercedesu s metalízou věděl nebo ne, to zatím nehrálo roli. Důleité bylo, e se mi, jak se zdálo, podařilo odhanout zámysl. Nenápadně, ale přesně nám ukazovali stopu

odesilatele Martinova dopisu. Museli jsme na ni narazit, museli jsme se k němu dostat.

Ale proč?

Jaký to mělo význam? Nevidím zase straidla? Přece kdyby organizovali provokaci, snaili

by se zastřít vechny stopy. A my jsme hned měli v rukou ten dnení pokus o sledování a

odesilatele dopisu, kterého zjistit u je běná práce. Něco tu prostě nehrálo.

A zatím, co jsem na to myslel, řekla paní s odbarvenými vlasy: Hned jsem si myslela, e s

tím Němcem není něco v pořádku. Vy taková tuení nemíváte?”

Ale ano a dokonce dost často,” usmál jsem se, poslyte, na fotografii byste toho pána poznala?”

24

Ovem. Máte ji s sebou?” Ne, ale moná, e ji přinesu. A snad to ani nebude potřeba. Teď bych ale rád, kdybyste ho mohla podrobněji popsat.!’Blonďák, asi o půl hlavy vyí ne v y . .

To znamená ke stodevadesáti centimetrům, e?”

Ano, řekla bych: nápadně vysoký. Měl modré oči a víte, taková zvlátní ústa. To se málokdy vidí. Jako beze rtů, a úplné nakřivo proříznutá.”’ Naznačila nehtem čáru, která stoupala od levého koutku úst směrem k pravé líci.

Děkuji,” zvolal jsem. Bylo za co děkovat. To, co jsem se dověděl na potě nula třicet pět, nedávalo odesilateli Bobinova dopisu naději, e zůstane neznámý …

xxxx

Jmenoval se Haye van Zaalm a pocházel z Venloo. Byl zástupcem firmy Sherico, New

Jersey, USA, pobočka Rotterdam. Centrála v New Jersey vyráběla antibiotika irokého

spektra a psychotonika. Za války ji prezident Roosevelt na čtyři roky zavřel, protoe

prostřednictvím svých agentů v Brazílii podporovala finančně nacisty. V pětačtyřicátém

Sherico otevřela znovu krám, jak se říká, vyhranila svou specializaci po celém

kapitalistickém světě.

Haye van Zaalm k nám přijel nabízet výrobky svého podniku. Nepobýval u nás poprvé a

kdy přijel, tak vdycky prodal.

Negativní poznatky k osobě nezjitěny… Uzavírala svodka. A zájem van Zaalma tvořil

jakýsi logický můstek k Bobinovi. Na první pohled. Kdy se člověk na ten .můstek’ podíval

zblízka, zjistil, e se pěkně houpe.

Jak se dostal agent obchodující s léky do bezprostředního styku s pacientem sanatoria pro

nervově choré?

Odpovědět na tuto otázku jsem zatím nemohl. Musel jsem vystačit veobecnou útěchou, e

vechno je moné. A nezapomínat ani na to, e u nás je Haye van Zaal, čistý jako lilium.

Odeslání Bobinova dopisu je první zjitěný mimosluební čin obchodníka s umělým klidem

na naem území. Nesměl jsem ovem zapomínat ani na jiné věci: Haye van Zaalm se od

nás vytratil, sotva Bobinův dopis odeslal, jakoby mu za patama hořelo. Hraniční přechod v

Rozvadově přejel tého dne večer. Ale obchodní zástupce pičkové farmaceutické firmy

nebyl tak úplně neznámý naim soudruhům z NDR, na které jsme se obrátili s dotazem. Nai

severní přátelé ho přede dvěma léty vyhostili za melinu s časopisy, kterým se říká pánské .

25

Podle této informace Haye van Zaalm zjevně patřil k těm, kdo jsou ochotni obchodovat s

čímkoli a nabídnout své sluby komukoli. Třeba Bobinovi. Nebo i zpravodajské slubě.

Pokud to sluně nese a není to příli nebezpečné. Ovem mohl patřit také k lidem, které

západní zpravodajské sluby pouijí a odhodí ne s větí lítostí, ne se odhazuje pokaňkaný

papír.

O Haye van Zaalmovi věděli také soudruzi v Polsku, Bulharsku a Maďarsku. Vude tam byl,

prodával, podepisoval smlouvy …

Poznatky negativní…

Poznatky negativní…

Poznatky negativní…

Zaalmovi s výjimkou té meliny s pánskými časopisy nemohl nikdo nikde nic závadného

dokázat. Měl legální monost pohybu po zemích socialistického společenství. Ti z druhé

strany ho tedy mohli kdykoli pouít. To mělo svou logiku.

Ale z té podezřele čouhala právě ta melina s pánskými časopisy. CIA a dalí zpravodajské

sluby, které s ní spolupracují, samozřejmě vyuívají kdejakou chásku, od teroristů a k

profesionálnímu podsvětí. Na Západě. U nás jdou také na spolupráci se společenským

odpadem, protoe nikdo jiný si s nimi nezačne.

To jsou věci tak známé, e jsem na ně ani myslet nechtěl. Nechtěl, ale musel. A byl Haye

van Zaalm kdokoli, typař nebo kurýr (ovem druhořadý),

a e k nějaké zpravodajské slubě tak či onak patřil, o tom jsem u nepochyboval, nesměl si o kriminálku ani krtnout. To éfové netrpěli.

Byly tři monosti: buď jsem se mýlil a Haye van Zaalm vzal Bobinův dopis prostě z přátelství k Martinu ulcovi. Nebo jednal na rozkaz některé zpravodajské sluby, ale poprvé a jeho éfové o nepříjemnostech, které měl v NDR prostě nevěděli. A pak tu byla třetí monost:

Haye van Zaalm byl stálý agent. Typař nebo kurýr, to je pro tuto chvíli jedno. Ale spíe malá rybka. Bělička. Plevel. A v NDR si chtěl přivydělat, prostě proto, e je zvyklý, tenhle typ lidí dobře znám, si přivydělávat vdy, vude a na vem. A tak se pokusil obchodovat úzkoprofilovým zboím, nevylo mu to, ale on o svém maléru raději pomlčel. Tak.

Asi tak to mohlo být.

Vstal jsem z křesla a proel se po kanceláři. Zastavil jsem se u okna. Těké květy pivoněk v zahradě, která obklopovala nae konspirativní pracovitě, se kymácely ve větru. Bylo cítit nasládlou, mdlou vůni bezinek.

26

Ale já ji nevnímal. Vrátil jsem se ke stolu. A začetl se do dalího spisu s červeným razítkem PŘÍSNĚ TAJNÉ v pravém horním rohu.

Dozvěděl jsem se z něj, e sanatorium, které vede dr. med. laan Paarelback se jmenuje

Nemocnice Milosrdných bratři” a sídlí na Heerenkanaal 631 u Naardenu. Tu krajinu jsem znal: vysoké osiky, duby a vlaské topoly, zelené louky a osamělé dvoupatrové vily z hnědých cihel s bíle rámovanými okny. K boháčským sídlům vedou cestičky lemované

rhododendrony a nad kanálem zvedají svá křídla miniaturní padací mostky. A tichu, které je

v tomto kousku přelidněného a civilizací hřmotícího Holandska, člověk přikládá jakousi a

magickou moc. To byla lyrika. Zpráva vak pravila strohým jazykem:

Bylo ověřeno, e objekt je vyuíván holandskou tajnou slubou a dáván k dispozici orgánům

CIA. Bod ,c’ zahrnoval pravidla ostrahy: Dvoumetrová zeď je zvýena o plot z ostnatého

drátu, který je neustále pod elektrickým napětím. Intenzita napětí nezjitěna. V noci se do zahrady vypoutějí sluební psi. Zeď a vchody jsou nepřetrité sledovány pěti televizními kamerami. Tak. Můj předpoklad byl správný. Dostat odtud Bobina přímo, k tomu by bylo

potřeba násilného průniku, a takové věci my zásadně neděláme. Muselo by se na to asi

jinak. Tady byla zatím kadá rada drahá.

Obrátil jsem stránku a četl: Paarelback laan, dr. med., vlastním jménem Chaime Rajny

Zasovič, narozen 12.12.1919 ve Lvově, tehdy Polsko. V r. 1924 jeho rodiče emigrovali před

Pilsudského diktaturou do Palestiny. Chaime Bajny Zasovič pracoval nejprve v Kibucu, ale

u v roce 1940 se stává členem sionistické teroristické organizace Irgun Cvei Leumi. V roce 1945 patří k organizátorům série atentátů proti orgánům britské správy. Byl zatčen, vyetřován a po čtyřiceti osmi hodinách proputěn prý pro nedostatek důkazů

(zdroj informace: bývalý pracovník izraelské výzvědné sluby Mossad).

V r. 1946 odjídí do Holandska, absolvoval s výtečným prospěchem lékařskou fakultu

univerzity v Amsterodamu. Přijal jmeno Paarelback, které je obvyklé pro Holanďany

idovského původu. Znamená perlový potok. V padesátých letech pracoval v USA, druh

činnosti přesně nezjitěn. Předpokládá se účast na dlouhodobém výzkumu působení drog.

V r. 1963 se vrací do Holandska a zakládá sanatorium Nemocnice Milosrdných bratří.

27

Milosrdní bratři,.. Jen co je pravda.

Tohle bylo jasné, e to ani jasnějí být nemohlo. Dr. med. Inan Paarelback patřil k vysoce

kvalifikovanému kádru psychiatrických odborníků CIA, Mossadu a moná i britské Secret

Service. Prostě: Bobin nám, ani o tom věděl, rozehrál sloitou partii.

Dalí dokument pravil:

Řidič vozu koda 102A, SPZ … ustanoven jako HOMOLA Alexandr, narozen 11.3.1951,

Praha, národnost česká, státní příslunost československá, zaměstnán jako umývač nádobí,

následovalo jméno velkého hotelu. Tohle byla obvyklá finta lidi z galerky, někde pracovat

čtyři hodiny za pár pětek jen proto, aby měli razítko v občanském průkazu, a aby jim zbývalo dost času na obchůdky více ne pochybné.

Zpráva pokračovala: Homola je v operativní evidenci Federální kriminální ústředny jako

překupník valut a nákupních poukázek pro TUZEX. Navazuje styky s cizinci, kteří přijídějí

turisticky do Prahy. Seznam zjitěných styků byl přiloen, ale jméno Haye van Zaalma se v

něm nevyskytovalo, co ovem nemuselo nic znamenat.

HOMOLA uskutečňuje své obchody v rybím bufetu SVĚENKA (následovala adresa),

pouívá těchto krycích jmen: ALEK, TÍHLEJ, II. Z nelegálních příjmů si HOMOLA zařídil

na Starém městě (následovala přesná adresa) z půdy luxusní byt, vybavený zahraničními

elektrospotřebiči a hi-fi elektronikou japonské výroby. Nábytek si dal HOMOLA vyrobit na

objednávku podle návrhů ing. arch. BEČKY Frantika, kterému HOMOLA opatřuje

zahraniční valuty. HOMOLA půjčuje známým a přátelům i značné penění částky, jejich

navrácení vak tvrdě vymáhá. Agent LIBA řekl HOMOLOVI, e HOMOLA by se hodil spíe

na Západ ne k nám. Na to mu HOMOLA odpověděl, e emigrovat nikdy nabude, i kdy

styky má a mohl by, protoe tak jako u nás se mu v ivotě nikde dařit nebude.

Orgány Kriminální sluby dosud nepřistoupily k realizaci HOMOLY, protoe jeho

prostřednictvím je mono proniknout do rozvětvené skupiny valutových překupníků.

Podepsán: kpt. Vejvoda Jaroslav. Na kraji byla poznámka bezprostředního éfa: Poádat

soudruhy z VB, aby HOMOLU nechali v operativním klidu. Přebíráme ho my. Plk. Plichta

Václav. Dočetl jsem. Mozaika se skládala. Obrysy byly stále jasnějí, ale ani sebejasnějí

obrysy zatím nepomáhaly odpovědět na otázku: JAK dostat Bobina domů.

29

Z rukou těch zcela nemilosrdných bratří.

Dalí spis byl, jak se dříve říkalo, skutečně zdrojem zábavy a poučení.

ZDROJ, začínala zpráva naeho spolupracovníka, navtívil HOMOLU v jeho bytě dne 20.

června t. r. HOMOLA hostil ZDROJ whisky Johny Walker, měl dobrou náladu a řekl, e

vytáhl spoustu peněz z jednoho, jak se vyjádřil, holandského kořena, jen za to, e se

podíval, jestli jedna starí ena bude vycházet z budovy MV. Dále řekl ZDROJI, e onen

HOLANĎAN prý jetě pro něj bude mít podobnou práci. Věci zapadaly do sebe,

Ale proč to udělali tak průhledně?

Smysl jsem zatím nedokázal ani jen vytuit. Vechno, co leelo přede mnou na stole, s

výjimkou archívní svodky o dr. med. laanu Paarelbackovi, svědčilo o diletantismu naich

protihráčů, který přímo volá do nebe. Ukázali… vysloveně nám ukázali Haye van Zaalma. A

ten se spojil s vekslákem Homolou. S typem, o kterém i poloviční amatér musí

předpokládat, e ho nae bezpečnostní orgány mají z těch nebo jiných důvodů na muce.

Jestlie nai protivníci zvolili taktickou variantu, která hloupě a diletantsky vypadá, pak to musí mít svůj hluboký smysl. Naprosto chladný, jasný, profesionálně domylený. Jak se dostal Haye van Zaalm k Homolovi? To se dalo odhadnout. Obchodník s antibiotiky irokého

spektra bydlel v praském hotelu, kde Homola sice umýval nádobí, ale hlavně vysedával u

baru a lovil křeny.

Lovil tak dlouho, a byl sám uloven. Haye van Zaalm ho pověřil úkolem sledovat paní

ulcovou. A znovu se objevilo to PROČ? PROČ pouili profláknutého veksláka? Museli

předpokládat, e tuhle hru prohlédneme.

Opakoval jsem si to donekonečna a moudrý jsem z toho právě nebyl. A tak jsem se raději

soustředil na informace o firmě BIONIC Inc. Pracovala na vývoji bakteriologických zbraní,

kapitálově byla spojena se sionistickými kruhy ve Spojených státech. A základní výzkum se

týkal mutací virů pravé chřipky a dalích smrtelných onemocnění.

A Bobin pracoval v základním výzkumu. Byl odborník v otázkách biologického inenýrství.

Jeho touha po návratu dostávala teď novou podobu. Buď se mu prostě stýská. Po mámě.

Po vlasti. To říká mnoho. Jene stýská se nakonec kadému emigrantovi. Stesk je stesk.

30

Touha po známých, důvěrně blízkých místech. A nic víc. Bobin vak musel vědět, čemu

pomáhá jeho talent a proti komu. A jestlie se v něm neprobudilo svědomí, ta na první

pohled banální a přece rozhodující mravní kategorie, záleitost, která je stále důleitějí pro kadého současného člověka a zejména pro vědce, co pak s ním?

Co jsem mohl vědět o současném Bobinově svědomí. Ale on se chce vrátit. V kadém

případě by stálo za to pomoci mu k návratu, aby pracoval pro nás a ne proti nám.

Rozhodl jsem se, e zapomenu na Bobina a budu se zabývat dr. ing. Martinem ulcem,

CSc., odborníkem v otázkách biologického inenýrství.

xxxx

,,ulc… ulc . . p r o f e s o r Plíhal se usmál. Zdálo se, e něčemu vzdálenému, co s odstupem času ztratilo naléhavost natolik, e se k tomu lze právě jenom usmát.

Já myslil, e seel z očí a tedy také z mysli a ten jeho případ je dávno odbytá záleitost.

Sundal si brýle s hranatými, tlustými skly bez obrouček. Otíral je kapesníkem. Měl dlouhé

prsty jako klavírista. edivé, na jeka přistřiené vlasy a rýhy kolem tenkoretých úst v snědé tváři.

A vidíte, pane profesore, není. Tyhle věci jsou zřídka úplně odbyté.

Seděli jsme v jeho kanceláři, zařízené světlým, moderním nábytkem, na křeslech

potaených červenou koenkou. A nade mnou se na psacím stole profesora biochemie a

ředitele Biochemického ústavu Jaromíra Plíhala DrSc.,tyčila hora papírů, separátních otisků z vědeckých periodik, bloků a časopisů, korunovaná knihou v plátěné vazbě. Světle edý svazek se na jejím vrcholku drel, jak se mi zdálo,

jen proto, aby popřel vekeré zákony rovnováhy Za oknem stála řádka květináčů s pečlivě

udrovanými kaktusy a knihovna za psacím stolem byla zaplněna díly, jejich názvům jsem

při nejlepí vůli nemohl porozumět.

Chcete vědět, na čem u nás ulc pracoval, jak se mi jevil profesionálně i lidsky. Tedy, jestli jsem dobře pochopil, jde vám o jeho celkový portrét. Smím se zeptat proč?

Zeptat se samozřejmě můete, pane profesore, ale já vám neodpovím. Nebo odpovím vám

tak, na tom, co se o ulcovi dozvím, záleí velmi mnoho… Dovolíte? Zapálil jsem si cigaretu a pokračoval, mohu-li být trochu upřímný, 31

sám si jetě nedovedu představit, co vechno na tom záleí, ale potřebuju se dovědět

pravdu. Potřebuju podrobnosti, které pro vás třeba nic neznamenají, ale z mého pohledu

mohou být rozhodující.” Dobrá,” řekl, patříte k něčemu, čemu se romanticky říkávalo tajná sluba … No, a smysl tajné sluby je asi v tom, e je právě t a j n á . Máte svá pravidla a já je nemíním poruovat.”

Profesor Plíhal měl schopnost rychle přecházet od tématu k tématu, ale nebyl to výraz

těkavosti, nýbr výsledek schopnosti rychle se soustřeďovat na nové otázky.

Kdybych to měl říci hodně zhutěně, tak takových talentů jako byl ulc jsme v naem oboru

měli málo … Neobvykle erudovaný a pak, naprostá výjimka v dnení vědě, neměl jenom

vědeckou erudici, ten člověk byl polyglotní. Poslouchal Haydna i Stravinského i Prokofjeva.

četl Thomase Manna, olochova, ale třeba i kníky o archeologii. Skutečně, snad poslední

polyglot, kterého jsem poznal… Mimochodem, soudruhu majore, viml jste si, e o

emigrantech se mluví v minulém čase? Jako o někom, kdo zemřel?”

Díval jsem se do té rázné, muné tváře a litoval, e se člověk v téhle práci nesetkává častěji s lidmi jako je profesor Plíhal.

ulc měl jednu nevýhodu,” dodal profesor, byl ve své podstatě vědecký typ, který se hodil do devatenáctého, moná do začátku naeho století. Prostě, struktura jeho nadání byla taková.”

Otevřeným oknem bylo slyet pufání traktoru. Pak na řece zahoukal remorkér.

Nerozumím, soudruhu profesore … “

Přehodil si nohu přes nohu. Dlaněmi objal koleno a předklonil se.

Musíte pochopit, věda se změnila a s ní se pochopitelně změnili i vědci. Dnes je věda

převáně kolektivní záleitost a ulc byl,” opět pouil minulého času a já pocítil, jak se mi hrdlo sevřelo, individualista, který neměl mnoho buněk pro týmovou práci. V tom smyslu byl vědecký typ, který by se lépe hodil do doby, kdy i přírodní vědy jetě stály výhradně na silných osobnostech.”

Poslouchal jsem a zdálo se mi, e ten vysoký, edovlasý mu hovoří o někom zcela

neznámém. Mezi Bobinem z háječku nad ipkapasem a docentem ulcem nebyla ádná

souvislost. Pravda, Bobin býval vdycky trochu uzavřený. Vůči kadému, snad s výjimkou

mě. Ale na individualistu musel vyzrát, proměnit se, dospět či jak tomu jetě říci.

32

Dobrá, rozhodl jsem se správně, e se budu zabývat muem s akademickými tituly,

emigrantem, touícím za zdmi sanatoria CIA po návratu do vlasti a chlapce Bobina nechám

na pokoji. Pane profesore, poloím vám otázku, kterou od člověka mého povolání jistě

čekáte: měla nebo mohla mít ulcova práce nějaký strategický význam?

Sundal si brýle.

Uchopil je za ouko a pokyvoval jimi. Pak si je znovu nasadil a řekl:

 O b r o v s k ý . . Z a m l č e l se a po chvíli řekl: To znamená strategický v kadém případě,

natáhl proti mě pai s obrácenou dlaní, jakoby mě chtěl před čímsi varovat a řekl rychle:

Ne … prosím, nemyslete si, e vám chci přednáet. ulcová práce měla strategický význam

v kadém případě. Je ovem otázka, jakou strategii, to jest, jakou zcela určitou politickou koncepci máte na mysli. Mohla urychlit mnoho procesů, které potřebujeme vyřeit například pro nae národní hospodářství. Ovem, udělám to i bez ulce. Ale s ním by to lo rychleji.

Mozková kapacita je mozková kapacita.”

A kdyby se to vzalo z toho j e j i c h konce. Tam. Na západě, pak by mohla vést k vývoji

nesmírně nebezpečných biologických zbraní.”

Na sobě zcela nezávislá informace, svodka naí rozvědky s úsudkem profesora Plíhala se

kryly.

Tak tedy, řekl profesor a ředitel ústavu, jestli chcete posuzovat ulcovu emigraci z tohoto hlediska, tak ta jeho mrcha způsobila nepředstavitelné kody. A moná, e uspíila vznik nového nebezpečí pro celou socialistickou soustavu.

Nerozumím… ozval jsem se. Rozuměl jsem vak perfektně. Ta m r c h a … Slova, která jsem u jednou slyel od tiché paní v klobouku z umělé slámy, od Marie ulcové. Prostá ena i učený profesor měly pro manelku Martina ulce stejné označení. Kadý ze svého

pohledu… Myslím tu jeho paničku. Přinutila ho k emigraci. V ústavu o tom nikdo

nepochybuje a já jsem o tom pevně přesvědčen. ulc byl, opět ten minulý čas zařazoval

Martina do světa jiných rozměrů, člověk krajně nepraktický. A tak váný krok, jako je odjezd do emigrace, by on sám nikdy nezorganizoval. 

Domníváte se, e ulc je závislý na své eně natolik, e ho můe manipulovat?”

,,Nedomnívám. Vím to. Poslyte, to byl takový ústavní vtip, ale o jejich vztahu mnoho

napovídá. Kdy dostal ulc docenturu, říkalo se, e by ona měla dostat metál za to, jak se

nadřela, kdy mu ji vyběhávala.

33

Pokrčil rameny.

Nechtěl bych vás dezorientovat. Netvrdím, e si ulc docenturu nezaslouil. Naopak. Ale

kdy u chcete vědět pravdu, prosím, pak pravidla, podle kterých se u nich hrálo, byla prostě taková. Inenýra ulce ráno postavili do rohu a on čekal, kam ho jeho bývalá laborantka večer odvede. Přetřel si dlaní tvář a čelo se mu zkrabatilo.

Nemám rád, kdy si vědečtí pracovníci berou své laborantky. Zase mě dobře chápejte:

nejsem satrapa a nepovauji laborantky za méněcenné,” usmál se koutky úst, ale ta

podřízenost, která je přirozeným důsledkem organizace práce v laboratoři, se větinou v

manelském souití obrátí a téměř vdycky to odnese muský.” Domníváte se, e ulc byl takový případ?” Jistě extrémní, ale ve vech ohledech typický. Ty dva pojmy si tu neodporují: v ulcově případě jsou vechny naprosto obecně platné prvky té obrácené

nebo, chcete-li zvrácené podřízenosti dovedeny do tragické polohy.”

Oči za silnými skly jakoby se potáhly blankou a profesor Plíhal hovořil před sebe. Zdálo se, e spíe pro sebe ne ke mně. A kadé slovo strhávalo celý případ z oblastí neuvěřitelných snů do skutečnosti, která nabývala obrysů, ale také ukazovala jak taktické monosti, tak

úskalí a nebezpečí celé záchranné operace. Ukazovala je stejné jasně, jako dokumenty,

které jsem před několika hodinami prostudoval.

Peníze,” řekl profesor Plíhal zalehle, ten člověk vydělával neuvěřitelné peníze. Měl velký plat, prémie, v těch jsem na něm neetřil. Dostával je po zásluze. Dále tu byly honoráře za odborné vědecké práce. Z těch sice jetě nikdo nikdy nezbohatl, ale zákon součtu platí i u malých č í s e l … A představte si: ona ho jetě nutila, aby po nocích psal pod pseudonymem populárně vědecké broury. On, takový talent … 

Zdálo se mi, e nebe nad praským předměstím jetě více pokleslo.

Představte s i … Brourky! Pod pseudonymem inenýr Bobin! Zase: já nemám nic proti

tomu, aby se, jak se říká, ířily vědecké poznatky … Gramaticky je to nehezké, viďte, ířit se můe mor nebo cholera. Vědecké poznatky se s d ě I u j í! Tak.”

Přeruil mluvnické úvahy, zlehka udeřil pěstí o koleno. Poplácal se po kapsách a zamrkal za tlustými brýlemi.

Prosím, soudruhu profesore.” Někdy člověku uleví i taková maličkost, jako podat cigaretu, krtnout zapalovačem a zase ho poloit na stůl.

34

Take,” pokračoval ředitel Biochemického ústavu, tyhle broury mají sice psát vědecky vzdělaní lidé, ale ne vědci, kteří pracují v základním výzkumu … Pro lidi jako ulc je to ztráta času a poloviční vrada jejich talentu,” zatočil cigaretou mezi palcem a ukazováčkem.

Odfoukl popel z jejího konce a pokračoval:

Vydělával hodně přes deset tisíc měsíčně. A věčně si půjčoval. Kdy odjel, tak jsme

spočetli, e tu nechal čtyři stovky dluhů. U spousty lidí. Maličkosti. Deset nebo dvacet korun.

Na cigarety. Na pivo. Někdy dokonce na párek. Věříte?”

Zvykl jsem si věřit vemu. To patří k povolání,” podotkl jsem, ale neznělo to příli

přesvědčivě. Soudruhu profesore, to ona mu vechno brala, e si nemohl nic ulít? Nevím

jak vy, ale já mám také jednu kapsu, o které s manelkou příli nemluvím.”

Usmál se a přikývl.

Vzápětí zavrtěl hlavou. Byla to podivná změ pohybů, ale přesně odpovídala tomu, o čem

jsme spolu hovořili.

Ona měla,” a kdy se hovořilo o Haně rozené Záhorové, tak mi minulý čas nevadil,

dokonale vypracovaný kontrolní systém. A instinkt. Jak honicí pes. Na vechno mu přila

i na dvacetikorunu a byl z toho skandál, kterého on se bál. Prostě ničila ho, jak mohla. A byla velikáská. Nic jí nebylo dost.”

Myslel jsem, e profesora obejmu. Poskytl, ani o tom věděl, taktický klíč a současně odhalil nebezpečí, které jsem zatím jen tuil. Abych se vyjádřil přesněji: potvrdil monost tohoto nebezpečí.

Soudruhu profesore, podle toho, jak jste ulcovu enu poznal, je to ten typ, který udělá

cokoli a pro kohokoli, nabídnete-li mu pořádnou sumičku?”

Ovem. Přesně ten. Myslím, e vám rozumím.”

To nevylučuji,” řekl jsem. Profesor Plíhal nebyl člověk, pro kterého svět končil za stěnami jeho pracovny. Pokud mi bylo známo, dokázal otevřeně a zásadově vystupovat v politických otázkách. Ale prosím vás, jestlie mi rozumíte, schovejte si, co tuíte, pro sebe. Ano?”

Nebudeme si opakovat abecedu,” řekl profesor Plíhal, jsme dospělí lidé. Tak podívejte se: ona je efektní, tvrdá, cílevědomá mrcha. On je geniální bačkora, který se chlubil pohledným exteriérem své eny, zatímco své vědomosti a schopnosti povaoval za něco naprosto samozřejmého.” Zamáčkl cigaretu v popelníku, otřel si prsty kapesníkem a pokračoval: ulc měl pro ni význam jako zdroj peněz a vrátný…” Vrátný?

35

Jistě, je to trochu cynické, kdy to tak říkám, ale je to přesně tak: Martin ulc byl pro svou enu vrátný, jen jí svým postavením otevřel dveře do společnosti, do které by se sama nikdy nedostala. Dělalo jí nesmírně dobře, kdy jí na různých setkáních líbali ruku vědci

hodně zvučných jmen.” A kdyby Martin ulc přestal být zdrojem peněz a tím vrátným, jak jste řekl?” Zeptal jsem se, i kdy jsem odpověď předpokládal. Přestal by pro ni existovat.

Stal by se přítěí a ona by ho odhodila. Myslel jste si snad něco jiného?” Ne,” řekl jsem.Přiel okamik, který jsem čekal s nadějí i obavami. Zaklonil jsem se v křesle a zhluboka se nadechl.Chtěl bych celý problém obrátit jetě z druhé strany, soudruhu

profesore. Hovořil jste o strategickém významu ulcovy práce.

Pověděl jste mi, a já vám jako odborníkovi věřím na slovo, e můe, budeme-li struční, mít i konstruktivní i zhoubný význam.”

Je to tak. To je osud přírodních věd v současnosti, e se pohybují na rozcestí mezi zkázou a prospěchem. Promiňte mi tu neobratnou exkursi do poezie. To, kam půjdou, určuje ostřeji a výrazněji ne kdykoli dříve společenský systém.

V tomto smyslu přírodní vědy zespolečentěly. Rozumíte?”

Dokonale,” řekl jsem, a proto bych se vás rád na něco zeptal, i kdy budeme nuceni

pracovat s dohady a předpoklady.”

Metodicky to bývá nezbytné,” Profesor Plíhal se usmál. Bylo vidět, e rozhovor ho zajímá stále víc. A e si uvědomuje některé souvislosti.

Zeptám se vás tak: můe ulc jako pracovník základního výzkumu odhadnout, e jeho

poznatky mohou slouit vývoji nebezpečné biologické zbraně?” Sklonil hlavu k rameni.

Chcete na mě výrok v příli váné záleitosti. Bez veho opatrnictví vám mohu říci, e po

určitém čase to musí vědec jeho formátu poznat. Za jak dlouho, to ovem záleí na mnoha

činitelích. Například na tom, jaký problém zpracovává, nakolik potřebuje styk s druhými

pracoviti. Ale nakonec, nakonec musí poznat, o co se jedná.

Podíval se na mě upřeně. Zdálo se, jakoby na okamik zkameněl, zaskočen dodatečně mou

otázkou i svou odpovědí…

  u l c … “

36

Podíval jsem se na něho tím neosobním, nic neříkajícím pohledem, který patří k výzbroji lidí mé profese. Profesor pochopil. Pokrčil rameny a tie vzdychl.

Soudruhu profesore, předpokládejme, e ulc něco takového zjistí. Předpokládejme, e se

přesvědčí, e pracuje na něčem, co by mohlo zabíjet a co je namířeno proti nám. Co udělá?

Poloím otázku přesně: je ulc pouze to, čemu se říká ,čistý vědec’, tedy člověk, kterému

jde o to, aby vyřeil daný problém a víc u ho nezajímá? Anebo je v něm také něco, čemu se

říká SVĚDOMÍ?” Poslední slovo jsem řekl důrazně a profesor Plíhal nahmatal krabičku

cigaret. Kdy jsem mu připaloval postřehl jsem, e se mu chvějí prsty.

Je citlivý,” řekl profesor Plíhal, to znamená, e pocit svědomí v obecném smyslu má. To konečně mohu potvrdit z vlastní zkuenosti. Bez dohadů. Jako zjitěnou a potvrzenou, chcete-li vědecky, verifikovanou skutečnost. A co uděláte? Je psychicky labilní. Bude se

trápit. Můe se s ním stát cokoli. Třeba skončí v blázinci..

To slovo mě téměř zvedlo ze idle.

Můe pomýlet na sebevradu,” hovořil před sebe profesor Plíhal. Mluvil tie, klidně, nemilosrdně, to vechno, chápejte, můe. Ale první, co pravděpodobně udělá je, e se pokusí vrátit se k matce. Tohle vím. Matka byla pro něj vdycky přístav. Útočitě. Mohl s ní mlčet celé hodiny nebo si vyprávět o nicotnostech. A to potřeboval. A v kritickém okamiku to bude pro něj nezbytné.”

Bobinův dopis dostával nový rozměr a nové souvislosti a pro nás bylo nezbytné s nimi

počítat. Novou tvář dostala Bobinova ena. A moje předpoklady, které jsem si vytvořil nad

naí dokumentací získaly otisk skutečnosti, který je sice od základu neměnil, ale dával jim prostor, hloubku a vztahy, které se na ádný papír nevejdou.

Profesor se na mě upřeně díval. Zjevně se chtěl zeptat, proč se zabývám Bobinovým

svědomím, ale vytuil, e bych mu neodpověděl a tak mlčel.

Vstal jsem.

Čekala mě jetě spousta práce.

Děkuju,” řekl jsem, děkuju moc a moc, soudruhu profesore.”

Poslyte,” otázal se profesor, copak jsem vám vůbec nějak pomohl?”

V tomhle okamiku si vůbec nedovedeme představit, jak moc jste mi pomohl.”

Rozloučili jsme se.

37

Lidsky řečeno, Jarouku, z toho tvého ulce patrně chtějí udělat hodného chlapečka. Pana

vědátora, který by si plně zachoval pracovní schopnosti, ale dá se vodit za ručičku. Přesněji řečeno, který by prosil, aby ho vodili za ručičku.”

Docent Otto Vyhnálek namíchal dvě sklenice Havana libre. Namíchal je z arakoly a

tuzemského rumu.

Pak si přihladil černé vlasy, které systémem druhdy zvaným přehazovačka zakrývaly

počínající ple na temeni. Zvysoka se posadil do krémově hnědého křesla s anatomicky

tvarovaným opěradlem.

Samozřejmě, mohu se mýlit. Dělám diagnózu přes půl Evropy člověku, jeho znám jenom

z pár fotografií, dopisů a tvého více méně nesouvislého vyprávění. Na zdraví, Jarouku.

Spolkl douek tekutiny, tekutiny, vonící umělými esencemi. Zamrkal chytrýma, hluboko pod

vypouklým čelem zasazenýma očima.

Ovem anderseits, dobře česky řečeno, pokračoval, musel bych se moc plést, kdybych se

netrefil. Je to trochu sloité, viď?

Počkej, zara proud své zlatoústé výmluvnosti, učený mui! Já potřebuju jasné a stručné

shrnutí. Lze předpokládat, co chce někdo udělat s inenýrem ulcem, řečeným Bobin?

Můe mi to říct a to hlavní, můe mi to napsat? Potřebuju podklady pro akci.

Napsat, napsat… Papír, to je vrchol. Zaklinadlo!” Sloil ruce za zátylkem a díval se přese mne na edou stěnu své kanceláře, na ní visely křiklavě zbarvené výtvory lidí, kteří si to pokusně namířili pod vlivem kyseliny lysergové ke břehu ílenství. Byly pod nimi i podpisy umělců zvučných jmen.

Docent Otto Vyhnálek měl mnoho předností. Mezi ně patřilo, e se ke své psychiatrické vědě

stavěl s odstupem. S oblibou roziřoval následující historku: Freud řekl Adlerovi: Kadý

psychiatr je trochu blázen.” Adler odpověděl Freudovi: Kadý blázen je trochu podvodník.

Dalí výhodou bylo, e ho vázalo sluební tajemství a člověk mu musel zamlčet pouze tolik,

kolik se v naich slubách zamlčí kolegovi, který pracuje na jiném úkolu.

Rozhodil ruce.

Pak se zhluboka napil, postavil sklenici na obdélníkový stolek s deskou z černého skla a řekl:

Podle poznatků, které jsem o ulcovi získal, jde o depresivní typ. Tedy typ, který dnení

psychiatrie dokáe báječně vodit na provázku. A tady …  Zaklepal kloubnatým prstem na stolek …

38

Tady je patrně,” (bez toho ,patrně by si patrně nepřipadal jako vědec), racionální jádro celého problému. Podívej se, on se jim cukal. e chce domů, e ho to u nebaví, e to zabalí a tak dále. Čili: udělal to nejhorí, co udělat mohl, ale jediné, co udělat dokázal.”

Přikývl jsem a napil se tekutiny, kterou mi Otto předloil. Nezávislé informace biochemika

Jaromíra Plíhala a psychiatra Otto Vyhnálka se kryly. Mohl jsem předpokládat, e jsou

pravdivé a e s nimi lze pracovat jako s nezvratnými skutečnostmi.

Moná, e vylekal jenom tu svou manelku. Agresivita je u těchhle typů obvyklá, moná, e

je v tom jetě něco víc. Ale to já nemohu vědět.” A dál?” otázal jsem se.

Co dál? Podstatné je, e ho mají v rukou psychiatři. A ti mohou posílit depresivní sklony

natolik, e se v podstatě stane závislý na komkoli na světě, o něm si bude myslet, e mu

pomůe.

Prosím tě,” řekl jsem jetě jednou a pěkně pomalu. Znamená to snad, e kdyby za ulcem přijel člověk, jemu on úplně a na slovo věří, můe takový chlapík dostat ulce, kam potřebuje?”

V zásadě to moné je. Jak říkám, Jarouku, ulc je depresívní a půjde za tím, u koho bude

cítit ochranu. S jedním vymezením: dokud mu neklesne hladina léků, které mu dávali.”

A pak?

Pak … Pak … Jde u mi s tím tvým pak na nervy.”

Uklidni se a co nejdříve vyhledej nějakého dobrého psychiatra. Třeba ti jetě pomůe,”

podotkl jsem.

Uklíbl se. Takové naráky u dávno nebral na vědomí.

Pak,” řekl, abych se neuchýlil od tvého oblíbeného výrazu, se buď zhroutí nebo se stane agresívní a skočí po tom, od koho čekal pomoc.”

No nazdar,” řekl jsem, a co lze proti tomu dělat.”

Docent Otto Vyhnálek nezvykle zváněl.

Dvě věci: buď mu podat preparát, na který ho zvykli, nebo lék, který laicky řečeno ho

postaví na nohy. Ale má to jeden háček: je třeba přesně znát, co dostával. A to pacienti na psychiatrických stacionárech obyčejně nevědí.” Můe lék předem odhadnout?”

Obecně ano, při dnení paletě léků konkrétně ne.” A lze to zjistit.”

,,Jistě, analýzou moči. Snadná věc. Tedy pro odborníka.”

39

Měl jsem pocit, e mi spadla na hlavu Mileovka. Nebo Jetěd i s okolím. Ale ne. Řeení se

najde, musí se najít. Jak? Zatím jsem se spokojil touto zcela obecnou variantou: víc se dělat nedalo. Jarouku, ten člověk nemá jiný cíl, ne se vrátit. A u z jakýchkoli důvodů. To je jeho nejsilnějí přání. A ten dopis to u depresivních nemocných bývá je vzepětí vůle. Vlastní vůle. Moná jedno z posledních. Napi mi to. Napi mi přesně to, co jsi teď řekl.

Docent Vyhnálek seděl u psacího stroje. Díval jsem se na jeho kulatá záda a přerostlé vlasy v týle, padající na límec bílého plátě. Stroj klapal a já čekal.

xxxx

Vybrat si k hnědému obleku béovou koili, doplnit tuto kombinaci kravatou a kapesníkem

v barvě tabáku a nevypadat jako kasař v neděli, je umění vytříbeného vkusu.

Plukovník RSDr. Václav Plichta toto umění ovládal dokonale. Seděl v popsaném oděvu za

svým stolem, blýskal modrýma očima pod edými tětkami obočí a tvářil se, jakoby slouit u

rozvědky byla zábava. Nedávno jsme toti měli úspěch, který nám pánové z druhé strany

budou dlouho zazlívat. Nálada byla dobrá, a to zvyovalo anci, e mi éfové podepíou i to, nad čím by se za stísněnějích podmínek leckdo krábal za uima.

Od mého setkání s Marií ulcovou uplynuly tři neděle. Za tu dobu jsme prověřili, co se jen

prověřit dalo. Ustanovili jsme styky Haye van Zaalma v naí republice i dalích spřátelených zemích do vech podrobností, ale o mnoho dále jsme se nedostali. Zato se potvrdilo starí podezření, e Eduard Rýpar je agentem holandské cizinecké policie v české emigraci a od

cizinecké policie je k tajné slubě jenom krok. Či lépe řečeno: cizinecká oddělení jsou

maskovanými pracoviti západních tajných slueb.

Pozvali jsme si paní ulcovou na ministerstvo a upozornili ji, aby se zbytečně nezarmoutila, jestlie od nás dostane zamítnutí své ádosti o Bobinův návrat a ujistili ji, e uděláme vechno, aby se Bobin vrátil. A zbytek byl čistě rutinní záleitost. Potovní doručovatelka, která měla na starost mimo jiné i ulici Na vinici, náhodou dostala předvolání na dopravní inspektorát VB. Tam se jí sluně omluvili: lo o záměnu jmen. Ale zatím, co doručovatelka seděla na dopravním inspektorátě, zaskočil za ni důchodce,

40

který byl ná bývalý pracovník a důchodce, marná věc, staří lidé bývají roztěkaní, se zmýlil.

Do schránky paní Rýparové vhodil dopisnici, která Marii ulcové na předtitěném formuláři

oznamovala, e její ádost o návrat Martina ulce do ČSSR se zamítá. A e proti tomuto

rozhodnutí se lze odvolat do čtrnácti dnů.

Prostě: pustili jsme fretku do nory a čekali, co vyběhne. Bylo jasné, e tak či onak se tato zvěst dostane k Eduardu Rýparovi a od bývalého úředníka, číníka, melináře, vězně a ,obrodila’ z roku 1968 k uím naich protivníků.

Mnoho nadějí jsme si nedělali: na naem místě by se patrně oni pokusili nás podobným

způsobem zmást. Jene, jednak tu přece jen byla naděje, e na tenhle pek skočí, e uvěří,

e jsme o Bobina ulce ztratili zájem a za druhé tu byla monost, e omyl s dopisnicí uvede do pohybu nějaký děj.

A skutečně uvedl: sledovali jsme toti Homolu a zjistili, e on sleduje také, kadý pohyb paní ulcové. Hned den po té, co dolo k ,omylu’ s předtitěnou dopisnicí, spojil se s architektem Berkou a architekt Berka nelenil a pádil na jedno západní velvyslanectví. Bylo to diletantské, a oči bolely. Kdy jsme vak opatření naich protivníků analyzovali, kdy je převrátila z líce na rub a znovu z rubu na líc výpočetní technika, kdy jsme si je promysleli z hlediska naich zkueností s vlastní i nepřátelskou taktikou, nabyl ten na první pohled trestuhodný amatérismus svůj hluboký smysl. Skutečně: doslova nám ukázali své protitahy. Podstrčili

nám pod nos příleitostné agentíky osmého řádu. A moná lidi, kteří ani netuili, e v daný okamik jsou spolupracovníky cizí zpravodajské sluby. Chtěli, abychom věděli, e se o nai reakci na ulcův dopis zajímají, protoe by nám nutně připadalo nelogické, kdyby ho nechali projít bez povimnutí.A na otázku: proč nám přihráli neprofesionály a podřadné agenty, jsme si odpověděli tak, e za jejich clonou je připravená řemeslně vybudovaná past. Tahle hra s Haye van Zaalmem, architektem Berkou a Homolou nás měla uspat. Prostě a jasně: měli

jsme sami sobě dokázat, e jsme si cestu za Bobinem, jak se říká, odminovali.

Trik s dopisnicí měl protivníkovi naznačit, e jsme ztratili o celou věc zájem. Ale bylo to nejisté. Uvěří? Neuvěří? To záleelo na mnoha okolnostech. Mimo jiné také na tom, jestli Marie ulcová dobře sehraje úlohu, kterou jsme jí určili a je jí byla naprosto cizí: měla se přetvařovat. A to prostě neuměla. Ale na druhé straně: byla zoufalá. Opravdu a nepředstíraně zoufalá, protoe se kolem ní hrálo cosi, čemu nemohla rozumět.

41

A její zmatek byl tak opravdový, e musel zmást i dobře připraveného profesionála.

Jistě: hráli jsme si s pány z druhé strany na schovávanou. A z tohoto hlediska jsem také

vypracoval návrh operace. Seděl jsem a čekal, jaký verdikt nad ním vynese můj přímý

náčelník. Ten mi přisunul krabičku cigaret. Měl silné, opálené ruce, porostlé černými

chloupky a třebae se mu u přehoupla padesátka, pohyboval se rychle a úsporně,

klouzavými pohyby, které svědčily o dokonalém sportovním tréninku.

Václav Plichta se podíval na hodinky, pak krtl zapalovačem a pohodlně se usadil v křesle.

Mlčel. A v jeho mlčení bylo cosi pro mě neznámého. Vyrostl jsem vedle něj. Naučil mě o

zpravodajské práci to, co mi při nejlepí vůli nemohla dát ádná kola. Domníval jsem se, e si rozumíme na čtvrt mrknutí a polovinou pohybu. A teď bylo mezi námi ticho, které mě mátlo, a mám-li být zcela upřímný, přiznám se i lekalo. Vaku?” Mávl rukou. Dej si chvíli pohov,” řekl. Oči pod tětkami obočí se u vesele neleskly, byly nezvykle váné. A já si říkal, kde jsem asi lápl v návrhu akce vedle. Ale nemyslel jsem na to. Přemýlel jsem naprosto obecně o tom, co to obnáí, ne rozvědčík udělá první tah na tak řečené tajné frontě.

Ostatně, proč se vzruuji, říkal jsem si, je to vdycky stejné: nejdřív člověk musí svést bitvu

s náčelníky o schválení a podpis. A náčelníci vdycky povaují akci, kterou naplánoval, buď za příli riskantní nebo překombinovanou a sloitou či naopak nedomylenou a prostoduchou, ale nikdy za takovou, jakou by si představovali oni. Václav Plichta znovu

pohlédl na hodinky. Vstal. Jdeme, chce s tebou mluvit náčelník. Co ti řekne, nemůe ti

povědět nikdo jiný, ani já ne,” hlas zněl nezvykle váné. A Václav Plichta pouil sluebního výrazu náčelník. Neřekl ani starej, ,éf, nebo ,ná pán nejvyí’. Zalapal jsem po dechu.

Copak náčelník je v práci?” Věděl jsem, e ná nejvyí nadřízený měl poslední dobou

potíe se srdcem. A s tím, jak známo, není radno si hrát v naem infarktovém věku.

Václav Plichta pokývl, ale i v tom pohybu bylo cosi stísněného.

42

Řekl a jeho hlas zněl skřípavě, doktoři mu zakázali dělat, kouřit a pít kafe. Co ho tak

rozčílilo, e si hned zapálil, odjel na pracovitě a poručil si hodně silnýho turka.”

Václav Plichta otevřel dveře, pustil mne na chodbu a pak zamkl kancelář.

xxxx

Náčelník měl podlouhlou tvář s hlubokými vrypy od nozder ke koutkům úst, temné oči a

černé vlasy s edivým pramenem, který vypadal jako čára namalovaná havraním stříbrem.

Na téměř průsvitné bledé pokoce stály kapénky potu. Kdy jsme veli, naklonil se nad psací stůl, ohryzek mu poskočil, jak rychle polkl: nebylo třeba zvlátní pozorovací talent, aby člověk uhádl, e ne jsme vstoupili do jeho kanceláře, náčelník seděl zakloněn v křesle s

tabletkou nitroglycerinu pod jazykem.

Ukázal nám na idle před svým psacím stolem. Pak jeho ruka pokradmu zabloudila k prsní

kosti a zase klesla na stolní desku z temné mořeného dubu. Zdálo se, e z portrétu nad

sejfem se na náčelníka mračí Felix Edmundovič Dzerinskij.

Náčelník si toho nevímal. Stejně, jako se snail nedbat na své nemocné srdce.

Jaroslave,” řekl, a mně se trochu sevřel podbřiek. Běně mi říkal Jardo nebo Jarouku.

Kdy jsem něco zvrtal, oslovoval mě hodností nebo příjmením, při čem nezapomínal, e

pátým pádem voláme: tedy: Soudruhu Blaku,” nikoli: Soudruh Blaek.” Jaroslave mi řekl za těch dvacet let, co jsem u sluby, jenom dvakrát. Pokadé pak lo do tuhého. A pořádně.

Náčelník se nadechl. Václav Plichta sklonil hlavu a opřel si čtverhrannou bradu o prsa.

Jaroslave,” opakoval a posunul po stolní desce známou zelenou sloku, na které bylo

razítko PŘÍSNĚ TAJNÉ a okrouhlá, tuí napsaná písmena, která hlásala: .Operace Návrat.

Jaroslave, představuje si to trochu jednodue.”

Jistě, řekl jsem si a cítil, jak napětí povolilo, tedy nic zvlátního se neděje: v mínění náčelníků patří můj návrh akce pouze do kategorie prostoduchých. Nic nového pod sluncem.

Uvědomuje si, o co jim jde, Jaroslave?” řekl náčelník.

Ovem, soudruhu náčelníku,” řekl jsem, nedat nám inenýra ulce a jestli to půjde, tak chytit taky nás na hrukách.”

44

Zavrtěl hlavou. Pohlédl jsem na Václava Plichtu, ale ten se díval před sebe: teď u je to vae věc a mě do toho netahejte, říkal jeho pohled. A nebyla v tom netečnost nebo alibismus, ale přesně a věcně ocenění situace.

Oba problémy v jednání a plánech naich protihráčů jsou. Bezesporu, Jaroslave. Jene ty

se mýlí v prioritách. V pořadí, co je pro ně prvotní a co druhotné.

Podíval jsem se na Václava.

Beze slova přikývl. Ne proto, e by byl z těch, kdo souhlasí s náčelníky, jen proto e jsou to náčelníci. Zjevně u celou věc promysleli s pánem nejvyím a vyvodili důsledky, které se bezprostředně týkají mě. No, na odvolání z funkce to zatím nevypadá, uklidňoval jsem se.

A kdyby? Práce se pro mě vdycky najde.

A z toho, e jsi stanovil chybně pořadí důleitosti, vyplynuly chybné operativní závěry. Ty navrhuje přímý postup: zajet si pro ulce do Holandska. Jene na to oni čekají. Proto nám tu sehráli to amatérské představení. Jim jde o něco jiného ..

Odmlčel se. Sáhl po krabičce s cigaretami. Soudruhu náčelníku . . ř e k l Vaek Plichta.

Dobrá. Náčelník odsunul cigarety. Podívej se na to takhle, Jaroslave. Vzali jsme jim

Minaříka téměř doslova pod nosem? Přikývl jsem.

Vrátila se řada dalích mládenců, kteří tam udělali kousek práce?”

Jistě, soudruhu náčelníku.

Měli jsme realizace jejich lidí u nás. A to lidí u na úrovni.

Znovu jsem souhlasil. Co je pravda, je pravda.

Dostali oni za poslední léta třeba jen jediného z naich rozvědčíků? Ne, řekl jsem.

Náčelník nadsedl v křesle: Tak vidí. Oni předevím chtějí nachytat někoho z naich. Mimo

jiné také proto, aby to mohli propagandisticky vyuít. Jde jim tedy o to, aby ulce vyuili jako návnadu. Ale my jim ji nespolkneme. Tvůj plán jsme přepracovali. Souhlasím v základu s tím, e akci povede ty. Osobně. Na místě. Dáme ti k dispozici vechno, co můeme. Ale

zmýlil ses zásadně v tom, e má v úmyslu postupovat přímo. Tady se musí oklikou.

Pořádnou oklikou, protoe my sice chceme ulce dostat domů, ale nemíníme jim obětovat

nikoho z naich lidí. Náčelník mluvil dál. Přesně. V dokonale formulovaných větách

popisoval můj úkol. A já ho váil zcela neosobně.

45

Vechny jeho klady a nebezpečí. Obtíe a trampoty. Celý náklad stesku a odloučení tak,

jako by se nehovořilo o mně, ale o komsi třetím. Doklady. Legenda.

Stínová existence, vechno odpovídalo, ve bylo dokonale promyleno a uváeno, zůstala

pouze ona vlasová hranice, která je v ivotě kadého rozvědčíka a je dělí legendu od

skutečnosti. Aby ji ti druzí nepřekročili, to u byla moje starost a má práce.

Uplynulo snad půl hodiny, kdy skončil. Nadechl se a chvíli seděl bez hnutí. Mlčeli jsme.

Má dotaz, Jarouku ? zeptal se náčelník. Napětí pominulo. Díval jsem se oknem. Bylo

vidět kvetoucí jasmíny a v dáli za jejich vrcholky stráně praského předměstí. Co jsem cítil, nesmělo přejít do slov. Konečně, říkal jsem si, je to běná akce. Jen se trochu protáhne, co dělat?

Vechno je jasné, soudruhu náčelníku, řekl jsem.

Podrobnosti proberte se soudruhem Plichtou. Máte na to tři dny, soudruzi,” dodal tieji,

a já se s vámi na nějaký čas rozloučím.” Pokrčil rameny. Mastičkáři si mě chtějí nechat pod kontrolou. Soudruh Plichta mě zatím bude zastupovat ve funkci.”

Díval se na nás upřeně. Z tváře se vytratily krůpějky potu a zdálo se, e poněkud zrůověla.

Říkali jsme si věci, které zní tak nezvykle, e si je mnohdy ani neuvědomujeme. Náčelník mi popřál mnoho těstí a dobrý návrat. Já jemu brzké uzdravení. A tyhle banality jsme mínili tak váně,jak váně si mohou brzké uzdravení a astný návrat přát lidé, kteří si na sebe zvykli tak, e si ivot jeden bez druhého u nedovedou ani představit.

xxxx

Ty tři dny nám daly zabrat.

Pilovali jsme s Václavem Plichtou moji legendu. Obraceli nejmení podrobnosti. Snaili se

uhádnout nepředvídatelné. Odkryli jsme dvě chyby. Jetě jsem se rozhlédl po lokále. Půllitry cinkaly. Vrchní mával utěrkou. Z oblaků tabákového dýmu zněly ochraptělé hlasy, jejich

majitelé věděli ve a s přehledem řeili stejně problémy národního hospodářství, sportu i

chovu králíků.

46

Kouř plul k pootevřenému oknu a obličeje byly hned zřetelnějí, hned jakoby se ztrácely v

mlze. Díval jsem se snad vteřinku. Moná dvě. A hrdlo se mi sevřelo:

Posly, Václave, neviml jsi si náhodou, e my jsme snad jediný podnik, kde si lidi

nezávidějí sluební cesty na západ?” Usmál se. Poloil mi dlaň na předloktí.

Tak ahoj, kluku,” řekl.

xxxx

lch gratuliere Ihnen, Herr Doktor,” řekl mi vedoucí oddělení cizinecké policie kantonu Luzern Gottfried auf der Mauer, der Justiz und Polizei Departement kam Ihrer Bitte um Asyl entgegen.”

Měl úzkou tvář liáka. Dozadu přihlazené vlasy a temné oči zasazené blízko pičatého nosu.

Smetl pomyslné smítko ze sněhobílé manety a uklonil se.

Prosím,” pokračoval mu s podivným příjmením, je v doslovném překladu zní Na Zdi,

převezměte dokumenty.“Podal mi podlouhlou kníečku. Na edivých deskách z tuhého

papíru bylo natitěno: Auslánderausweis C a modrý pas pro zahraniční cesty, platný podle

dohody o politických uprchlících ze 12. července 1950.

Zde podepsat, prosím,” řekl a ukázal na rubriku v přísluném formuláři.

Zřetelným, strojově přesným hlasem, ve kterém znělo výcarské nářečí mě upozornil, e se

nesmím stěhovat ani měnit zaměstnání bez povolení přísluného oddělení cizinecké policie.

Pak sníil o tóninu hlas a pokračoval jakoby důvěrně: U vás, pane doktore, je to ovem

formalita. Podle usnesení spolkového sněmu ze září 1968 zásadně neomezujeme

československé uprchlíky ve volbě a změně zaměstnání i povolání. Take v tomto ohledu

nemusíte mít obavy.” Tím byl pro tento okamik příděl úřední lidskosti vyčerpán. Mu s příjmením Na Zdi mne poučil, e nesmím vykonávat jakoukoli politickou činnost. Ta je politickým uprchlíkům ve výcarsku zakázána pod trestem ztráty asylu. Stejně bych pozbyl

asylového práva, kdybych veel do styku se zastupitelským úřadem své bývalé vlasti nebo

se kterýmkoli z jeho pracovníků.

47

Pronesl to plynule, cvičeně, bez zadrhnutí, neřku-li bez zakoktání. Jakoby přehrál

magnetofonový pásek. Léto u pokročilo. .

Byl podvečer. Z ulice se ozývalo předení automobilů, které stály na křiovatce, je

rozdělovala Luzern bank turistů, prodejen hodinek Patek-Phillip a zlatnických obchodů

Buchererovy společnosti, přístavů plachetnic, motorových člunů a výletních parníků v zálivu Vierwaldstáttersee, od čináků, laciných putyček, tureckých, italských a panělských krámků Tímto okamikem, kdy bylo vyhověno vaí ádosti o politický asyl, si můete hledat byt a

zaměstnání. Děkuji,” řekl jsem, to je skutečně skvělé.

Jsem nesmírně rád, pane komisaři. Jetě jednou vám srdečně děkuji. Podíval se na mě.

Zdálo se, e v temných, jakoby blankou potaených očích bleskla jiskřička zájmu. Opravdu:

jenom bleskla a skutečně: byla to pouze jiskřička. Ale já si uvědomil: pozor, Blaek, kontroluj se…Ačkoli je přece pochopitelné, e se rád zbavím pokojíku v podřadném hotelu Báren s vrzající prkennou podlahou, proleelou postelí a oknem vedoucím do světlíku, z něho čpělo

kuchyní a odpadky. Útulku, kde jsem il jako ,uprchlík’ z Československa na účet

podpůrného spolku a měl právo na tři jídla denně a padesát franků kapesného měsíčně.

Jakmile si najdete zaměstnání, budete podle svých moností měsíčně splácet náklady,

které na vae ubytování a stravu vyplatil podpůrný spolek,” řekl Gottfried auf der Mauer,

souhlasíte?” Samozřejmě, pane komisaři,” odpověděl jsem.

Stmívalo se. Soumrak přicházel rychle, jak u to bývá v horských údolích. Ve spáncích mi

builo. Nohy jsem měl jako z olova. S p á t … Myslel jsem si, nic jiného, ne spát. Ale musel jsem se soustředit. Teď jsem měl udělat jeden z rozhodujících kroků na cestě za Bobinem.

Bobin. Nemocnice Milosrdných bratří se svými televizními kamerami a plotem nabitým

elektrickým proudem a dr. laanem Paarelbackem. To vechno mi teď připadalo mnohem

vzdálenějí ne v Praze. Cesta za Bobinem se podezřele podobala cestě do druhé galaxie.

Splátky nebudou vysoké,” řekl Gottfried auf der Mauer, to jest budou odpovídat vaim monostem.” Byl výcar a první, co ho zajímalo, byly peníze. Chápu,” řekl jsem.

48

Zapálíte si? zeptal se Gottfried auf der Mauer a přisunul mi krabičku cigaret Muratti

Ambassador s dvojitým filtrem z aktivního uhlí.

Děkuji, rád.” Sklonil jsem se. Komisař mi připálil. Pozor, myslil jsem si, to je u příli mnoho lidskosti a příli mnoho pohostinnosti na komisaře cizinecké policie. Uvidíme, s čím vyrukuje.

Co si představujete, e budete dělat?”

Jsem obchodník,” odpověděl jsem, vdycky jsem si představoval, e bych mohl pracovat, třeba pro začátek na naprosto podřízeném místě, v nějaké obchodní společnosti, která má cokoli společného s mou braní. To znamená lehká chemie. Zejména léčiva.”

Jako kadý rozvědčík, měl jsem i já svou stínovou existenci. Kdyby pánové z druhé strany

hloubkově prověřovali, zjistili by, e zaměstnanec výsadní společnosti Chemoex JUDr.

Jaroslav Blaek se podepsal na řadě obchodních dokladů, které upravovaly vztahy mezi

výsadní společností Chemoex a západními firmami. Jejich operativci by určitě zjistili, e

JUDr. Blaek Jaroslav má pod číslem 27472 konto v curyské pobočce Schweizerische

Kreditanstallt, které zní na čtyři tisíce sedm set padesát tři franků a dvacet rappa.

Bylo to přesně tolik, kolik si mohl nahospodařit za léta ze sluebních diet člověk, který

pomýlí na emigraci. Ty peníze jsem po dohodě s Václavem Plichtou po malých částkách

skutečně ukládal já při výjezdech do různých zemí. Operativní opatření pro vechny případy

se nyní hodilo. Vhodně doplňovalo legendu, kterou jsem doprovodil ádost o asyl. Nehrál

jsem politického trpitele. Na to nevěří u ani urnalisté, kteří o politických mučednících v Československu píí. Prostě představil jsem se jako člověk, kterému to jde doma na nervy a chtěl by ít někde jinde. K tomu jsem přimíchal rodinné neváry a to, e jsem na emigraci

pomýlel u dlouho, promyleně se k ní chystal, ale ena (chudák Marie!) odmítala opustit

republiku. Pro výcarské úřady měla tato legenda nevýhodu, se kterou jsme předem počítali:

neměl jsem vysloveně politický důvod pro ádost o asyl a proto mě mohli odmítnout.

Ale mysleli jsme i na tuto variantu. Kdyby mě výcaři vyhnali, měl jsem zlikvidovat konto a zkusit těstí v Dánsku. Anebo v Belgii. Avak, na druhé straně, měla moje legenda nepřekonatelnou přednost: zapadala přesně do obrazu, jaký si za deset let výcarská

zpravodajská sluba a CIA o českých emigrantech vytvořily: jsou to buď vyslovení zrádci

nebo drobní chamtivci,

49

kteří si představují, e ve výcarsku mají krávy tři svíčkové a v potocích teče Knorrova

polévka s masovými knedlíčky. Zařadil jsem se do druhé kategorie.

Utekl jsem skutečně ze sluební cesty, na které jsem opravdu vedl jednání s význačnou

farmaceutickou firmou.

Obchodovat,” řekl Gottfried auf der Mauer, lehko se to řekne, ale doposud jste se zabýval obchodem pouze tam … na Východě. Tady je Evropa.”

Tak vida, nás nepokládají za Evropu. Kousl jsem se do rtů. Nesměl jsem se tomu tupému

povýenci vysmát do tváře.

Obchod je vude obchod, pane komisaři. A jak víte, dost jsem spolupracoval s evropskými,”

pouil jsem jeho výrazu, partnery.”

Nějak moc se o mě stará, myslil jsem si a vzpomněl si na náčelníka. e bych u tady stál,

jak se po vojensku říká ,v okopech bojového zajitění nepřátelské druhé linie? Té linie, kde nebudou uvanění veksláci Homolové a suspektní Haye van Zaalmové, ale profíci? Vypadá to tak.

Jistě,” souhlasil Gottfried Na Zdi, co kdybyste to zkusil v La Franchette. Tam vás

z n a j í … “

Promiňte,” přeruil jsem ho, ale nemyslím, e by mě v La Franchette uvítali s otevřenou náručí. Pro ně jsem měl význam jako zástupce československé firmy. Teď se situace změnila. Jako uprchlíka by mě sotva přijali. U proto, e by to mohlo zhorit jejich vztahy k československému partnerovi a třeba v určité míře ohrozit platební bilanci.”

Podíval se na mě zpod obočí.

Přikývl. Hovořil jsem jazykem, který mu byl srozumitelný a s podobnými případy měl jistě víc ne dost zkueností. Věděl, nakolik emigrace sama o sobě znehodnocuje člověka a staví ho o několik příček společensky ní. Pro mne vak tato slova představovala hranici. A sem

jsem mohl dospět pouhým úsudkem. Ve, co bych pověděl navíc, by mohlo vyvolat otázku:

odkud tolik vím? A to jsem nemohl připustit.

Gottfried auf der Mauer seděl za stolem jako kamenný soudce. Čelo se mu zkrabatilo dvěma

souběnými vlnami vrásek.

Prosím,” řekl s tou neosobní zdvořilostí, abyste následující otázku nepovaoval za výslech.

Nebudete-li chtít, nemusíte odpovídat. Jste svobodný člověk.”

Zajisté, myslil jsem si, s přihlaovací povinností jak nevolník za Marie Terezie. To jen tak pro začátek.

50

Nemám, co skrývat, řekl jsem a podíval se na něj upřímným pohledem.

Ve své, ehm, obchodní praxi, jste se jistě setkával se sovětskými partnery?

Ale ovem, pane komisaři. Běně. Řekl bych, e několikrát do měsíce. Bylo na čase, abych

se předvedl jako zasvěcený člověk. Musíte pochopit, pane komisaři, e československá

chemie, to je předevím sovětská nafta.” Ano?”

Ale ovem. A pak je tu spolupráce v rámci RVHP, která vyadovala neustálé osobní

kontakty a to nejenom se sovětskými partnery, ale také s Poláky, Maďary, lidmi z NDR a tak

dále.”

Díval se před sebe. Seděl bez hnutí a hovořil ne ke mně, ale jakoby k edivé stěně z umělé

hmoty před jeho psacím stolem a za mými zády.

Prosím, abyste si opět uvědomil, e jste naprosto svobodný člověk a e můj návrh můete

odmítnout bez jakýchkoli nepříjemných následků.”

Tak u s tím pojď ven, říkal jsem si, uka, kde vás patička bolí, hodný strejda Blaek ji ihned pofouká. Přesně tak, jak bylo uváeno a prokonzultováno s přáteli. Copak chcete o nás vědět? Odkalal si. Znělo to téměř lidsky.

Nenamítal byste nic, kdyby si s vámi lidé z naich institucí promluvili o některých

obchodních vztazích mezi vaí společností a vaimi východními partnery?

Vztáhl ruku. Jakoby se něčemu bránil.

Vím, vím, e vás tam in Tschechei řádné vylekali: pioná a tak dále. Zde prosím nejde o

nějakou pioná.” Bere to trochu zostra a poněkud humpolácky. Na můj vkus, myslel jsem si. A řekl jsem: Ale prosím vás, pane komisaři. pióni, to jsou pohádky pro malé děti.

Obchod potřebuje, abych tak řekl, plynulý tok oboustranných informací. Co vím, rád povím.

Uvědomuji si, e výcarsko je teď pro mě druhá vlast a e k ní mám své povinnosti.” Znělo to pateticky, ale takhle,zpívají vichni nai emigrantíci, jen a klidně přijdou pánové z jakékoli vaí instituce. Jak jsem řekl, moje znalosti jsou plně k dispozici.”

Tak. Tohle je vdy kritický, nebo, jestli chcete, patologický bod kadé zpravodajské operace: někdy je nutno protivníkovi pustit informaci a tady je třeba na lékárnických vákách zváit, co lze povědět, ani by se pokodila společná věc a co je nutné říci, aby se zvýila věrohodnost a cena vlastního člověka.

51

Dobrá, ale tady patrně půjde o dvě věci. Předně ze mne chtějí vytáhnout něco o vztazích v

RVHP a za druhé si patrně chtějí prověřit, jestli jsem ten, za koho se vydávám. Člověk, který prostě obchodoval s léčivy. Musí do toho lápnout takhle, i kdy by byli na hlavu padlí, kdyby si neuvědomovali, e kádrový rozvědčík bude mít i v tomto ohledu propracovanou legendu.

Domylenou do vech podrobností. Dobrá, budeme si dále hrát na schovávanou. Co se dá

dělat? Komisař s podivným a typicky starovýcarským příjmením auf der Mauer mi znovu

přisunul krabičku Muratti Ambassador a řekl: Zapovídali jsme se.” Usmál jsem se a řekl:

Mně to nevadí, pane komisaři, rád si popovídám. Jsem tu úplně sám. Ale vás okrádám o

čas.” Sám? To se nestýkáte se svými krajany?” Jakoby to nevěděl. Od té chvíle, kdy jsem před třemi nedělemi vyel ze zdejí sluebny cizinecké policie, kde jsem odevzdal československý sluební pas, bohatě vyzdobený razítky pohraničních kontrol téměř vech

evropských států, nezbavil jsem se dvou oček . Věděl jsem o nich, ale nedával jsem to znát.

Choval jsem se, jako se novopečený emigrant má chovat. Prohlíel jsem si město. Krmil

labutě a lysky na Vierwaldstáttersee starým chlebem. Prolézal obchodní domy Migros,

Jelmoli a Nordmann, ani bych co koupil. Konzumoval své obědy a večeře v hotelu Báren.

Občas zael na pivo nebo na čtvrtku laciného panělského vína do některé z téměř nesčetných luzernských putyček. Vyzvedl si dvě stě franků z konta a vyjel lanovkou na

dvoutisícovou horu Pilatus. Pokochal se výhledem na středovýcarské Alpy, pod nimi leí

Jezero čtyř států jako obrovská, zelená měňavka na úpatí alpských luk a bukových hájů.

Chodil jsem brzo spát a pozdě vstával. A čekal. Zatím jsem neměl příleitost se s nikým z

nich seznámit,” řekl jsem, a nevím ani, jak by mě přijali. Jsou u to víceméně starousedlíci.

Z poloviny výcaři.“Komisař svratil nos, jakoby ucítil nepříjemný zápach. Jmenoval se auf der Mauer. Podle jména tedy pocházel z kantonu Luzern.

52

Byl tedy ten nejvýcartějí výcar, jakého si jen lze představit a proto neměl rád

přivandrovalce. Příli hlučné, rozhazovačné a nespořádané. Přijde čas a seznámíte se,”

řekl. O tom nepochybuji,” odpověděl jsem, ,,i kdy mezinárodní společnost by mi

vyhovovala lépe. Co bylo, bylo a já nemám v úmyslu stýkat se s někým jenom proto, e se

narodiI ve stejné zemi nebo městě, jako já.”

V tu chvíli jsem nemohl odhadnout, jak dlouho potrvá, ne se dostanu k přímé akci. A tak

jsem si vytvářel legendu. Neměl jsem v úmyslu lézt mezi české emigranty. Jeden nikdy neví,

praví české úsloví v líbezném anakolutu. A náhoda je vůl říkává můj bezprostřední náčelník Václav Plichta.

Jistě,” řekl Gottfried auf der Mauer, má to své výhody. Ale hovořili jsme o tom, e byste se chtěl dále věnovat obchodu. Jak jste na tom s jazyky?”

Nečekal na odpověď, otevřel sloku, na které bylo napsáno BLASCHEK JAROSLAV.

Zalistoval ve spise. Pokývl hlavou.

Německy výborně, to slyím,” řekl, anglicky slovem i písmem, toté frantina. No… No…

Dobré … Rutina … Můe se h o d i t . .

Poněkud se předklonil a poloil předloktí na stůl.

Anglicky hovoříte stejně jako německy?”

Řekl bych, e poněkud lépe. Měl jsem toti více praxe, to jsem vám konečně napsal.

Frantinu si budu muset osvěit.” A italtina?”

Dovedu si objednat oběd. Dál jsem se zatím nedostal.” Usmál se.

A tentokráte to byl úsměv, nebo byl to téměř úsměv, nikoli zdvořilostní úklebek, předepsaný sluebním řádem. Nechtěně jsem zahrál na správnou strunu a v mui jméném Na Zdi jsem rozezněl tradiční výcarskou nevraivost a přezíravost vůči Italům.

Gottfried auf der Mauer mávl rukou a prohlásil: Co bude třeba, jistě se doučíte,” pak pokrčil rameny a dodal, e s Italy u nich potíe byly, jsou a budou. Podíval se na mě.

Seděl jsem. Ruce sloeny v klíně. Snail jsem se vypadat, jak jsem měl: to jest jako člověk, o jeho osudu se rozhoduje. Ale zase ne příli poníeně, protoe jsem měl svou cenu a tu jsem musel zdůraznit. Skutečně: v tom okamiku se rozhodovalo mnohé. Jestli mě například

pomohou třeba k místu za bankovní přepákou nebo v kanceláři nějaké pojiovny, pak

místo musím přijmout. A s povděkem. Není rok 1968, kdy ve výcarsku na trhu pracovních

sil nabídka převyovala poptávku, ale rok 1978.

53

O zaměstnání je nouze. J e n  e … Tady přichází to téměř osudové jene. Takové

zaměstnání mě na téměř devět hodin přiková (a to skutečně, tady to není jako u nás, tu si

odskočit na pivo, tam zase na nákup) ke kancelářské idli. A já potřebuji monost pohybu.

Třeba jako cesák se spodním prádlem. To je mi jedno.

Potřebuju se dostat postupně do Holandska a to tak, aby moje cesta měla oprávnění.

Prověřitelnou a nezvratnou legendu.

Při vaich zkuenostech a jazykových znalostech, řekl vedoucí úřadovny cizinecké policie,

bych o něčem věděl. Hlavně ta angličtina vám přijde vhod.

Byl bych vám velmi povděčen, pane komisaři, kdybyste mi pomohl. Alespoň se orientovat.

Přikývl a sáhl po telefonním sluchátku.

Tak pozor, Jaroslave, říkal jsem si, kdy tě někam posílá policie, znamená to, e bude pod policejním dozorem. To je prostě násobilka.

Ruka mi navykle sklouzla k vnitřní kapsičce u saka. Pohyb jsem nedokončil a poloil

pravičku do klína. Ne, myslel jsem si, ádnou cigaretu. ádnou nervozitu si nesmím dovolit.

Kvůli sobě. Jakmile znervózním na začátku, nedovedu práci do konce a katastrofální

nervozita začíná maličkostmi. Musím se ovládnout na sto procent.

Za okny, na protějí straně ulice se rozsvítila růová a modrá neónová reklama nábytkářské

firmy Móbel-Pfister. Hluk automobilů utichal. Nad křiovatkou přeskočil blesk trolejí: bledý a osamělý. A zatím Gottfried auf der Mauer hovořil do telefonu. Přeel ze spisovné němčiny do schwytzerdůutsch a já rozuměl při nejlepí vůli kadé třetí nebo páté slovo. A z těch

třetích či pátých slov jsem si sestavil, e komusi doporučuje jednoho Tscheche, mluvil o

mých jazykových znalostech a odborné kvalifikaci. A nakonec řekl: Isch guet, čili: Dobrá,

a řeč ukončil francouzským: Merci, poděkováním, které němečtí výcaři převzali od svých

francouzských spoluobčanů. Gottfried auf der Mauer poloil sluchátko do vidlice. Napřímil se v křesle. Pak se sklonil a nakrábl cosi na lístek křídového papíru. Pak mi kartičku podal a řekl: Zítra v devět hodin ráno, pane doktore, vás očekávají na této adrese. Je to velká mezinárodní firma a pracuje ve vaem oboru. Myslím, e tam budete spokojen.

54

Četl jsem: SUSSEX Chemie Inc., Lówenstrasse 3, Luzern.

Vykoktal jsem slova díků, tak, jak by je vykoktal zběhlý obchodník s dlouholetou praxí,

kterému vak emigrace podrazila nohy. A moje koktání mělo peče opravdovosti: Sussex

Chemie Inc. byla jedna z prodejních poboček firmy Sherico, New Jersey, kterou v Holandsku

zastupoval Haye van Zaalm

A tahle okolnost mi skutečně vzala dech.

Gottfried auf der Mauer měl praxí ověřené pochopení pro lidi toho typu, který jsem předstíral.

A tak se na mě usmál, popřál mi dobrý start a krátce mi stiskl ruku.

xxxx

,,Ale já o panělsku vůbec nic nevím, řekl jsem.

Vedoucí obchodního oddělení SUSSEX Chemie Inc. Barry Reynolds se pobaveně zaklebil.

A s úklebkem se zvedly kolem bambulovitého, nafialovělými ilkami u prokvétajícího nosu

rezavé, vzhůru nakroucené husarské kníry.

Dozví se, řekl a pokrčil rameny, na nich leelo dokonale střiené edivé sako s jemnou

červenou kostkou, jaké se říkávalo esterázy.

Pro takového mazáka,” pokračoval Barry Reynolds, jako jsi ty, to nemůe být problém.

Příjemně od něj čpělo nahořklým drahým parfémem, dobrou whisky (a bylo těko

rozhodnout, jestli od něj vane u whisky nebo jetě whisky) a ířil kolem sebe spokojené

ovzduí, jaké obklopuje úspěné lidi.

Sotva jsme se před půl hodinou seznámili, nabídl mi tykání, pomohl vyřídit formality spojené s přijetím. Vyloil mi, e plat, který u tak byl řádně vysoký, je pouze skromný začátek pro dvouměsíční zkuební období.

Vůbec: sotva se přede mnou automaticky otevřely skleněné, fotobuňkou ovládané dveře

SUSSEX Chemie Inc., lo vechno jako na drátku a jako kdyby na mě čekali. Prostě: jakoby

celá SUSSEX Chemie čekala jenom na tu chvíli, kdy její práh přestoupí Blaschek Jaroslav.

A jak ve zatím naznačovalo, skutečně čekali. Alespoň někteří zaměstnanci této obchodní

společnosti.

Mimochodem,” pokračoval Barry Reynolds,,,nemá mnoho času na studium materiálu.

Chtěl bych, abys přítí týden odjel do Barcelony.”

55

Potahoval se za pičku husarského kníru a díval se na mě zpod obočí. Okny s metalickou

vlokou sem svítilo slunce Zapadlá ulička, jakási tajná kapsa vprostřed lázeňské a bankovní čtvrti Luzern nedaleko Vierwaldstáttersee byla tichá.

Zapálil jsem si cigaretu a pomalu kouřil. Vypustil jsem několik dokonalých krouků a Barry se zachechtal.

Je to pro mě úplně neznámý trh, Barry. To za prvé. A za druhé umím panělsky jenom

muchas gracias . . M u s e l jsem se cukat, ale jen do té míry, do jaké by se bránil člověk, který je skutečně obchodník a nemíní si pokazit pověst tím, e ztroskotá na prvním úkolu v naprosto neznámém prostředí.

Tohle toti byla nebo alespoň mohla být prověrka. Já se potřeboval dostat na severozápad

Evropy. Oni mě ohnuli na jihozápad a teď se budou dívat, jak se budu či nebudu kroutit.

Barry Reynolds se podíval na hodinky.

No, řekl a podíval se na automatické hodinky Patek-Phillip,čtvrt na jedenáct. Sluná

hodina pro dentelmeny.”

Postavil na stůl poloprázdnou láhev Johny Walkera a dvě sklenice.

Teď u si můeme dát? Nebo snad nepije?” Řekl to ledabyle, ale temné oči na okamik

zpozorněly. Tak tohle byla prověrka. Do vech podrobností. Kdybych odmítl, znamenalo by

to, e se potřebuji za kadou cenu ovládat. Neztrácet sebekontrolu, co jak známo, je

vlastnost lehce rozpustná i v alkoholu. A to u by bylo podezřelé.

Podíval jsem se na Barryho. Pak na láhev. Mlaskl jsem a řekl:

Tohle odmítnout by byl zločin proti lidskosti. Jene, Barry, je pracovní doba.” To byla výhrada, kterou jsem si nejenom mohl, ale dokonce musel dovolit.

O. K” řekl Barry, neměj strach.” Stiskl knoflík. Na dveřích se rozsvítila varovná tabulka ,Not disturb’- neruit.

Barry nalil opravdu koňské dávky, oznámil mi, e se musíme obejít bez ledu i sodovky a

pokračoval: Já panělsky neumím o mnoho víc, i kdy jsem tam byl u asi patnáctkrát.

Bude jednat s lidmi, kteří dovedou docela sluně anglicky. Ale do studia materiálů se musí dát hned. Ovem upozorňuji: nic nesmí vynáet z budovy. Jsou tam údaje, které chráníme jako přísně tajné. Je ti to jasné?”

Zhluboka se napil a já ho napodobil. Whisky hřála a příjemně ukolébávala. Hrála tedy přesně tu úlohu, kterou jí přisoudil Barry Reynolds.

Ale … Ale … Myslel jsem si. Tak tohle je chytačka na rekruty. Na starého mazáka si s tím, hochu, nepřijde. Díval jsem se na Barryho a nedá se nic dělat, byl mi sympatický.

57

A já bych byl bez váhání dal ruku do ohně, e ani já mu nejsem protivný. Jakýmsi estým

smyslem, či jak se tomu obvykle říká, jsem tuil, e oba víme, jaká hra se hraje a poctivě

jsme dodrovali své úlohy, i kdy kadý na opačné straně barikády. A moná, e právě tento

pocit nás sblioval jakýmsi podivným způsobem. ivot je zatraceně sloitá záleitost.

Soustředil jsem se.

Poznámku o tom, e se mi dostanou do rukou přísně tajné materiály jsem nemohl pominout.

A nemohl jsem se vykroutit obecným ujitěním, e na mě je spolehnutí. Na odpovědi

záleelo, jestli posílím podezření nebo ho zeslabím. e bych zametl vechna nebezpečí, o

tom jsem vak nemohl ani snít.

Je pochopitelné, e kdy mám obchodovat, musím znát teritorium do vech podrobností,”

řekl jsem a dopil whisky a nechal Barryho, aby doplnil mou sklenici, zatímco sobě nalil jen symbolicky pár kapek, a k druhu takových informací patří samozřejmě i to, co se nevěí vůbec nikomu na nos. Tohle je myslím abeceda kadého úspěného obchodu. Na Východě

jako na Západě. Nepodceňuj mě, Barry. Tu mě učit nemusí. Co si tady uvaříme, to taky

společně sníme.”

Nabídl mi cigaretu. Byla to pleyerska s medovou příchutí.

Dopil a teď si nalil celou dávku i on.Dívá se na to správně. Myslím, e si budeme rozumět.”

Popíjeli jsme a Barry mi vykládal místní zvyky. Na oběd se chodí do italského restaurantu

,Barbatti a ukázal z okna hospůdku, před ní stály pod platanem tři stolky, u kterých popíjeli vlasatci v dínech Coca-colu. O chodník se opíraly těké dvouválcové motocykly Yamaha.

Večer, pokračoval Barry, se obyčejně schází společnost v hotelu Lówen nebo u Kapitána

Joea v nedalekém městečku Stans. Vyptal se mě jestli jachtařím a jezdím na koni. Řekl

jsem, e jachtařím, ale na koni jsem v ivotě neseděl. S výjimkou houpacího. Rozhovor

klouzal po maličkostech. Ukolébával, jako uspávala whisky. A ten zdánlivý klid byl pro mě

okamikem největího napětí. Co vypálí, říkal jsem si. Něco vypálit musí.

Vystřelil od boku. Nevinná otázka, zda mám rád společnost nebo raději samotařím, mířila do

černého. Větina profesionálních rozvědčíků miluje samotu, jakmile skončí práci ve svém

agenturním prostoru. Člověk se prostě potřebuje odreagovat, připravit si dalí tahy, rozmyslit a uspořádat ve, co se stalo. Barry vstal a přecházel po místnosti. Byla to velká, rohová pracovna vybavená světlým nábytkem z dobrého obchodního domu.

58

Já jsem člověk společenský,” řekl jsem, ty tři neděle, které jsem teď proil o samotě, byly pro mě k ukousání.”

A mluvil jsem pravdu. Jene čekání a s ním spojená kombinace napětí a nudy patří u k

údělu rozvědčíka.

Barry se zastavil sklonil se nade mnou a řekl: Posly, třeba se ti do panělska nechce.

I kdy tam nutně někoho potřebujeme. Musíme uzavřít velký kontrakt a podívat se, jak si

stojíme, na trhu. Mohl bych se ti ale podívat po něčem jiném.”

Tak tohle je tedy bouda.Bouda na velblouda.

Táhl mě k ní logicky. Naprosto nenásilně a ukázal mi ji a v okamiku, kdy se domníval, e

ho povauji pouze za kamaráda z mokré čtvrti.

Podívej, Barry, pro mě je panělsko sen. Jestli chce, seberu se teď hned, nevezmu si víc, ne plavky a budu ve panělsku třeba rok.

Nebo dva. To je mi úplně jedno.”

Odmlčel jsem se. Musel jsem mu nechat chvíli, aby si zváil, e časový činitel pro mne

osobně je naprosto bezvýznamný.

Jestli toti jenom tuili nebo předpokládali souvislost mezi mou emigrací a návratem Martina ulce, pak bych podle jejich představ nutně musel spěchat. Barry přikývl.

To je jedna stránka věci. A druhá je, e bych nerad něco zvrtal.

Chápej, tohle bude můj úvod v SUSSEXU. A jak se člověk uvede, podle toho se na něj

vude dívají.”

Odmlčel jsem se a přiloil k ústům prázdnou sklenici. Pohybem, kterým vichni násoskové

naznačují hostiteli, e by neměl zapomínat na své povinnosti.

Barry to rychle pochopil. Nalil mi téměř plnou. Myslel si, e mě má tam, kde mě potřeboval

mít, a mýlil se. Napětí nedovolovalo alkoholu, aby se ve mně rozlil teplou, skolébávající

vlnou.

Ostatně, Barry,” řekl jsem, ten začátek by byl asi vude stejně těký. Take: dám se do panělska.”

Sedl si. Napil se. Postavil sklenici na stůl. Sloil ruce do klína, točil palci mlýnek a díval se na pičku semiky.

Dal jsem mu čas, aby si mohl mé odpovědi promyslet a domyslet. A nakonec řekl:

Neměj strach. Napřed se seznam s materiálem a na místě uvidí. Kdybys měl potíe,

zatelefonuje. Jsem ti k dispozici kdykoli. Třeba o půlnoci.”

Ten dovětek mu ulétnout neměl. Byl toti profesionální. A příli.

59

Barry Reynolds se na mě podíval a řekl:,,Dobrá, zítra se dá do studia. Opakuju: vechny

doklady musí zůstat v budově. Jak jsem řekl. Jsou tam i přísně tajné věci. Například dodávky léků na americké základny ve panělsku.”

Podíval se na mě zpod huňatého, narezlého obočí.

Pokývl jsem. A řekl, e obchod je obchod, jako bych si neuvědomoval cenu informací, k t e r é a o tom jsem teď u ani na chvíli nepochyboval mi podsunou.

Jene mně lo o Bobina. O Martina ulce. Ostatní mě teď nesmělo zajímat. Rozvědčík

nesmí směovat dvě různorodé akce. I kdyby měl jakkoli lákavou příleitost. To je pravidlo.

A pak: nemohl jsem odhadnout, zda bych neriskoval úspěch hlavní akce jen proto, abych

získal několik dobře připravených dezinformací.

Barry Reynolds vstal. Vzal sklenice a uloil je do psacího stolu. Pak zhasnul nápis Neruit a prohlásil: ,,Do těch dokumentů se pustí zítra.”

xxxx

A pak lo vechno jako na drátku nebo jako v pohádce Stolečku, prostři se.

Barry Reynolds se postaral, abych dostal garsoniéru v terasovitých vilách na konci nábřeí

General - Guisanquai s výhledem na park se starými tisy a zimostrázy, záliv

Vierwaldstáttersee a alpský masív Titlisu v dálce. Garsoniéra byla v miku vybavena

nábytkem ze skladů SUSSEX Chemie Inc. A nepochybuji, e i kamerami a elektronickými

zázraky z depotů přidruené výroby, tedy CIA.

A byl to opět Barry Reynolds, kdo zařídil, aby tři čtvrtiny čine, která se rovnala platu

kvalifikovaného dělníka, hradila firma. V garáích Buhlmann mi pomohl koupit mírně ojeté

Audi 100 LS, usmlouval splátky, zařídil registraci a pojitění vozu. Prostě: staral se o mne přesně tak, jako bych se postaral já o prominentního zaměstance firmy Lockheed nebo Messerschmit, který by projevil zájem pracovat v Aero Vodochody.

xxxx

Od jezera chladně válo. A třebae se jetě nepřekulila jedenáctá hodina, ulice byly pusté.

Jen před kasinem postávalo v jasném pruhu světla několik en ve večerních atech s

koeinovými přehozy a tři pánové ve smokingu, v těch ,montérkách’ bohatců.

60

Zahnul jsem do úzkých uliček starého města.

Postavil jsem se do průjezdu, vytáhl cigaretu a zapalovač. Sklonil se nad dlaněmi, sloenými do mule a naslouchal. Bylo ticho. Ani ozvuk kroků. Ani hukot motoru. Klid. Jak na vymřelé planetě. Proel jsem průchodem, zahnul uličkou, která tonula v sinavém světle výkladů

Nordmannova obchodního domu. Prohlédl si nabídku nové podzimní módy, se kterou

přičinliví reklamní éfové přili u vprostřed léta.

Rozhlédl jsem se. Nic. Byl jsem čistý.

Zjevně upustili od sledování, protoe mě mají pod bezprostředním dohledem. Jene …

Opatrnosti nikdy nezbývá. A já musel být opatrný. Svrchovaně opatrný, protoe můj osud v

daném okamiku visel na maličkosti, která je tak běná, e ji leckdy vykonáváme tak

mechanicky, jako se navykle pokrábeme za uchem.

Ta běná a přece za jistých okolností nebezpečná maličkost spočívala v tom, e jsem si

potřeboval zatelefonovat. Přístroje, který stál na krbové římse v mé přepychové garsoniéře

jsem pouít nemohl. Určitě ho odposlouchávali. Musel jsem tedy volat z budky. A tady byl

právě zádrhel a nebezpečí. Kdyby jejich sledovačka zaznamenala, e telefonuji z budky, bylo by pánům z druhé strany barikády jasné, kdo jsem. A pak: neměl jsem vlastně komu telefonovat s výjimkou Barry Reynoldse, sekretářky Probstové a éfa SUSSEX Chemie

Hagenmaiera, Kanaďana německého původu. A těm jsem přece mohl volat z bytu.

Rozhlédl jsem se jetě jednou. Zrychlil krok. Přeel přes Weinmarkt a nevěnoval pozornost

umění vodotrysků v renesanční kaně.

Zapadl jsem do mnichovské pivnice, objednal si Lowenbráu a kdy jsem vypil svůj půllitr,

zaplatil jsem a přeel přes náměstíčko k telefonní kabině, která stála pod lucernou.

Vytočil jsem číslo. A kdy se ozvalo ospalé Bitte”, řekl jsem: Pana Clemense, prosím.”

To bude omyl, ozval se hlas, který byl náhle velmi svěí.

Promiňte, vy nemáte číslo sedm osm patnáct třicet?”

Ne, nemám číslo sedm osm patnáct třicet.” Jetě jednou, promiňte.”

Nic se nestalo,” ozvalo se z druhé strany drátu.

61

Usmál jsem se pro sebe. Drel sluchátko v ruce a říkal si, e kdyby číslo, které jsem volal, bylo odposloucháváno, nikdo se nikdy nemůe domyslet, e jsem si smluvil schůzku na sedmého srpna, v půl čtvrté odpoledne. Na místě, které bylo předem stanoveno centrálou

pro mne i pro můj styk. U proto ne, e v telefonním seznamu existoval dr. med. Richard

Clemens. A co bylo divného na tom, e někdo shání lékaře v noci.

A v okamiku, kdy jsem si myslel, jaký jsem mistr a chytrák, mi přejel mráz po zádech.

Uviděl jsem JE.

Byli dva. Jeden postával před mnichovskou pivnicí, odkud jsem před chvílí vyel.

Druhý lajdal na rohu uličky, vedoucí k mostu přes řeku Reuss, která vytéká z

Vierwaldstáttersee. Někde jsem je přehlédl. Kdesi jsem udělal chybu. Prostě: člověk si nesmí myslet, e je mistr svého řemesla.

Ale právě to, e jsem se na chvíli nechal unést a ukolébat vědomím, jak máme vechno

promyleno, mě zachránilo. Podivné jsou protimluvy ivota. Drel jsem toti jetě v ruce

sluchátko. A člověk, který sluchátko snímá, vypadá stejně, jako ten, kdo se ho chystá poloit.

Zaátral jsem v kapse.

Vytáhl desetirappovou minci. Vhodil ji do otvoru a vytočil číslo hotelu Lówen. A říkal si: Jen a tam je, jen a proboha, jetě mae deku, Kdy se ozval korektní hlas telefonistky, poádal jsem, aby zavolala z baru pana Reynoldse. Teď bylo vechno v pořádku.

Alespoň částečně. I kdyby Barry u odeel, o tomhle telefonátu bych mu zítra pověděl a, jak se říká, legalizoval ho nevyvratitelnou legendou. Horí bylo, e neodvolali sledovačku, e jsem ji přehlédl. Buď jsem nebyl dost pozorný. Nebo jsou lepí ne já, co nemohu vyloučit, anebo mají nějakou fintu, na kterou jsme jim jetě nepřili.

A do těchto úvah se ozval poněkud ochraptělý hlas: Reynolds.”

Barry,” řekl jsem, to jsem rád, e tě slyím.”

Chvilku bylo ticho. A v té chvilce mi přeběhli po zádech snad vichni mravenci, co jich jen ije na modré planetě. Pak se ozval smích.

Jerry, boy,” řekl Barry Reynolds anglizovanou podobou jména Jaroslav, to je snad

telepatie. Zrovna tady o tobě povídáme.”

Posly, Barry, jestli si nevykládáte, nevím sice s kým, ale to je jedno, něco, co bych neměl slyet, a jestli se jetě trochu zdrí, rád bych se stavil na skleničku.”

62

Naopak,” řekl Barry Reynolds, bylo by báječné, kdyby ses zastavil. Kde trčí, člověče? U třikrát jsem k tobě volal a ty nikde.” Kontrola la tedy pořádně na tělo.

Ale zatím z ní nemohlo vyplynout nic, co by naprosto přesně nezapadalo do představy,

kterou jsem jim měl vytvořit: do podoby oputěného člověka, který se snaí vyznat v novém

prostředí.

Toulal jsem se po městě jak oputěný pes,” řekl jsem a pokradmu vyhlédl z budky.

Ti dva se mrdolili po náměstíčku zvaném Vinný trh. Jeden se zastavil před vchodem do

restaurace Wienerwalde nedaleko budky a četl si matně osvětlený jídelní lístek, který visel u dveří. Druhý usedl na obrubník kany a civěl do prázdna.

Nakonec jsem skončil v mnichovské pivnici, ale vypil jsem jen jedno malé. Samotnému mi

nechutná. Tak jsem si řekl, e zkusím, jestli jsi jetě na nohou a jestli nebude mít nic proti tomu, abych ti dělal společnost.”

Zeptal se, kde jsem a doporučil mi, abych přifrčel co nejdříve. Pak mi poradil, kde najdu taxi a zavěsil. Vyel jsem z budky.

Sledovák, který stál před restaurací Wienerwalde, se díval na jídelní lístek tak upřeně, jako by byl napsán krétským písmem, které on právě rozlutil. Pokrčil rameny a dal se na pochod směrem k mostu. Moment,” zavolal jsem, okamíček.”

Zastavil se a ohlédl. Ruce mu visely podle těla a hlava na tenkém krku jakoby vylezla z

poněkud odstávajícího límce koile. Kdyby ho někdo odlil do sádry, mohla se ta socha

jmenovat ,V rozpacích’. Mohl byste mi laskavě připálit?”

Cosi zahuhňal a vytáhl zapalovač.

Podíval jsem se na něj přes plamínek tím nejnevinnějím pohledem.

Tak tohle byla moje pomsta. Za to, e jsem je přehlédl. Nevinná, nesmyslná, ale mně se

ulevilo.

xxxx

Tohle je doktor James Bermond Ric, Jerry,” řekl Barry Reynolds, seznamte se.”

63

Za kulatým stolkem doslova trčel, jinak to nelze povědět, do vulgárně narudlého světla v

baru hotelu Lówen téměř dvoumetrový mu v černém, dokonale střieném a naprosto

nenápadném obleku.

Podal mi úzkou ruku. A já si uvědomil, e vechno je na něm úzké: ramena i rty, nos, modré

oči a protáhlá lebka s přehazovačkou na temeni tak řídkou, e ve srovnání s ní byly vlasy

docenta Vyhnálka kudrnatý porost.

Měl suchou dlaň. Kývl hlavou, a se protáhlá, drobným důlkem rozdělená brada téměř dotkla

vázanky. Má tady báječnou monost, Jerry,” řekl Barry Reynolds, doktor Ric je zástupce naí centrály a pozítří jede do Československa.”

Podlouhlý pán přikývl. Upil ze své sklenice a díval se na mě očima, které byly asi tak vlídné, jako knoflíky od bačkor. Mlčel. Zato Barrymu jela jako lejfířovi.

Doktor Ric jedná s vaím experimentálním chirurgickým pracovitěm o dodávce naich

antibiotik. Zatím pouze pro pokusy na zvířatech s transplantovanými ledvinami. Informoval

jsem ho o tobě a doktor je ochoten, kdybys třeba chtěl napsat eně, vzít tvůj dopis s sebou a osobně ho odevzdat.” Tak takhle. Hloubková prověrka. A úplně na tělo. Doktor Ric, říkal jsem si, to jméno mi nic neříkalo, co ovem není rozhodující. Kádrový zpravodajec mění jména jako kravaty. Ale ta zvlátní, zúená a protáhlá tvář… Kde jsem ji viděl?

Kdy? Bylo s ní spojeno cosi dávného a ne příli příjemného. Nevěděl jsem co. Nedokázal

jsem si vzpomenout a neměl jsem čas na úvahy. Musel jsem reagovat, rychle a tak, aby to

odpovídalo nabídce. Pokrčil jsem rameny, nadul tváře a vydechl, pak jsem se usmál, (plae

a oddaně, jak se v tu chvíli patřilo) a podíval se na čahouna, který mi byl představen jako James Bermond Ric, obchodník s antibiotiky irokého spektra.

Je to velmi milé, doktore. Nesmírně milé,” obrátil jsem se na Barryho, jako bych od něj, svého nadřízeného a ochránce čekal rozhřeení, nesmírně rád bych napsal eně dopis, který by tam necenzurovali.Jene, myslím, e to má háček …”

Prosím?” řekl dlouhán v černém obleku.

Tady to skutečné háček mělo. Nesměl jsem ukázat, e vím příli mnoho. A najít správnou

míru znalostí, bývá v naí práci to nejtěí.

Tuím, e dopisy od emigrantů kontrolují. Ale nevím, zda kontrolují vekerou

korespondenci. To jest i dopisy, které jsou odesílány z Československa.

64

Jestli je otevírají, pak by se pan doktor zbytečně namáhal. To, co potřebuji manelce napsat, bych stejně napsat nemohl.” Napil jsem se.

Od barového pultu se zvedla blondýna v trávově zelených atech. Sestoupila po dvou

schůdcích a procházela lokálem. Trochu se kymácela. Dva mui v koených kazajkách se o

cosi tie přeli. Natočili se na barových stoličkách čelem k sobě a jeden z nich drel svého společníka za klopu. Tlumeně zněl stařičký lágr Johny Hollidaye. A já si v tu podivnou, pustou chvíli, kdy se k naemu stolu kymácela podnapilá blondýna vzpomněl, kde jsem viděl

tvář mue nyní jménem doktor Ric. Bylo to na snímku sledovačky z roku osmaedesátého.

Tenkrát se doktor Ric jmenoval jinak. Nemohl jsem si vzpomenout sice jak, ale to hoi doma

najdou. A v tom roce neobchodoval s antibiotiky, ale dostal se k nám s jednou filmovou

společností.

Blondýna se opřela jednou rukou Barrymu o rameno, druhou ho zatahala za husarský knír.

Barry ji klepl přes prsty.

Iréne,” povídá, u jsem ti stokrát řekl, e se mi nemá plést do obchodních jednání, Zabal se a bě si hrát jinam. Buď hodná holčička.”

Napulila rty. Otočila se a chtěla koketně zavrtět zadečkem. Vypadalo to vak, jako kdy

bočí jankovitá kobyla.

Napil jsem se. Blaek, uděluju ti pochvalu za pamě, řekl jsem si. Teď mi bylo mnoho věcí

jasných. Vytáhli na nás těké kalibry, odborníky na Československo z centrály v Langley.

Zkuené chlapíky, kteří o nás něco vědí. Stává se z tebe kapacita, Jaroslave, říkal jsem si, ale dobře mi nebylo… Náčelník měl pravdu: pokusí se mě chytit. Za kadou cenu.

Ale byla tu otázka, na kterou jsem zatím vůbec nedokázal odpovědět: spojují mě s naí

organizací na základě podloených skutečností? To znamená, udělali jsme před mým

výjezdem někde chybu nebo mě osvítil někdo z té fuerské party kolem Homoly, jeho pivních

bratří a architekta Berky? A nebo si spojili mou emigraci s prosbou Martina ulce na základě obecných úvah a prověřují kadého?

A to bylo jakkoli, v duchu jsem se poklonil analytickým schopnostem naeho náčelníka a

Václava Plichty. Budou nás chtít nachytat. Za kadou cenu. A já se stávám hráčem ve

zpravodajské hře, která je iroce zaloena.

Mysleli jsme to tak, Jerry,” přeruil mé úvahy Reynolds, doktor Ric by odevzdal dopis tvé paní osobně.”

65

No výborně!” Téměř jsem vykřikl,to je skvělé, mnohokrát děkuju, pane doktore.”

Podlouhlý mu v černém opět sklonil pičatou bradu k uzlu kravaty.

Tak takhle vy na to, řekl jsem si. A uklidnil se. Prověrka jde a příli na tělo. Chtějí se dostat domů. Prověřit si vizuálně prostředí, pohovořit s manelkou. Podívat se, jestli na ně nestavíme boudu. Z toho ovem plynou dvě věci. S naí rozvědkou si mě spojují jenom

obecně … Ačkoli ne, to není nutné. Musí jim být jasné, e kontakt k mé eně nezatkneme. To by toti ukazovalo přímo na mě. Take jejich krok není tak riskantní, jak by se na první pohled zdálo. A ta druhá věc byla jasná. Půjdou do krajností.

O Marii jsem strach neměl.

Ta panu Ricovi sehraje divadýlko, a mu z toho půjde hlava kolem. Aby dostala přesné

instrukce, o to se postarám.

Kdy bývá vae manelka doma?” zeptal se James Bermond Ric.

K večeru. Kdy skončí práci, nakoupí a dokodrcá se praskou dopravou domů. Ostatně,

pane doktore, můete jí zavolat.” Napsal jsem na lísteček adresu a telefonní číslo.

To číslo je tajné?” zeptal se doktor Ric. Co vás vede, pane doktore. Taková veličina, abych měl tajné číslo, jsem zase nebyl. Je to nová přípojka a není tedy v telefonním seznamu.”

Tohle si mohli lehce prověřit dotazem na informační slubě. Nové číslo jsme legalizovali

týden před mým výjezdem. Dobrá,” řekl vyčouhlý mu, dopis určitě odevzdám.”

Dosud jsem se jenom bránil. Bylo na čase přejít do útoku. Alespoň v maličkostech,

maličkostech, ale přece jen přebírat iniciativu.

Nepochybuji, e ho odevzdáte, pane doktore,” řekl jsem a myslel si: vida, CIA se změnila ve spolek potovních doručovatelů. Na nejrůznějích úrovních. Pro paní ulcovou vystačí s podezřelým obchodníkem Haye van Zaalmem, mé dopisy ráčí roznáet samo éfstvo z

Langley… Napil jsem se whisky a pokračoval: O tom vůbec nepochybuji. Ale prosím vás,

dopis bez odpovědi mi nestačí. Přineste mi třeba pár řádek nebo jenom ústní vzkaz od

eny.” Zachytil jsem dvojí zkoumavý pohled.

Co jsem řekl, odpovídalo psychologii člověka, který utekl od eny a přece by se o ní chtěl

něco dovědět.

Musím vás ovem upozornit na dvě věci, pane doktore. Nebylo by korektní, kdybych je

zamlčel.”

66

Barry Reynolds mi poloil ruku na rameno: Tak ven s tím.

Předně, pane doktore, bydlil jsem ve dvoupatrové vile. A patro nad námi ije důstojník

československé Veřejné bezpečnosti. Nevím, čím se zabývá, ale to víte…znovu jsem

pokrčil rameny, nerad bych, abyste měl nepříjemnosti. To víte, cizinec a ena emigranta to se československým úřadům moc dobře nerýmuje.”

Nedělejte si starosti,” usmál se doktor Ric.

Neodvauji se zneuívat vaí ochoty a způsobit vám nepříjemnosti.”

Kdybych to nechtěl udělat, nebudu vám své přátelské sluby nabízet.”

Najednou jsme přátelé, čím dále, tím lépe.

A ta druhá záleitost?” řekl tentokrát Barry Reynolds. Podávali si mě jako dva zkuení vyetřovatelé při výslechu.

Je docela dobře moné … Lépe řečeno, předpokládám, e moje ena se na vás nebude

tvářit zrovna nadeně. Konec konců jsem od ní utekl a i kdy bych chtěl, aby se dostala za

mnou i s kluky, tak … chápete.” Myslím, e tohle zvládnu,” řekl doktor Ric.

Zajisté, myslel jsem si. Zvládne to, milý podlouhlý člověče, přesně tak, jak ti to dovolí

instrukce, které dostane Marie. Byl bych vám nesmírně vděčný,” odpověděl jsem.

Dovolíte jetě jednu otázku?” usmál se znovu doktor Ric. Třeba deset,” řekl jsem. A Barry zatím přivolal číníka pohybem, jakým si v takových podnicích mohou dovolit jenom stálí hosté. Ukazováčkem opsal kruh nad stolem. Číník se uklonil a zmizel, jakoby ho odfoukl

závan větru a za chvíli před nás postavil plné sklenice. Řekl jste, e ve stejném domě bydlí přísluník československé policie. Nevíte, čím se zabývá?” Je to kriminalista. To vím určitě.

A konkrétně…Rozhodil jsem rukama, mám dojem, tedy říká se to v ulici, e se zabývá

hospodářskou kriminalitou.” Jak jste se dostal do stejného domu s přísluníkem

komunistické policie? Ti, pokud vím, mají vyhrazeny své obytné bloky. Někdy dokonce i celé

ulice.” Řekl více, ne měl. Prozradil, e mě podezírají a prozradil to zcela nepokrytě, alespoň pro profesiální ui a navíc z něj, a chtěl nebo ne, vyběhlo, e ten obchod s antibiotiky irokého spektra je stejně tak stínová existence, jako moje obchodní činnost.

Pane doktore,” řekl jsem a mluvil jsem o věcech, které si mohli snadno prověřit, bydlel jsem ve vilové čtvrti, kde ijí vyí úředníci, zástupci obchodních společností a pochopitelně také důstojníci, Bezpečnosti i armády.”

67

Tak,” řekl doktor Ric.Kdy odjídíte, pane doktore?” chtěl jsem vědět.

Místo dlouhána v černém obleku odpověděl Barry Reynolds: Do Československa za týden.

Ze výcarska zítra. Take, jestli chce něco poslat, potřebuji to nejpozději za dvanáct

hodin.” No nazdar,” řekl jsem, to abych se zvedl.”

xxxx

Spolkl jsem dvě tabletky kofeinu. Pak jsem zapálil buková polena v krbu, který patřil k

přísluenství mé hříně drahé garsoniéry. Díval jsem se do plamenů a uvaoval, e jestli se mi podaří dostat se k Bobinovi, docenta dr. ing. Martina ulce, CSc. a svou maličkost dopravit bez úhony do Československa, pak je ve, co do mě CIA dosud investuje, mrtvý

vklad. Chvíli jsem váil vechna pro a proti. Vycházelo jednoznačně, e mě prověřují,

podezřívají z práce pro československou rozvědku, ale přímé důkazy jim chybí. Ale stejně

neomylně vycházelo, e budu pod dozorem na kadém kroku.

Právě dohledu jsem se musel zbavit. Nenápadně a způsobem, který by nevyvolával

podezření. A zatím, co jsem na to myslel, seděl jsem u stolu a psal dopis Marii. Kajícný

a vybízející ke stejnému kousku, který jsem provedl já. Radil jí, aby se dostala, třeba pod svým dívčím jménem do nějakého turistického zájezdu a jakmile bude za západní hranicí, e u se o ni postarám. Upozorňoval jsem, e na doručitele se můe spolehnout a ádal, aby mi

po něm poslala písemnou nebo ústní odpověď.

Byl to prostě běný list emigranta, který by za kadou cenu chtěl svůj ivot vrátit do běných kolejí. Pro odborníky CIA, kteří budou můj dopis obracet během týdne, jen zbývá do odjezdu pana dr. Rica do Československa, na ruby a kteří do značné míry znají zvyklosti

naich bezpečnostních orgánů, v mém listě byly naivity. Ovem ne zase takové, aby se při

troe těstí nemohly podařit.

Zdálo se mi, e se podařilo namíchat zasvěcenost s bludnými představami v přesně

odpovídající míře. V celém listě nebyla věta, která by při vyhodnocení na počítačích a

deifrovacích přístrojích, jemu dopis podrobí, třeba jen vzdáleně připomínala kód.

68

Prostě proto, e jsem neměl co zaifrovat. Ani na okamik jsem nepochyboval, e tenhle

papír budou mučit jak pokusného králíka nejrůznějími chemikáliemi, které by měly odhalit

tajné inkousty. Nenajdou zase nic, protoe tajný inkoust jaksi nepatří do mé výzbroje.

Pročetl jsem několikrát své dílo. Zdálo se mi, e mohu být spokojen. Zalepil jsem dopis do

obálky, zhasl a lehl si. Kofein, nikotin, alkohol a splodiny únavy se ve mně praly. Srdce

zrychleně builo, jakoby poskočilo v hrudi a pichlavě udeřilo za prsní kostí. Pot mi stékal po čele.Vstal jsem. Otevřel okno. Zaválo dovnitř vodou a jehličím zimostrázů, a tisů, trouchnivou a jaksi starobylou vůní. Lehl jsem si na pokrývku, zhluboka dýchal a nakonec jsem usnul.

xxxx

Zaklel jsem česky a nahlas a hrubě, jako člověk, který si je jistý, e v irokém dalekém okolí není nikdo, kdo by mu rozuměl.

Na nohavici edých kalhot se rozlévala skvrna bílého vína, které na mě vylil obtloustlý,

nevysoký mu. Díval se jedním okem na mé koleno, druhé směřovalo do korun platanů na

zahradě restaurace Pilatusblick , která se rozloila pod skalou, na břehu Vierwaldstáttersee.

,,A jéje,” hlaholil tloutík, krajan, krajánek! To je vám náhodička!” Lidé se ohlíeli, ale ten zakrslík jim nevěnoval pozornost. Popadl ubrousek a začal mi otírat koleno, na které před chvílí převrhl svou sklenici s bílým chablis. koda, e to seznámení tak neastně začalo,”

vadronil, ale co patně začíná, můe dobře skončit.” Otočil se a křikl: Rosemarie, e Fláschli wyss wy, čím ve výcarském nářečí sděloval, e mu čínice má přinést láhev bílého. Počínal si suverénně, jakoby mu zahradní restaurace s výhledem na horu Pilatus a

boháčské vilky na zeleném mysu Kastanienbaum za zálivem patřila. Neračte se horit,

krajane, já nerad a tu nepříjemnou náhodu spolu smyjeme.” Přispěchala čínice. Měla

protáhlý a plochý obličej, rámovaný vlasy zbarvenými jako přezrálý oves. Nohy s nateklými

kotníky a pod krátkou zástěrkou páskem připevněnou čínic kou portmonku, take vypadala

jako v pokročilém stupni těhotenství.

69

Postavila před nás lahvičku bílého, neohrabaně se uklonila a odela.

Bylo 8.15 hodin a 30 minut SEČ přesně.

A mu, který teď upíral jedno oko na pičku mých bot, zatímco druhé zkoumalo bezmračnou

oblohu nad Jezerem čtyř států, se jmenoval Jan Vichert. Slouil ve výcarsku u jedenáctý rok. V zemi helvétského kříe to dotáhl z prostého pojiovacího agenta na inspektora pojiovny Wadtunfall a za tu dobu, co se kodrcal vzhůru po ebříčku pojiovácké

nomenklatury, proměnil se ve spisech praské centrály nadporučík Vichert, který odeel do

nenápadného boje na tak řečené tajné frontě u koncem srpna 1968, po jednom řádném a

dvou mimořádných povýeních v podplukovníka Vicherta.

Zvedl sklenku, podíval se proti světlu, zda víno má jiskru a znovu se ozval na celou zahradní restauraci: Tak na zdraví, krajane, a račte prominout s těmi kalhotami.”

To divadýlko nám vylo.

Mohlo nás pozorovat třeba stodvacet sledováků a stejně by jim zůstaly jenom oči pro pláč.

Honza Vichert se zatím sklonil s ubrouskem, zabýval se skvrnou na mém koleni a zeptal se:

Jak?” Čistej. Čistej, jak slovo boí, jak říkávali nai předkové.” A jinak?”

Honza Vichert rozloil po stole pojistné smlouvy a já se nad ně sklonil, jako bych je studoval.

eptem jsem mu popisoval, co se kolem mne děje od okamiku, kdy jsem zvolil svobodu.

Snail jsem se mluvit věcně a stručně, ačkoli se mi hrdlo svíralo napětím a také radostí.

Tohle byl můj první kontakt s domovem. A třeba to bylo protismyslné, mihla se mi hlavou

mylenka, e Honza Vichert je vlastně na tom lépe ne já, třebae tu straí u tak dlouho.

Má stálé spojení. A to je pro rozvědčíka to nejdůleitějí, nejen proto, e sděluje své

poznatky, ale kontakt ho třeba na chvíli vytrhne z osamělosti. Jistě: bylo to protismyslné. Ale bylo to tak. . Skončil jsem Honza obrátil list pojistné smlouvy a řekl tie: Prověřují. Nevědí nic. To by li na přímou provokaci.”

Také jsem na to myslel, ale třeba mi hrají na nervy a čekají, a jim spadnu do klína. Zralej pro první výslech.” I tohle je moné,” řekl Honza, ale málo pravděpodobné. Toho Rica dáme v Praze pod dozor.”

70

Pozor. Tvrdej profík a zná terén.

Neboj,” řekl Honza Vichert, budeme se mu věnovat jako kojeňátku. A o Marii si nedělej starosti.”

A teď poslouchej. Tohle je poslední osobní kontakt. A do odvolání se přechází na neosobní styk.”

Přikývl jsem a mlčel, nechtěl jsem se ptát proč, ale centrála musela mít dobré důvody k

tomu, e sáhla po nejzazích bezpečnostních opatřeních. Po lidsku řečeno: kolem mě

začínalo být horko. Ostatně jsem to cítil sám. Tak dobrá, budu, jak se říká, sám voják v poli.

Nedá se nic dělat. Opět jsem se díval na sebe jako na kohosi cizího. Bez sentimentu, bez

jakýchkoli pocitů.

Opatření centrály bylo účelné, mělo své naprosto jasné racionální jádro a já je přijímal. Jestli s nadením nebo s nechutí, to nemělo s věcí nic společného.

Upil jsem bílého chablis. Bylo příjemně natrpklé a zanechávalo na jazyku vzdálenou vůni

malin. Po jezeře táhl motorový člun vodního lyaře, voda se vějířovitě rozvírala po stranách jeho stopy, blyskotavá a jasnějí ne temně modrá hladina.

V dálce se neslyné inula jachta s rudými plachtami a vily na zeleném mysu zvaném

Kastanienbaum vypadaly jako kostky cukru.

Z restaurace bylo cítit vůni smaícího se másla. Za kopcem tlumeně hučely desítky vozů na

dálnici a nedaleko nás si v písku hrály dvě blonďaté holčičky.

Honza Vichert mi vykládal systémy spojení, nouzových signálů a naznačil ústupové cesty

pro případ krajního ohroení.

Náčelník tě dává pozdravovat,” řekl, a Vaek Plichtů taky a vzkazují ti: kdybys měl

podezření, zdůrazňuji,” upřel na mě jedno ze svých temných očí, druhé zatím zkoumalo

skalní srázy za zahradní restaurací, jenom podezření, zabal to a jeď domů.”

A ulc?”

Řekl jsem ti jasně, Jardo, rozkaz vedení je: dbát na svou bezpečnost. Nesmí se prostě dát chytit.”

Věděl jsem, e o rozkazu se nediskutuje. A v rozvědce je toto pravidlo tím závanějí, čím

má v podrobnostech rozvědčík větí volnost jednání. Ale byl jsem přetaený, napětí se

muselo uvolnit a tak jsem se hádal. Honza se klidně díval před sebe a já věděl, e mi

rozumí. Přes to jsem řekl:

Posly, copak jsem si vyjel za ulcem oklikou přes výcarsko jen proto, abych si podrádil nervy? Kdy nepřivezu ulce, nemá celý tenhle podnik cenu ani za fajfku tabáku.”

72

Nebyla to pravda.

U to, co se stalo, nám ukázalo některé nové systémy v práci protivníka. Věděli jsme teď

nejméně o třech pracovnících CIA, o nich jsme neměli tuení. Barry Reynolds, doktor Ric a

potamo pan Gottfried auf der Mauer. To byla pozitiva, která jsem si mohl připsat na účet.

Ale základní problém neřeila.

Opakuju,” řekl Honza Vichert tie a důrazně, nesmí se dát chytit. Kdybys viděl, nebo jen předpokládal, e kolem tebe zatahují smyčku, musí, rozumí, musí okamitě přeruit akci.”

Přikývl jsem. ,,A ulc?”

,,Podle zpráv naich pracovníků v Holandsku má být proputěn ze sanatoria nejdříve v

prosinci. No nazdar, řekl jsem, ,,ty ho tam porychtujou jak prase zahrádku.”

Nepřeruuj,” zavrčel Honza a vrčel právem. Začínal jsem být nesnesitelný. Dokonce i sám sobě. Má vycházky dvakrát týdně. V úterý a v sobotu. Vyslali jsme zvlátní skupinu, která sledovala ulce na těch jeho výletech s manelkou. Jezdí buď k jezírkům nebo někdy k moři.

Nebo zajedou k nim domů. Průměrně bývá mimo sanatorium pět hodin.”

Otočil dalí list pojiovací smlouvy.

Ten zakrýval snímky, které mě málem zvedly ze idle.

Byl na nich Bobin.

Podlouhlá, do sebe uzavřená tvář s neznámými, hlubokými vrypy kolem úst a jakoby

zakalenýma očima. Bobin, kterého vede pod paí manelka. Prohlédl jsem si její okrouhlý

obličej s plnými, napulenými ústy, koketně ohrnutým nosíkem a velkýma očima.

Kus jako autobus,” řekl Honza Vichert. Jo,” odpověděl jsem, jene … vimni si těch očí.”

Leelo v nich jakési napjaté, číhavé očekávání a chtivost, která kontrastovala se zdánlivě

dětskou tváří. A pak tu byl jetě jednou Bobin. Aparát naeho spolupracovníka ho zachytil

samotného na břehu moře. Světlejí, zpěněné vlny se téměř dotýkaly jeho bot a rozepjatý

plá vál. Ten snímek měl, občas se to povede i u fotografií pořízených při sledování ovzduí naprosté, podivné a jakoby trpné osamělosti.

Na dalím stál Bobin s manelkou u BMW 3000. Moje pamě automaticky zaznamenala

poznávací značku. Na vycházky je někdo doprovází?” zeptal jsem se.

Ne. Kluci je dělali tři neděle. A pak zase čtrnáct dní. Jezdí sami.”

73

To by ovem mohlo znamenat..

Jistě,” řekl Honza Vichert, s největí pravděpodobnosti to znamená, e dozor nad ním má ona. Toti, určitě. Kluci se jim do toho auáku podívali. Má v něm vysílačku. Ladí se a zapojuje knoflíky na suení oken a mikrofon je ve větráku.

Tak takhle. Madame ulcová jede s pány z druhé strany.” Vypadá to tak.

A co vyvádí v čase své prázdně? Ráčili jste se pointeresovat?”

Honza Vichert mi vysypal seznam luxusních restaurací, drahých barů a výběrových klubů,

které mladá paní navtěvovala v pánské společnosti. Zjistili jména jejích průvodců, ale zatím nám nic neříkala. Mohli to být prostě přátelé, jak se sluně říká, ale také profesionálové z holandské či americké tajné sluby. Vypočetl mi výběrové butique a módní salóny a uzavřel svou bilanci, e odhadem převyují měsíční výdaje Hany ulcové, rozené Záhorové, vysoký

manelův plat asi o dva tisíce holandských zlatek. Tedy o sumu, která na vini neroste.

Závěr byl jasný. A pro mě osobně nijak potěující.

Ale na druhé straně pozorování potvrzovalo nae předběné analýzy, které jsme udělali v

Praze. A já si vzpomněl na profesora Plíhala a jeho teorii, e doc. dr. ing. Martin ulc, CSc.

je pro svou enu, dceru malé vinohradské módistky a lahůdkáře pouze vrátný, který jí otevírá cestu do společnosti, kam by se jinak bez něj nedostala.

Teorie platila, i kdy v naprosto změněných podmínkách a jiné podobě.

Ví ná podnik cosi o jejím současném soukromém ivotě?”

Pravidelně ji navtěvuje zástupce doktora Paarelbacka, doktor Cartens, take i tohle je

jasné. Spojuje příjemné s uitečným.” Ano, ten pán bude kontakt nebo řídící orgán, který si s Bobinovou enou zpříjemňuje sluební povinnosti. A co takhle mu jménem Haye van Zaalm se kolem ní netočí?” Ani uk,” odpověděl Honza Vichert. Přikývl jsem. Tohle bylo logické. Haye van Zaalm patřil ke skupině poloprofesionálních běců, která otevírala hru.

Teď začalo druhé kolo a tam hráli u jenom nasazení hráči, mezi které se van Zaalm

nedostal. To ovem neznamenalo, e ho jednou nevyuijí. Právě z toho,co jsme zjistili,

usoudila Praha, e akci můe opravdu provést jedině ty.

74

Protoe má logický můstek k Bobinovi. Známost z mládí. A sentiment, příteli drahá, to je

mezi emigranty nemoc, která se íří přímo epidemicky.

Dále,” řekl Honza Vichert, zapamatuj si tohle. Vychrlil na mě dalí údaje o spojení během akce a řekl, e nemám nic lámat přes koleno. Začátek akce k přímému osvobození Bobina začne v okamiku, který rovně stanovím já. Bylo to jako vdycky: plná odpovědnost a

omezené monosti.

A konečně,” doplnil Honza Vichert, ten typ na verbovku v Holandsku ti centrála schválila.”

Fotografie zmizely v jeho kapse.

Ukázal mi prstem na příslunou rubriku a já podepsal. Pak jsem vytáhl pěněenku, odpočetl

čtyři sta franků první pojiovací prémie a on mi podal stvrzenku.

Právě jsem byl pojitěn na ivot a proti úrazu u pojiovny Wadtunfall a to přímo inspektorem tohoto ctihodného ústavu Janem Vichertem. ivot prostě tropí hlouposti.

Honza rozhodil rukama a vykřikl: Výborně, výborně, krajane, uvidíte, e jste neprohloupil,”

pak se otočil, spokojeně se rozhlédl po okolí. Obtloustlý mu s narezlými vlasy na nás upíral vodnatě modré oči. Dvě edovlasé dámy, které usrkávaly kávu se smetanou, sklonily hlavy a tvářily se, jakoby nás nebraly vůbec na vědomí.

Lidé sice nerozuměli slovům, ale dokonale chápali děj: čilý pojiovací agent, Auslánder,

cizinec, co je pojem, který ve výcarsku vyslovují s neskrývaným odporem, nachytal svého

krajana a umluvil ho, aby podepsal pojistku.

Rosemarie, zwei café-créme und zwei cognac,” vykřikl Honza Vichert.

Vytáhl jsem peněenku.

Vichert zamával rukama a křikl. Kdepak, krajane, platím já. To je litkup. Růgeld wie saget bei uns,” dodal pro posluchačstvo, které se rázem zachmuřilo jetě více.

výcaři nemají rádi přivandrovalce, kteří se vydávají za rozené Helvéty.

Dívka s kobylí tváří před nás postavila álky a sklínky. Přiukli jsme si a pak u jsme jen mlčeli.

Ale tu komedii jsme sehráli perfektně. Podepsaná pojiovací smlouva, kterou jsem si

odnáel v kapse, dokonale legalizovala styk. A víc jsem nepotřeboval.

75

Promiň, Barry, řekl jsem, ale myslel jsem si, e ve firmách, kterým se na Východě říká

kapitalistické, je větí pořádek.”

Potáhl se za pravý hrot svého husarského knírku, uklíbl se a řekl:

Co se ti zase nelíbí, člověče? Vy, co přicházíte z Východu, pořád jenom protestujete.”

Byl u konec září. Za okny rohové pracovny vedoucího obchodního oddělení firmy SUSSEX

Chemie Inc. leela lehká ranní mlha. Teplá a uklidňující. Díval jsem se do ní a nespěchal s odpovědí. Mohl jsem si dovolit dokonce pořádnou dávku drzosti. Strávil jsem téměř dva měsíce ve panělsku, upřesnil postavení preparátů Sussexu na vnitřním panělském trhu.

Vymyslel reklamní trik, který znamenal u v této chvíli zvýení odbytu téměř o celé procento.

A to byl teprve začátek.

Prostě: úspěch. A hlavní bylo to, e jsem potvrdil svou legendu.

Prokázal jsem, e jsem obchodník. Tvrdý chlápek, kterému jde jenom o zájmy firmy, pokud

mu to sype. A mně to sypalo. Mohl jsem zaplatit splátky spolku pro uprchlíky, vyměnit v

garáích Búhlmann ojeté Audi 100 LS, jemu jsem dal ve panělsku pořádně zabrat, za

módní dvousedadlový japonský Datsun 240 Z, který na dálnici hravě vytáhl dvoustovku.

A to zdaleka nebylo vechno.

Předkládali mi nejrůznějí přísně utajené údaje a zjistili, e s nimi zacházím podle předpisů.

(Domů přivezu to podstatné, co jsem si zapamatoval). Po návratu jsem podle nenápadných,

ale průkazných jistících prostředků, jako je opomenutý úlomek zápalky nebo drobet popele,

který náhodou utrousí nepozorný kuřák, ale který rozvědčík oklepne na přesně stanovené

písmeno v časopise, zjistil, e mi prohledali byt. Moje finty přehlédli a výsledkem prohlídky museli být spokojeni: nenali nic, protoe nic kompromitujícího jsem u sebe neměl.

Co se mi nelíbí, Barry?” Odpověděl jsem otázkou, to, e se mnou strkáte jak s malým

klukem. Sotva jsem to trochu okoukl ve panělsku a mohl bych tam práci pořádně rozjet,

chce mě hnát do Holandska.”

Cestu do země, která proslula tulipány, grachty, kanály a větrnými mlýny mi Barry Reynolds

navrhl hned po mém návratu. Operace se přibliovala ke kritickému bodu.

Teď jsem musel více ne kdy dříve váit kadé slovo. Nemohl jsem s nadením souhlasit. To

bych vzbudil podezření. Musel jsem se cukat, ale, jak se říká: v normě. Vzhledem k

zásluhám o firmu by mohli mým námitkám vyhovět a já bych se dostal do slepé uličky.

76

Sáhl k zásuvce, kde měl láhev whisky.

,,Nech toho, Barry, já teď nemůu vidět nic silnějího, ne je odstředěné mléko. To je hrůza, ty panělské večírky. Ti chlapi jakoby neměli játra a ledviny.”

Jenom kapinku,” usiloval Barry. Ne, a večer.”

Dej si, bude to potřebovat,” prohodil a já se zhluboka nadechl. Co se stalo? Co se jen mohlo stát? Něco v Praze? Marie se provalila? Zatím nic tuto monost nepotvrzovalo, ale ani nevyvracelo. Přikývl jsem a Barry nalil.

Podívej se,” řekl, v Holandsku nejde o kontrakty. Tam má centrála svého prodejního

zástupce. Bude se s nim muset spojit. Poznamenej s i . .

Počkal, a vytáhnu zápisník v temnězelené safiánové kůi a pečlivé si zaznamenám údaje …

HAYE VAN ZAALMA. Pak řekl: Na zdraví,” a pokračoval, ale my, jako SUSSEX Chemie

Incorporation potřebujeme upřesnit údaje o vykládce a skladování zboí v rotterdamském

přístavu. To je vechno, co se od tebe čeká.” Dobrá, Barry. Chtěl bych ..

Okamik,” zarazil mě. Znovu se napil a zapaloval si zlatým ronsonem. Tentokrát nekouřil playersku, ale kubánské cigarillo. Dlouhé a aromatické. A já si říkal, e těch čtrnáct dnů můe pro mě za určitých okolností také představovat celý zbytek ivota. Jsou toti tři

monosti ve hře: buď vědí vechno, naprosto ve a enou mě do pasti. Rotterdamský přístav

toti představoval v naich plánech určitou kvalitu, jak říkají achisté. Nebo mě posílají do Holandska, aby si prověřili, co tam budu vyvádět. Anebo u věřili, e jsem ten, za koho se vydávám a mám od nich pokoj. Ale s poslední moností je lépe vůbec nepočítat. A zase

jsem na sebe myslel zcela neosobně, důleitý byl úspěch akce a vechno ostatní muselo jít

stranou. Barry Reynolds se nadechl.

Mám pro tebe zprávu, která není moc příjemná, Jerry.”

Ticho, které následovalo, bylo jako ohluení po výbuchu. Měl jsem pocit, jako kdy pod

člověkem praskne prkno a on proívá poslední zlomek vteřiny, ne se zřítí. Nebyl v tom

strach, jen napjaté, ale i odevzdané očekávání.

Doktor Ric se vrátil z Prahy. Navtívil tvou enu, Jerry a nic potěitelného ti vzkázat

nemůe,” Počkej, jak to vzkázat? Já myslel, e se s ním setkám.”

77

Ne, doktor Ric získal v Praze velice dobré kontakty, které slibují značné obchodní monosti.

Take letěl rovnou do Států. Do centrály. Vlastně se tady zastavil na curyském letiti

Klotenu jenom kvůli tobě. Dali jsme si tam sraz. Napil se.

Zatím jsem mohl jen čekat, jak se věci vyvinou. Ale uvědomoval jsem si, e u to, e doktor Ric se nechtěl se mnou dále setkat, můe být dobré i patné. Buď prověrka dopadla na jedničku a jsem mimo podezření, anebo se něco provalilo a on u přenechává jiným, aby se

mnou zatočili. Ostatně od koho vím, e podlouhlý pán, kterýsi říká doktor Ric, je skutečně ve Spojených státech. Můe být kdekoli. Třeba tady za rohem, v luxusním apartementu hotelu ,Schweizerhoff anebo v Holandsku, v Paříi, v Buenos Aires, kdekoli. A odkud ostatně vím

e doktor Ric jel skutečně do Prahy? Řekl mi to on. JEDINĚ ON! A jak by mohl uvaovat

protihráč? Mysli, Blaek, uvauj, jako bys seděl v Langley, Jaroslave. Doktor Ric byl v

osmaedesátém v Československu. Přece jen musel počítat s náhodou, e jsme si ho

osvítili. A my to skutečné udělali. Čili: Rica mohli nasadit na mě, aby zjistil, jestli se u se mnou v osmaedesátém nesetkal. A on potvrdil, e ne. Přesto museli dospět k závěru, e jestli jsem rozvědčík, udruji spojení. A polu tedy do svého ústředí Ricovy markanty.

Co mohli udělat? Vypravit k nám někoho jiného. Nai by čekali na Rica a pod prsty jim mohl

proklouznout kdosi druhý. Třeba malý a tlustý. A vůbec ne obchodník s léčivy, ale třeba

běný turista, který projevil zájem o Karltejn. Marii nai upozornili na Rica. Dali jí jeho markanty a moná fotografii. A instrukce k jednání. A náhle se objeví někdo jiný.

Co udělá Marie?

Je přece také od řemesla. Prokoukne chatrč, splní rozkaz a mue, říkejme mu zatím

náhradník, označí. Ne, odtud nebezpečí nehrozí. Nebo: nemělo by hrozit.

Posly, Jerry,” ozval se do mých úvah u poněkud alkoholem zalehlý hlas Barry Reynoldse,

ber to jako chlap. Tvá ena prostě s doktorem vyběhla. Kdy jí řekl, e jde o tebe, vyváděla zle.” No ne, povzdechl jsem. Ty se diví?” Pokrčil jsem rameny.

Abych pravdu řekl, moc ne. Mu v emigraci, Američan v bytě. Pro československé úřady by

toho bylo trochu moc.”

78

Barry Reynolds pokýval rezavou hlavou.

Právě. Nakonec Rica pustila do kuchyně. A řekla mu, e o tobě nechce v ivotě slyet, e jsi darebák, který jí nechal se dvěma kluky v reji. Propustili ji ze zaměstnáni a myje teď nádobí v jednom mezinárodním hotelu. Shodou okolností tam, kde Ric bydlel. Viděl ji, kdy la na směnu. Ale popořádku. Dává ti vzkazovat, e se s tebou rozvede a děti e vychová sama.

Je na tom patně s penězi. Tak jí Ric chtěl dát nějakou podporu..

Poslouchal jsem se sklopenou hlavou.

Nechtěla ale vzít, nakonec jí vnutil maličkost. Asi pět set československých korun a napsala ti pár řádek. To je vechno.”

Zhluboka jsem vzdechl a podíval se na Barryho Reynoldse. Vzal obálku, kterou mi podal,

roztrhl ji. A nahlas Barrymu překládal:

Jaroslave, udělal jsi to nejhorí, co jsi udělat mohl. Nechci o tobě slyet a doufám, e u tě nikdy neuvidím. Kdybys k nám chtěl snad posílat nějaké dárky nebo peníze, tak na to zapomeň. ádám o rozvod. Mimochodem, ten dlouhatánský pan doktor, cos ho za mnou

poslal, je tisíckrát lepí ne Ty.Tvá bývalá Marie.

Tak tedy moje dalekosáhlé úvahy byly zbytečné. Ric v Praze byl a Marie to dovedla mistrně

napsat. Nevzbudila pozornost a navíc při rozboru tohoto dopisu dojdou hoi ze CIA k

jedinému závěru, k němu také dojít mají: je to dopis eny, kterou opustil mu ve věku, kdy se dvěma odrůstajícími dětmi těko bude hledat nového partnera. Poznámka o doktoru Ricovi dokonale zapadala do celkového obrazu.

Přetrhl jsem dopis na polovinu. Z kolegiálního ohledu, aby neměli mnoho práce se

slepováním.Tak vidí, Barry,” povzdechl jsem, takhle taky můe skončit patnáct let

manelství.” Odhodil jsem lístek do plastikového koe na papír. A pak jsem vypil koňskou dávku, Barry mi rázem doplnil sklenici a já se na něj díval očima, upřenýma do neznáma.

Nic si z toho nedělej, Jerry. Ve tvém věku a s tvým postavením si partnerku najde,” mávl rukou, anebo to udělej jako já…Mě ádná pod chomout nedostane.”O tohle nejde, Barry.

Myslel jsem, e budu s rodinou pohromadě. A hlavně s kluky. Chtěl jsem, aby se dostali

trochu do světa. A s tím je teď konec.”

Mimochodem, byl bych rád, kdyby u byl konec s těmi psychologickými kličkami a

odbočkami.

79

Měl jsem jich u plné zuby, ale hra, kterou jsem rozehrál, měla svá pravidla a musela se

podle nich dohrát.Chápu,” řekl Barry Reynolds, Tohle musí být těké, i kdy jako notorický starý mládenec si nedovedu vůbec představit, jak těké to je. Ale dám ti jednu starou, banální a dobrou radu, Jerry: dej se do práce. Zapomene.” Zaklonil jsem se v křesle.

Zavřel očí. Člověče, říkal jsem si, vypadá to, e tuhle fintu zbatili i s navijákem, e ti věří.

Reakce Barry Reynoldse byla tak jednoznačná, natolik vyjadřovala běnou lidskou reakci, e

nemohla být nahraná.

Pak jsem se otřásl jako člověk, který na chvíli usnul a náhle se probudí.

Posly, Barry … Neříkal jsi, e doktor Ric dal tam … T o t i  …  Koktal jsem, jako bych těko hledal slova, myslím jako Marii nějaké peníze?” Maličkost, na to zapomeň.”

Chytil jsem se právě téhle maličkosti. Psychologicky pro mě znamenala můstek od

zhrouceného manela k věcnému obchodníkovi.

Bona pacta, boni amici, Barry,” řekl jsem, dobré účty dělají dobré přátele.”

V pořádku. Zaplatí mi dvě sté franků pro Rica a bude to vyřízeno.”

Kývl jsem, poloil na stůl bankovky a Barry Reynolds nakrábl potvrzení. Dala by se zkusit

jetě jedna finta, napadlo mne.

Barry, nelo by zařídit, abych třeba jednou za čas poslal nějaké peníze klukům?”

To bylo zcela logické a zdůvodnitelné: starost otce o syny, které opustil.

Ale určitě, Jerry. Ric pojede do Československa častěji. Má tam skutečně výborné obchodní

styky. A můe peníze bezpečně doručit.” To by mi vyhovovalo,” poděkoval jsem.

Pokývl a prohlásil, e je čas, abychom se dali do práce.

Probral se mnou během necelé hodiny úkoly, které jsem měl vyřídit v Holandsku. Načrtl celý

systém lodní přepravy a překladi. Návazností na dopravu léků firmy Sherlco automobily,

eleznicí i nutných zásilek letecky.

Za tři dny musí vypadnout,” rozhodl. Tyhle záleitosti dost spěchají.”

xxxx

80

K večeru se obloha zatáhla. Oblaka poklesla. Setřela z obzoru horu Pilatus i alpské masívy

v pozadí. Přeel jsem zastřeený most, zvaný Kappelbrúcke a stoupal do boháčské čtvrti

Sluneční vrch. V zahradách rostly rhododendrony a zimostrázy. Před starou dvoupatrovou

vilkou postával sádrový trpaslík a drel v ruce fajfku. Zastavil jsem se.

Ticho. Jen zdáli bylo slyet tlumený hukot města.

Zahnul jsem za roh a znovu do úzké uličky, která pokračovala lesní cestou. Opět jsem se

zastavil a naslouchal. Podíval jsem se na hodinky.

Do stanoveného času zbývalo dvacet sedm minut. A do té doby jsem musel být čistý. Stál

jsem a vdechoval trouchnivou vůni starého lesa. Vítr tichounce uměl. Chvíli jsem pozoroval okolí. Zjevně jsem se pohyboval beze stínů . Znovu jsem pohlédl na hodinky.

Čekání a potom spěch. To je rytmus rozvědčíkova ivota.

Rychle jsem scházel točitými uličkami. Byla u tma.

Auto stálo přesně tam, kde stát mělo. V ulici s poetickým názvem Taubenhausstrasse, čili

Ulice holubníků. Místo holubníků tu vak byly malé dílny.

Vůz byl modrý Renault TL 5 s metalízou. Pohlédl jsem na číslo. Byla to státní poznávací

značka kantonu Wadt. Za volantem nikdo neseděl, ale okénko vedle řidičova místa bylo

nepatrně pootevřeno. Míjel jsem pomalu vůz a vhodil do otvoru sloený lístek měkkého

papíru, popsaný číslicemi pětimístného kódu. Doel jsem na roh ulice. Postál přesně est

minut a kdy jsem se vracel stejnou cestou, metalízovaný Renault u odjel. Vydechl jsem si.

V přesně stanovený čas a na určitém místě převedou číslice na písmena. Ta se spojí ve

slova a v praské centrále si přečtou:

Zdroj odjídí do prostoru Monika 1 + 2. Zdroj ádá urychleně sdělit smluveným způsobem

poznatky k činnosti Bystrozrakého v prostoru Libue. Zdroj ádá schválení operační

varianty A. Aktivizujte spojení v prostoru Monika ve stanoveném termínu.

Cestovatel

I kdyby papírek s pětimístnými skupinami čísel někdo nalezl, i kdyby usoudil, co dnes pozná kadý čtenář pionáních příběhů, e jde o kód a i kdyby tento kód někdo, jak se říká vypáčil, těko by vyčetl, čemu porozumí Vaek Plichta.

Toti tomu, e major Státní bezpečnosti JUDr. Blaek Jaroslav odjídí dva dny po předání

zprávy do Holandska, e ádá, aby centrála prostřednictvím předem domluvené mrtvé

schránky sdělila,

81

co dělal mu, který si říkal James Bermond Ric v Praze a konečně, e při pokusu o

osvobození Martina ulce z Nemocnice milosrdných bratří se chystá uít nejobtínějí, ale psychologicky nejlépe zdůvodnitelné varianty.

Prelo na Rotterdam, ikmo, hustě a mně se zdálo, e jaksi mastně. Oblaka jakoby přitlačila k zemi největí světový přístav i s jeho čtyřicet kilometrů dlouhou rejdou, kavárnou na otáčecí věi, Zadkinovým pomníkem Zkáza Rotterdamu, oprýskanými čináky,

schiedamskou sklárnou a palírnou kořalky zvanou jonge jenever.

Oranové plameny, které lehaly z komínů naftových rafinérií, nestoupaly kolmo vzhůru, ale

hořely souběně s hnědým, chemickými výpary prosáklým nebem.

Ve vzduchu byl cítit pro Rotterdam typická zápach, který připomíná ostrý pach kočičí moči.

Nestoupal z rafinerií Shell, Esso či Tiger, jak se původně myslelo, ale ze skleníků, ve kterých majitelé uívali z úsporných důvodů stará naftová topná tělesa, je za mlhy či detě jetě více otravovala beztak u sotva dýchatelný vzduch.

Myslel jsem na to, ačkoli jsem měl myslet na něco úplně jiného. Dělal jsem, co dělá kadý

chodec, který čeká v deti: vyhrnul jsem si límec, schoval cigaretu v dlani a přecházel.

Tři kroky tam. Tři zpátky.

Přecházel jsem po chodníku za mostem přes Maasu a při kadé otočce se mi před očima

objevily zdi psychiatrického ústavu z červenohnědých glazurovaných cihel. Nebyla to

přepychová nemocnice Milosrdných bratří s primářem, který začal lékařskou kariéru v

teroristické organizaci Irun Cvai Leumi, ale běná městská psychiatrická klinika, konečná

stanice alkoholiků, narkomanů a lidí, kteří nevydreli ílené tempo běhu o ivot.

Lilo nekřesansky. Byl jsem dva tisíce kilometrů od domova a stál, přesně řečeno,

přelapoval na bezprostředním začátku akce, za kterou jsem odpovídal. Ve, co se odehrálo

doposud, byla jen ouvertura: namáhavá, vyčerpávající tělesné i duevní síly, ale přece

jenom předehra.

e by nepřiel? říkal jsem si.

82

Musí přijít. Má běnou slubu a neví, e ho čekám. Třeba se jenom někde zdrel. Podíval

jsem se na hodinky. Bylo půl páté. Znovu jsem začal přecházet.

Kdo neumí čekat, nemá u rozvědky co pohledávat. Prelo a minuty plynuly. Bylo pět hodin,

kdy se objevil ve vrátnici psychiatrického ústavu. Viděl jsem, jak napadá na pravou nohu, ji si před léty zlomil na lyích. Nikdy se mu zcela nezhojila. Zastavil se.

Sundal si na okamik brýle se čtverhrannou černou obroučkou a otíral z nich deovou vodu.

Pak zamířil k parkoviti. Byl to MUDr. Milan Rektorys. Kdysi pracovník jednoho z čelných

psychiatrických zařízení v Československu. Dnes emigrant a řadový lékař rotterdamského

městského ústavu. Pokud jsem věděl, emigrace, do které se ozlomkrk hrnul, mu vzala ve:

vědeckou práci, ivotní perspektivu a vnitřní klid. Nebylo obtíné zjistit, e s MUDr. Milanem Rektorysem je to tak a ne jinak. Dobrý den, pane doktore, oslovil jsem ho.

Zastavil se, zaskočen četinou. Pomrkával na mne za silnými skly brýlí.

Pozdravuje vás Mirek, řekl jsem část jeho starého spojovacího hesla.

Zabere? Nebo se vzepře a budu ho muset vzít pěkně zostra?

Přelápl. Který Mirek,” řekl druhou část, já jich znal víc,” dokončil spojovací heslo. Věci v ten okamik jakoby se uvedly na svá místa.

Mirek ze árky, pane doktore.” Sklonil hlavu k rameni.

Tak jste mě nali?” V jeho slovech jsem zaslechl směs údivu a rezignace.

Koho chceme, toho najdeme, pane doktore,” řekl jsem.

Popotáhl si uzel módní pletené kravaty.

Vy jste tedy … ” zdálo se, e mu slova bobtnají v ústech, vy jste nezapomněli?”

Nezapomněli. Ani to dobré, ani patné, co jste kdy udělal.”

Milan Rektorys se na mě podíval zpod obočí. Co ode mě chcete?”

Pane doktore, nebudeme tu spolu stát na deti. Sedněte si do svého vozu a jeďte do

kavárny rotterdamského jachtklubu na Beermanstraat. Víte, kde to je?” Přikývl.

Tam najdete stolek nebo jetě lépe box, kde by nás nikdo neruil.

83

Pojedu za vámi. A nepokouejte se mi uhnout. To by se vám zatraceně nevyplatilo.”

Nasedl jsem do svého automobilu, zaparkovaného na vzdálenějím konci ulice a vyrazil za

jeho Renaultem TS 16 směrem k tunelu, zvanému Beneluxtunel, který probíhá pod Maasou.

Ne, říkal jsem si, ten mi neuhne.

Vůz doktora Rektoryse se mi na chvíli ztratil v proudu aut. Přede mnou svítila dvě červená

koncová světla černého Lincolna. Jako neuvěřitelně veliké býčí oči. A skrze skla, která se

podobala svou velikostí výkladní skříni meního krámu, jsem zahlédl Rektorysův Renault.

Navykle jsem řídil a myslel na mue, jeho jsem před chvílí oslovil. Spolehlivý příli nebude.

To tedy ne. Naím tajným spolupracovníkem se kdysi stal více nebo méně proto, e se

dopustil provozní chyby ve svém ivotě. A to jsou u naí sluby lidé někdy sice potřební, ale nikdo rozumný za ně ruku do ohně strkat nebude. Teď se určitě třese a čeká, co od něho budu chtít. A také zpytuje svědomí, čím ho chci přitlačit ke zdi.

Pracovník, jeho jsem před výjezdem navtívil a který se zabýval Rektorysem v emigraci, se

tvářil kysele. Jinými slovy: byl skeptický a jednoznačně mi řekl, e podle něj lze Rektoryse pouít jen v krajním případě a jetě se značným rizikem.

Mohl jsem se na jeho úsudek spolehnout. Jene: nebylo v případě, který začal dopisem

doc. dr.ing. Martina ulce, vechno krajní? A spojeno s rizikem, je přesahovalo běné

meze?

xxxx

Víte, co je to Nemocnice milosrdných bratří? opáčil doktor Rektorys, uvědomujete si, co znamená v holandské psychiatrii? To je absolutní jednička. Jak se tam mám dostat? Já, emigrantík. Papírovej Holanďan a doktor z městského blázince v Rotterdamu, který léčí

delirantní námořníky?”

V kavárně bylo temno.

U barového pultu hrály dvě dívky v pletených čepičkách vrchcáby. V přestávkách mezi

několika hody si kroutily cigarety z dýmkového tabáku. To byla poslední móda zlaté

mládee. U rohového stolku jakýsi Indonézan objímal blond Holanďanku basketballového

vzrůstu.

Odsunul jsem skleničku kořalky oude jenever, lihoviny s lehkou vůní jalovcových bobulí.

Opřel jsem se lokty o stůl.

85

Neříkám, e se tam máte ucházet o zaměstnání.” Tak co tedy chcete?”

Konzultace mezi lékaři jsou snad i tady obvyklé, e?” Přikývl.

Znáte jméno doktor laan Paarelback?”

Kdo by ho neznal? Přednáí, hodně publikuje v odborném tisku.”

Obracejí se na laana Paarelbacka zdejí psychiatři? Prosím, odpovězte přesně.”

Jistě. Ná primář s Paarelbackem minulý týden konzultoval jeden případ katetonie.”

Přijal vaeho primáře bez vytáček, nebo si hraje na kapacitu, ke které je těko se dostat?”

Lokálem dupala skupina jachtařů v islandských svetrech, tříčtvrtečních kalhotách a

ponokách z hrubé vlny, zasunutých do námořnických bot. Byli zdraví, hluční a bezstarostní.

Jsou dva druhy kapacit.” Doktor Rektorys se usmál. Byl to vak spíe jakýsi úklebek.

Jedni se dávají rádi prosit, druzí se s oblibou ukazují.”

Do které kategorie patří doktor laan Paarelback?”

Doktor Rektorys se opět uklíbl: Směsice. Jedna ku jedné. Nechá se prosit. Čistě proto, aby se neřeklo. Ale rád se předvádí.”

Pokývl jsem hlavou. Tohle nejsou zrovna vlastnosti, které by člověk očekával u toho, kdo

vyrostl v teroristické sionistické organizaci a postgraduál si udělal u CIA. Anebo: naopak je to výborná součást celkové legendy: veřejné vystupování, častý styk s kolegy z oboru pomáhají odvracet pozornost od skutečného tajného poslání doktora Paarelbacka.

Take nebude nic divného, jestlie zítra zvednete telefon a poádáte doktora Paarelbacka o konzultaci, o přátelský rozhovor buď na teoretické téma nebo o rozbor zcela určitého případu, pokud ho máte.”

Napřed bych musel vědět, co je to za případ.”

Mohu vám to povědět laicky,” řekl jsem. Dlouho jsem si zapaloval cigaretu. Teď je to

riskantní. Jestlie Rektorys shodí, co mu povím, nebude pro jejich kontrapioná problém

vytipovat si, o co se mi jedná. Celá příprava, kterou jsem podnikl ve výcarsku, ztratí svůj smysl.

Ale nedalo se nic dělat. Musel jsem zopakovat přiblině to, co nám pánové z druhé strany

barikády předvedli v Praze s Homolou a s Haye van Zaalmem.

Prostě: poslat do pole druhořadou figuru. Poloprofesionála.

86

Vyloil jsem v obrysech případ Martina ulce tak, jak ho posoudil docent Otto Vyhnálek.

Ovem, ani bych ulce jmenoval.

Doktor Rektorys si mnul čelo. Kůe se krabatila pod tíhlými prsty, jaké mívají chirurgové a pianisté. Jakoby se náhle změnil. Přece jenom v něm zůstalo něco ze zájmu o medicínu.

I kdy nejste lékař, popsal jste to poměrně přesně,” řekl, rozhodně tak, e si z toho dovedu udělat celkový obraz. Tedy: podobný případ teď na klinice nemáme. Nemohu slouit.”

Snail jsem se nedat najevo své zklamání. Kudy ven, přemýlel jsem. A hlavně: kudy dál bez

Rektoryse. Ovem,” ozvalo se do mých neveselých úvah, případy o jakém jste mluvil,

nejsou v dnení praxi výjimečné.” Take obecná rozprava s Paarelbackem by byla moná?”

Přikývl.

Řekl jsem, e musí zjistit, jaké uívají v Nemocnici Milosrdných bratří léky a léčebné

postupy. Jaké jsou kontraindikace. Přeruil mě, e tohle mi můe povědět sám.

Můete se s Paarelbackem sejít u nich v sanatoriu?”

Snadno. Paarelback toti rád hovoří s psychiatry z Východu . . O d m l č e l se. Tedy od nás,”

dodal jaksi rozpačitě. Zajímá ho, jak vyuíváme Pavlovovo učení v praxi. Tady o tom vědí

hrozně málo.” Jetě jeden kamínek nečekaně zapadl do mozaiky.

Tohle by mi u něj mohlo pootevřít dveře,” poznamenal doktor Rektorys. Povíte mi ale

konkrétně, o co jde?”

Dozvíte se to zítra odpoledne. A budete vědět, zda a kdy vás doktor Paarelback přijme.”

Určil jsem čas a místo schůzky. Zbývá poslední otázka, pane doktore, kterou byste měl

poloit vy. Ale já ji řeknu za vás, abych vám ulehčil situaci.”

Rektorys se usmál tím křivým úklebkem.

Ta otázka, pane doktore, pochopitelné zní: Co za to? A já vám odpovím. Za slubu, kterou

nám poskytnete, můeme vám zase my poskytnout určitou a nemalou částku peněz ve

zdejí měně. Sumu sloíme tehdy a tam, kdy a kde si budete přát. Tak co vy na to?”

Sundal si brýle a otíral je kapesníkem. Pak poněkud rozpačitě odpověděl:

Myslím, e se rozhodnu tu slubu vám poskytnout. Konečně: ijeme jenom jednou.”

87

Rotterdam je město, kde můete koupit vechno. Zastavil jsem před obchodem, na kterém

zářil nápis Gangstershop.

Prodejna gangsterského zboí.

V moderních regálech leely dvaceticentimetrové roubíky, které mono proměnit pouhým

stisknutím knoflíku v obuek zvící vycházkové hole. Finské dýky s výsuvným ostřím. Pouta.

Maloráky. Paklíče. O tohle zboí jsem vak neměl zájem.

Ze irokého sortimentu jsem si vybral velkoránou vzduchovku a přístroj, zvící hráku, zvaný těnice. Tedy přístroj, který se skládá z miniaturního, ale vysoce výkonného přijímače a vysílače.

Úsluný prodavač mi zasunul velkoránou vzduchovku i těnici do úhledného pouzdra z

plastiku. Zaplatil jsem.

Vechno proběhlo jako v tuctovém americkém filmu. Co jsem právě udělal, byla do nebe

volající partyzántina, za kterou mi plukovník Plichta asi pochvalu neudělí. Ale já potřeboval vědět, co se dnes večer a zítra ráno bude u Rektorysů povídat.

Přestoe jsem utratil dosti tučnou částku z peněz, jimi mě tědře vybavila firma SUSSEX

Chemie Inc., nemohl jsem tuit, e těnice mi sdělí informace, jejich hodnota je vyjádřitelná číslovkou: nula celá nula nic …

xxxx

Byl to hotýlek, jakých najdete ve velkoměstech západní Evropy stovky, ne-li tisíce.

Ve vstupní hale matně svítila árovka pod stínidlem z prolamovaného růového skla. Zelený

běhoun byl prolapán tak, e vypadal, jako travnatá cesta s kaluemi. Za pultem seděl

pleatý recepční s uslzenýma očima alkoholika. Ten hotýlek měl pro mě dvě výhody.

Předně v něm nikdo po vás nevyadoval jakýkoli doklad, jen podpis v knize hostů. A protoe

jsem zahlédl u pět Smithů, pojmenoval jsem se raději Brown. A za druhé, leel přes úzkou

ulici přímo proti bytu doktora Milana Rektoryse, jak jsem si zjistil hned po příjezdu do

Rotterdamu. Zaplatil jsem předem nájemné na tři dny. Přidal recepčnímu sluné zpropitné.

Pak jsem zvedl kufřík a viklavou zdvií vyjel do třetího patra. Odemkl pokoj číslo tři sta třicet tři a zamkl za sebou.

88

Moderní okna v druhém poschodí protějího bloku patřila bytu doktora Milana Rektoryse.

Svítilo se v nich.

Spojil jsem hlaveň velkoráné vzduchovky s pabou, vloil do zbraně kovové kapce

podobnou vysílací část odposlouchávacího přístroje, otevřel okno a dlouho, pečlivě mířil do okenního rámu obývacího pokoje doktora Rektoryse. Výstřel sue lupnul a zanikl v pouličním hluku. Trefil jsem se dobře. Za několik okamiků se ozvalo pípnutí. těnice začala pracovat a já ji nechal, aby sbírala informace a vysílala je do záznamového minimagnetofonového zařízení, které jsem nechal v kufříku. Puku jsem sloil a zabalil do papíru. Nenápadně jsem vyel z hotelu. Kdy jsem se ujistil, zda mne nikdo nesleduje, zamířil jsem k nábřeí a hodil balík s velkoránou vzduchovkou do nejbliího grachtu. O několik ulic dál jsem vlezl do telefonní budky a vytočil číslo soukromého bytu v Maastrichtu. Nechal jsem telefon třikrát

zvonit a zavěsil jsem. Pak jsem vytočil toté číslo. Tentokrát telefon zahoukal pětkrát a pak se ve sluchátku ozval enský hlas: ,,Bitte?”

Je pan Carstens doma?” ozval jsem se německy. Bohuel, právě odeel.”

Tady Leo Schmidt,” řekl jsem, jestli se vrátí pan Carstens před půlnocí, vyřiďte prosím, aby zavolal Villarse.” Ano, vyřídím.” Dobrou noc,” poděkoval jsem.

Vyel jsem z telefonní budky a rozhlédl se. Nikde nikdo.

Pohrával jsem si drobnými v kapse a tichounce si pohvizdoval. Kontakt je navázán.

Teď u záleí jenom na tom, aby začala dobře klapat nae akce. Kývl jsem na první taxi a

dal se dovézt do hotelu Hilton, kde jsem podle dohody s mojí firmou ve výcarsku bydlel.

xxxx

Jak ti to jde?” hlaholil ve sluchátku hlas Barry Reynoldse.

Mám trochu potíí v přístavu. Přeplněné sklady. Nae kontejnery budou stát asi týden na

rejdě. Teprve potom pro ně budou mít místo. To není legrace, Barry. To bude stát zatraceně

dlouhý peníze.” ádné starosti. Příslib skladovacích prostorů má?”

Jistě, Barry. A podepsaný.”

Dobrá! A jetě něco. Dává tě pozdravovat Ric. Musí se v Rotterdamu jetě zdret, centrála z New Jersey dálnopisovala, e má převzít zásilku pro Československo.

89

Oznámil datum a jméno lodi a já ve nadiktoval sekretářce, která seděla vedle u stolu.

Pak jsme se po drátě rozloučili.

Vteřinu, snad dvě jsem trčel se zavřenýma očima a hlavou mi bleskla otázka, co to má

znamenat. Chtějí mě tu pozdret. Buď nemají dosud připravenou past, do které se mám

chytit. Anebo se mnou počítají jako se zavedeným zaměstnancem SUSSEX Chemie Inc. a

prostě mi přidělují dalí úkoly. To, co řekl Barry, vypadalo pravděpodobně na druhou

monost. Jene na logická spojení si člověk musí dát pozor.

Kdy jsem otevřel oči, byl jsem překvapen asi tak málo, jako návtěvník Pisy, kterýsi prohlédl obrázkovou publikaci o tomto městě a na místě zjiuje, e tu skutečně stojí ikmá vě. Mu, z jeho kanceláře jsem za jeho nepřítomnosti telefonoval do výcarska, stál skutečně vedle mě. Znal jsem ho také dosud jen z fotografií a popisů a věděl o něm více, ne mohl on tuit.

A proto mě nepřekvapilo, e má dvoumetrovou postavu,

slámově světlé vlasy a jmenuje se Haye van Zaalm. Zástupce Sherico Corporation pro

Holandsko a přidrueně i pro některé země socialistického společenství.

Tak vy jste z Prahy? otázal se anglicky a pohybem ruky mě pozval do následující místnosti.

Sekretářce uloil, aby nám přinesla kávu.

Odpověděl jsem, e jsem z Prahy a kávu e uvítám.

Kdy jsme osaměli, Haye van Zaalm otevřel vyřezávanou krabici s cigaretami nabídl mi: ,,Byl jsem nedávno v Praze. A asi za čtrnáct dnů pojedu zase. V Československu jsou zajímavé obchodní monosti, začal pomalu a jetě pomaleji si mě prohlíel.

O Praze mi nepovídejte, odpověděl jsem, zapaluje si nabídnutou cigaretu. U se tam

nevrátím. Nechci. Nic mě tam netáhne.”

Jen počkejte, začne se vám stýskat, prohodil Haye van Zaalm.

Nesměl jsem vypadnout z úlohy emigranta, kterému jde teď jenom o peníze. Pane van

Zaalme, i kdy tady jsem teprve začátečník, vydělávám si měsíčně asi tolik, co bych doma

měl za půl roku.

Sklonil se nad stolkem a míchal kávu. Lokty dlouhých rukou drel od těla. Pohyboval se jako jeřáb na výkové stavbě. A soustředěně poslouchal.

Vyloil jsem mu, e jsem emigrací ovem ztratil rodinu. Ale e se přes to míním přenést.

90

Příběh,který jsem předestřel Haye van Zaalmovi, musel do písmene a do puntíku odpovídat

reakci na Mariin dopis, ji jsem sehrál v Luzernu Barry Reynoldsovi. e oba dva slouí stejné centrále a to nejenom v New Jersey, ale hlavně v Langley, kde sídlí ústředí CIA, o tom jsem nepochyboval. Haye van Zaalm zdvihl od kávy hlavu, a upřel na mne zkoumavý pohled.

Necháte doma dva syny, které máte rád, manelku, je vám zjevně nebyla lhostejná a

přece jste pln optimismu. Proč? říkám si. Upřímně pověděno, nerozumím tomu.

Tak tohle byla dalí zkouka. Pokrčil jsem rameny.

Nedivte se, pane van Zaalme. Rozhodl jsem se odejít. I za cenu, e rozbiji rodinu.”

Napil jsem se kávy.

Mimochodem, kdybych potřeboval do SUSSEXU poslat telex, můu pouít vá?”

Tvářil jsem se, e osud rodiny českého emigranta mě u naprosto nezajímá a jediné, o čem

jsem ochoten hovořit, je práce pro firmu. Potvrzoval jsem legendu, jak se tomu říká odborně.

Ta hezká dřevěná skříň v jeho kanceláři v estém patře sklobetonového paláce s výhledem

na rejdu, po které pufaly lodivodské remorkéry, byla chladnička značka Bauknecht.

Haye van Zaalm ji otevřel, namíchal dva giny s tonicem.

Na dobré obchody,řekl. A na dobrou spolupráci.” S radostí,” pozdvihl jsem svou sklenici.

Haye van Zaalm se pokusil o důvěrný úsměv. Brzy pojedu do Prahy znovu, nechcete tam

něco po mně poslat?”

Prověrka pokračovala. Vyloil jsem mu, e doktor Ric z New Jersey u dal nějaké peníze mé

manelce.

Co bude hlásit Haye van Zaalm svým nadřízeným, to se musí krýt s tím, co v ě d í … “

Děkuji,” řekl jsem. Aspoň tedy dvě stě zlatých mým synům. Polete je raději potou.

Manelka toti doktora Rica málem vyhodila.”

Poloil jsem na stůl dvě stě holandských zlatých.

Chcete potvrzenku? zeptal se van Zaalm.

Přivezete mi potovní poukázku z Prahy,” navrhl jsem velkoryse a udělal jsem chybu. Haye van Zaalm se jí chytil.

Mohu ty peníze poslat z libovolné poty, nebo si přejete, abych je odeslal z nějaké určité poty?”

Tak tohle lo přímo na tělo, jak se říká. A příli přímo.

91

Předevím vás prosím, abyste ty peníze vyměnil legálně v Československé bance. Ne

pokoutně. To by mohlo být nebezpečné. Pro vás. Jinak je mi úplně jedno, z které poty

peníze polete. Usmál se křivými, bezertými ústy.

Jednomu vaemu krajanovi, který se chce vrátit domů, jsem toti posílal dopis. Pro jeho

matku. A on si přál, abych ho poslal z poty v blízkosti jejího bydlitě.”

Zajisté, tohle víme u dávno. Mládenci ze CIA začínají hrát hodně otevřeně. Směr, jakým

vede Haye rozhovor, jak se nenápadně přibliuje k Bobinovi ukazuje, e se mne snaí

natáhnout do pasti. Pokrčil jsem rameny.

Ten můj krajan musel být cvok. Jednak proto, e chtěl, abyste jeho dopis poslal z určité

poty. A hlavně proto, e se chce vrátit.” Vyrazil vzduch současně nosem i ústy.

Cvok, pravíte. Ten vá krajan je opravdu v blázinci. Nebo v nervovém sanatoriu, jak se tomu zdvořileji říká.”

Člověk můe skončit velijak. U nás si někteří lidé představují, e tady na Západě na ně

čeká mercedes, vila a Brigitě Bardottová. A kdy si tady natlučou hubu, končí obvykle v

blázinci.”

To byste se mýlil. Ten člověk tu dosáhl úspěchů. Fantastických. Mohl si dovolit dvě auta.

Vilu u moře, sice na splátky, ale vilu. Brigitt Bardottovou sice nemá, ale zákonná ena

inenýra Martina ulce by stála za hřích,” dodal tie a v jeho hlase jsem vycítil něco, co mi napovědělo, e operační varianta ,A, kterou jsem ifrovaně ohlásil centrále, začíná zcela neočekávané v 11.32 západoevropského času, dne 10. září. Teď záleí na tom, jak

zareaguji. Tak to tedy opravdu patří do blázince ten … jak e se jmenuje?”

Martin ulc,” opakoval přesně jméno Haye van Zaalm.

Ne, zavrtěl jsem hlavou, to snad není moné .. Co?”

To by musela být neuvěřitelná shoda okolností. Já toti chodil do koly s nějakým Martinem ulcem. Od první třídy a do maturity. Ale pak se mi ztratil z očí. Já studoval práva. On chemii. Jene ten můj spoluák Martin ulc by byl poslední člověk, o kterém bych řekl, e

skončí jako emigrant v blázinci.” V očích mu blýsklo. Upřeně se na mne díval. On byl docela jistě zmije, ale já nejsem králíček Stříbrný Nosík.

92

Krátce se zasmál.

Tak tenhle ulc je shodou okolností chemik. A není to nějaký zuřivý blázen. Je to prostě

depresivní typ, stručně řečeno.”

Charakterizoval mi Bobinův duevní stav. V podstatě tak, jak jej na dálku nějakých dvou tisíc kilometrů odhadl docent Otto Vyhnálek.

Myslím, e onemocněl na heimweh, prostě zatouil vrátit se domů. Nevěděl jak. Dostal se

do těkých stressových stavů, které mu bránily v práci. Teď ho dávají dohromady v jednom z

nejlepích sanatorií. V Nemocnici Milosrdných bratří. Chcete snad přítele z dětství a mládí navtívit? Tohle byla tvrdá otázka. Vyklouznout jsem z ní nemohl.

Nevím,” řekl jsem, raději snad ne. Neviděli jsme se dlouho. A potkat místo bývalého přítele trosku, to není příjemné. Jsem tu nikoli soukromě, ale v obchodním zastoupení své firmy.

Nemám času na rozdávání.”

Pohlédl jsem na hodinky. Doba schůzky s MUDr. Milanem Rektorysem se neúprosně blíila.

Zabzučel telefon.

Haye van Zaalm odsekl do mluvítka: Vezmu si to u vás,” pak se obrátil ke mně: Promiňte, nějaká soukromá záleitost, jak se říká, srdečního rázu.” Vyel do předpokoje. A já si pomyslel: Tohle vyprávěj holubům. Co můe slyet sekretářka, mohu slyet i já. Či jinak: sekretářka můe uslyet, co má zůstat mně utajeno.

Po dvou či třech minutách se vrátil.

Nepohlédl na mě. Díval se na koberec a zdálo se, e se zabývá něčím naprosto vzdáleným

naemu rozhovoru, ale čímsi, co ho rozruilo. Nedokázal se ovládat.

Aha,” řekl konečně, jakoby se náhle probudil, s tím ulcem. Kdybyste ho přece jen chtěl vidět, mohu to zařídit.” O tom jsem nepochyboval.

Nemám v úmyslu běhat po blázincích. Kdybych u chtěl někoho navtívit, tak tu jeho

manelku, která, jak jste mi sdělil by stála za hřích.” Plácl se do kolen.

Vy prostě neztrácíte čas.”

To jsou peníze. Anebo příjemnosti tohoto ivota, které s časem přicházejí a uplývají. Já

myslím takhle: vzkáu po ní pozdrav a poprosím jí, aby mu vyřídila, a návrat do

Československa pustí z hlavy. Snad ho tenhle vzkaz kamaráda z mládí, jde-li opravdu o

totonou osobu pozvedne víc ne vechno, čím ho cpou mastičkáři.”

93

To není patný nápad. Ta dáma má docela sluně zařízený bar a ráda se poveselí,” podotkl Haye van Zaalm a prozradil více, ne říci měl. Znal ji. Jel s ní na jedné lodi. A ona? To je zatím otazník.

Haye van Zaalm mi dal adresu Hany ulcové rozené Záhorové, kterou jsem beztak znal.

xxxx

Na Rotterdam stále prelo.

Zaparkoval jsem vůz před vjezdem do přístavu.

Do schůzky s MUDr. Milanem Rektorysem zbývalo jetě deset minut. Ale já si chtěl

omrknout, zda na mě pan doktor veho lékařství nepostavil nějakou boudu.

Na místě u světelných hodin, kde jsme se měli s doktorem Rektorysem sejít, nebylo ani

iváčka. Pokračoval jsem ve své procházce.

Vyel jsem z uličky mezi dřevěnými boudami, kde ijí Turci, panělé a Italové ze Sicílie, kteří se dobře, ale riskantně iví čistěním kalu na dně tankových lodí. To jest lidé, kteří dostávají sluný plat také za to, e kadou vteřinu mohou uklouznout a utonout v kalu, usazeném na dně tankeru,

Proti mně li tři chlapci. Měli bezpečnostní přílby, cigarety v koutcích úst, bělma zářící z tváří.

Páchlo od nich mazutem.

Doktor Rektorys stál na smluveném místě. Na prostranství za zdí schiedamské sklárny.

Nebe bylo oranové ohni naftových rafinérií.

V té chvíli se kolem mne přehnala Alfa Romeo Gulia Sprint. Nizounký, rychlý vůz. Auto

gangsterů a teroristů. Můj vycvičený mozek zaregistroval číslo 15 - GJ - 15 NL.

Alfa prudce zatočila po kluzkém dládění a přibrzdila.

Ozvala se dávka ze samopalu.

Doktor Milan Rektorys rozhodil ruce, udělal krok dopředu, schoulil se do sebe a padl.

Zarachotila nová dávka a leící tělo sebou zacukalo. To jsem ovem viděl u zpoza hromady

elezných trubek, kam jsem včas uskočil.

Alfa půlobloukem vycouvala a ujela stejnou cestou, kterou se přiřítila. Zhluboka jsem dýchal.

Viděl jsem zkroucené tělo doktora Rektoryse, leící na detivé dlabě. Pomoci jsem nemohl.

Dělat holandské kriminálce korunního svědka, o to jsem u vůbec nestál. A také bych Barry

Reynoldsovi těko vysvětloval, proč jsem se u toho veho ocitl.

94

Zkontroloval jsem se. Byl jsem čistý.

Vrátil jsem se do svého Datsuna 240 Z, vyjel pomalu k Beneluxtunelu a kdy jsem projíděl

pod hladinou Maasy, přemýlel jsem, kdo tuhle vradu mohl spáchat. A proč?

Sledoval někdo moji schůzku s Rektorysem v kavárně Jachtklubu? Tohle bylo málo

pravděpodobné. Ne-li vyloučené. e by Rektorys prozradil kontakt? těnice, její obsah

jsem zkontroloval ráno před schůzkou s van Zaalmem, prozradila jenom běné domácí

rozhovory. Mohl mě také prásknout telefonicky ze zaměstnání.

Stál jsem v zácpě v Beneluxtunelu.

Ne, uvaoval jsem. Kdyby ta vrada souvisela s mým kontaktem, pak jsem teď leel vedle

Rektoryse. Nebo spí seděl v jeho sousedství na samotce. Chytili by nás ivé. Odbouchnout

agenta, malou rybu a nepočkat si na jeho éfa, to se v téhle brani prostě nedělá.

Zkuenost zpravodajce mi napovídala, e likvidace Milana Rektoryse není v příčinné

souvislosti s tím, e jsem se na scéně objevil já.

Vymotal jsem se z Rotterdamu a zamířil na Goudu. Proplétal jsem se nesčetnými kruhovými

objezdy na dokonalých holandských dálnicích, občas zaregistroval, e se otáčejí kola

větrných mlýnů a na zelených pastvinách stojí v deti černobílé kravky, oblečené do

nepromokavých kazajek. Na sto pátém kilometrovníku jsem zastavil na odpočívadle.

Přede mnou stál bledělutý Citroen DC 2 a okolo se procházela blondýnka v sepraných

dínsech. Zeptala se, zda nemám náhodou mapu Východního Fríska.

Odpověděl jsem, e jí mohu nabídnout kompletní vydání silničních map ze výcarského

Migrosu. Chvíli v něm listovala. Nad jednou mapou se zastavila, projela po ní prstem. Pak mi ve s díky vrátila. Nasedla do vozu a odjela směrem k Venloo.

Otevřel jsem svazek na listě číslo 217 a nael hedvábný papír s pětimístnými skupinami

čísel. Po čtvrt hodině jsem vyhodil do odpadového koe brourku, obyčejnou

paperbackovou detektivku, jaká se prodává v kioscích s cigaretami. Slouila jako

jednorázový ifrovací klíč. Jetě jednou jsem si přečetl deifrovaný vzkaz centrály, který mi předala blondýna a krtl zapalovačem. Lístek se zkroutil. Styk pracoval dobře. Do Prahy u

také letěla zpráva o vradě MUDr. Milana Rektoryse. A já si v duchu opakoval příkaz

centrály:

95

Pro Cestovatele.

Okamitě přistoupit k variantě A Pouít libovolných prostředků.

Odchod trasou Něman Pozor na krátké spojení. V návtěvníkovi zjitěn John D. Simpson,

vedoucí pracovník ředitelství.

Zeměpisec.

Tak tohle bylo husté. Prostředky, kterým se v ifrovce říkalo libovolné, se u nás nepouívají příli často. Centrála věděla, co jsem nemohl vědět já, a co nemohli přátelé v Praze sdělit ani nejlepí jednorázovou ifrou. Výraz pozor na krátké spojení jsem pochopil, jak bylo domluveno: na osobní styk jsem směl jít jen v krajním případě.

A jestlie poslali do Prahy pana Rica, či přesněji Simpsona, který v centrále CIA zastává

vedoucí funkci, je jasné, e se hraje vysoká hra.

xxxx

Polena v krbu praskala.

V rohu místnosti svítila staroitná lampa z litého vlámského skla. Koberec byl světleedý,

vysoký a měkký. Haye van Zaalm se po něm pohyboval jako doma.

Přisunul servírovací stolek na gumových kolečkách a namíchal tři whisky s ledem. Hana

ulcová, rozená Záhorová vztáhla ruku po vysoké sklenici, řekla: Tři kostky ledu, prosím.

Pohodila černou, na krátko ostříhanou hlavou a znovu se stulila do hluboké klubovky. Vítr

nadouval záclony. Pootevřenými větracími okénky bylo cítit moře, jeho slaná vůně se mísila s vůní ohně. Haye van Zaalm usedl proti mně.

Rozhodil jsem rukama:

Váně, vyřiďte Bobinovi, a neblázní. Jakýpak návrat? Tuhle vilu, tohle vechno by chtěl

opustit?”

Hana ulcová mlčela a já zatím počítal. Vycházelo mi jednoznačně, e na přepych, kterým je

obklopena, nemůe stačit ani Bobinův vysoký plat. Ta dáma, pocházející z otcova

vinohradského hokynářství a kloboučnictví paní maminky, musela a musí mít jetě jiné

zdroje příjmů. Jak asi Martinovi zdůvodnila, odkud bere peníze? Patrně nijak.

Bobin byl vdycky nepraktický. Jeho finanční ambice asi nepřesahovaly tu desetikorunu,

kterou potřeboval na pivo a párek, jak mi řekl profesor Plíhal.

96

A zatím, co jsem o tom přemýlel, zdálo se mi, e Haye van Zaalm na Hanu ulcovou mrkl a

ta se ozvala: Nechtěl byste to Martinovi vyloit sám, třeba vám spí uvěří?”

Pokrčil jsem rameny. Tohle je těké. Upřímně řečeno, nerad bych.”

Otočila se v křesle a poloila mi ruku na předloktí. Upřeně se na mne zadívala. Měla velké, temné a jakoby zamené oči, které jistě dokázaly leckomu poplést hlavu.

A kdy vás o to poprosím?”

Podívejte, tohle jsou sloité věci. Já znal Bobina, který mi pomáhal psát kompozice z

matiky, oplátkou za kompozice z četiny. Bobina, se kterým jsem kouřil první cigarety a vypil první skleničku.” Zasmála se. Krátce. Zvonivě.

A také asi chodili společně za děvčaty? Váně, nechcete manela navtívit?”

Řekl jsem u panu van Zaalmovi, abyste moje mínění vyřídila Martinovi sama.

A mimochodem, pan van Zaalm více méně zavinil, e vás tu teď obtěuji, piji vai whisky a

mohu se těit z vaí milé společnosti. Já sám bych se sotva odváil. Prostě proto, e se mi nechce vracet k tomu, co bylo. Já iju tím, co je a co bude. Zítra. Pozítří. Za měsíc, za rok, za patnáct let.”

Hana ulcová, rozená Záhorová nepoutěla mé předloktí. Stiskla je o trochu pevněji a

podívala se na mě upřeně.

Vy nechcete mému mui pomoci? Martin na vás často vzpomíná. A jsem přesvědčena a

vás uvidí a zjistí, e jste také odeel sem, e ho to přesvědčí, aby se nevracel. Prosím vás, setkáme se zítra před sanatoriem, ano? Jdu s Martinem na obvyklou procházku. A můete si spolu popovídat lépe, ne ve pitále. Zítra ve dvě, mohu se spolehnout?”

Milostivá paní, rád bych vám to slíbil, ale nejsem pánem svého času. Firma mě platí sice

královsky, ale nikoli za soukromé záleitosti. Chce práci. Spoustu práce. Nevím, jak na tom budu zítra s časem.”

Ale dámě se nemá odmítat, kdy prosí,” naléhal Zaalm. Aspoň v Holandsku to platí.”

Vy jste v Holandsku dříve nebyl?” zeptala se ulcová. Mávl jsem rukou.

Nejméně pětkrát, milostivá paní.”

A proč jste se u někdy nezastavil,” pokračoval přesně zacílený výslech, jen obsahoval otázky, které mi pánové z CIA nemohli dříve poloit.

97

Usmál jsem se.

Netuil jsem, e jste odeli s Bobinem právě do Rotterdamu. Nezastavil bych se ani dnes,

kdyby mi o vás náhodou nevyprávěl pan Haye van Zaalm.

Díky patří tedy panu van Zaalmovi. Na jeho zdraví!zvolala ulcová. Pili jsme.

Haye vin Zaalm do sebe zvrhl několik decilitrů neředěné whisky.

Ke konci návtěvy jsem se otočil na Hanu ulcovou: Pomůete mi s ním do vozu?

Zasmála se. Ochraptěle.

S tím bidlem nepohnete. Já ho znám. Polote ho do Martinovy postele.”

Měli oddělené lonice. Zajímavá skutečnost. Svědčila vak o tom, e Bobin a jeho ena ili

vedle sebe asi jako dva cizí lidé. Teorie profesora Plíhala o tom, e Martin ulc je vrátný, který své eně otevírá dveře do společnosti, kam by se sama v ivotě nedostala, se potvrzovala.

Táhl jsem Haye van Zaalma úzkou chodbou do rohové lonice.

Uloil jsem ho na Bobinův gauč, vypjal nástropní světlo a rozsvítil stolní lampičku. Pokoj

zařízený nábytkem v barvě slonové kosti zalilo krémové světlo. Svlékl jsem mu sako.

Hana ulcová řekla: Přinesu Martinovo pyamo.”

Prosím, zůstaňte jetě chvíli, milostivá paní. Musím mu vyndat věci z kapes. A tohle jsou

choulostivé záleitosti. Na ty je lépe mít vdycky svědka.” Vy jste ale byrokrat,” podivila se.

Právník,” odpověděl jsem, pouze právník a u nás je pořádek i v těchto věcech nemocí z povolání.”

Hmatal jsem po kapsách jeho saka. V pravé měl dva svazky klíčů. Lehce jsem rozliil ty,

které byly od kanceláře (podle dvoustranného klíče od sejfu u klíčků od zapalování) a ty od bytu (patentní klíček ke schránce na dopisy). Ten zmizel v mém rukávu.

Rozhodl jsem se toti k riskantní, ale podle mého soudu nezbytné noční akci.

Prosím, svazek klíčů, peněenka, kapesník, zapalovač, cigarety a drobné mince.”

Pokyvovala hlavou. Dívala se na mě rozířenýma očima. Měla zornice, jakoby do nich

nakapala atropin.

Výkoný, korektní, přesný, prostě muskej k pohledání, co?”

98

Vzala mě za ruku. Na pai jsem ucítil její nevelká, ale pevná ňadra. Zhasla lampičku na

nočním stolků a vyvedla mne na chodbu.

Jak to bude zítra?” zeptala se náhle velmi věcně, s návtěvou Martina?”

Nevím,” pokrčil jsem rameny, opravdu vám nemohu říci, jak na tom budu s časem,

milostivá paní.”

Zapomeň na tu milostivou paní, pro tebe jsem Hanička,” přitiskla se ke mně.

V pořádku, Hani.” Políbila mě.

Měl bych konkrétní návrh,” řekl jsem, jakoby přemoen její něhou. Kdy jezdí za

Bobinem?” V půl jedné.”

Dobrá, ve dvanáct volám, jestli budu mít čas nebo ne.”

Zítra je úterý. Jdu pak za ním a v pátek.” Nae informace se zatím potvrzovaly.

Dobrá, kdyby to nevylo zítra, a mě Martin čeká v pátek. A e pozdravuju.”

Přivinula se znovu ke mně. Pro tebe tu najdu ubytování také.”

Bylo by to fantastický, beruko, jene já potřebuju bejt zejtra fit. Jestli mi to nevyjde zítra odpoledne, večer si čas určitě udělám. A beze svědků, třeba momentálně postiených lehkou otravou alkoholem.” Cítil jsem, jak se ve mně vechno napjalo.

Ty v tom ale umí vylapovat. ikovnej,” řekla mazlivě.

Přitiskl jsem ji jetě těsněji k sobě a zaeptal: Ve dvanáct volám a teď u mě pus, nebo se neudrím.” Přejela mi prstem po nose. Tak zítra, platí!”

xxxx

Bylo půl jedné v noci.

Odstavil jsem Datsuna 240 Z na neosvětlený plácek a dvacet, moná pětadvacet minut

procházel sídlitěm. Bahno, které tu zůstalo po posledních detích, čvachtalo pod nohama.

Před domem číslo dvacet osm jsem zastavil.

Otevřel dveře a neslyně vstoupil do výtahu. Vyjel jsem do pátého patra a chvíli poslouchal.

Vechno spalo.

100

Nikde nikdo. Jen já. A můj strach.

Proel jsem po pičkách chodbou. V rukavicích jsem plochým klíčem z kapsy Haye van

Zaalma otevřel byt číslo čtyři sta patnáct,

Dveře téměř neslyně zaklaply.

Chvíli jsem stál.

Tohle byl nejpoválivějí okamik te beztak u nebezpečné akce. Věděl jsem, e Haye van

Zaalm je svobodný. Ale nemohl jsem tuit, zda nemá stálou milenku či foxteriéra. Prostě:

jakékoli stvoření, které mohlo v této pusté noční hodině ztropit randál.

Nikde se vak nic neozývalo.

Rozsvítil jsem tukovou baterku a procházel po pičkách bytem. Předsíň, pak obývací pokoj

s plynovým krbem, oddělený závěsem od kuchyňky a lonice. Skříně vestavěné do zdi a u

kuchyně piírna.

Zatáhl jsem závěsy, rozsvítil nástropní světla. Otevřel psací stůl, kdy jsem se napřed

přesvědčil, e není zajitěn tajným způsobem. Listoval jsem poznámkovými bloky, vybíral

papíry a zase je vracel na místo.

Kolikrát nás tohle učili ve zpravodajské kole?

Instruktor otevřel zásuvku. ák si půl minuty prohlíel, co a jak je v ní uloeno. V jakém

pořadí jsou tuky, kde leí a jak jsou poházeny třeba kancelářské spony. Pak instruktor

obsah zásuvky vysypal a ák během tří minut musel uloit věci do původního pořádku.

Nadávali jsme, ale tenhle výcvik nám přinesl uitek.

Zatím vak nepřináela uitek má ilegální noční prohlídka.

Listoval jsem předposledním blokem, vázaným v červené vepřovici a náhle mi přejel mráz po

zádech. Objevil jsem kolonky, nadepsané jmény architekta Bečky a MUDr. Milana

Rektoryse.

Poloil jsem blok na stůl.

Nařídil na něj sklíčko svých digitálek, které ukrývaly miniaturní fotoaparát s velmi citlivým filmem a několikrát stiskl uzávěrku.

Z těch kolonek vysvítalo, e přes Bečku nakupoval Haye van Zaalm v Československu

dexfenmetrazin a prostřednictvím MUDr.

Milana Rektoryse, který pro takový obchod měl v městské psychiatrické klinice skvělé krytí, prodával lék, jen můe být současné drogou.

Rektorys skončil dávkou ze samopalu. Před mýma očima u zdi schiedamské sklárny. Měl být

odklizen včas jako společník, který se stal podezřelým? Byla to výstraha i pro mne?

101

Uloil jsem zápisník na místo, otevřel zásuvku a pokračoval v prohlídce.

V atníku jsem nalezl Colt 38. Zbraň profesionálů. Dále Colt Long 08 s tlumičem a samopal

italské výroby berreta, módní zbraň teroristů.

Cítil jsem, jak mě krábe v krku, ale zůstal jsem klidný. Přičichl jsem k hlavni berrety,čpěla spáleným prachem. Vsadil bych se o tři celoroční výplaty, e kulky, které nalezli soudní lékaři v těle doktora Rektoryse, pocházely z této zbraně.

Jak se jen mohl dostávat dexfenmetrazin do Rotterdamu v takovém mnoství, e stálo za to,

hodit ho na trh a riskovat paování přes troje hranice?

A jak se dostal dexfenmetrazin k Bečkovi v takovém mnoství, aby s ním mohl melit zřejmě

za devizy ve velkém? Na druhou otázku jsem nael odpověď celkem lehce. Vzpomněl jsem

si na materiály, které nai mládenci shromádili, kdy jsme Bečkovi prověřovali. Údaj, který tenkrát vypadal nenápadné, dostal nové souvislosti. Bečka otec pracoval toti jako hlavní skladník ve velké farmaceutické továrně.

Tuhle souvislost nai soudruzi z úseku boje proti hospodářské kriminalitě zjistí asi dost brzy.

Stál jsem za dveřmi bytu a naslouchal. Na chodbě bylo ticho.

Slyel jsem jen tikot hodinek. A tlukot vlastního srdce. Po vem shonu, napětí, nikotinu,

alkoholu a kofeinu podivuhodně klidný a hlavně pravidelný. Teď je na čase zmizet, ne mě tu někdo nachytá a dá zavřít za nedovolené vniknutí do soukromého bytu. A v tu chvíli jsem si uvědomil, e jsem přehlédl jednu místnůstku. A kdo nedělá nai práci důsledně a do konce,

nedělá ji vůbec.

Nahmatal jsem vypinač a proel obývacím pokojem do kuchyňky. Otevřel jsem dveře do

piírny a v odlesku světla spatřil regály, plné československých konzerv. Byly tu exportní párky, praská unka a znojemské okurky v plechových obalech. Vypadalo to, jako by se Haye van Zaalm ivil výhradně konzervami made in Czechoslovakia.

Vzal jsem plechovku s párky a zatřepal jí.

Neplouchalo to v ní, ale zaustilo jako v přesýpacích hodinách.

Postavil jsem plechovku zpátky na místo. S sebou jsem ji vzít nemohl. Haye van Zaalm má

své zboí určitě dobře spočítané a kdyby se mu cokoli ztratilo, začne zametat stopy.

102

I tak byly věci jasné: konzervy nemohou skrývat nic jiného, ne dexfenmetrazin. Take jsem

zcela neplánovaně objevil bandu mezinárodních paeráků.

Jaké má návaznosti na nai oblast, to jsem zatím mohl jenom tuit.

Zvěčnil jsem skladitě Haye van Zaalma na citlivý fotografický materiál a vypadl z bytu i z domu jako blesk. Vila doc. ing. dr. Martina ulce v Niew Bayerlandu tonula dosud ve tmě.

Haye van Zaalmův vůz stál před vchodem do zahrádky tak, jak ho večer zaparkoval.

Otevřel jsem kapesním noíkem větrací okénko vedle řidiče, protáhl ruku a odjistil dveře.

Svazek klíčů jsem pohodil na podláku před pedály: přiblině tak, jak by je mohl vytrousit

jejich majitel. Vůz jsem tie zavřel a vrátil se zpátky ke svému Datsunu 240 Z. Za chvíli jsem uháněl k rotterdamskému nádraí.

V kiosku s celonočním provozem jsem si koupil poslední svazek s příhodami

nepřemoitelného agenta FBI, který mi podle domluvy slouil jako nový jednorázový ifrovací klíč. Přenesl jsem čerstvé události do pětimístného číslicového kódu.

Pak jsem otevřel digitálky a vyndal z nich součástku, která pouze vypadala jako elektrický

miničlánek, avak ve skutečnosti to bylo pouzdro s citlivým mikrofilmem. Vrátil jsem se na

nádraí, pronajal si úschovní schránku a vrátil se do úzké uličky na břehu páchnoucího

kanálu, zvaného van der Delftgracht. Proel jsem po cihlové dlabě kolem úzkých, hnědých

domků, které se nakláněly dopředu, jak by se chtěly podívat na svůj odlesk v mastné vodě.

Vstoupil jsem do domu číslo třináct a do kastlíku u bytu s vizitkou Peer Hansen jsem vhodil klíč od nádraní schránky.

Ten, kdo ho nalezne, bude u vědět, co podniknout. S klíčem i s obsahem úschovní skříňky.

Pak jsem zaparkoval svůj vůz v podzemních garáích Hiltonu. Vyjel jsem liftem z garáí a

recepčnímu, který mi dával klíč od pokoje, jsem sehrál veselého dentlmena, vracejícího se

z nočních toulek. Ostatně: vracel jsem se z nočních toulek.

xxxx

103

Nazítří se vyčasilo.

Vzal jsem si taxík a projel cestu mezi Rotterdamem a Naardenem: obvyklou pou turistů.

Ale nezajímala mě stavení z hnědých cihel s bíle rámovanými okny s prejzovými střechami.

Ani padací mostky, zvednuté nad tichou a hlubokou vodou kanálů.

Nevzruovaly mně plaasy: jezírka v raelinitích, porostlých pokroucenou dubovou klečí.

Pozoroval jsem to, co je teď pro mě podstatnějí. Nikde kolem této trasy, která byla

projíďkovou cestou Martina ulce a jeho eny, nestály v záloze vozy. Nikde se nikdo

neprocházel,a to vechno by bylo u teď připraveno, kdyby se na odpoledne k něčemu proti

mně chystali.

Alespoň mám určitý náskok v tom, e se mnou pro dneek nepočítají. Ale do mých úvah

zahřměl motor odkudsi z výky, zahlédl jsem helikoptéru, která letěla nízko nad alejí

tureckých topolů. Přelétla celkem dvakrát a pak zmizela k severovýchodu.

e by takhle? Sledování ze vzduchu? Vůz nezjistili a ne se dostanou k taxikáři, který by mě mohl bezpečně identifikovat, musí u věci vypadat jinak, ne vypadají.

Varianta A se musí posunout skutečně do krajnosti.

xxxx

Pan van Zaalm právě volal,” řekla mi narezlá, brýlatá sekretářka, laskavě ho omluvte.

Necítí se dnes dobře. aludeční potíe.”

To je ovem velmi patné,” poznamenal jsem, naléhavě jsem s ním potřeboval hovořit.

Zavolám mu domů.”

Zvedl jsem telefon. Skutečně byl doma a skutečně úpěl v mukách, jaká dovede člověku

připravit kocovina. Popřál jsem mu, aby se dal do pořádku. V tohle byl bod pro mě.

Kdyby dnes měla spadnout klec, Haye van Zaalm by u toho nesměl chybět. Ovem, kdoví.

Moji fotografii mají. Zabijáků je dnes na Západě párek za dolar. Jen se neukolébávej.

Nemaluj si vzduné zámky.

Poádal jsem o kávu, jaká se vaří pro pana van Zaalma a spojil se s Barry Reynoldsem.

To bylo důleité. Musejí získat dojem, e se starám o práci pro firmu a pouze o ni.

104

Kdy jsem podal zprávu o jednání v přístavu, přidal jsem historku o starém kamarádovi ze

koly, kterého jsem odmítl navtívit, a neopomněl připojit pár slov o jeho půvabné eně a o románku, který jsem si začal.

Ty si prostě nedá pokoj, zasmál se Barry.

Nedělal jsem si vak naděje, e jsem pány z druhé strany barikády úplně, jak se říká, opil

rohlíkem. Je jim jasné, e kádrový zpravodajec, za kterého mne mohou stále jetě

povaovat, nebude zatloukat okolnosti, které se dají snadno prověřit.

Jene já přidal pikantní detail s Hanou ulcovou rozenou Záhorovou. A ten ona, jestli pro ně pracuje, sotva do agenturní zprávy napíe. Někdy jsou důleité i takové maličkosti.

xxxx

Vypadal, jak má vypadat mořský vlk, třebae poslední dálkovou plavbu skončil někdy u

před deseti lety. Pihy na dosud osmahlé tváři, ryavé vlasy, licousy a krátkou, propálenou

dýmku v koutku úst.

Dýmku nevyndával, ani kdy mluvil, take jeho po holandsku vyslovované angličtině bylo

rozumět hůř neli patné.

To nejdůleitějí jsem vak pochopil: skladitní prostory budou, sotva se loď White Shadow s nákladem kontejnerů firmy SHERICO ohlásí na vnějí rejdě. Poděkoval jsem mořskému vlkovi, nasazenému k stáru do temněmodré uniformy přístavní správy, bílé koile a

tmavomodré kravaty. Spojil jsem se v jeho kanceláři s ulcovou.

Oznámil jsem jí, e mám právě obchodní jednání. S návtěvou v nemocnici a se mnou

nepočítá.

Ale večer určitě,” ádala naléhavě. Určitě a bez asistence,” řekl jsem a zavěsil.

xxxx

12.15 západoevropského času.

Zbývaly mi dvě hodiny. Moná o nějakou minutu víc, moná méně. A práce jsem měl nad

hlavu.

Odjel jsem se svým Datsunem 240 Z na odlehlé předměstské parkovitě.

105

Stálo u moře, či přesněji řečeno na místě, kde moře vysouejí, aby získali nové prostory pro tulipánové plantáe. Nebylo to vlastně parkovitě, ale jakési nelegální, leč městskou správou Rotterdamu, největího přístavního města na světě trpěné odkladitě vozů, jich se majitelé zřekli.

Zacouval jsem mezi odmontovaný chladič pásového traktoru a Mercedes-Diesel nejstarího

typu. Odmontoval jsem poznávací značky a zahrabal je do hromady rotu. Nedělal jsem si

naděje, e by nedokázali můj vůz identifikovat, ale takhle to bude přece jenom sloitějí.

A já hrál o čas. O nic jiného.

Pak jsem kapesním noíkem rozřízl čalounění zadního sedadla, vyndal z něj pas, který jsem

dostal prostřednictvím mrtvé schránky. Postříkal jsem své výcarské doklady benzínem a

zapálil.

Emigrant BLASCHEK JAROSLAV se kroutil v plamenech, a zčernal. Rozdupal jsem popel,

se kterým se propadla do nebytí má vrtkavá pololegalita.

Teď jsem byl Olaf Andersson z Oslo, norský státní přísluník, archeolog, t.č. na dovolené.

Ovem: jakou mají archeologové dovolenou? Olaf Andersson si vyrazil na cestu po NSR a

severním Holandsku, chtěl si prohlédnout muzea, rozpracované vykopávky ve Frísku. A

závěrem památky v Bretani.

Cestu Olafa Anderssona dosvědčovaly hotelové účtenky. Jeho norskou příslunost mimo

jiné legitimace Královského norského jachtklubu, oprávnění k plavbě na vysokém moři

(toho nech budu uetřen), před měsícem propadlá čtvrtletní jízdenka na prostředky městské

hromadné dopravy v Oslo. A také eková kníka, norské koruny, západoněmecké marky a

holandské zlatky.

Kdy jsem byl se svou proměnou hotov, vrátil jsem se tramvají do města a v garáích ve

středu Rotterdamu jsem si za pěknou sumu najal sportovního Jaguára, zaplatil mezinárodní

pojistku a kdy jsem byl i s touhle operací hotov, zael jsem na toaletu.

Obrátil jsem na ruby peněenku i kapsy a hledal, zda v nich nezůstal třeba jen útrek papíru, který by, by vzdáleně připomínal bývalého Blaka Jaroslava. Nenael jsem nic a tak jsem se podíval na hodinky.

13.55 západoevropského času.

Mohl jsem si jetě dopřát takovou lahůdku, jako je chlebíček se sýrem a margarínem a kávu

z plastikového pohárku v bufetu velkých garáí.

106

A pak u bylo na čase hledat, kde nechal tesař díru.

Mezi dokumenty Olafa Anderssona byl mimo jiné lístek z nádraní úschovny. Vyzvedl jsem

si příruční zavazadlo, nasedl do Jaguára a dal se na cestu via Naarden.

xxxx

Skla dalekohledu, který jsem vytáhl z příruční brany Olafa Anderssona, mi přibliovala jejich obličeje. Hana ulcová prudce gestikulovala a cosi vykládala. A Bobin?

Stál s rukama v kapsách baloňáku, měl vyhrnutý límec a hlavu skláněl k rameni.

Byl to Bobin a nebyl to Bobin. Tá protáhlá tvář s rovným nosem. Stejná ústa s koutky

pozvednutými jakoby v nepřestajném úsměvu. Skla Zeissova dalekohledu prozrazovala

výrazněji ne snímky naich spolupracovníků, kteří manelský pár nafotografovali před mým

výjezdem, hluboké vrypy od kořene nosu a téměř k bradě a zapadlé oči. V tom obličeji byla

únava a lhostejnost a snad i náznak zlosti.

Obhlédl jsem okolí Plaas, malého koutku přírody kolem sanatoria.

Za hlavní křiovatkou, kde se sem odbočovalo, stál VW-minibus s nápisem jakési

rotterdamské firmy, ofér v bílé kombinéze se hrabal pod kapotou a stejně oblečený

závozník stál vedle a pokuřoval. To byli nai lidé, kteří jistili první a nejriskantnějí část akce.

Jinak to vypadalo, e je vzduch čistý.

Podle časového rozpočtu mi zbývala necelá půlhodina. Poslední metry jsem vak el volným

krokem výletníka, který neví, co s časem.

Ahoj, Bobine!” zavolal jsem. Bobin vyndal ruce z kapes. Chvíli stál nehnutě.

Ty . . v y d e c h l .

Já, kamaráde,” usmál jsem se na něj.

Hana ulcová na mě zírala jako na zjevení.

Rukulíbám, milostivá paní. Přece jen jsem to stihl. Van Zaalm mi řekl, e vás tu najdu.”

Bobin stál pořád bez pohnutí. Brada mu poklesla a zdálo se, e se poněkud chvěje.

Poslyte, panstvo,” řekl jsem vesele, e bychom zali k mému autu a dali si kafe. Na astné shledání.”

107

Poprvé se usmál.

Vy máte kávu?” zeptala se stále překvapená Hana rozená Záhorová, spí, aby něco řekla.

U mě je vechno. I skotská whisky.”

Vzal jsem Bobina pod paí a rázně ho přinutil k chůzi.

xxxx

Jaguár?” uasla Hana ulcová, kdy jsme usedli do mého vozu. Včera, pokud jsem si

vimla, jste měl sportovního Datsuna. Vy měníte drahé vozy jako ponoky?”

V hlase znělo podezření.

Není, bohuel, můj, patří kolegovi ze enevské pobočky.”

Skutečně se předtím podívala na poznávací značku GE 121 235. Bylo to číslo, které jsem

vyměnil, sotva jsem se ztratil v lesících za Rotterdamem. V dokladech Olafa Anderssona

byly i pojistky výcarské Wadtunfall, které opatřil Honza Vichert a potvrzení ze enevských garáí o koupi vozu. Stále mě podezíravě sledovala, zatímco Bobin mlčel.

Celou scénu sledoval očima jakoby potaenýma blankou.

Nalil jsem z termosky nejprve Bobinovi kávu do plastikového álku.

Pak jsem naplnil sobě a Haně ulcové odlívku whisky. Přiukli jsme si a napili se. Nemohla

tuit, e její odlivka má dutou stěnu, kterou jsem tlakem malíčku uvolnil. Uspávací prostředek se smísil s alkoholem.

Za několik vteřin usne a probudí se ne dříve ne po dvanácti hodinách. Dalího půl dne jí

bude trvat, ne si vzpomene, co se s ní dělo a i tak vzpomínky budou nejasné a nepřesné.

Hana ulcová si přetřela rukou čelo. Musím jetě řídit a o d v é z t … “

To bylo ve, co jetě řekla, ne se sesunula na sedadle. V tu chvíli se objevil VW-minibus s firemním nápisem.Co se stalo?” zeptal se Bobin. Chce k mámě? Do Prahy!”

Plastikový álek s kávou se mu roztřásl v rukou. Vzal jsem mu ho a řekl: Uvidí, hlavně

neměj strach. Jsi u jednou nohou doma.”

Posádka minibusu k nám přistoupila. ofér byl Jirka Pelíek. Závozník se jmenoval MUDr.

Richard Merhaut. Výplata běela oběma také v naem podniku.

Doktor Merhaut se sklonil k Hané rozené Záhorové. Prozkoumal tep a pokývl hlavou.

108

Pak vylovil z kapsy stetoskop a poslechl srdce.

Vechno naprosto v normě. Podle dechu patři na záchytku.”

Obrátil jsem se k Jirkovi: Ty u ví, kdy ji tam máte zavézt  Ve dvacet dvacet pět, éfe.”

Zatím jsem prohrábl kabelku Hany ulcové. Nael jsem svazek klíčů a revolver. Poniklovaný

Walter 6,35. Dámská hračka, která ovem můe být nebezpečná.

Hodil jsem Jirkovi svazek klíčů.

Za tímhle remízkem stojí její auto. Červený Morris-Mini 73 GE 85 NL. Má v něm vysílačku,

jak ví lip ne já. S tou vysílačkou vyveď něco, aby to vypadalo jako běná technická

porucha. S vozem pak opatrně drcni do stromu. Havárka bez zranění, při pouití

bezpečnostních pásů. Jasný? Řidička byla namazaná. Svou legendu, jak jste ji nali, znáte.”

Lékař v závoznické kombinéze se zabýval Bobinem. Měřil mu puls. Zkouel reflexy. Zkoumal

reakce zornic.

Jirka Pelíek mezitím odnesl Hanu ulcovou, rozenou Záhorovou, do jejího vozu.

Díval jsem se za nimi a snail se nemyslit na to, e les je řídký, e jediný náhodný výletník nám můe zkomplikovat celou akci.

Bobin seděl bez hnutí. Zjevně u přivykl, e se kolem něho točí lidé v bílém a nerozlioval závoznickou kombinézu od lékařského plátě.

Co vám dávali?” zeptal se doktor Merhaut Bobina. Nedostal z něj víc, ne e to byly nějaké modré práky, bílé kapsle a růové tabletky a dvakrát denně jakési injekce. Intravenózně?”

Muskulárně,” odvětil Bobin.

Prostě: mohlo to být cokoli. To předpokládal v Praze i docent Vyhnálek a MUDr. Merhaut byl

na tuto nepravděpodobnějí ze vech pravděpodobných moností připraven.

Vylovil ze své brany zkumavku.

Vymočte se,” nakázal Bobinovi. A ten poslechl jako dobře vycvičený pacient. Pozoroval jsem celou scénu. Plamen lihového kahanu, stojícího na kapotě mého vozu. A nad ním skloněného mue s ducatou tváří, který do zkumavky s močí přikapává a přisypává jakési

reagencie. Doktor Merhaut zvedl hlavu.  T a k a j e to.”

Navyklými, přesnými pohyby sloil své nádobíčko. Vytáhl z brany gumové krtidlo, injekční

stříkačku. Pak nařízl dvě ampulky, natáhl jejich obsah, vytlačil pístem vzduch, kapičky léku vylétly a obloukovitě dopadly na zem.

109

Vyhrňte si rukáv, řekl Bobinovi.

Pak vbodl jistým pohybem jehlu do íly.

Varianta ,A’ fungovala.

Doktor Merhaut mě vzal pod paí a odvedl stranou: Postavil jsem ho na nohy. Vydrí vám

ve výborném, aktivním stavu tak čtyři, nejvýe pět hodin. Pak půjde dolů a můe i

kolabovat.” Coe?”

Prostě, potřebuje stálou lékařskou péči. Nebo, lépe řečeno, dohled. Bez toho to nepůjde.”

Chápu,” řekl jsem.

Pokývl hlavou. Byl to ná člověk. Neptal se, zda si mohu zařídit, co Bobin potřebuje.

Nenabízel pomoc. Jeho úloha ve variantě ,A končila.

Nastartoval jsem a vyrazili jsme jako blesk.

Co se děje?” řekl Bobin, jakoby se probudil ze sna. Měl nesmírně zpomalené reakce.

Jedeme do Prahy. Za mámou. Nebo nechce?”

Polkl. Ohryzek mu poskočil. V duchu jsem si opakoval názvy léků, jejich stopy doktor

Merhaut zjistil v Bobinově krvi. Říkal jsem si, e smí ve, kromě alkoholu a kvaených

mléčných výrobků. Káva mu udělá dobře. Proti cigaretám jsou námitky jenom obecného

rázu: prostě v tom smyslu, e kouření krátí dech i věk. A díval se úkosem na Bobina.

Jak ti mám věřit?” zeptal se Bobin. Mluvil tie, jeho hlas jakoby přicházel z jiného prostoru.

Drel jsem volant pravačkou. Levou rukou jsem z horní kapsičky u saka vylovil stříbrný

medailonek. Zná to?” Podíval se na mé trochu vytřetěné. To je maminčin!”

Jistě,” řekl jsem, dala mi ho pro tebe. Tak u věří?”

xxxx

Nezmýlil jsem se? Je to Anita?” Rukoje sluchátka na malé potě byla mastná a lepkavá.

Ano, tady je Anita, jsi to ty, Richarde?”

Zajisté, miláčku. Má večer čas? Moc se mi stýská. Mohu přijít?”

Jistě. V osm jako obvykle?”

Do osmi to sotva stihnu. Ale čekej mě v kadém případě.”

110

Otřel jsem si pot z čela, vyel z budky. Úředníci za pultem venkovské poty jsem zaplatil a současně si proměnil holandské zlatky za belgické franky. Nasedl jsem do vozu a nastartoval.

Bobin se díval upřeně před sebe. Take, je to jasný, Bobinku?

Člověče, to je jak v detektivce.”

Jene tuhle detektivku nemůe zaklapnout a odloit, a se ti přestane líbit. Ta se musí

dohrát pěkně do konce.

To u jsme měli belgickou hranici za sebou. Bobin se naučil nazpamě data ze svého

nového holandského pasu, který ode mne dostal. A já měl zajitěno spojení, je bylo

vyhrazeno pro případ, e by Bobin potřeboval lékařský dohled. Zatím oil.

Vrtěl se vedle mě na sedadle. Dal si vyprávět nejdřív o mamince a pak chtěl vědět, co se

stalo s jeho enou. Kdy jsem mu oznámil, e pracovala pro americkou pioná, e ho v

podstatě posadili do vězení, aby mu znemonili návrat do vlasti, vybuchl!

Já jim jetě znepříjemním ivot, hajzlům.” To doufám,” odpověděl jsem.

Zasmál se. Tváře měl červené, jakoby si přihnul, oznámil mi, e v tomhle směru to doma

rozjede. Dej mi jetě kafčo, staroui.” Je v termosce, v palubní přihrádce. Nalej si.”

Naklonil se a v tom okamiku se na mě sesunul. Jen s námahou jsem ho odstrčil, vyrovnal

vůz a zastavil. Tak tohle jetě scházelo! Teprve mnohem později jsem se dozvěděl, e

euforie u pacientů jako je Bobin předchází zhroucení. Podíval jsem se na hodinky.

Od té doby, kdy mu za závozníka převlečený doktor Merhaut dal injekci uplynulo dvě a půl

hodiny. Bobin měl být fit. Teoreticky. Ale prakticky to vypadalo tak, e teď leel, těce dýchal pootevřenými ústy a jeho tep se zvedal pomalu a neochotně. Buď doktor Merhaut neodhadl v těch polních podmínkách přesně sloení léků, je Bobinovi dávali milosrdní bratři ze CIA

nebo se zmýlil v dávce, kterou mu píchl. Poplácal jsem Bobina po tváři.

Podíval se na mě skelnýma očima. To nic, Jaroui, to přejde.”

Přetáhl jsem ho na zadní sedadlo. Do spojení, které zajistí lékařský dohled, zbývalo jetě

půldruhé hodiny. Co kdy … Ne. Nebudu si vymýlet čerty. Musím pro kadý případ Bobina

kamuflovat.

111

Otevřel jsem plochou lahvičku whisky a pořádně mu tou tekutinou natřel rty i bradu. Dával

jsem vak pozor, aby nespolkl ani kapičku. Pak jsem vyrazil na dalí cestu.

Stál nějakých sto metrů za zatáčkou směrem na Ostende. Venkovský poldík v černém

stejnokroji s kastrůlku podobnou čepicí, jakou nosí belgičtí stejně jako francouztí policisté.

Zvedl rázně stopku. Kontrola dokladů,” zasalutoval.

Podíval se do pasu a potom na mne a znovu do pasu a zase na mne. Vida, i tohle se přihodí

v naí práci: počítá se s prvořadými a druhořadými, dvojitými a trojitými agenty. Se pičkami i se zpravodajskou drobotinou. Kombinuje se. Vymýlejí spojení. Hesla. Rozhovory, které nikdo nemůe rozifrovat. Jednorázové kódy a dokonalé jitění mrtvé schránky.

A nakonec vechno můe shořet na obyčejném venkovském policajtovi, který z nudy svou

slubu vykonává rázně a nekompromisně.

Polda, který stál u okénka mého Jaguára, patřil k tomuhle typu. Vyádal si řidičský průkaz, mezinárodní pojistku a dalí dokumenty: půjčovní smlouvu se enevskou pojiovnou a velkogaráí a doklad o zaplacení nájemného za vůz. Bobin vzadu chrčivě oddechoval.

Mezi doklady jsem poldíkovi náhodou přistrčil tramvajenku z Oslo a legitimaci Královského norského jachtklubu. Bylo toho na něj trochu moc. A to jsem právě chtěl. Vrátil mi doklady a řekl: A to je kdo?

Nielsvao Maas, Holanďan. Kolega archeolog. Měl mi dělat průvodce a dopadlo to tak, e já

mu dělám autodopravce do nejblií hotelové postele.”

Policista se zadíval Bobinovi do tváře. Jen a se Bobin neprobudí, jen, a proboha, spí.

Protoe kdyby se vzbudil, nevzpomene si, e je Niels van Maas, e je archeolog na

prázdninové cestě. A pak … Rozhlédl jsem se. Silnice kolem byla prázdná. Musel bych toho

poldíka uspat. Jene to by bylo napadení policisty, které bych si doma těko zodpověděl,

kdybych se tam vůbec dostal.

113

Tady by se pak otevřelo peklo. Co je s ním? zeptal se policista.

Račte si přivonět.”

Natáhl zkuené nosem vzduch a chápavě se usmál. ,,Můete jet,” řekl,, to je v pořádku.”

Zasalutoval dlaní vzhůru, stejně jako zdraví Francouzi a popřál mi astnou cestu.

Zařadil jsem rychlost, selápl plyn. Ručička rychloměru přeskočila číslici 150.

Rychlost znamenala ivot.

xxxx

Čekal přesně tam, kde čekat měl.

Bylo 20.30 západoevropského času a v dunách za Ostende mi podal ruku hromotluk v

islandanu, serových kalhotách, zastrčených do holinek a v lodnické čepici. Ohlásil se

heslem Anita. Vynesli jsme Bobina do loďky. Je s ním moc zle,” řekl jsem německy.

Obr s huňatým světlým obočím se na mě podíval, jako se díváme na rozruené dítě.

,,Ná doktor ho rychle postaví na nohy.” Nahmatal Bobinův puls. Klepe mu to pravidelně.

To nic nebude.” Vítr zvedal z dun prouky písku, elestil chomáči ostré trávy. Pusto. Jen několik metrů od břehu stál motorový člun a na obzoru bylo vidět nákladní loď.

Máme ho v papírech jako Rolfa Jankovského, take k lodi se dostaneme bez potíí.”

Vytáhl jsem Bobinův holandský pas a chtěl ho zapálit, ale mu, který mi byl známý pouze

heslem ,Anita řekl: Vezmu to k sobě. Nepotřebujeme teď na sebe upozorňovat.”

Zvedl palec. Nastoupil do veslice, která se rozjela. Za chvíli přirazila k motorovému člunu.

Viděl jsem, jak bezvládného Bobina vynáejí na palubu motoráku, jak uvazují veslici a slyel burácení motorů, které pomalu sláblo, a splynulo s hukotem moře. Člun se objevoval a mizel ve vlnách. Rozhlédl jsem se.

Dvojice starouků si to lapala od Ostende ke konečné tramvaje, která vozí letní hosty na

plá. Teď nejezdila. Usadil jsem se na vrcholku duny. Vytáhl dalekohled a spatřil, jak

motorový člun přiráí u velké dopravní lodi.

114

Zaklesly se háky jeřábů. Motorový člun se vznesl a přistál na palubě své mateřské lodi.

V okulárech svého dalekohledu jsem zahlédl, jak na stěeň vylétl zelený praporek. Nebyl v

ádném námořním kódu. Byl to vzkaz pro mě: pasaér je na palubě.

Nai severní přátelé zapracovali spolehlivě. Za pár dnů bude Bobin na jejich území.

V dokonalé péči a z Prahy za ním přijedou nai soudruzi.

Seděl jsem, díval se, jak loď mizí za obzorem a necítil jsem ani chlad, ani úlevu z toho, e Bobin je s konečnou platností v bezpečí.

Varianta ,,A/1 mi zakazovala společný únik transoceánskou lodí. Naopak mi přisoudila

úlohu, kterou hraje koroptví samička, je odlákává liku od hnízda.

A teď přiel čas, kdy jsem se musel ztratit. Moji fintu s Jaguárem zřejmě u prohlédli.

Od této chvíle jsem musel riskovat. Nai mi jasně přikázali: riskovat v mezích únosnosti. To je hezké, jene ty meze bývají zatraceně pohyblivé.

xxxx

Bylo kolem půl desáté. Belgicko-francouzskou hranici jsem přejel bez potíí.

V tuto chvíli s největí pravděpodobností Hana ulcová rozená Záhorová leela jetě v

protialkoholní léčebně a hoi ze C l A s i museli lámat hlavu, co se stalo s jejím manelem.

A také se mnou. Odstavil jsem Jaguára na nejbliím odpočívadle, kde byl telefon

odtahovací sluby a vytočil její číslo. Sdělil jsem, e musím být jetě v noci v Paříi a

porouchal se mi vůz. Slíbili, e mi pomohou a nabídli na dalí cestu Citroena GTL. Ne se

objevili, pohrál jsem si v Jaguáru se splynovačem a rozdělovačem a porouchal je podle

svého nejlepího vědomí a svědomí. O hodinu později jsem pokračoval v novém voze.

,,No nazdar,  uvítal mě Viktor, tys to navařil. Ví, e tě honí vechny evropské rezidentury CIA a jejich agenti ze slueb NATO? Seděli jsme v malém bistru na rue Monge pod Pantheonem. A já se cpal jetě teplými pařískými rohlíky a pil, jak se v Paříi sluí, černou, cikorkou páchnoucí kávu s rumem. Alespoň vidí, Viktore, s jakou významnou osobou sedí.

115

Jeho červená tvář zrudla jetě o poznání víc.

Chlape, ty si neuvědomuje, e jetě nemá vyhráno?”

Zavolal jsem na tlustého, kníratého Bretaňce v modré zástěře, který otíral nálevní pult a

poručil studenou láhev piva.

Postavil přede mnou třetinku alsaského Pécheur a el opět utírat beztak u lesknoucí se

nálevní pult.

Já to vím, Viktorku. Kdybych to nevěděl, tak vůbec nejpůjdu s tebou na styk. Co je s

Bobinem?”

Jetě se plaví, ale jinak je vechno v naprostém pořádku.” Zamlčel se a dlouze se na mne podíval. Je tady jediná monost. Záloha pro krajní případ. Jakmile ji jednou vyuijeme, je s ní konec.” Přidělal jsem mu asi hodně starostí.

Musí zmizet raz dva,” poznamenal stručně.

Jistě, myslel jsem si. A se zorientují, nikdo mi nepomůe.

My tady, to je příkaz centrály, pustíme potichounku do větru, e tě sháníme také.”

Dopil jsem pivo a objednal si dalí třetinku. Viktor rozvíjel neradostné úvahy.

Hledají tě i po Paříi, to víme. Jetě těstí, e Francouzi nemají hochy ze CIA moc v lásce.”

Luskl prsty. Zaplatili jsme.

A zatím, co já spal v konspirativním bytě, Viktor se spojil s centrálou. Dostal povolení uít jediné, dosud nerealizované ústupové monosti. A tak jsem druhý den na lince 824 Paří-Praha v sluivě modré uniformě roznáel plzeňské.

Nikoho jsem nepolil a v čase, který je stanoven letovým řádem, jsem přistál na ruzyňském

letiti.

xxxx

Václav Plichta pokynul, abychom se posadili. Od mého návratu uplynuly tři neděle.

Martin ulc se vrátil z nemocnice a lázeňská léčba, na kterou jsme dohlíeli jako jeho

neviditelní ochránci, měla s konečnou platností napravit, co milosrdní bratři na něm

natropili.

Shrneme si akci Návrat, soudruzi,” začal poradu Václav Plichta. Lze říci, e skončila?”

Ano i ne,” vpadl jsem mu do řeči.

116

Podívej se, Jaroslave, na poradách se musí hlásit o slovo.” Utahoval si ze mě a oči pod edými tětkami obočí mu svítily. Rozvedu to, kdy dovolí.” Přikývl.

Skončila v tom smyslu, e Martin ulc je v Československu, vytěili jsme jeho poznatky a

začne pracovat jako vědec. Neskončila proto, e na ulce musíme dávat pozor a to

dlouhodobě.” Tak,” řekl Václav Plichta, a dál?”

Dál jenom to, e nám tu zůstali Homolové a jiné drobné rybky. Nebyla by potí je pozavírat.

Myslím, e je vak lepí počkat, a sledovat, zda se pánové z druhé strany barikády nepokusí někoho z nich aktivizovat. Třeba k likvidaci ulce.” Rozvinula se dlouhá diskuse.

Nakonec jsme dospěli ke shodnému názoru: Je třeba chránit ulce a sledovat architekta

Bečku, Homolu a jejich okolí.

xxxx

Ráda, Jaroui? To je slabé slovo,” řekla paní Marie ulcová. Já, chlapče, jako bych o deset let omládla.”

Seděla na kraji idle v té neosobní kanceláři. Katany, které bylo vidět oknem, se leskly v deti.

Máte klid, paní ulcová? Myslím, nikdo vám netelefonuje, nevyhrouje, nechodí za vámi?”

Věděl jsem, e ne, ale chtěl jsem mít jistotu. Třeba si vimla něčeho, co uniklo

profesionálním očím.

Klid. Jenom paní Rýparová se přestala se mnou zdravit. Po tolika letech.”

Tohle byla informace, která nám unikla. Patrně nic neznamenala, ale mohla znamenat.

Jaroui, e k nám v neděli přijde na oběd s manelkou a s tím soudruhem, co se také o

Martínka postaral, vid?”

Podíval jsem se do jejích očí. Bylo by těké ji zklamat. Poruíme předpisy. Václav Plichta

bude v tomhle případě určitě pro. Ačkoli, jaké poruení předpisů: Bobin ho zná a jeho matka také. Určitě přijdeme.” V té chvíli zazvonil telefon.

Kdoe přijel?” zeptal jsem se nedůvěřivě svého přímého náčelníka Plichty.

117

Opakuju ti, e je v Praze doktor Ric. Přijdu hned.”

Rozloučil jsem se s Marií ulcovou a bral schody po dvou.

xxxx

Doktor James Bermond Ric, pravým jménem Simps přiletěl do Prahy navtívit výzkumné

lékařské ústavy. Pod stejným jménem, jako v době mého výcarského azylu: Momsey.

Svodky pravily, e pan Dalton Momsey, nebo říkejme mu dále doktor Ric, se chová tak, jak

se mu jeho postavení chovat má. Ubytoval se v nejdraím a nejlepím praském hotelu.

Jednal s lidmi, s nimi jednat měl. Tak to lo tři dny.

Klid a pohoda. My s Václavem Plichtou měli u z té pohody oči červené a jazyky opuchlé

bezpočtem cigaret.

Čtvrtého dne vak odposlechy, povolené prokurátorem, zachytily v telefonu architekta Bečky

rozhovor, který jsme si v pět hodin odpoledne na naem zvlátním pracoviti s Václavem

Plichtou přehráli: Haló, architekt Bečka. Mary Rose.” Nerozumím?” Mary Rose.”

Stejně proběhl rozhovor s Homolou.

To nemůe znamenat nic jiného, ne avízo ke kontaktu,” řekl Václav Plichta.

To vím taky, jene kdy a kde?” Sledovací skupiny vyrazily.

Hláení jsme dostali v okamiku, kdy doktor Ric sáhl na kliku počestného a dobrými

moravskými víny proslulého podniku.

Ostatní u byla technická záleitost citlivého elektronického přístroje.

xxxx

Tak předevím,” slyeli jsme ze záznamu anglicky mluvící hlas doktora Rice, ulc musí zmizet ze světa.”

Jak,” zeptal se architekt Bečka.

118

Není to nic sloitého. Bydlí s matkou v přízemním bytě. Stačí v noci pootevřít okno a poloit tam tuhle věcičku. Nastavíte jen čas. Za půl hodiny to vybuchne a ulce máme z krku.”

Pak záznam zachytil hlas architekta Bečky: To by byla dvojnásobná vrada. V tom já

nepojedu.” Pak se ovem vae Bezpečnost doví, e jste prostřednictvím jednoho

velvyslanectví, vy ostatně víte kterého, dodával materiály ze svého pracovitě, podklady pro Svobodnou Evropu a také, kdy jste tímto prostřednictvím sdělil poznatky o tom, e se paní ulcová obrátila na ministerstvo vnitra,” bylo slyet ze záznamu. Architekt Bečka to nakonec vzdal.Odjídím pozítří. Ve středu. Za týden, tedy opět ve středu, uskutečníte akci.

Provedení a výsledky budete hlásit obvyklým způsobem,” nařizoval mu Ric. Peníze

dostanete také obvyklým způsobem.

xxxx

Dobrý večer,” pozdravil jsem anglicky a dodal: Praha je krásná, viďte?”

Díval se na mě, jakoby do hotelového pokoje vstoupilo straidlo. Václavu Plichtovi nevěnoval v tomto okamiku vůbec pozornost.

Pane doktore Ricu, či pane Simpsi, neboli pane Daltone Momsey, víte, e jste prohrál.

Myslím, e půjdete s námi a nebudete dělat potíe. Nebudete mi namlouvat něco o cizí

státní příslunosti a podobné naivity.” Sklonil hlavu.

Sestupovali jsme po hotelových schodech. Doktor Ric si pouze postěoval, e si nestačil vzít plá do detě. Myslím, e ho na jistý čas nebudete potřebovat,” ujistil jsem ho.

Konec