Pistole pro dvě ruce - Josef Klíma

DEN DRUHÝ PODVEČER

Dívka stála na dost spatném místě. Vzhůru k ní se táhla mokrá čepel silnice a nějakých pět set metrů před dívkou se začínala zatáčet, dlouhým, mírným obloukem, jak turecký kinál a mizela dalích pět set metrů za dívkou, v lese za zatáčkou a za vrcholem stoupání.

Horí místo ke stopování si snad ani nemohla vybrat. Vak si ho taky nevybrala. Tuila, e s tím člověkem není něco v pořádku, u kdy si sedala k němu do vozu. Tak divně mluvil, jen tak na půl úst a mimochodem, jakoby ani ne k ní, a ani se na ni nepodíval, kdy jí otevřel dvířka, take dívka měla velice silný pocit, e si ji dokonale prohlédl, jetě ne jí zastavil.

A pak jí začal, úplně banálně, jak se to povídá, ale jak to ona jetě nikdy nezaila, sahat po nohách. Ale vlastně… dobře mi tak, pomyslela si. Minisukně není pro stop zrovna nejvhodnějí.

Vysadil ji tady, na místě pro stopování snad z celé republiky vůbec nejneikovnějím. Zřejmě to udělal schválně, protoe v nejbliím městě ho plácla přes ruku a jen z města vyjeli, mu hned řekla, co si o něm, a jemu podobných myslí. Ale on si počkal. Těch pět, sedm kilometrů a kdy dojeli sem, beze slova zastavil, natáhl se přes ni a otevřel dvířka. Zatrnulo jí. Natěstí zbytečně; Nechal ji vystoupit a odjel.

U se dost setmělo a ona začínala mít pocit, e stromy v lese mají oči a dívají se po jejích zádech.

Instinktivně si stáhla vzadu sukýnku a znovu, jako u po kolikáté, zvedla ruku k známé prosbě stopařů.

Auto, které za pomeranči rozsvícených reflektorů neviděla, zpomalovalo, ale tím se nedala zmást. Takhle zpomalují tady, před koncem stoupání, i nejrychlejí vozy. Jene tenhle vůz zabrzdil úplně.

Popadla taku, dívčím pohybem si hodila dlouhé vlasy nazad a popoběhla těch pár kroků.

Ani tenhle se jí moc nelíbil (dneska mám holt smůlu, řekla si). Za ten nepatrný moment, kdy otevřela dvířka se v autě se rozsvítilo, zaregistrovala dvojici očí, podkrtnutých párem tmavých kruhů, raící strnitě na muově tváři a mírně otřepaný límeček koile.

Ani vůz  malý Fiat 600  nevypadal o nic lip ne jeho majitel (byl-li vůbec jeho majitelem). Dveře musela přibouchnout třikrát, ne se zavřely alespoň tak, aby vůbec drely. Třícentimetrové kvíry mezi nimi a karosérií si přestala po několika kilometrech vímat.

Je hubený jak trestanec. A dlouhatánský musí být a do nebe, hledala na řidiči chyby, dosud trochu rozzlobená na vechny mue a řidiče zvlá. No jo, vdy sotva otáči volantem, jak má pod ním vklíněná kolena. e si nevybere takový čahoun pořádný auto.

Jeli dlouho. Tak dlouho, e u přestal být zřetelný předěl mezi vrcholky stromů a oblohou. A pořád mlčky. To ji znervózňovalo. Kdy moc mluvěj, je to podezřelý. Kdy mluvěj míň a kladou vám, jen tak mimochodem, ruku na ruku nebo na nohu nebo nohu na nohu (nebo nohu na ruku, zasmála se v duchu), je to taky podezřelý: Ale kdy jsou úplně zticha, je to vůbec nejpodezřelejí.

Pak chvilku uvaovala, zda při tomhle členění zbudou vůbec nějací řidiči, kteří nejsou podezřelí a znova se zasmála, protoe dola k názoru, e ne.

Něco legračního? ozval se najednou.

Jak to? zeptala se nechápavě, ne si uvědomila, e se asi nezasmála tak docela v duchu.

Ale nic, nic, dodala rychle. (Honem něco říct, ne zase upadne do mlčení).

Vypadáte unaveně, řekla.

Taky jsem. Tři sta kilometrů v takovéhle katulce není pro dlouhána jako já ádný med.

Moná před někým utíká, pomyslela si a hned ji také napadlo před kým.

Tak proč se tolik honíte?

Ale, to je moc dlouhá historie, mávl rukou.

Aha, u je to tady.

Proč? Mě by docela zajímala.

Jestli vás to zajímá… i kdy silně pochybuju…

proč bych vám to nesdělil. Je to, konečně, docela pikantní historka

Jestli si teda myslí, e tímhle mě navnadí… pomyslela si.

… můj synovec je ílený roák. Tátu nemá, zabil se mu při automobilové nehodě, máma na něj nestačí, tak musím čas od času nejhorí maléry vyřizovat já. A víte, co provedl teď? Řidič během hovoru celý oil, a rudý konec cigarety kreslil v přítmí vozu ornamenty, jak rozkládal rukou.

Byl u babičky, nali tam s klukama bůhví kde nějaké staré granáty a ostré střelivo z války a on nepřiel na nic chytřejího, ne to zabalit do balíku a poslat domů. Dovedete si představit, jak byla moje sestra vyděená, kdy ten balík otevřela? A to je celá ona,místo aby zavolala na Bezpečnost, popadla telefon a zburcovala mě. V sedm ráno. To byste s chutí i nejmilejí sestřičku poslal ke vem čertům. Samozřejmě jsem hned to jejich místní oddělení zavolal sám. Ale Blanka se celá klepala, prý se beze mne neobejde. Potřebovala někoho, kdo by ji uklidnil, to jsem konečně poznal z jejího hlasu  tak hodný bratříček nastartoval auto a jel uklidňovat sestřičku

Vymýlí si docela pěkně, řekla si dívka, kterou místy tohle vyprávění i bavilo. Zřejmě má ve vymýlení praxi. Ale má to pár mezer. Třeba to, jak ses okamitě mohl sebrat a jet. Tady se prozrazuje, hochu. Ty jsi asi u dlouho nepracoval.

Ale i přes tyhle výhrady se uklidnila, brala to u spí jako hru.

V dálce mezi kopci zazářilo město. Bylo jetě hodně daleko, snad dvacet kilometrů, a jak začali sjídět do údolí, utíkala se světla, připomínajíc! tmavý papír, propíchaný pendlíkem a na světlý podklad, zase schovat za kopce. Na nebi po nich zůstal jen matný odlesk.

Tam jedou oba dva, alespoň ona určitě a on to říkal, kdy ji bral. Světla ji povzbudila, cítila se bezpečněji. Projeli kolem osvětlené benzínové pumpy, velkého perku, navlečeného na náhrdelníku světélkujících patníků a v tom se lekla.

Řidič prudce přibrzdil, e málem vymáčkla čelem přední sklo a vzápětí otočil auto do protisměru.

Co to… co to děláte? zakoktala zděeně.

Co bych dělal? řekl udiveně. Musím vzít benzín. Máte snad proti tomu něco?

Zakroutila hlavou jako e ne, ale promluvit nemohla. Dneska jsem pěkně lekavá, pomyslela si zahanbeně.

Zastavili pod střechou z vlnitého plechu, v akváriu prudkého nazelenalého světla výbojek. Tmavý, matně probleskující vůz, stojící stranou ve tmě, vypadal jako obrovitá ryba a dodával zdání akvária punc opravdovosti. Svědčil zároveň o tom, e čerpadlo jetě není zavřené, přestoe nikdo nevyel na prostranství, ani kdy řidič zatroubil.

Počkáte moment?” řekl a vystoupil ven. Sledovala ho, jak kráčí podivným, měkkým krokem k velkému oknu, kde zřejmě sídlil pumpař. Zataenými aluziemi mírně pronikalo světlo. Teprve teď měla monost prohlédnout si ho v celé výce. Mohl mít dva metry, moná i víc.

Vzápětí jí zmizel za rohem, protoe pumpařova místnost poněkud vystupovala z fronty celého domečku a její dveře nemohla ze svého místa sledovat.

Nala v kabelce cigarety a zrovna si chtěla zapálit, kdy si vzpomněla, e u pumpy se nesmí kouřit. Strčila cigaretu zpátky, krabičku vloila opět do kabelky a znuděně se protáhla. Fiatka byla na protahování příli malá. Vylezla tedy ven a protáhla se pořádně, hledíc přitom k tmavé obloze bez hvězd. Počasí pro kočku, říkala si. Týden prázdnin promrholil, vechno bylo slizké, stany v campu nacucané a rybník byl větinu týdne pokryt netovicemi deových kapek. A teď mrholení sílilo.

Pohlédla k oknu se aluziemi. Co tam tak dlouho dělá? Znovu ji přepadl ten podivný pocit z toho dlouhého hubeného člověka s otřepaným límečkem a opranými dínsami, jako kdy nastupovala do vozu. Vlastně jí o sobě neprozradil vůbec nic.

Přela několika krůčky vzdálenost, která ji dělila od okna a opatrně přitiskla obličej ke sklu. aluziemi nebylo dovnitř vidět. Obela potichu roh budky a vzápětí tlumeně vykřikla …

DEN PRVNÍ ODPOLEDNE

DEN DRUHY ODPOLEDNE

(33)

To taky je, pronesl Smolina, ale rysy v obličeji se mu jetě pořád nevrátily do přirozené polohy.

DEN PRVNÍ ODPOLEDNE

1

Bylo mu mizerně. Kupodivu. Vdy pokadé, kdy ho poutěli, mu bývalo báječně. U od dvaceti. Tenkrát poprvé sotva vyel za bránu, udělal hned na chodníku stojku. Svět byl hlavou vzhůru, auta jezdila po nebi a vzhůru byli i vichni čumilové, co li zrovna kolem a vyjeveně na něj zírali, jak stojí na rukou. el po rukou tehdy a ke křiovatce, jen tak, protoe se mu to líbilo a byl by po rukou přeel i ulici, kdyby po nebi nepřiel člověk v uniformě a nepohrozil mu prstem. A tak se postavil na nohy, usmál se na něj omluvně a řekl: Já vím. Ale nebojte se, já u s váma nikdy nechci mít nic společnýho.

A myslel to doopravdy. Tenkrát ano. A stačila ta pitomá noc, kdy tak vřetěly kočky. Jedno hloupé rozbité okno, nebylo za ním ani víc ne dva staré foáky a jeden docela solidní magnetofon. A byl znova zpátky tam, odkud vyel po rukou.

Kdy vycházel podruhé, u tak nebláznil. Ale bylo mu dobře. Měl příjemný pocit, e je znovu na svobodě. I potřetí měl ten pocit. Ale tentokrát? Co to s ním jenom je? Snad to edivé nebe, tak nízké, e ho cítí na ramenou a sychravý vzduch v plicích. To by chtělo panáka. Rum mu vdycky pomohl. Sáhl si na kapsu u saka. Za těch pár korun, co mu dali, moc panáků nebude. Ale co, Andulka mu dá, kdy na to přijde, i na sekeru. Aspoň se zároveň pozeptá po kámoích. Stejně jsou mu něco dluní.

(2)

V pokoji bylo přítmí, přestoe sloupkové hodiny na krbu odcinkaly třetí a edivé světlo pomourného

odpoledne se dralo dovnitř, rozkrájené aluziemi na úhledne plátky.

ena na lůku se po těch třech decentních cinknutích, jejich zvuk by spíe patřil do empírového pokojíku před stoletími, narovnala a uhladila si rozcuchané vlasy, spadající a ke dvěma stejně tmavým terčům uprostřed odhalených ňader.

Neblázni, Alběto, vdy má jetě čas, řekl mu, rozvalený na lůku vedle ní a pohladil ji zlehýnka ukazováčkem po páteři.

Jo, Čas. A starej mě zabije. Ty si u nevzpomíná na tu facku? Vak ti jí vrazil zrovna tady, rozhlédla se po místnosti! Přesně. Támhle do toho kouta jsi mě přimáčkl a on sletěl hned s patra, rozlícený, ani fanku jetě nepustil z ruky. A u jsi jí měl. A já taky. Cítím ji na tváři jetě dneska.

Paroháči se vdycky rozčilujou, zasmál se mu. No vidí. A dokázal tím něco? Mám tě tady, jeho enu, tu nejkrásnějí enu v okrese a moná i v kraji a moná vůbec v celé střední Evropě, a mám tě v baráku, který mi on postavil. Sice ne celý, ale mě těí, e aspoň ze tří čtvrtin. Stejně byl hlupák, e se po té facce u neukázal. Zajímalo by mě, kdo jiný mu pak platil pětačtyřicet na hodinu. No vidí, má mue dokonce dvojnásobného hňupa ..

Přestaň, sklouzla z postele a začala hledat prádlo, roztrouené po koberci. Ví, e tě mám moc ráda. Ale kdy takhle mluví, vdycky se mi hnusí. Jako bys se mnou chodil jen proto, aby ses mu pomstil za tu facku.

Opravdu se ti tak hnusím? uklíbl se mu a přitáhl si ji zpátky na lůko.

Fakt. A pus mě! kroutila se v jeho objetí. Přece jen je to můj mu, řekla, kdy se celá zadýchaná znovu posadila. A jsou horí chlapi, ne je on. V jádru je Honza moc hodný člověk. Hodnějí ne třeba ty. Ty jsi, kdy se to tak vezme, pěkná bestie.

To je ohromný, rozesmál se. Tak já jsem bestie a on, který tě mlátí a vyvádí jak postřelený divočák, je hodný hoch. Ty u si nevzpomíná, jak ses klepala strachem, kdy se sem tenkrát přihrnul v té své oktávce jak přepadové komando, začal buit na dveře a házet kameny do oken? Kájo, on mě zabije, proboha Ká|o, on mě snad zabije, blekotala jsi, celá poblázněná. A kdy

odtáh, bála ses Jít domů. Fakticky, ohromně hodný chlapec.

Nediv se. Kadý chlap by trojčil, kdyby byl v jeho kůi. Já k tomu nemám někdy daleko, kdy si vzpomenu na tu tvou Lídu!

A jeje. U je to tady. Na to jsem čekal. Kolikrát ti mám vysvětlovat, e Lída a ty, to je úplně něco jiného. Ta má do tvých kvalit hodně daleko,” dodal tichým hlasem a pohladil ji za krkem. S uspokojením zjistil, e to bylo správné místo.

Jen si to neehli, snaila se přemoci sama sebe. Zkusila znovu vstát, ale kdy přiblíil ústa k jejímu uchu a začal eptat: Ty jsi jediná enská, kterou bych si dokázal vzít, přece jen zůstala sedět.

Vstát se jí podařilo teprve kdy hodiny odbily půl čtvrté.

Proboha, podívej, cos mi to udělal, prohlíela si před zrcadlem íji a ňadra, poznamenaná zarudlými půlměsíčky.

Jestli se dodneka neodhodlal k tomu, o čem u tak dlouho mluví, tak a uvidí tohle Tak co? Zabije tě?

Jen si dělej legraci. Abys na to nedoplatil víc rie já. Ví, e on nemá nikdy daleko k činu.

Fajn, řekl mu a zapálil si. U se na něj těím. Mám pro něj prima překvápko. Něco jako čertíka na péro.”

(3)

Jeí! dímačko! Jsi to opravdu ty!? Andulka se k němu rozběhla plným lokálem a vichni jí honem uvolňovali cestu, protoe kdy se Andulka dá do pohybu, vydá za třicet buldozerů. Přesto zplanýrovala dva ramenaté uhlíře, kteří včas nepostřehli blíící se nebezpečí, a vrhla se na rozloitého chlapíka s tuhými svaly pod přiléhavým svetrem a sestřihem, vypovídajícím nepochybně odkud přichází. Objala ho oběma rukama, nehledíc na to, e v kadé z nich třímá pět piv.

No tak, Anči, počkej. Dy mě udusí,” mumlal Alfréd Rézl, zvaný dímačka. V tom objetí cítil, jak mu pivo plíchá po zádech.

Nevypadá zrovna nejlíp, změřila si ho, kdy se konečně vyprostil.

Je mi blbě.

Kdoví, jestli jsi v tom kriminále nechyt ňákou nemoc. Počkej, rum to spraví.

Tak povídej. Jak ses tam měl? sedla si k němu, kdy roznesla půllitry a postavila na stůl dvě plné sklenky.

Ale, dy ví. Jak se tam člověk můe mít?

No, jsou takoví, co tam lezou pořád, zaryla si.

Hele, Andulo, kdybys to nebyla ty, u bys ji měla. Ví, proč mi říkaj dímačka. Taky si určitě pamatuje, e do tý věci mě zatáh Polda. Pořád do mě hučel: Je to sichrovka, spoustu toho vůbec nemají pod zámkem, ádný starosti s tím nejsou, dostaneme přesnej typ, jen si očíhneme plac, a ani pak se to nemůe provihnout. Věci se schovaj a teprve za čas půjdou ven. Kdy do mě pořád takhle hučel, tak jsem do toho el, aby ne. A taky to sypalo, ne mě vejky lapli. Myslím, e je mi Polda hodně dlunej. Nejmíň tři tácy. Ani jsem necek. Kdy mě nechá pár dní u sebe, královsky ti to vrátím. Skot dímačka nikdy nebyl, to přece vi. Teď jen sehnat Poldu.

Toho tu u nechci vidět! rozčílila se Andulka. A pohled na rozčílenou Andulku snesl málokdo. To se klidily i těké páry.

Je to pár tejdnů, co mi kvůli němu málem zavřeli keft. Blbec. Kdy chce někomu dát přes hubu, tak a si na něj aspoň počká venku. Ale tady!?

Jen klid, Andulko. Teď u to neudělá, kdy jsem se vrátil. Já jsem na něj vdycky platil. A jakmile to znova rozjedem, dostane vechno zpátky i s úrokama. dímačka dokáe dret slovo!

To teda jo, usmála se Andulka a otočila rukama proti sobě, jakoby dímala prádlo. Oba se tomu starému fóru, z něho vzela jeho přezdívka, srdečně zasmáli.

4

Leopold Grosmann, řečený Polda, postával pod viaduktem a byl stejně málo ve své kůi jako Alfréd RézI. To bude po tom včerejím tahu, říkal si. Přehnal to.

Nakonec se vichni zdejchli a vechno, co vypili od rána do noci, zůstalo k placení jemu. Neměl si hrát na granda.

Jestli ten chlap nepřijde, budu mít dneska k večeři ten okoralej zbytek chleba, co jsem si včera přines z hospody. Čert ví, kdo na ten nápad přiel. Hrát v hospodě ragby s bochníkem chleba. Ale sranda při tom byla. Jetě, e na ten nápad přili a po zavírací hodině, kdy u uvnitř zbyli jen tamgasti a Franci stáhnul rolety. Jinak nás sbalili za veřejné pohorení.

Tak přijede nebo nepřijede? pohlédl nervózně na hodinky. Vzápětí si uvědomil, e je od včerejka nemá. Zatraceně, dalí věc, kterou si budu muset z těch dneních prachů koupit. Jen jestli ty prachy přijdou.

Ze zatáčky se vynořil zelenkavý Saab, devětadevade-sátka, a Polda zajásal.

Saab se zhoupl, kdy zabrzdil u chodníku a dvířka, zřejmě nedávno nabouraná, se otevřela. Polda nasedl. Nebylo to poprvé, co tu čekal, ale vdycky měl z mue uvnitř divný pocit. Stejně bych o něm měl vědět víc ne vím, napadlo ho u poněkolikáté, i kdy mu bylo jasné, e zásada vědět o tom druhém co nejmíň, je pro jejich obchody nutná. Máte to? zeptal se mu v tmavých brýlích za volantem. Je to frajer, přijel přesně, pomyslel si Polda. Asi umí zacházet s prachama lip ne já.

Přikývl a zaukal na taku, poloenou na klíně. Projeli u okrajovou čtvrtí města a tedf míjeli poslední vílky. Kdyby měl někde venku komplice a tuhle tatičku mi vzali, nemohl bych ani ceknout. Ani tohle nenapadlo Poldu poprvé, ale vdycky se uklidnil, kdy pomyslil na řadu frajerů, které u za svůj nedlouhý ivot dokázal spořádat.

Dejte pokoj s těma kudlama a boxerama a podobnejma hovadinama, říkal vdycky svým jazykem, poněkud choulostivým na er. Za to vecko jsou moc velký palety. Tyhle ruce jsou lepí ne deset kudel.

Podvědomě sevřel otlučenými prsty taku.

Deset zelených. Platí? řekl řidič.

Počkat, počkat, ohradil se Polda. Tohle je parrádní kousek. Nemyslete si, e nepoznám cenu věcí, kdy nejsem zrovna tudovanej. To tak! My poneseme rríziko a vy nás vodbydete párr zelenejma papírrkama.

Můj kamarrád pří týhle prráci přiel do krriminálu. To není ádná srranda. Nejmíň sedumnáct a ani vo chlup míň.

To je skvělé/* ^uchechtl se řidič. Tak podle vás já ádné riziko nenesu. Já na to mám úřední templ, ne?, Deset a hotovo.

Tak to je mi líto, éfe. To si budete muset dojít do samoobsluhy. Vode mě levnějc nepořídíte.

Dobře, tak vám dám dvanáct a nebudu zítra jíst. Co by člověk pro kamarády neudělal.

ádný kamarrádíčkování. Řek jsem sedmnáct, ale slevím na estnáct, abyste náhodou neumřel hlady. Člověče, vy blázníte! vybuchl řidič. Beze mě si do té věci můete balit svačinu. Tohle nikdo nekoupí. Uvědomujete si to vůbec? Zbytečně to prodluujeme. Dostanete třináct set, a jsme vyrovnaní.

Jsem úplně prro. Tedy pokud se týče toho prrodluování. V tom s váma souhlasím. Dejte mi patnáct a je to v pořádku.

Nejhorí Je, kdy je člověk závislý na vydříduích, povzdechl si řidič. Dohodneme se na čtrnácti, ne?

V týhle brrani, holt lepí společnost neseenete, zachechtal se Polda. Tak jo. A se to neprrotahuje. Čtrrnáct a jste mi dlunej jetě frrfana, a se potkáme někde ve městě.

Ta tak, zamumlal řidič. Zajel ke krajnici, zastavil, vytáhl z náprsní kapsy obálku a odpočítal peníze.

Nazpátek jeli mlčky a tvářili se oba tak zachmuřeně, e člověk, který by je neznal, by ani netuil, e jsou oba na nejvyí míru spokojeni.

(5)

Ale prosím tě, přestaň u jednou s těmi řečmi o lupičích! Kdo to má pořád poslouchat. Ti určitě svoje rodiny nezanedbávají.

Kapitán Smolina měl tu smůlu, e jeho ena byla zřejmě jedinou enou na světě, která v ivotě nepřečetla detektivku. Proto taky neviděla mezi povoláním kriminalisty a dejme tomu zedníka ani ten nejmení rozdíl. Vlastně viděla. Právě proto se teď bytem ozýval její rozhořčený hlas.

I ten lupič má svou pracovní dobu. Vichni. Jen doktor Smolina nel .

Takhle to pokračovalo u dobrou půlhodinu a jak mohl Smolina podle předchozích zkueností soudit, jetě dalí půlhodinu to pokračovat bude. Takhle to je vdycky, kdy přijde domů pozdě, nebo eventuálně nepřijde vůbec, nebo předem oznámí, e přijde později k večeři. Před pár lety na tyhle monology s kadencí rychlopalného kanónu jetě reagoval. Tak jak mui na podobné řeči reagují. Logicky, rozumovými argumenty,prostě naivně. Teď se jen podíval na hodinky. Jetě dvacet minut Pak přijde pláč.

Jak si mohl takovouhle enu před léty vzít? Miloval ji. Hm. Ale miluje ji pořád. Pořád jetě zbývá spousta chvil, kdy jsou spolu astni. Snad byla chyba, e ji nepřemluvil, aby la po mateřské dovolené zpátky do práce. Ale v tomhle zahrála Helenina maminka, trpící komplexem mnoha matek: e toti ze je na světě jen proto,, aby udělal její dceru co moná nejastnějí bez jakéhokoliv ohledu na těstí jeho samého.

…kdy u nemá ohledy na mě, měl bys mít aspoň na Klárku, první slza přelezla hradbu řas a vzala sebou kus líčidla. A jeje, u je to tady, pomyslel si Smolina. Dneska dokonce o pět minut dřív.

Ale no tak, Helenko, začal chlácholit. Vdy nejsem pryč kadý večer. A myslí, e mě samotného to nebolí, e nemůu s vámi sedět doma? No tak, holka, utři si tu Vltavu. Ví co, zítra si vezmu volno a vyrazíme si vichni tři někam … někam ven. Třeba na Hrádek. Jestli bude hezky, dodál.

Netuil, e si nevyrazí ani zítra, ani pozítří a e vůbec není jisté, zda si vyrazí jetě někdy někam.

(6)

Proboha, nech mě! Nech mě ji! vyráela ze sebe Alběta Ondrouchová.

Já ti dám! supěl její mu a znova a znova jí zasahoval tvrdými ranami.

Kdy se výkřiky změnily v plačtivé naříkáni a sténání, konečně přestal.

Sedl si zničeně na gauč, jak kdyby někdo ztloukl jeho, zapálil si cigaretu a těce oddechoval.

Takhle to u nejde dál. Tohle je na mě opravdu moc, mumlal si, spí sám pro sebe.

Alběta se ztěka zdvihla na vechny čtyři a otočila k němu obličej, na kterém u začaly naskakovat modravé skvrny.

Ty hulváte, sípěla. e se nestydí. Takhle ztlouct enskou. Vlastní enskou.

Chacha, zasmál se hystericky Ondrouch. Ty u dávno nejse vlastní. Jestli jse někoho vlastní enská, tak moje teda ne. Kolik se jich o tebe dělí? Deset? Dvacet?

Chytila se idle a pomalu se zdvihala. lo to patně.

Nemá to cenu, Honzo, sténala a po tvářích jí tekly slzy. Takhle se trápíme oba dva a úplně zbytečně.

Ty mě trápí úplně zbytečně. Já ti nezahýbám, řekl o poznání tieji. Copak nechápe, e si s tebou Jen tak hraje?

Ba ne. Dneska mi řekl, e by si mě vzal. Bude nejlepí, kdy se rozvedeme.

To se tedy na tu svatbu přijdu podívat. Jestli si tě vezme, dostane ode mně auák jako svatební dar. Klidně ti ho můu slíbit, protoe to spí spadne tenhle barák, ne aby on se s tebou oenil.

I kdyby se neoenil, budu na tom pořád líp rozvedená ne s tebou.

To je fakt. Take já tu vlastně u jen překáím, řekl tvrdě a vstal. Ne doel do hospody, byl u klidný.

DEN DRUHY DOPOLEDNE

Probudila ho ranní rosa. Posadil se a protřel si oči. Sakra, dímačko, cos to včera dělal? lamentoval v duchu, kdy zjistil, e leí v příkopu a celé kalhoty i záda u svetru má od bahna. Ale a se rozpomínal, jak chtěl, nedokázal si vybavit víc ne pár útrků, které mu nic neříkaly. Nejdřív pili. Na to si vzpomíná. Pak tam byla nějaká mela, protoe přili popeláři. Ale kdo to začal? Obzvlá mu utkvěl v paměti jeden zvlátní obraz: lokál z nadhledu, jako by se díval z půdy dírou ve stropě.

A kde se vzal tady? A kde má věci? Neměl jich moc, to je fakt. Vechno se to velo do hubené odřené aktovčičky, kterou kdysi bůhvíkde čajznul. Poplácal se po kapsách. Papíry jsou taky pryč. A cigarety jakbysmet. Jako na vztek dostal stranou chu si zakouřit.

To vechno by měl mít u Anduly.

Kdy si oklepával bláto z kalhot, roztřásla ho zima. Úplně příerně. Honem k Andulce. Jedině pořádný silný grog ho dokáe zahřát.

Zjistil, e k hospodě U Andulky nemá tak daleko. To jsem musel pěkně vypadat, kdy jsem nedoel dál ne na konec parku před hospodou. Nebo e by mě sem donesli?

V podobných úvahách proel parkem a zamířil po chodníku k obstaronímu neónovému títu, který sem kdysi kdosi, kdo chtěl pozvednout Andulčin lokál na patřičnou úroveň, dal v svatém nadení instalovat. Ze zelených písmen nápisu restaurace svítily u několik let jenom tři: re a kousek dál t, take hospodě se někdy říkalo i U retu. Bylo mu divné, e se za ním chodci otáčejí a tak se zastavil u nejblií výkladní

skříně, aby si prohlédl svůj zevnějek. Rozpačitě si prohrábl strnitě a opatrně osahal modrého jokla pod okem.

Dveře hostince byly zataeny mříí, ale to mu nijak nevadilo. Proel průjezdem, rozhlédl se po pustém dvoře a pak se hbitě vysoukal na betonovou zídku. Trochu ho to zahřálo.

Andulka stála na dvorku za zdí a zrovna zdvihala víko popelnice. Chystal se seskočit na druhou stranu, kdy ho zbleskla.

Ty hovado jedno pitomý, rozkřikla se a hnala se k němu s plným popelníkem v ruce. Copak jsem ti včera neříkala, e u tě tu nechci vidět? No jo, pokývala hlavou, kdy si překvapeně sáhl na podlitinu. To je můj templ. Některý to píou na kartičky se spoustou cukrbliků, ale tady je čtvrtá cenovka a já to dělám takhle.

Ale Andul..začal rozpačitě.

Jakýpak Andul?! napřáhla ruku s popelníkem, ruku, tlustou jako jeho stehno a Alfréd zvaný dímačka se na okamik ztratil v obrovském oblaku popela, nedopalků, shnilých rajčat a natě od cibule.

To bylo furt: já ti Andulko vechno vynahradím, já toho Poldu u zkrotím  a nakonec vypije pár piv a hned mi tu udělá v lokálu rodeo. Koukej zmizet, ne po tobě mrsknu i ten popelník.

Ančo, neblázni, vemlouval se Alfréd a prskal přitom na vechny strany to, co mu skřípalo mezi zuby.

Já nechtěl. Vopravdu sem nechtěl. To ví, tak dlouho bez piva a bez enský a bez svobody… Tak jsem trochu oslavoval. No. Dy se snad zas tolik nestalo.

Popelník proletěl vzduchem a kdyby se Alfréd na hřebenu zídky včas neshýbl, mohl mít pohmoděné i druhé oko.

Nestalo. Já ti dám nestalo. A kdo mi zaplatí patnáct rozsekanéjch půllitrů? A tři flaky gruzíňáku, jak Jsi hodil toho skrčka do baru? Táhni, nebo si dojdu pro něco těího…

A hnala se k popelnici, kde se u dobrý rok povalovalo kolo od osobáku s prasklou pneumatikou.

Počkej, Ančo! Počkej! řval dímačka.

Dej mi tu aktovku, co jsem si u tebe nechal. A papíry. Bez papírů mě sbalej, sotva vylezu na ulici.

Andulka vrazila do domu, a dveře zapratěly.

Vzápětí vyběhla zpátky na dvorek a vzduchem proletěla Alfrédova odřená tatička.

Papíry má vevnitř, křičela.

A co prachy?

Jakýpak prachyl Kdybych po tobě chtěla jen to, cos tu včera prochlastal, musel bys vyloupit klenotnictví., A to nepočítám tu kodu. Buď rád, e jsi z toho vyváz takhle a nechoď mi u na očií Nazdárek!

Seskočil zpátky na dvůr a sklesle proel průjezdem na chodník.

Co teď? U teď se jeho aludek ozýval. Zatím jen jako ozvěna kocoviny. Na to by stačila guláovka. Ale co dál? Co v poledne, večer, zítra ráno? A kde bude spát? Scéna s Andulkou ho zahřála, ale znova se do něj začínal poutět zimomřivý třes z příkopové noclehárny.

Jestli zklame Polda, bude muset jít nakonec pracovat! Při té představě se mu udělalo jetě víc nevolno.

Ale Polda nezklame. Ten dluh z něj dostane, i kdyby … .Víc u nepřemýlel.

8

Ondrouch seděl za stolem, hlavu v dlaních a ani nevnímal Albětu, která se plouila kolem plotny. upan se jí otevíral jak na nohou tak pod krkem, ale tam i tam prosvítaly mezi záhyby látky podlitiny. Občas tie sykla bolestí.

Kdyby měl Ondrouch na sobě nějaký upan, který by mu odhaloval dui, viděli bychom tam podlitiny daleko horí.

Hned jak včera přiel do hospody, chlapi se do něj pustili. Má smůlu, e je na něm vechno vidět.

Jéje, Honzík. A nějak smutný. Hostinský vdycky začíná.

U je Bětuka doma? Jo? Tak brzo? vedoucí samoobsluhy je taky pěkná bestie.

Jo, pánové. Kdy má člověk astné manelství, tak si holt trápení musí hledat. Pak je smutný z kadé prkotiny…

Tak to lo dál. Skoro celý večer. Dříve na tyhle útoky reagoval. Vyskakoval, hádal se, vyhrooval, párkrát se i porval. Ale časem poznal, e to říkají jen proto, aby ho

vyhecovali jetě víc, e jim tím svým rozčilováním naopak nahrává a mají z něj legraci. Taky otupěl.

Ale tentokrát to nebyla jen stará garda, jeho vrstevníci, s kterými hrával občas karty a kterým čas od času spravoval chalupy. Včera večer se do něj pustili i výrostci, kteří si hráli s dětskými pistolkami na vodu, kdy on u dávno stavěl baráky. Třeba ten prevít Kynclů, ten Luděk. Chuligán, e pod vlasama ani není znát, jestli má vůbec nějakou hlavu, ale kdy promluví, je mazaný jak lika. I ten si musel přisadit.

Ale pánové. Kadý jelen je smutný, kdy si otlouká parohy. A teď je zrovna čas říje.

To u bylo moc i na Ondroucha. Vyskočil, jako by mu poloili na idli napínáček a chybělo jen málo, aby se hospodská idyla změnila v zápasnickou arénu. A lokál se chechtal. Jemu. Samozřejmě.

Něco cinklo. Zvedl hlavu a spatřil Albětu, jak před něj staví álek kávy a talíř s tlustě namazanými chleby.

Chytil ji za ruku, ale vytrhla se mu a znovu se obrátila ke sporáku.

Ty, Bětu, řekl. Má pravdu. Musíme to nějak vyřeit. Jednou provdy. Dnes večer zajedu za Karlem. Takhle se nedá ít.

Zkoumavě se na ni podíval. Neřekia nic, ani se neotočila, jako by tu nebyl.

Vztekle popadl átek a vypil ho do dna. Horká káva ho jetě víc rozzuřila. Jen abych měl klidnou hlavu večer, pomyslel si, kdy si bral aktovku s montérkami.

(9)

Jakmile se v mezeře mezi dveřním rámem a oprýskanými dveřmi objevila Poldova tvář, jetě napuchlá spánkem, Alfréd Rézl, zvaný dímačka, vrazil nohu mezi dveře a prudce je otevřel.

Co blbne? řekl Polda ospalým hlasem. Dy etě není ani osm.

Osum neosum, kdy se ti vrátí kámo z vyhnanství, není nikdy moc pozdě ani moc brzo na oslavu, zahlaholil Alfréd a tlačil Poldu před sebou do pokoje.

Nebyl to ani tak pokoj. Spí krcálek s jedním gaučem, kterému chyběly dvě nohy (byl podloený knihami a

Polda, který nikdy nic nečetl, tomu říkal knihovna, se začernalým lavórem (Polda se myl naposled o křtu), dvěma idlemi a televizí. Televize nebyla kradená, jak by se dalo předpokládat, ale koupená za peníze, získané prodejem předmětů z kterési hodně letité akce. Polda toti nechtěl mít doma nic, co by Bezpečnost při eventuelní prohlídce mohla identifikovat jako kradené. Ani předměty z akcí, jak vzneeně nazýval své podnikání, zásadně nepřechovával doma.

Ne si znova lehne, řekni mi, kde tu najdu vanec chleba, trochu rumu a cigáro, naléhal Alfréd.

Jako bys nevěděl, mumlal Polda a lezl zpátky do postele.

Má pravdu. Člověk zapomíná, kdy někde dlouho nebyl, řekl Alfréd a shýbl se pod postel. Byla ledničkou i spíí v jednom. S uspokojením vytáhl půlku chleba a malinko nazelenalý zbytek salámu, poloprázdnou láhev rumu a krabičku doutníků.

To je nádhera, prohodil, kdy dojedl, zhluboka se napil a zapálil si. Jak málo stačí skromnýmu člověku k ivotu. Ke spokojenýmu ivotu. Moc se to tu nezměnilo, rozhlédl se po neutěeném pokojíku.

Nejdou kefty?

Čekal na odpověď, ale Polda u zase hlasitě chrápal.

Slyí? zalomcoval jím Alfréd. Vrátil se ti kumpán. Měl bys projevovat víc radosti.

No jo. Dy já prrojevuju, blábolil Polda.

Ptal jsem se, Jestli jdou kefty.

Kefty? No Jo, jdou.

Tak je vechno v richtiku, zachechtal se dímačka. To mi vrátí ty prachy, ne?

Coe? Jaký prrachy? Polda se narovnal v posteli a u vůbec nebyl rozespalý.

Etě se ptej, vostudo. Měli jsme přece spolu ňáký kefty, za který jsem nedostal zaplaceno. Ale protoe vím, e mám spolehlivýho kámoe, byl jsem naprosto klidnej. Kámo mi vecko schová a pak to spolu krásně prohejříme.

Vodhaduju to tak na patnáct stováků, dodal obchodnickým tónem.

Patnáct stováků? Netloukli tě tam náhodou do bedny? Nejsem ti nic dlunej. Kefty, co jsem si udělal, kdy

jsi byl zaitej, jsou mý vlastní kefty a s nikým se vo ně dělit nebudu.

Ty hubo napuchlá, ty svině fialová, ty..Alfréd vyskočil a oči mu lezly z důlků, jak řval.

A co ty věci, co jsem tenkrát líznul, ne jsem el do lapákul? Co!? Za ty jsem neviděl ani halíř! A to byl taky tvůj keft, jo? Naval prachy, nebo ti rozmlátím ciferník, e se nebude mít čím dívat do zrcadla!

Nevytahuj se. Polda se vztyčil na posteli. U jsem taky vyřídil párr chlapů, e pak museli chodit do ití. Já ti říkám, e ádný prrachy nemám a i kdybych měl, nedám. A to znova spolu rrozjedem, můeme ject jako dřív. Půl napůl. Ale z toho, co jsem dělal sám, nedostane ani chlup.

Hleděli na sebe jak dva berani, s hlavami nakloněnými dopředu. Polda o dobrých dvacet centimetrů vyí, přestoe byl mení, ale byl vztyčený na lůku. Hromotlucký Alfréd vzruením supěl, jak opravdová dímačka.

Tak ty nedá?! houkl Alfréd. Pak uhodil.

Polda ránu čekal. Rychle vihl hlavou dolů a do strany. Alfréd vzápětí bolestně hekl, protoe dostal kopanec rovnou do aludku. Odletěl k protějí stěně, narazil na ni zády a rychle se hrabal zpátky na nohy. Polda zůstal stát na gauči.

Tak co, dá u pokoj? řekl.

Vzápětí musel znovu vihnout nohou, protoe dímačka po něm znovu skočil. Nevihl ale dost rychle a u se válel na lůku, jak mu Alfréd dímal nárt.

Kde jsou ty prachy? syčel přitom. Nebo ti tu hnátu ulomím jak větev.

Polda se zuřivě oháněl druhou nohou, svíjel se jak uovka a konečně zasáhl dvakrát za sebou Alfréda do obličeje. Odlétli od sebe a hned se na sebe zase vrhli. Knihy, podpírající lůko, se rozlétly po podlaze, gauč se převrátil a z okna spadl prázdný dbán na pivo.

Buili do sebe v klinči a oběma u začínala prosakovat oděvem krev, jak se váleli ve střepech. Poldovi tekla krev z rozraeného nosu, ale konečně dosáhl rukou na Alfrédův obličej a začal mu tlačit prsty do očí.

Znovu od sebe odlétli a Polda se zdvihal o zlomek vteřiny pomaleji. To rozhodlo.

Nejdříve letěl na dveře a urazil kliku. dímačka se

ale pro něj hned zase natáhl a odpálil ho jak baseballový míč na druhou stranu, k umyvadlu. Poldovi vyrazila na obličeji dalí krvavá skvrna. Rozlila se z koutku úst.

Tak dá u mi konečně ty prachy? Alfréd ho chytil za límec pinavé koile a cloumal s ním.

Já… já nemám, vypravil ze sebe Polda.

Nekecej, řekl Alfréd a zdůraznil to dalí ranou do břicha.

Já fakt nemám. Jestli… jestli je tady padesátka, tak je to moc.

Jak to, e nemá? Naval prachy nebo tě vydímám. Ví, jak mi říkaj. Copak ty jsi nic neprodal?

Prrodal. Ale u nic nemám. Zná mě.

A co ta rulička. Má ji ete?

Prrávě tu jsem prrodal, sípal Polda a hlava se mu třepala ze strany na stranu, jak s ním Alfréd třásl. Kdy?

Včerra.

Ty svině, dalí rána zaduněla o bradu. Tys to vechno prochlastal, co? A prohrál v kartách. A vyházel s Mařenou! Kolik toho bylo?

Osum … osum set. Já … já sám musel… taky dluhy

Osum set!? zařval Alfréd. Práskl s Poldou o zeď. Ty lháři! Dy to mělo cenu nejmíň patnácti

Nechtěl za to dát víc ne oum.

Kdo to byl? Ten starej? Ten pleoun?

S tím u dávno … nic. Ten fouknul za ko … kopečky. Teď právě mám takovýho … vydřiducha.

Kdo to je? Řekni. Já si tam dojdu. A jestli kecá, tak se tě …

Já vo něm nic nevím.

Neblafej! Já vím, jak to chodí. Nemusí znát jméno, ale něco vědět musí. Tak co, bude to!?

Já fakt nic nevím.

Dalí rána.

Má… má zelenýho Saaba, devětadevadesátku, Poldovi se mluvilo ránu od rány hůř. Zakytovaný dvířka. Je to frrajer… tak . čtyřicet. A… a je vocaď … víc fakt ne …

Ty bestie! Alfréd uhodil naposled. Já si za ním dojdu, mluvil spí sám pro sebe. Já si ho najdu. A jestli

tě vzal na hůl, tak z něj ty prachy vytluču jako z tebe. Rozumí? A jestli ti dal víc Jen tak pro jistotu se porozhlédl po pokoji. Při skrovném zařízení místnosti tu moc skrýí být nemohlo. Taky nebylo. V jedné z knih rozházených po zemi nael stovku.

25

DEN DRUHY ODPOLEDNE

Franto! Má tu návtěvu!

Coe?

Hala autoservisu lomozila sykotem hadic, Jak mechanici očisovali proudem vzduchu spodky vozů od bláta a do toho jetě hučel kompresor.

Sekretářka tu ve svých bílých střevíčkách na dlouhých půvabných svíčkách nohou působila nepřirozeně a mechanici jí to dávali najevo. Zachechtali se, kdy Jen tak tak uhnula před proudem vody.

Tady ten pán vás shání, řekla sekretářka s úlevou, kdy se vedoucí vynořil za vozem, zdvieným na ploině.

Dobrý den, řekl Alfréd Rézl. Tak, jak teď vypadal, mu skutečně jméno sedělo lépe ne přezdívka, rozířená v galerce.

Byl čerstvě oholený, obličej na dvou místech přelepený čtverečkem náplastí, tmavé brýle zakrývaly monokl. Svetr jak tak vydrhnul v umyvadle hospodského záchodku, pozůstatky krvavých skvrn a bláta se ztrácely v jeho neurčité barvě.

Tak vida, nebyl to tak patný nápad. U od rána přemýlel jak vypátrá neznámého překupníka. Ví o něm opravdu dost málo. Zelený Saab s kytovanými dvířky … a to jetě kdoví, jestli Polda nelhal. Ale byl si téměř jistý, e nelhal. U byl rád, e byl rád.

Hned za rohem, sotva vyel z domu, kde bydlel Polda, potkal Alfréd starou paní. Zděeně na něj pohlédla. Musím vypadat straně, pomyslel si a pohlédl na své pokrábané ruce. Přes ulici uviděl otevřený výčep. Na záchodě si umyl ruce i obličej a vypral svetr. Byla tam i lékárnička. Stará, otlučená plechová skříňka,

se zrezivělým zámečkem, který Alfrédovy silné pracky snadno urazily.

S chutí by si býval dal v restauraci aspoň jedno pivo, protoe krk měl uvnitř celý rozdrásaný, ale pohled do napůl osleplého zrcadla ho od téhle příjemné vyhlídky odradil Nejdřív oholit a zakrýt zamodralé oko.

Na okenním parapetu nael tůsek ubrousků. Vzal si jich pár, přeloil je jako kapesník (kapesník v ivotě neměl, k čemu taky?), přiloil si je k tváři a vyel zpátky na ulici jako neastník, kterého bolí zuby a celou noc nespal.

Přeel pár bloků ne nael drogerii a s uspokojením zjistil, e u si ho nikdo nevímá. Znova začal přemýlet o zeleném Saabu. Po chvíli váhání, má-li vyhodit takřka třetinu posledních peněz za tak zbytečnou věc, jako jsou brýle proti slunci, se rozhodl, e v jeho situaci to zbytečná věc není.

Teprve v holičském křesle pod voňavým nánosem pěny ho to napadlo. V takovémhle městě nemůe být Saabů moc. A zelených Saabů jetě míň. Jestli dva, tři, pokusil se odhadnout. A tenhle má zakytovaná dvířka. A kde vědí o kadém Saabu, zeleném, modrém, bílém, fialovém se lutými puntíky?

Na Bezpečnosti.

Uchechtl se.

Kde jetě?

Bolestivě sykl, kdy se břitva dotkla citlivého místa.

Jen klid, klid, řekl mu v bílém pláti. Já na to dávám pozor, jak můu. Jste pěkně zřízený. Kdo vám to udělal? Dneska ohroují gauneři sluného člověka na kadém kroku …

Přehnal jsem to, mumlal Alfréd a snail se, aby se mu pěna nedostala do ůst. V takovémhle počasí jsou silnice hotový zabiják.. Pořád takový posmrkaný, pak to v zatáčce trochu přepísknete a u se vezete. To se mluví v rádiu a vude: jezděte připoutaný  a tady vidíte, jak jsou ty pásy člověku platný. Ksicht si rozbijete stejně. Pak vypadáte jako ňákej grázl.

No jo, přizvukoval holič a točil se kolem křesla s břitvou. Ale buďte rád, e to dopadlo takhle. Moná, e kdybyste se nepřipoutal, skončil jste daleko hůř. To můj kamarád… začal jednu z těch story, které mají vichni holiči přichystané hned vedle břitvy a tětky.

Kdy Jsme tak u toho, nevíte, kde je tu nějaké] slunéj servis? Moc jsem to nerozbil, potřebuju jen vyklepnout blatník a srovnat masku.

Docela solidní servis Je za mostem, u toho moderního kostela. Přejedete most..

O tomhle servisu Alfréd věděl. Chtěl se jen ujistit, zda tu není jetě Jeden.

O tomhle servisu jsem slyel od kamaráda. Tam jsou pěkný zloději. Nic jinýho tu není?

Pak jeden mení, spí jen dílnička, na druhém konci města. U stadiónu. Tam dělají Fiaty, Cortiny, prostě západní vozy. Záleí na tom, co máte. Tam k vám budou takoví familiérnějí. Malý podnik, stálí zákazníci, kdy jim něco strčíte ..

Díky, řekl Alfréd. To bude to pravý. Potřebuju to rychle… jo, to je dobrý, nechte to.

Poklona uctívá, řekl holič a jetě ve dveřích mu popřál astné pořízení.

Stejně je to divné, pomyslel si, kdy mydlil dalího zákazníka. Ta podlitina pod okem a rána na bradě musí být u od včerejka. Jetě ne mu narostly vousy. Kdeto ten zbytek byl úplně Čerstvý. Takový chlap e by měl cizí vůz? Dnes u člověk pracháče nepozná od kriminálníka, povzdechl si, kdy si vzpomněl na královské spropitné. Zdímačkův stráný anděl se zachechtal.

A tak stál nyní hladce oholený mu s růovým čtverečky na tváří před vedoucím servisu a vyjevoval mu svou prosbu.

Sháním jednoho člověka. Je mu tak kolem čtyřicítky, má zeleného Saaba a je tady odtud. Museli jste mu nedávno dělat dvířka, jsou jetě zakytovaný. Mně se toti před nedávném stal mení malér s autem  tady mám pozůstatky, sáhl si na obličej, … a on byl tak straně hodný, e mi píchnul. No představte si, pustá ulice a ten člověk zastaví a hodinu se tam se mnou s tím morduje, jetě mě jak tak oetřil… a já ho pak nechám ujet, ani se ho nezeptám na jméno a adresu. Ani se nevimnu Čísla, abych se mu moh ňák revanovat. Byl jsem tak trochu z toho veho vedle.

Já si myslím, e sluný lidi zasluhujou odměnu, dodal, kdy viděl, e vedoucí váhá.

Naprosto s yámi souhlasím, řekl vedoucí chladně.

Ale zkuste napsat do rádia, do Zákruty. Pokud vím. tam právě podobným lidem hrají písničky.

Prosím vás! Co si kdo koupí za písničku? Představte si, e bych vám za to, e mi uděláte rychle opravu, nechal zahrát v rádiu písničku ..

Vedoucí dal uchechtnutím zcela jasně najevo, co si o podobném nápadu myslí.

Tak zajděte na SNB

Tam u jsem byl, přeruil ho Alfréd. Ale oni zjiují lidi jen pro úřední účely. Kdyby mě třeba ten člověk porazil, to ano. Ale to bych sem nechodil já. To by přili oni. Opravdu nejde o nic jiného ne o revan, věřte mi. A já se dovedu revanovat, tím si můete být jistý. I za informaci..pronesl mnohoslibně.

Dobře, pojďte se mnou do kanceláře, řekl vedoucí. Podíváme se do knihy.

V knize bylo opravdu vechno. Karel Kůrka, Trakovice, Lesní ulice, číslo 10.

Najdete to snadno, dodal vedoucí, kdy ocenil Alfrédovu schopnost revanovat se. Nutno podotknout, e Alfréd Rézl by přitom býval potřeboval dalí náplast. Krvácelo mu srdce.

Ten Kůrka má prý nádhernou vilu, jako hrad nad tou vesničkou. Úplně v lese, o samotě. To jsem alespoň slyel.

Jetě moment, zavolal, kdy byl Alfréd u skoro venku. Kdybyste ho náhodou nenael doma, mohl by být u benzínové pumpy. On tam dělá.

dímačkův stráný anděl se zachechtal podruhé. Ale u ne tak vesele. Andělé trpí na předtuchy.

(11)

Tohle jsou Černice, vysvětloval Alfrédovi průvodčí. Malý vláček, spí tři vagóny ne vláček, zrovna brzdil před omelou dřevěnou boudou.

Trakovice jsou tímhle směrem, průvodčí ukázal rukou k bílé kostelní věi, která vykukovala z lesa tak tři, čtyři kilometry daleko.

Po cestě je to hodinka. Ale kdy to vezmete hned za kolou doleva, pěinou do lesa a pak po okraji lesa

a na konec  stojí tam taková velká vila,musíte tam být za pětadvacet minut.

To bych tedy měl z pekla těstí, kdyby to byla zrovínka ta vila, kterou hledám, pomyslel sí dímačka.

Byla to ona. Tyčila se, naedlá, s módní hrubou omítkou, která Alfrédovi připadala jak po netovicích, mezi skupinou vzrostlých stříbrných smrků (ty sem u musel někdo sázet pořádně vysoký, pomyslel si dímačka, protoe jako kluk z venkova věděl, jak dlouho smrk roste) a střecha ve stylu panělských haciend se zdála být jetě vý, ne měděnkově zelená střecha kostelní věe, která probleskovala mezi stromy dole v údolí. Alfréd, respektive recidivista dímačka v něm, byl zvyklý hledět na podobné věci jen dvěma zornými úhly. Hned si uvědomil, e v téhle vile musí být spousta věcí, které by stály za to, ale e si je její majitel toho dobře vědom a pořádně je chrání. Okna, zakrytá síovinou ozdobných mříí z černého eleza, budila dojem absolutní nedobytnosti a jediné zranitelné místo vily, podélný balkón se zábradlím z tého elezného ornamentu, vystupoval z hladké zdi v nedosané výce, bezpečně vzdálen i od těch nejbliích větví. Jedině lano s hákem na konci, řekla dímačkovi síla zvyku. A vyhodit hák osm metrů vysoko a strefit se jím zrovna na balkón, to se mohlo povést, ale taky nemuselo. Za tmy jetě hůř. A to se jetě neví, jestli nejsou balkónové dveře na závoru.

Takovými úvahami se zaobíral, kdy zvonil. Vila zůstala tichá jak náhrobní kámen, jak vítr, který se teď k večeru ztiil na minimum, běel od lesa korunami stromů lehkým krokem sprintera. Odněkud zatěkal pes a byl to v tom tichu tak nečekaný zvuk, e se Alfréd a lekl. Ale v zahradě, překvapivě malé k tak pompézní stavbě, se nic nepohnulo.

Zazvonil jetě jednou. Slyel, jak zvonek uvnitř rozeznívá prázdnotu domu (někde bude pootevřený okno, napadlo ho, ale hned si uvědomil, e tam budou určitě mříe).

Co teď? rozpačitě se dloubal v zubech. Ten chlap, ten… Kůrka, Karel Kůrka (znovu si to přečetl na potovní schránce) tu určitě není. Jsou dvě monosti: buď je u té benzínové pumpy, nebo někde jinde. Jestli je u pumpy, jsou zase dvě monosti: buď Alfrédovi nějaké

prachy dá nebo ne. Co kdyby zkusil si něco vzít sám, kdy u tu je, před prázdným barákem, uprostřed lesa? Jestli se opravdu dostane dovnitř, nemůe u v ádném případě za Kůrkou jít k pumpě. To dá rozum. I kdyby uvnitř nenael vůbec nic. Ale to je nesmysl. V takovéhle vile se musí najít věcíl

Síla zvyku zvítězila. Rozhlédl se kolem, pak popoel kousek podle kovaného plotu s podezdívkou a vmiku byl na druhé straně.

Z bezprostřední blízkosti vypadala vila Jetě nedobytněji. Obeel ji kolem dokola, minul gará, stojící kus dál od domu (na tu se mrkne jedině kdyby neuspěl tady) a pak zaregistroval cosi, co mu pozvedlo sebedůvěru. Vila byla podsklepená. Sklepní okénko překrývaly stejné mříe jako vechna okna domu. A na Jedno, na zadní straně domu. Mří byla odklopená, jako by tu někdo před nedávném skládal uhlí a zapomněl ji přiklopit. I okénko za mříí bylo dosud otevřené. Naklonil se do tmavého otvoru. Nakupený koks sahal téměř a k okraji okénka. Zbytek hromady mizel ve tmě. Alfréd neváhal. Strčil nohy do okénka, dávaje pozor, aby se rukama neopřel o mří, nebo o rám. Rychle a s obrovským rachotem sjel po koksu dolů, vrávoravě se vztyčil a zatajil dech.

V tom se něco ve tmě sklepa pohnulo a dřív ne stačil cokoliv udělat, byl stren k zemi.

(12)

Není tady. Hlas ve sluchátku byl nepříjemně křaplavý a náčelník si nebyl jistý, zda to je telefonem, nebo zda má paní Smolinová opravdu tak nepříjemný hlas.

Prosím vás, Je to opravdu nutné! naléhal.

U jsem vám řekla, e tady není. Ano, bral si sice dneska volno a myslel, e bude doma, ale ráno volala jeho sestra, aby k ní okamitě přijel. Tak jel. Stejně je to jedno, hlas nabýval na vzteku. Kdyby nevolala sestra, volali byste vy a … a mně je to u vechno jedno!

Na druhém konci to klaplo letě dříve, ne náčelník stačil zdůraznit, e je to opravdu nutné a aby mu Smolina okamitě, jak přijde domů, telefonoval. Zamyleně

zavěsil a vteřinu uvaoval, zda jetě ne telefon na druhé straně klapl, slyel pláč nebo ne.

Ty dovolené mě zabijou, pomyslel si. Kdyby to tak lo dohodnout se se zločinci, aby si o dovolených i oni vzali volno! Pak si ale uvědomil, e tohle si říká i o vánocích, i na Nový rok a mávl rukou.

Konvička, budete si muset vzít toho Grosmanna na starost vy. Já vím, já vím, zdvihl ruku, kdy viděl, e se hromotlucký krimínalista s nosem, připomínajícím zobáček konvice, chystá protestovat.

Já vím. Máte toho bytaře. Ale co se dá dělat? Těké ublíení na těle je důleitějí. Tím spí, e ten, kdo mu to provedl, můe toté kadou chvíli provést někomu jinému. Zatracený dovolený!” zaklel nahlas. Kdybych tu tak měl Smolinu!”

Ale vdy tu je ten kluk, ten nováček,” dostal se Konvička konečně ke slovu.

Ten?” řekl náčelník. Copak můeme dát úplnému nováčkovi těké ublíení? Nebojte se, Konvička, já vás se Smolinou od sebe neroztrhnu. Vím, e jste sehraní. Zatím to vemte bez něj, vak on se přihrne, jakmile se dozví, e jsme volali. Jestli se to dozví,” dodal pochybovačně.

Já u ho usnout nenechám,” zachechtal se Konvička.

Zato ten Grosmann vám usnul pořádně, co?” prohodil náčelník poněkud zlomyslně.

To teda jo,” přisvědčil Konvička a úsměv mu zmizel z tváře.Těký otřes mozku, dvě ebra nadranc, čelist vykloubená a spousta řezných ran a podlitin. Ale vyvázne z toho. Aspoň doktoři to povídali. Jen kdyby se u probral z bezvědomí. Musel pachatele znát, kdy ho v osm hodin ráno, celý rozespalý, pustil klidně dovnitř. A nic bych za to nedal, e pachatel pil i jeho rum a kouřil jeho doutníky. To nám konečně řeknou daktyloskopové a rozbor slin. O tom doutníku jsem ale přesvědčený na sto procent. No řekněte, soudruhu majore. Měl byste ráno, sotva se probudíte, chu na doutník? A byl to jediný nedopalek, vykouřený jetě jen Částečně.”

Myslím, e to nebude taková práce,” řekl náčelník. Krve je tam jako při zabíjačce a vechna určitě nebude Grosmannova. Podle toho, jak vypadal byt, se bránil dost úporně. Budeme mít krevní skupinu pachatele,

tu nám moná potvrdí i sliny, jak říkáte, budeme mít snad i otisky  tohle nevypadá na to, e by přiel v rukavicích  stop tam je v těch krevních skvrnách taky spousta a technik prý nael i nějaká vlákna z oděvu. koda, e tu rvačku nikdo neslyel… teda sice slyel, ale nevěnoval tomu pozornost, protoe v tomhle baráku se partaje hádají pořád. A e nikdo nevykouknul.

V tomhle domě bydlí lidi, co chodí do práce u před estou. A ta důchodkyně, co rvačku slyela? Já se ani nedivím, e nevykoukla. Kdyby nela ke Grosmannovi domovnice, mohl tam klidně leet jetě teď.

No, puste se do toho, Konvičko. Nemusím vám konečně vykládat svoje rozumy, protoe svých máte za ta léta a dost. Jenom se jetě nezapomeňte mrknout do kartotéky, jestli tam Grosmanna náhodou nemáme. Razítko v občance sice má, ale ani ten kvartýr, ani to, e leel jetě v osm v posteli, jeho zaměstnání moc neodpovídá. To si konečně zjistíte sám. Tak a se vám tenhle případ povede, popřál Konvičkovi svým typickým sloganem.

A nezapomeňte na Smolinu, zavolal na něj, kdy u byl Konvička ve dveřích. Moná, e na vás bude paní Smolinová příjemnějí ne na mě.

To určitě, pomyslel si Konvička a vzpomněl si na Jeden Smolinův pokus kdysi před léty seznámit svého kolegu se svou enou. Konvička se při pomylení na ten trapas a otřásl.

(13)

Ten parchant Kynclů tady nebyl? zeptal se Ondrouch zamračeně a poloil hlučně půllitr na porcelánový tácek.

Kdepak, řekl hostinský. Jindy si rád na Ondroucha přisadil  či spí na tu jeho paničku  ale dneska byl Ondrouch nějak moc zaraený. Víc ne jindy.

Jako kdyby přemýlel, napadlo hostinského a sám se tomu ve spojení s Ondrouchém podivil.

Kromě toho hostinský byl z těch lidí, kteří sl rádi přisazují, kdy za nimi stojí parta lidí stejného názoru. Ale teď, před sedmou, byla hospoda jetě nepřirozeně prázdná, a na starého kočího, který zřejmě přeil

poslední generaci trakovických koní a byl u příli starý na to, aby ho překolili na traktor. Snad tady u přímo zakořenil do idle.

Kdepak kluk Kynclů, dodal hostinský. Přilo mu najednou Ondroucha líto a řekl si, e se moná potřebuje s někým vymluvit, kdy má doma peklo.

Ten má dneska fotbal,” vyrazil poslední slovo pohrdavě, jako by je chtěl zasadit do uvozovek.

Fotbal? zeptal se nepřítomně Ondrouch.

Jo. Aspoň tomu tak říkají, uklíbl se ironicky mu za výčepem.

No tak, Honzo, co je s tebou, probuď se, hostinský obeel pult a naklonil se nad Ondrouchúv stůl. Jako bys nebyl zdejí. Vichni přece vědí, co tam kluci dělají. Copak se nepamatuje na ten malér? Jak tam v tělocvičně ti fotbálisti, (znovu řekl to slovo s pohrdáním) … chlastali a vodili si tam holky? Já se divím, e jim to nezatrhnou. A ten Luděk, ten je z nich nejhorí. Z toho bude jednou pěkný grázl. koda, e tě včera chlapi chytili dřív ne jsi mu mohl nějakou střihnout. Udělal bys dobře. Moc dobře. Jen to na ně platí, na lumpy! Uprostřed monologu si viml, e ho zedník stejně neposlouchá a hledí kamsi skrz něj, do regálů za výčepem a duchem je úplně jinde.

Hergot, Jendo, neseď tady jako socha! Tohle ti nepomůe. Měls to u dávno skoncovat. Teď nemyslím toho klacka Kynclů, ale tvou Bětku a toho prevíta, co ti ji přebírá. Skončit to jednou provdy. A rázně. A nenechat se oblomit ádným pláčem, ádnýma enskýma cukrblikama. Jinak se z toho zblázní!

Ondrouch něco zamumlal.

Cos povídal?

e jsem jí to řek přesně takhle. Dneska ráno. Take mi nemusí radit. Rozumí? Skelný pohled se svezl z regálů na hostinského a změnil se ve výhruný.

e jsem se do toho vůbec pletl, pomyslel si hostinský. Nakonec jetě schytám to, co by měl schytat někdo jiný.

DEN DRUHÝ PODVEČER

Pomalu se stmívalo a edivé světlo teklo po kopcích nad městem i nad Trakovicemi a čím ní stékalo, tím míň ho bylo. Ten, kdo je poblázněný četbou detektivek, kdo neví  tak jako to vědí kriminalisté  e se vradí i za jasného slunného dne, i za krásného jitra, kdy nikdo nečeká, e by něco mohlo poruit nádherný klid a pohodu, i za teplých letních nocí, kdy ječí do kraje kočky jak spousta odloených nemluvňat  ten by řekl: počasí, zrovna stvořené pro zločin.

Stopařka, vysazená dotěrným a odmítnutým řidičem na nejnemonějím místě pro stopování v celé republice, právě lezla do zchátralé Fiatky 600, která jí na tom nejnemonějím místě zastavila…

(14)

Zastavili pod střechou benzínového čerpadla, v akváriu prudkého nazelenalého světla výbojek. Tmavý, matně probleskující vůz, stojící stranou ve tmě, vypadal jako obrovitá ryba a dodával zdání akvária punc opravdovosti. Svědčil zároveň o tom, e čerpadlo jetě není zavřené, přestoe nikdo nevyel na prostranství, ani kdy řidič zatroubil.

Počkáte moment? řekl dlouhán a vystoupil ven. Stopařka ho sledovala, jak kráčí podivným, měkkým krokem ke kanceláři. Kdoví, co je to zač. Znovu se jí zmocnil velice silný pocit nejistoty. Vzpomněla si na předchozího řidiče, který ji za trest vysadil tam na pustém místě v lese. Na jeho ruce, jak jí zabloudily jen tak mimochodem na koleno. A protoe ho přes ně pleskla, ukázal ten gentleman, co v něm opravdu je.

Neměla jsem dál stopovat, pomyslela si. Měla jsem to

dojet vlakem nebo autobusem. Tenhle dlouhán ve vybledlých dínsách nevypadal o nic lip a historka o synovci, který si poslal domů granáty, jí teď připadala jako perfektně vymylený příběh, který často vypráví pro pobavení společnosti.

Nala v kabelce cigarety a zrovna si chtěla zapálit, kdy si uvědomila, e u pumpy se nesmí kouřit. Znuděně se protáhla, ale fiatka byla na protahování příli malá. Vylezla tedy ven a protáhla se pořádně, hledíc přitom k tmavé obloze bez hvězd. Počasí pro kočku, říkala si. Týden prázdnin promrholil, vechno slizké, stany v studentském campu nacucané a rybník pokrytý větinu týdne netovicemi deových kapek. A teď mrholení sílilo.

Pohlédla k oknu pumpařovy kanceláře. aluziemi prosvítalo světlo. Co tam tak dlouho dělá?

Přela několika krůčky vzdálenost, která ji dělila od budky, obela potichu roh a vzápětí tlumeně vykřikla. Nespatřila toho otevřenými dveřmi moc. Větinu Jí zakrývala dlouhánova záda.

Po jejím výkřiku se bleskurychle otočil, jeho oči byly překvapivě chladné.

Chtěla se hnout, chtěla utéct, ale nelo to. Jakoby ji sto neviditelných nervových pout svazovalo s místem, kde stála. Jen s hrůzou pozorovala dloubána, jak sune ruku do kapsy a vytahuje něco lesklého.

Vzpamatujte se! zatřásl s ní a strčil jí to lesklé rovnou před oči. Kapitán Smolina, z Bezpečnosti. Tady to máte černé na bílém, jestli mi nevěříte.

Pořád se jetě nemohla vzpamatovat. Teď pro změnu zase zírala na to, co před chvíli zahlédla jen tak letmo, přes jeho záda. Na scénu uvnitř pumpařovy kanceláře.

Viděla pár bílých skvrn, jak se papíry rozlétly po místnosti, nakřápnuté uple z umělé hmoty, převrácenou idli, modré montérky se mouhami od oleje a v nich zhrouceného mue.

Tam se nedívejte. To je nejvý pro takové astlivce jako já, které pronásledují podobné věci i kdy si vezmou den volna.

Otočila se jako automat pod tlakem jeho ruky, nechala se vést k autu a posadit dovnitř.

Vrátil se zpátky, zvedl rukou, omotanou kapesníkem, telefon v pumpařově kiosku, s mírným překvapením zjistil, e funguje a zavolal na oddělení.

Co budeme dělat teď? zeptala se rozpačitě dívka, kdy přiel zpátky k autu. Je ml docela zima.

Čekat a přijedou. A hlídat místo činu, kdyby náhodou někdo přijel pro benzín, řekl nevzrueně. Mimochodem, to co vám leze po zádech, není zima, ale ok. Máte solidní nervy. Spousta lidí na vaem místě by dopadla hůř. Sakra, pozvedl hlas v nuceném ertu, ale mohla jste dopadnout hůř. Víte, jak jsem se vyděsil, kdy jste mi vykřikla za zády? Člověk má za léta na kriminálce nějaké ty reflexy a ty jsou někdy nebezpečné. Tady máte deku, zabalte se do ní. Jste můj důleitý svědek. Potřebuju, abyste byla fit.

Pomohl jí zabalit se do deky a nabídl Jí práek na uklidnění.

Myslíte, e je… e u se nevzpamatuje? zeptala se dívka. Vypadala teď straně uboze, jako kolačka, která utekla z domova a byla venku celou noc v bouřce.

To teda ne, řekl zamyleně. Jen se nebojte, zatlačil ji zpátky do sedadla, kdy se vyděsila. Tady vám nikdo neublíí. Já budu venku. Kdybyste se moc bála, zatrubte.

Zapálil sl cigaretu, pumpa nepumpa, přeel zpátky ke dveřím a zůstal stát před prahem. Pozorně sl prohlíel místnost. Neskýtala utěený pohled.

Mu leel na boku, trochu zkroucený jako ve spánku a od dveří nevypadal tak straně jako před chvílí, kdy se nad ním Smolina sklonil, aby zjistil, zda jetě ije. Odtud byl vidět jen koláč vlasů, zpečených tuhnoucí krví, tam, kde začínala díra v temeni hlavy. Tudy vylétla střela. Vstřel, ikmo pod bradou, byl nepoměrně mení.

Na podlaze kolem mrtvého mue moc místa nezbylo. Leelo tu nakřápnuté uple z umělé hmoty, dladice rozsypaných papírů, do nich se zčásti vpila krev, převrácená idle a vzadu, a úplně v rohu, pod malým psacím stolem, vtisknutým mezi skříňku u dveří a protějí stěnu místnosti, se černala za muovou hlavou armádní pistole, ráe sedm dvaaedesát.

Smolina byl zvyklý na lidskou smrt v mnoha podobách a muova smrt měla podobu jetě docela přijatelnou na to, aby ho nějak příli rozruila. Proto také pohled, kterým přejíděl místnost, ani by do ní vkročil, nebyl pohledem náhodného nálezce, ale profesionála v plné činnosti.

Pistole zdvihla jeho zrak vzhůru, zkoumal aluzie, pokrývající tři stěny místnosti, spíe tři velká okna, která stěny tvořila, a teprve v rohu místnosti, úplně u stropu, nael to, co hledal  malý otvor v natípnutém laminátu, kam zřejmě vnikla střela.

Rozhlédl se jetě jednou po podlaze, ale vystřelenou nábojnici ze svého místa nikde neviděl.

Skříňku za dveřmi si nechal nakonec. Byla otevřená, nahotinky, napíchané na dvířkách, předváděly své vnady. Uvnitř visely kalhoty z prvotřídní látky a svetr. Kalhoty bezvadně sloené do puků na ramínku, svetr na háčku, dole pár módních dřeváků, přesně vyrovnaných vedle sebe, jak si je zřejmě odloil majitel, ani tuil, e před věčným spánkem.

Jetě ne se kapitán odvrátil od dveří a zamířil k velkému vozu, zaparkovanému v přítmí vedle pumpy, vyukal na kalkulačce svého mozku tří hodnoty: fungující telefon, zlaté a zřejmě velmi drahé hodinky na zápěstí mrtvého mue, a pak jetě něco, co spí jen tuil, ne věděl. Něco, co tu chybělo. Nevěděl přesně co, zítra, po práci výjezdovky ho ta věc moná napadne, ale něco tu určitě chybělo. Něco, co odporovalo atmosféře celého činu. Něco, co by tu mělo být i po loupeném přepadení.

Dívka seděla ve fiatce, práek jí zřejmě pomohl. Kdy otevřel dvířka a hledal baterku, jen zdvihla tázavě oči a zeptala se:

Kdo to mohl udělat?

Zeptejte se Phila Marlowa, řekl a vzápětí se zastyděl za to trapné ertování v téhle chvíli.

Proel kolem stojanů a podíval se na ciferníky. Zaujala ho pouze poslední cifra, na stojanu s naftou. 650 litrů. Jsou jen dvě monosti, kdo mohl brát takové mnoství, pomyslel si a přiřadil tuto hodnotu ke třem předchozím.

Kdy vyel zpod střechy, začaly mu na tvář dopadat kapky detě. Pumpa stála o samotě, jako větina čerpacích stanic na výpadovkách. Posvítil baterkou do tmy za ní a uviděl zvlněné brázdy zakrslé trávy, zrezivělý blatník, který tu zřejmě trouchnivěl u věky, pár keřů, a dál, kam světelný kuel u nedosáhl, mohl jen tuit pole nebo louku.

Napravo vzadu tak půl kilometru, kilometr daleko, zářila světla vesnice, utopené pod kopcem. Nahrbil se

proti sílícímu deti a popoel k tmavé siluetě vozu, zřejmě patřícího pumpaři.

Posvítil dovnitř. Prázdná sedadla s koeinovými potahy, na věáčku tmavý plá. Anglická visačka zazářila ve tmě baterky. ádný nepořádek. Letmo zkusil zámky. Zamčeno.

Kdy obcházel vůz, viml si, e tenhle zelenkavý Saab devětadevadesát má pravá přední dvířka čerstvě zakytovaná.

Vzápětí směrem od města začalo něco ve tmě modře blikat. Pak se vyhouply nad úroveň silnice i reflektory.

(15)

Polda klidně leel na nemocničním lůku a nevěděl o světě. Nos mu u spravili, take chrčivě dýchal rozbitými ústy, ale v bezvědomí, z něho se jetě pořád nedostal, mu to nijak nevadilo. To Konvička, který teď kvůli němu prolézal u bůhví kolikátou hospodu, byl na tom podstatně hůř. Na první pohled to tak nevypadá. Spousta lidí by určitě daleko raději vyměnila nemocniční lůko za pou po restauracích. Konvička nebyl ten typ. Vzal by Poldovo lůko i s tím rozbitým nosem. ebra, otřes mozku a to ostatní, to u ne. Ale nos? Klidně.

Vypadalo to nejdřív na úplně jednoduchou záleitost. Taková bitva uprostřed obydleného čináku a za bílého rána nemohla zůstat bez povimnutí. Někdo přece musel pachatele vidět jak vychází z domu. Zkrvavený člověk na ulici se nevyskytuje tak často. Konvička byl o nějakém, zatím neznámém svědkovi pevně přesvědčen. Jen ho najít. Věděl, e případ bude moci rozjet naplno vlastně a zítra, a mu daktyloskopové, biochemici a trasologové podají podrobnou zprávu. Zatím mu z daktyloskopie na jeho naléhání sdělili jen dílčí závěr: e v bytě byla spousta otisků, ale z těch, které přicházejí v úvahu z těch čerstvých mohou rozliit jen dva druhy. Otisky Poldy a otisky někoho jiného. Daktyloskopové byli jako vichni odborníci velice citliví na kadé slovíčko, které není jetě ověřené a tak si onu základní větu: s největí pravděpodobností jsou to otisky pachatele musel doplnit Konvička sám.

Jinak samozřejmě nedal na odborníky dopustit. Moná

se tu teď plahočí úplně zbytečně, protoe zítra dostane z daktyloskopie zprávu, e otisky toho druhého jsou v kartotéce trestaných pod jménem XY. A bude to. Ale moná taky ne.

Právě proto se Konvička vypravil hned odpoledne na místo činu.

Ten člověk se musel někde dát do pořádku, uvaoval. V domě to rozhodně nebylo. U Poldy nebyla ani kapka vody, ani stopy po tom, e by se tam někdo myl, a vodovod byl a v přízemí, na chodbě. Suchý, protoe během dopoledne byl dům skoro prázdný a nikdo vodu nebral. I kdyby mezitím, ne přijela výjezdovka na místo činu, uschnul, musely by tam být skvrny. Pachatel by se určitě  kdyby se tu myl  nezabýval detailním čitěním umyvadla a dladic kolem. A i kdyby  dladice byly drákované  tam by krev dojista zůstala. Musel se tedy dát do pořádku někde jinde.

Konvička se rozhlíel poloprázdnou ulicí. Pokouel se vcítit do pachatelovy kůe, kdy pár kroků od domu zjistí, e je nápadný.

Kam bych el? ptal se sám sebe Konvička. Kde bych nael nejblií umyvadlo? V hospodě, samozřejmě.

A tak, protoe nevěděl, kterým směrem pachatel odeel, začala jeho pou po hospodách.

těstí potkal a ve třetí. Na záchodě. V umyvadle tu zůstaly zaschlé tmavé kapky. Mohla to být krev, zředěná vodou, ale také nemusela. Lékárnička na zdi, s utreným zámkem, jeho domněnku posílila. Zavolal na oddělení a ne přijel technik, stačil si vypít u pultu kávu a vyslechnout personál. Potvrdili mu jediné  e jetě ráno lékárnička byla v pořádku, jinak nic.

Technik sejmul otisky a vzal vzorek těch zaschlých stříkanců. Konvička ani nemusel být daktyloskop, aby poznal i s pouitím minimální optické techniky, e otisky z lékárničky jsou shodné se vzorkem, který s sebou přivezl technik, a který byl sejmut v Poldově brlohu.

První krok na pouti pachatele z místa činu byl rekonstruován. Ale tím to končilo.

Pak ho napadlo jetě něco. Polda, ač podle občanky řádně zaměstnaný na půl úvazku a dosud netrestaný, nebyl ádný pracant, jak Konvička zjistil na nádraí, kde Polda pracoval na překládce balíků. Typově patřil spí do sorty pologalerních ivlů, co potvrdila i domovnice, a

Konvička by byl dal hlavu na to, e je tamgastem v některém z lokálů, kde se lidé, jemu podobní, večer co večer scházejí. Zvlá, kdy domovnice vypověděla, e Polda nebýval večer doma a vracel se podnapilý. A takových lokálů nebylo v městě moc.

Proto se Konvička vydal na druhou etapu své pouti po hospodách a dokončil ji a teď, kdy u vude zavírali. Kdyby nebyl typ trpělivého pečlivky, nepochybně by si momentálně nadával, e zbytečně utrácel čas i energii, zatímco mohl u dávno leet ve své staromládenecké garsonce a kochat se svým věčným oblíbencem Faulknerem. Jene Konvička nikdy nic za zbytečné nepokládal i kdy to třeba přineslo nulový výsledek jako v tomto případě Podle něho í nulový výsledek byl výsledkem. Alespoň si byl jistý, e tam, kde nael nulu, nemůe u najít jedničku a musí ji hledat jinde.

Otisk Poldovy existence zaregistroval hned na dvou místech. V hospodě, kde se říkalo U Franciho a v lokále U Andulky. Franci i Andulka mu potvrdili, e k nim Polda pravidelně chodil, k Francimu od té doby, co přestal kvůli rvačce chodit k Andulce. Ale na otázku, s kým se stýkal, mu nedal uspokojivou odpověď ani jeden z nich

Kdybych si měla vímat, s kým se baví kadej z hostů, to bych nemohla zastat tady ten keft. Jsem na vechno sama, to víte, personál není, prohlásila bez obalu Andulka a Konvička jí, chtěj nechtěj, musel uvěřit.

Zatímco kráčel teď u pustými ulicemi města, a rekapituloval si v duchu vechna aktiva a pasíva případu, vzpomněl si na Smolám Podíval se rozpačitě na hodinky  představa nočního rozhovoru s paní Smolinovou ho příli nelákala, ale přece jen vstoupil do nejblií budky a vytočil číslo.

Telefon vyzváněl dlouho a bezvýsledně. Kde jenom vězí tak dlouho? pomyslel si Konvička a zavěsil. V tu chvíli se odněkud ozvala siréna a ulicí proletěly dvě volhy, se sanitkou v těsném závěsu a poházely spící domy modravými odlesky majáčků.

K vile mrtvého pumpaře dorazili něco po půlnoci. Místní okrskář, jetě celý rozespalý, jak ho vytáhli z postele, jim ukazoval cestu a nevrle odpovídal na dotazy.

Měl nepřítele. To se ví, e měl. Věděla o tom celá ves. Jan Ondrouch, zedník. Kůrka u delí čas drel s jeho enou. Ondrouch kolikrát v hospodě prohlásil, e to takhle nenechá. Ale e by ho zabil? To se mi nezdá. Ondrouch je spí pěstní typ. Dát někomu facku nebo tak.

A co jinak! zeptal se Smolina. Nechci po vás nekrolog na Kůrko, ale právě to, co se do nekrologu obyčejně nepíe.

Já o něm nevím vůbec nic. Jen to, e měl spoustu peněz. To tu taky vědí vichni a poznáte to i vy, a uvidíte ten jeho hrad. Mohl stát tak tři sta, čtyři sta tisíc a  teď se podrte  Kůrka ho postavil za rok. On sám ne, samozřejmě. Měl na to lidi. A zrovna Ondroucha, ne se nějak nepohodli kvůli Ondrouchově eně.

Dál si připočtěte Saaba, kadoroční dovolenou v cizině  a to o jeho soukromém ivotě, o tom, kam se Jezdil povyráet a kolik tam utrácel, nevědí nic ani největí drbny ze vsi.

Měl peněz, e to bylo a podezřelé. Ale trestaný nebyl, kriminálka se o něj nikdy nezajímala, kontroly u pumpy asi taky nikdy nic nenaly  to by na tom místě určitě nezůstal  take my jsme se o zdroje jeho příjmů nezajímali.

Vila se téměř ztrácela v tichu a ve tmě. Kdy odemkli klíči, nalezenými u mrtvého Kůrky, vstoupili dovnitř a rozsvítili, zastavili se na okamik rozpačitě, překvapení rozlohou a vybavením velké haly.

To je tedy jedinej případ, kdy jsou povídačky slabým odvarem skutečnosti, řekl překvapeně okrskář Povídalo se o tom mezi místníma hodně, ale nikdo tady nebyl. Kromě paní Ondrouchový a ta zase přirozeně nic nepovídala.

Smolina se ani nedivil, e sem Kůrka nikoho nezval Závist, beztak u velká, by pak nepochybně přesáhla únosnou míru a pumpař zřejmě nestál o to, aby se někde na ústředí objevil anonymní dopis, případně dva, tři. Jenom perany v hale, poloené jen tak, pro ozdobu, na

měkké západoněmecké podlahové krytině, musely obnáet sumu, kterou málokterý z přítomných muů měl kdy na vkladní kníce. A porcelán a sklo, a u čínské vázy a servisy a karafy a sklenice a spousta dalích nádherných titěrnůstek, rozloených zčásti po nábytku, vyrobeném zřejmě na zakázku, zčásti po staroitných stolečcích a komódách  to vechno připomínalo spí luxusní staroitnictví ne místnost, v ní il obyčejný pumpař.

A z místnosti do místnosti jako z pohádky do pohádky. Koupelna  taneční sál s bazénkem, obkládaný italskými dladičkami, s modrou mozaikou na stropě, v ní bylo vykládané slunce (trochu nevkusu, ale kadý máme nějaký ten nevkus, ve kterém se cítíme dobře, pomyslel si Smolina), lonice, v ní by pravděpodobně s chutí podlehlo daleko víc en ne jen paní Ondrouchová, a konečně biedermelerovská, trochu snobsky vyhlíející Jídelna.

Měl Jsem docela těstí, táhlo hlavou Smolinovi, kdy procházel jednotlivými místnostmi jak na turistickém výletě na zámku (Jen plandavé zámecké papuče chyběly). Měl Jsem ohromný těstí. Přijít sem v estnácti, mohl ze mne moná vyrůst úplně jiný člověk. Stačilo jen nakazit se dříve, ne v člověku vyroste to, čemu se říká hodnotový systém  a kdoví…

Asi právě hromadění majetku zavedlo mrtvého pumpaře do vod nezákonné činnosti. O té teď u nemohlo být pochyb, i kdy Smolina Jetě neměl ani zdání, jakým trestně právním Jménem tu nezákonnou činnost nazvat. Ale při Kůrkově oficiálním platu tohle vechno jaksi nehrálo, Jaksi by to tu nemělo být. Pokud nevyhrál ve Sportce. A to by musel mít nejmíň třikrát za sebou první pořadí. Nebo pokud nedědil. Po svém strýci Rotschlldovi, e? uklíbl se v duchu Smolina.

Proel přízemím i prvním patrem a vrátil se zpátky do haly, kde to klokotalo činností. Něco tu Smolinovi chybělo. Nemohlo to být ani v uplících, které kriminalisté prohledávali, ani ve skříních, vestavěných do zdi a skrytých tapetou, ani pod matracemi. Knihovna tu mohla stát Jen Jako knihovna. Ale nestála.

Nali jste tu nějaké knihy? zeptal se Smolina.

Nali, soudruhu kapitáne, řekl mladík, který zrovna prozkoumával Jednu z krásných komód. Támhle na té poličce, ukázal na jeden regál bíločerné skříňové stěny,

kde stálo snad deset nebo dvacet svazků. To je vechno, dodal, kdy zaregistroval Smolinův udivený pohled.

Kůrková bibliotéka se spí hodila do chudičkého kamrlíku áka, vylého ze zvlátní koly, ne do bytu, kde se to černalo (nebo spí třpytilo) skvosty. Několik detektivek horí sorty, pár cestopisů a tůsek rodokapsů. A dvě nebo tři barevné zahraniční pornorevue.

Smolinovi připadalo, jako by tenhle malý čtverečný zlomek celého prostoru vily strhl celou masku. Protřel si oči, protoe se mu na okamik zdálo, e vidí vechny ty nádherné předměty kolem s visačkami s cenou. Mrtvý pumpař si je sem klidně mohl rozvěsit, protoe teď bylo Smolinovi jasné, e vechno tu bylo nakupeno proto, e to bylo drahé. A Kůrka měl zřejmě radost spí z toho, e to bylo drahé, ne z toho, e to bylo i krásné.

Hledali dobrou hodinu, ani věděli přesně, co hledají, ale nakonec to přece jen nali.

Malou eleznou pokladničku, strčenou za jednu z falených cihel, tvořících obloeni kuchyňských dveří.

Dvě tlusté obálky s fotografiemi.

A bloček s telefonními čísly.

V pokladničce byly dvě vkladní kníky  na obou nebylo dohromady víc ne sedm tisíc  asi patnáct set v hotovosti, tři sta západoněmeckých marek, pas, rodný list a spousta dokladů od domu, automobilu a ze zaměstnání. A zlatý řetízek s kotvou.

Z fotografií hleděly tváře Kůrkových rodičů, pár momentek zachycovalo Kůrku v Římě, Paříi a v dalích městech, jejich dominanty nejsou tak proslulé jako chrám svátého Petra a Eiffelovka, a tudí je Smolina nemohl identifikovat.

Bloček byl stejně chudý na informace jako oba předchozí nálezy Vedle telefonních čísel podniku tu byla jen dvě, která něco slibovala: u jednoho stálo Betyna, hotel a u druhého Lída.

Soudruhu kapitáne, poloil někdo ruku na Smolinovo rameno. Pojďte se podívat do sklepa.

Bytelné dveře do sklepa byly u otevřené, a hned na schodech si viml Smolina několika hnědých skvrn.

Ve sklepě, a docela vzadu, u hromady koksu, leelo v cákancích krve ztuhlé tělo vzrostlého psa boxera. Nad

vyhaslýma očima mu upiněnou srstí prosvítaly edivé chlupy.

Někdo tu asi byl, řekl kriminalista a ukázal na otevřené okénko.

Ten pes u musel být pořádně starý a hluchý. Jinak si to nedovedu vysvětlit. Přece byste sem nelezl, kdyby na vás odtud těkal pes?

Smolina stál a rozhlíel se po místnosti, osvětlené slabou árovkou, po psím pelechu ze starých hadrů, po nepořádku, který tu zanechal zápas psa s člověkem. Stopy toho člověka tu byly. Nejen stopy bot, otisklé v hnědých skvrnách a uhelném prachu, ale i otisky na lopatě, která nakonec zápas rozhodla a na vnitřní straně sklepních dveří, jak se mu marně pokouel je otevřít.

Bylo jen otázkou času, kdy je sejmou, identifikují a kdy se Smolina zmůe na víc ne na pouhé přikývnutí jako teď, po otázce kriminalisty

(17)

dímačka se probudil, zalitý ledovým potem. Byl to straný sen. Dreli ho u výslechu, íleně dlouho a bylo jich íleně moc, a pořád na něj křičeli: Přiznej se! Odkud má ty prachy! Kde jsi vzal dolaryl Kdo ti dal poukázky na benzín!

Kolem něj se motal kolotoč rozzuřených tváří, do očí ho pálilo ostré světlo a kdy se pořád nechtěl přiznat, začaly ho ty tváře sekat a krábat po rukou a po těle desítkami malých hrabiček, ostrých jak zuby elmy.

Bolest nepřestala ani po probuzení. Jen si uvědomil, e bodavé hrabičky mu řádí v pokousané ruce. I hlava ho bolela k prasknutí. Zatínal zuby proti vem bolestem, kolik se jich v jeho těle vynořilo, proti těm z předvčerejka, ze včerejka i z dneka a zoufale so říkal: to je příerný, vdy mě ten svět od tý chvíle, kdy jsem vylez z kriminálu, jen morduje a morduje.

Pohlédl pa oblohu. Stoh, do kterého si na noc zalezl, mu ji zarámoval roztřepeným čtvercem slaměných stvolů. Začínalo svítat.

Odněkud zdálky, od vesnice, těkl pes a Alfrédem proběhlo nepříjemné zachvění. Nikdy se psů nebál, ale po

tom dneku… myslel, e Je s ním konec, kdy se na něj ta potvora vrhla.

Hned zítra se musí zbavit těch dolarů. A těch lístků na benzín. Co nejdřív. Ty jsou moc nebezpečný. A zmizet z města. Moná i z kraje. Jeho popis určitě nemají. Ale co ty stopy ve sklepě vily? Podle otisků ho okamitě poznají. No jo, pomyslel si, ale je to jenom pokus o vloupání. To jetě není mord.

Zaplail nepříjemné vzpomínky a snail, se představit si, co vechno můe mít za dolary a za lístky na benzín. Předevím teplou postel. Blaeně se usmál a zavrtal se do slámy. Tahle představa úplně přehluila předjitřní chlad.

DOPOLEDNE DEN TŘETÍ

Ví co? Nechoď u domů vůbec! Já jsem si na samotu u docela zvykla. .

… tak se ztratilo patnáct tisíc podle předběné inventury. I s poukázkami na benzín.

… uvařit ti můou v hospodě a zbytek obstará osvobozená domácnosti. Ňákou holku si určitě taky najde, máte konečně Jistě zrovna něco pod zámkem..

… v celé boudě zbylo jen sedmdesát korun, které měl Kůrka v kapse kalhot ve skříňce.

… copak já. Ale Klárka! Chudinka ani neví, e má tátu! Já u dál nemůu, Rudo. Co je to za ivot?

Hlas ve sluchátku přeel v tiché tkaní, hysterie v bezmocnost. Smolina drel sluchátko u ucha dál, dál nic neříkal a v hlavě se mu proháněla v dlouhých pelotonech fakta, úvahy, pohledové detaily ze včerejího večera, rozstříhané do černobílých fotografií, které dnes ráno dostal na stůl.

Ale Heleno, řekl tichým hlasem a snail se do něj dát co nejvíc účasti, aby zastřel, e ji poslouchá jen na půl ucha.

Já za to nemůu. Já bych taky radi seděl s tebou doma. A proto se musím teď snait  a dneska, bohuel, se budu muset snait moná i přes noc. Tak to pochop. Vědělas to, u kdy sis mě brala a říkala jsi, e se s tím smíří. Ne, nic neříkej, já vím, e chce zase prohlaovat, e jsem sobec. Ale tady zabili člověka, chápe to? Jo. Vdycky zabili člověka. U snad stýho nebo pěti-stýho. Ty jen zná, jak člověka zabíjejí. Ale e lidi taky ijou, to tě nezajímá. Ale já tě varuju. Já si najdu někoho, kdo bude vědět, e lidi ijou. Kdo to bude moc vědět! Telefon ztichl.

Má pravdu. Jsem sobec, řekl si Smolina. Tohle se musí změnit. Takhle nemůeme ít. Já moná ano, ale Helena ne. A Klárka tuplem ne. Jen co tohle skončí…

Tak tedy Kůrka byl zabit střelnou ranou do hlavy. To věděl u včera večer.

Rána byla vystřelena z pistole, nalezené na místě činu. To předpokládal. Smrt nastala ihned, co znamená v některém okamiku mezi tři čtvrtě na devět a čtvrt na deset. Kdy Smolina mrtvého Kůrku nael, bylo půl desáté a pět minut, a to u byl určitě mrtvý alespoň čtvrt hodiny.

Pistole tohoto čísla byla odcizena před pěti lety ze zbrojního skladu motostřeleckého útvaru v B. Nikdo nezjistil kým, odnesl to tenkrát zbrojmistr.

Tohle je jedna cesta Těká, straně těká cesta. Kdy to vojáci nevyetřili tenkrát, těko se to podaří dnes, po pěti letech nám. Druhá, schůdnějí cesta k pistoli vede přes podezřelé. A přes obě. Pokud zbraň někdo z nich vlastnil, určitě se najdou svědci, kteří to dosvědčí. Nejpravděpodobnějí je, e si jí opatřil sám Kůrka  vzhledem k jeho příjmům to nemuselo být tak těké. Stačilo moná pozeptat se svých známých a hodit patřičnou sumu. Proč si ji opatřil? Buď mu někdo vyhrooval, nebo z preventivních důvodů, protoe se v Čerpadle točily pořádné balíky. Odkud balíky lítaly? Ze známých fíglů pumpařů? Keftování s kupóny? Bakie? Řezaný benzín? Míchaný benzín je nepravděpodobný. Není to tak dávno, co se provalila tahle aféra, co se provedly kontroly  a Kůrka v tom nebyl. Smolina si vzpomněl na nervózní, těkavé oči Kůrkova nadřízeného, kdy na něj ráno čekali v podniku. Nedivil se, e je tak vystraený. Po nedávném zátahu na zlatokopy od čerpadel  jak to výstině nazval jeden časopis  patřila zřejmě představa kriminálky, čekající na něho před podnikem, k jeho stálým nočním můrám.

Smolina by skoro řekl, e se tomu shrbenému referentovi, oscilujícímu na pokraji permanentního infarktu, skoro ulevilo, kdy se dozvěděl, e to tentokrát není keftařina, ale vrada. Vzápětí si ale uvědomil, e i za tou vradou se můe skrývat keftařina  přestoe oficiálně bylo s Kůrkou vechno v pořádku  a vrátil se zase do své původní, nezdravé barvy.

Odkud měl Kůrka takové příjmy nevěděl a

prohlaovál rezolutně, e mu ani nebylo známo, e by je měl. Kůrku znal pouze z pracovního styku a ten nebyl nijak častý. Věděl o něm pouze to, co bylo v kádrových materiálech. e je svobodný, e u nemá rodiče, e kromě ROH nebyl v ádné organizaci, e nebyl nikdy trestaný a e prakticky kadý rok Jezdil na dovolenou do ciziny. Párkrát Bulharsko a Rumunsko, ale také dlouhá cesta po státech západní Evropy, Egypt, Alír, Itálie.

Bylo s podivem, e na Kůrku dosud nepřiel anonymní dopis. Smolina u viděl anonymní dopisy v případech, kdy jeden chalupník záviděl druhému kozu. A tady toho bylo přece jen víc.

Vrátil se zpátky k fotografiím na svém stole.

Otisky na rukojeti pistole nejsou zvlátní. Něco upinila krev, ale dva Kůrkový prsty se na ní otiskly. Anatomicky správně, ale to nic nedokazuje. Pachatel nemusí mít IQ 120, aby věděl, jak vtisknout zbraň oběti do ruky, chce-li nás svést faleným směrem.

Pistole Je Jedno vodítko.

A co stopy? V místnosti vrady je jich moc. Tak moc, e se navzájem překrývají. Spousta starích a pak nějaké čerstvějí. Kůrkový, dvě nebo tři moje, jak jsem vkročil dovnitř, abych zjistil, zda mu bude jetě něco platná pomoc, a pak fragmenty, velice nezřetelné. Ten, kdo přijel v autě nebo přiel po silnici, nemusel ani nijak zřetelné stopy zanechat. I kdy bylo mokro.

Kolem pumpy nic.

Zastavil se u dalího bodu, který ho zajímal, a zvedl telefon. Ani v balistice nic Jetě to nemají. Z pistole bylo vystřeleno, s největí pravděpodobností právě nábojnice, zakutálená v koutě, ale bude jetě chvíli trvat, ne ověří totonost projektilu.

Soustředil se opět na mrtvého Kůrku. Za nehty ani sedřená kůe, ani dibíček krve, vlas nebo vlákno látky. A přece zřejmě Kůrka s vrahem zápasil. Co jiného by signalizovala modřina nad jeho zápěstím a drobná krvácející ranka na hřbetu druhé ruky? Ledae by se uhodil při pádu.

Smolina jetě jednou obvolal daktyloskopii, balistiku a trasologii a pokadé měl hovor zhruba stejný průběh:

Nazdar Roberte (Josefe, Václave). No to je náhodička, e jsem tě zastihnul. U jsme se tak dlouho nevidělil Co pořád dělá? Já vím, já vím. Práce. Já jsem na tom

stejně. Proč volám? Co? e jsem mrcha nedočkavá a něco potřebuju? Ale z čeho mě to podezírá, Roberte (Josefe, Václave)? Já volám prostě jen tak, e jsem sl na tebe vzpomněl a e se mi po tobě stýská. Coe? To je tak, kdy chlap jednou projeví sympatie druhému chlapovi. Hned si to vykládají jinak. Ne. Balit tě rozhodně nechci. Ale myslel jsem, e by ses tu mohl u mě během dne zastavit. Jen tak, na kus řeči. Abych nezapomněl. Prosím tě, a sem půjde, vezmi mi od vás nějakou zprávu. O té vradě u trakovické pumpy. Taky by u mohly být expertízy z vily toho mrtvého, to s tím souvisí. To ví, chtěl bych to mít vechno pohromadě. Jetě to nemáte? No tak a si pospíí, abys mi to mohl vzít při cestě. Ty na tom sám dělá? To je ohromné. Přímo báječné. Tak to ml to sem hodí rovnou, viď. Fajn, Díky.

Dobře věděl, e tímhle nikoho neoklame, obě strany to spí braly jako zaběhaný rituál, jako příjemnou hru, její pravidla dávno přijaly. Smolina nebyl jediný, kdo na ně tlačil, aby mu dodali expertízy jetě před stanoveným termínem.

Poloil telefon a zadíval se překvapeně ke dveřím. Stál v nich mladíček, sotva odrostlý prvním vousům.

Jeho vzhled ostře kontrastoval se zavalitou postavou náčelníka, která se protáhla dveřmi hned za ním.

Vedu ti posilu, zahlaholil náčelník. Tak tohle je kapitán Smolina, obrátil se k mladíčkovi.

Weiner, zazpíval hoch hlasem chrámového zpěváčka a natáhl ke Smolinovi ruku. Jindřich Weiner, dodal, jako Beethoven, který říká Já jsem ten Ludwig van, aby bylo jasno, o koho jde.

Smolina mu podal mechanicky ruku, a v duchu přemýlel, v čem mu můe být tenhle studentík posilou. Doel k jedinému, by naprosto nesmyslnému vysvětlení: e mu asi má pomáhat s angličtinou, na kterou se Smolina přihlásil před třemi měsíci a nijak zvlá v ní nevynikal.

Nadstrámistr Jindřich Weiner, nasadil hoch vemu korunu a Smolina sebou málem zděeně trhl.

Soudruh nadstrámistr ti pomůe s tou vradou, neodpustil si náčelník, aby nezasadil překvapenému Smolinovi ránu z druhé strany.

Vzpamatoval se teprve kdy za náčelníkem zapadly dveře.

Moment, zamumlal a vyřítil se na chodbu.

Tak tohle zázračné dítě má hloupému kapitánovi najít vraha? spustil, sotva vpadl do náčelníkovy kanceláře. Konvička dostal to těké ublíení, dobře, chápu, i kdy bez něj se mi nepracuje snadno. Vím, e má málo lidí k dispozici, e jsou na dovolených. To taky chápu. Ale e mi pole ze vech, co jsou k mání, zrovna úplného zajíce, který se ani neumí pořádně představit a zahlásit… A zrovna k mordu! Byl ten kluk u vůbec někdy na kriminálce?

To snad stačí, snail se ho uklidnit náčelník. Hloupý kapitán  to cituju tebe samého  je opravdu hloupý, kdy tady takhle řádí kvůli takové věci. Ta ironie není na místě. Weiner má za sebou dva roky v uniformě na okrsku a pár semestrů práv. Teď je bude dodělávat dálkově. Zázračné dítě v ádném případě není, ale ty u taky ne. Ty jsi z těch let, kdy jsi byl zázračné dítě, vyrostl. Take nemá důvodu se do něj strefovat. Z okrsku má velice solidní posudek, dokáe samostatně myslet a nebojí se. Leel u jednou v nemocnici, kdy se pokouel vytáhnout z maléru holku, do které se obula parta chuligánů. Konečně, to vechno jsem ti původně chtěl dát přečíst v jeho papírech, ale ta vrada vechno zkomplikovala. Přečte si to později. Teď ti jen chci říct, e je prověřený zrovna tak jako ty, take ho můe rovnou zapojit. Mimochodem o tom, e ho dám k tobě do oddělení, jsem rozhodl u dříve, jetě ne se objevil ten mord. Myslím si toti, e u jsi dost starý na to, abys někoho mohl něco naučit. Tečka. Dělej s ním, co myslí.

Vy asi nejste moc nadený, e jsem tady..pronesl nesměle Weiner, kdy se Smolina vrátil do své místnosti.

To s vámi nesouvisí, mávl rukou Smolina. Takhle budu vypadat jetě mockrát, ne to přestanete vnímat. Podívejte, tady je vechno, co zatím o případu víme, přenesl řeč jako vílu na druhý břeh rozbouřené říčky. Mrkněte se na to. Chtěl dodat:  Jestli se v tom vyznáte, ale odpustil si to.

A pak pojedete k vojákům, řeknu vám jetě přesně kam, a prohrabete se tam chvíli v archivu. Jde o případ kolem té pistole…

Do archivu? řekl mladík zklamaně.

A co jste myslel? e si jen tak před svačinou odskočíme pro pachatele?

To ne. Ale já myslel, e mě polete třeba vyslýchat. .

Konvičko! Proboha Konvičko! Dodělej rychle ten svůj případ a vra se ke mně! zanaříkal v duchu Smolina.

V archivu se toho najde často víc ne při výslechu. Při výslechu lidi lou, zamlčují, ale v archivu jsou fakta, řekl mladíkovi a snail se, aby to znělo pokud moná co nejpřesvědčivěji.

Mladík neřekl nic, jen sklopil hlavu.

Počkejte tady, za chvíli se vrátím, dodal Smolina. Jsem vedle.

Kdy u byl za dveřmi a vítal malého človíčka s roztěkanýma očima (Jen pojďte dál, pan Hradil. Nebojte se, pumpa poběí těch pár hodin i bez vás…) uvědomil si, jakou hloupost řekl. Ale byl opravdu vedle. Alespoň pokud se týkalo Jindřicha Weinera, určitě.

(19)

Červený Ford Mustang přibrzdil a postavil se do fronty pod trojici cedulí: Speciál, Super, Normál.

Kolik si dáte? zeptal se dobromyslný propleatělý tloutík, o nic vyí ne stojánek, z něho snímal hadici.

e mám tu ctěnou smělost, kolik vám to saje? Toti, potáhl nosem, … já měl před léty tého ctěného krasavce a byl horí ne Otesánek. Ani ze svého ctěného příjmu chudého pumpaře, spiklenecky se uchechtl, bych ho neuivil.

Jde to, řekl nervózně řidič a uhlazoval si dlouhé bohémské edivé vlasy kolem tmavých brýlí. Zailhal po dveřích baráčku.

Vy moná hledáte ctěného pana Kůrku, ne? řekl pumpař se zřejmou narákou.

Ale ne Nechte to ctě . sakra, na sto dvacet, řekl mu, strčil peněenku do perfektního saka a oduměl zpátky k městu.

(20)

Musíme si, pane Hradil, ujasnit jednu důleitou věc. Vy pořád mluvíte, jako byste psal na Karla Kůrku posudek. Jako by byl naivu. Tím vůbec nechci říct, e sotva

člověk zemře, měla by se na ně] naházet spousta píny. To ne. Ale ani přísloví: o mrtvých jen v dobrém, není v naem případě tak docela správné. Podívejte se. Včera Karla Kůrku zabili a já u dneska vím, e s ním nebylo úplně vechno v pořádku. A víme to oba. Já i vy. Jestli chcete svému kolegovi prokázat tu jedinou slubu, kterou mu jetě dnes prokázat můete, pak byste měl přispět k odhalení pachatele. A pachatele můeme odhalit jedině v tom případě, kdy budeme vědět, co nebylo s Kůrkou v pořádku. Soudit ho za to u nemůeme, a na parte to stát nebude. Vdy jinak bychom si museli myslet, e jste v tom zamíchaný i vy. Smolina se musel napít, jak mu vyschlo v krku. Neměl tyhle dlouhé řeči rád. Kdy u chtěl mluvit, tak si s oblibou zahrál pičkovací dialog, jak tomu říkal. Ale to lo dělat jen s pár lidmi. Konvička byl jedním z nich.

Muíček seděl sklesle. Momentálně pro něj byly nejdůleitějí kousky oschlé kůe, které si odlupoval z prstů. Ale Smolina měl smysl pro ticho, které přichází po slovech.

Víte… to není tak jednoduché, říct vám, co nebylo s Karlem v pořádku . . No konečně, oddechl si Smolina.

Svého času, to u je dlouho, kefto… toti manipuloval s poukázkami. Nemusím vám snad říkat, jak to probíhalo, Hradil zvedl nejisté oči tázavě ke kriminalistovi. Smolina zavrtěl hlavou. Tohle opravdu nemusel poslouchat u bůhví pokolikáté. Znal dokonale ty známé benzínové manévry, při kterých byly přeskupujícími se jednotkami benzínové a naftové lístky, skrytá strategie interních dohod s řidiči cisteren a s tiráky a mezi řidiči, dispečery a mui u centrálních čerpadel. Machinace s naftou na topení, bakie  to bylo jen ornamentální vyzdobení hlavních příjmů.

…tenkrát, jak říkám, to bylo u před časem, jsem něco v tomhle směru..muíček se znovu zarazil.

Ale pak u ne, teď u vůbec ne! vyrazil ze sebe najednou. Po těch kontrolách jsem Karlovi řekl, e u s tím nechci nic mít, e i tak máme solidní ivobytí a e jen idiot můe keftovat dál, kdy se teď po tom tak tvrdě jde… nedůvěřivě pohlédl na Smolinu,

Vdy já vám věřím, pane Hradil. Já nic neříkám. No… Karel se tenkrát taky zalekl, nějaký čas toho nechal… a pak to najednou mezi námi nějak ochladlo,

myslím tím, e jsme se přestali nějak kamarádit Předtím jsme si dost rozuměli, kolikrát po směně jsem tam jetě půl hodiny, hodinu zůstal, dali jsme si kafe a povídali jsme si… a Karel zrovna tak. Ale pak najednou… Nepřilo to naráz, spí pozvolna, prostě jsem si jednoho dne uvědomil, e u to mezi námi není jako dřív, e si říkáme jen Ahoj a Nashle.. a nejsme spolu víc ne je nutné pro převzetí vech těch věcí kolem pumpy. Moná to vylo částečně i z mé strany, já nevím… tenkrát zrovna nejmladí kluk leel v nemocnici s ledvinami, měl jsem plno starostí a na nic jiného mi nezbyly mylenky.

Kdy k tomuhle ochladnutí mezi vámi dolo, pane Hradil?

Jak říkám, kluk byl zrovna trop na ledviny, take to bylo… asi před rokem. Jo, asi tak loňské září nebo říjen.

A nezpozoroval jste jetě něco jiného? Nebyl Kůrka nervózní, neměl z něčeho strach?

Nevím. Moná, e jo. Prostě se mi zdálo, e se nějak uzavřel. Tenkrát jsem si myslel, e jen vůči mně, ale pak mi to připadalo, jako e se uzavřel úplně. Vůči vem. Tak mě napadá… moná měl opravdu strach. Proč by jinak věel na dveře tu cedulku?

Jakou cedulku?

No přece: Nepovolaným vstup zakázán. My jsme s Karlem nikdy ze sebe nedělali důleité a i kdy jsme párkrát mluvili o tom, co bychom dělali, kdyby nás někdo přepadl kvůli prachům  jen tak z legrace jsme se tím hecovali  nikdy jsme se nebáli.

Kůrka nosil peníze v práci jen tak v kapse?

Jo. Měl velkou prkenici a tu nosil pořád na prsou v kapse u montérek. Větinou ji měl zapnutou na zip.

Nikdy vás nenapadlo opatřit si nějakou zbraň? Otázka, vyřčená úplně samozřejmě, jako kterákoli jiná  a přece se Smolina musel v duchu usmát, kdy sledoval, jak se středem Hradilova zájmu stávají opět prsty, zčernalé zaraným olejem. Je Hradil opravdu tak jednoduchým typem čestného člověka nebo tu jednoduchost a naivně skrývanou le jen hraje?

My o té pistoli víme, pane Hradil.

Muíček zvedl oči se zcela neskrývaným úasem.

Jak vlastně Karla zabili?

V Trakovicích bydlel Karel. Tedy spí za Trakovicemi, na kopci. Nádherné místo, jednou jsem u něj byl… ale to vlastně víte. jene já bydlím v Pasekách. To Je taková samota, pár baráků, do práce to mám dvacet kilometrů… ale vdy i tohle víte! Jak by tam pro mě ti dva od vás mohli přijet, kdybyste to nevěděli? Tak proč jste se mě vlastně ptal?

Tentokrát se Smolina zasmál nahlas.

To nic, pane Hradil. Vrame se k té pistoli. Viděl Jste

ji někdy?

Viděl. Jednou mi ji Karel ukazoval, řekl váhavě.

Kdy?

Tenkrát… kdy to mohlo být? Snad v záři nebo v srpnu, loni…

Tedy těsně před tím, ne se uzavřel, jak Jste to řekl…

Jo. Vlastně, to je taky zvlátní, co?

A neříkal vám Kůrka, proč si Ji opatřil? Byla jeho, ne?

To nevím. Moná ji měl jen půjčenou. Ale jednou jsme tak seděli u kafe, prelo a najednou někdo prudce vrazil dovnitř, měl na sobě promočený baloňák a do obličeje mu nebylo vidět přes motoristické brýle. Samozřejmě, byl to jen nějaký motocyklista, co jel pro benzín, ale kdy se Karel pak vrátil zpátky dovnitř, povídá:  To bylo jak přepadení z horroru, co?

To teda jo, povídám. A docela by trefil na ty pravé. Byla to legrace, samozřejmě, ale nějakých dvacet tisíc jsme tam zrovna měli.

Co bys udělal? ptal se mě Karel.

Já bych klidně zvedl ruce a ty prachy bych mu dal. Mám doma čtyři děti, v manelství jsem spokojený, tak nevím proč bych páchal sebevradu kvůli penězům, které nejsou moje? To jsem mu tenkrát řekl A on se jen tak uklíbl a povídá:  To já bych mu ukázal něco Jinýho ne zvednutý ruce.

Myslel jsem, e se jen tak honí a řekl jsem mu to.

A on sáhnul do zásuvky, vytáhl pistoli a řekl: Tohle bych mu ukázal.

Neřekl vám, odkud ji má?

Ne, Ale hned mě napadlo, e to asi nebude s tou

pistolí v pořádku. Karel se toti hned zarazil, jako by litoval, e mi ji vůbec ukázal a řekl:  e se o tom musí dret huba, to snad ani nemusím říkat. Bylo mi to jasné. Proto jsem vám taky teď před chvílí…

Zvonění telefonu jakoby rozechvělo nahutěný cigaretový kouř v místnosti.

Ano. Já, řekl Smolina do telefonu. Můe diktovat, přitáhl blok a tuku. Ne, vůbec jsi to nezkazil. To, e nepopřel, e ho zná, není sice nic zvlátního, ale něco to je. Fakt, nedělej si s tím hlavu. Fajn, ahoj. Zatím. Moment, řekl Hradilovi a zael do vedlejí místností. Pumpař si na chvilku oddechl.

Pane Hradil, jetě jednu důleitou věc, navázal, kdy se vrátil. Vy jste dnes ráno měl mít slubu, jestli se nemýlím. .

Kdepak, muíček zase poulil své nápadné oči. Karel mi u asi před týdnem řekl, jestli bych si to s ním na dneek nechtěl prohodit.

Stávalo se to často? Myslím, to prohazování sluby. Občas. Bylo to normální. Já kdy jsem měl kluka v nemocnici, taky jsem Karlovi kolikrát řekl, e bych potřeboval odpolední nebo ranní, i kdy jsem ji podle rozvrhu neměl mít.

Odůvodnil Kůrka nějak svou ádost? Řekl vám, proč potřebuje dnes ranní?

Ne. Někdy jsme si důvody řekli, spí jsme se o nich zmínili jen tak mezi řečí, někdy ne. Karel párkrát mluvil něco o kočkách, ale jinak to bylo bez diskuse. My jsme si dovedli vyhovět.

U na začátku, jetě ne jste konečně začal mluvit otevřeně, jste se zmiňoval o některých Karlových známých. O jisté Lídě, která podle vaeho názoru dělá servírku v motelu, nebo o panu Ondrouchovi z Trakovic. Bylo jich určitě víc, viďte?

No.,. myslíte ty holky?

Třeba.

Mluvil hlavně o té Lídě. Někdy říkal kočky nebo holky v mnoném čísle, ale nikdy ádnou jinou nejmenoval.

Nikdy za ním ádná nepřijela k pumpě?

Jak to můu vědět? Kdy on přiel, já jsem odeel. ádnou jsem neviděl.

A jak to bylo s panem Ondrouchem?

Hradil zaváhal.

Já ani nevím, jestli vám to mám říct. Ono se povídalo o Kůrkoví a paní Ondrouchové .. vak víte co se povídá. Jednou, to jsme si zrovna nějak přehodili slubu, se přihnal k pumpě chlapík, vrazil dovnitř jak dělová koule a povídá:  Kde je Kůrka? Nevěděl jsem a taky jsem mu to řekl. On se zase otočil, sednul do auta, starou oktávku měl, a povídá mi jetě okýnkem:  Vyřiďte mu, e jsem tu byl a e jetě přijdul Spí to řval, ne povídal. Zeptal jsem se ho, od koho to mám vyřídit a on řekl, e Karel bude vědět. Kdy jsem to pak Karlovi povídal, jen se zachechtal:  To nic, to byl Ondrouch.

Nic víc k tomu nerekl?

Ne. Nic. O paní Ondrouchové nepadlo ani slovo. Nikdy.

A co jste myslel tím, e se o nich povídalo?

Ale nic. Takové řeči, drby, vak to znáte.

Kůrka si opravdu nezaslouil takového kamaráda, který chrání jeho čest i po smrti, seč můe. Ale je vůbec co chránit? pomyslel si Smolina.

Nikdo jiný za ním nepřijíděl v době, kdy jste tam jetě sedával po směně na kafi?

Pokud se pamatuji, tak ne.

Vzpomeňte si, pane Hradil. Je to důleité.

Muíček tentokrát vzpomínal bez pomoci prstů, co byla známka, e opravdu vzpomíná.

Ne, zavrtěl hlavou.

Vrame se jetě k té změně vztahu mezi vámi. Pak

u jste tam po směně nesedával? Ani jste se nepokouel?

Ale ano Já jsem měl Karla rád a tak jsem párkrát chtěl tu sedánku zopakovat. Vlastně jen jednou. Ale nějak se to nepovedlo Karel se mnou vůbec nepromluvil, přestoe jsem se snail, aby se rozpovídal. A mi to připadalo, jako bych mu tam překáel. Tak Jsem dopil, zvedl jsem se a jel jsem domů. Nemá náladu, říkal jsem si. Ale on pak u neměl náladu nikdy.

Neádal vás pak o prohození směny nějak častěji nebo pravidelněji?

Nevím. Neviml jsem si. Vím jen, e pak větinou, kdy u si směnu přehazoval, lo mu o tu ranní těsně po odpolední. Jako na dneek. Ale to se stávalo i předtím, jetě kdy mezi námi bylo vechno v pořádku.

O majetku s vámi nikdy nemluvil? O penězích, o tom, e staví vilu, Jak tráví večery a podobně?

Párkrát sí postěoval, e nemůe sehnat zedníka, pak, kdy ho sehnal, zase, e zedník vyhání ceny nahoru, e mu to instalatéři odflákli a tak. To si postěoval. Taky o dovolených Jsme dost často mluvili. Pokud vím, jezdil vdycky k moři a sám. O enské Karel neměl nouzi. Třiačtyřicet není ádný věk, zvlá kdy má chlap peníze. A ty on měl.

Opravdu nevíte odkud je mohl mít?

Jak říkám, měl Jsem dojem, e po kontrolách začal znova. Na benzínu se dá vydělat… to konečně víte Jistě sám.

Hlad se začal hlásit Smolinovi v aludku, sifónové bublinky, které do sebe lil za kadou cigaretou, ho Jen umocňovaly. I na muíčkovi se u začal projevovat neklid a netrpělivost.

Moc Jsem se nedozvěděl, pomyslel si Smolina.

Jetě Jednu formalitu, pane Hradil. Kvůli tomu telefonu Jsem na to málem zapomněl. Smolina zamátral v uplíku. Ta pistole… poznáváte ji?

Fotografie byla velká jak křídlo říčního orla a muíček ji uchopil se stejným respektem.

Tak on byl zastřelený… pronesl udiveně sám pro sebe, kdy zahlédl vedle pistole, která tvořila dominantu snímku, tmavou kalu a okraj Kůrkový hlavy. Já si to myslel hned, jak jste se začal na tu pistoli ptát…

Tak je to ona nebo ne? zeptal se Smolina netrpělivě.

Ale kdepak, slyel Hradila. Tamto byla stará německá Parabela, kdoví kde Ji vytrachal… ta byla určitě jetě z dob, kdy Trakovicemi utíkali Němci..

Tak a je to, pomyslel si Smolina. Jestli tenhle benzíňáček nele a on nemá proč lhát, jeho alibi, e byl včera od pěti odpoledne a do rána se svou enou a svými čtyřmi kluky, lze snadno ověřit  pak jsme zase tam, kde jsme byli dnes ráno. Jenom máme o pistoli víc. O vrahovu pistoli…

(21)

Simca se přihrnula od kopců, nasycených drobným mrholením a zastavila stranou, mimo frontu tří vozů,

které stály u stojánků. Mui, který vystoupil, mohlo být třicet, ale stejně tak dobře i pětačtyřicet. Ani podle vrásek ve tváři nelo soudit. Snad je tam narýsovala léta, snad rýsovadla při probdělých nocích nad výkresy.

Nervózně přehlédl prostor pod střechou čerpadla a vrásky mu vyrazily i na čele.

Prosím vás, pan Kůrka tu není? popoel k tloutíkovi, který pracoval, a mu struky potu slepovaly zbytek vlasů.

Bohuel, řekl pumpař, zavěsil hadici na stojan a počítal desetikoruny. Ale počkejte, zarazil se najednou. Nejste vy ctěný pan… no, sakra, jen si vzpomenout. Karel říkal:  Kdyby přijel pan… no hergot..

Snajdr, neříkal Snajdr?

Jo, jo. Přesně tak. Tak kdyby přijel pan Snajdr, vyřiď mu, e jsem si bohuel musel dneska přehodit směnu, ale e tu budu večer. My se střídáme, víte, pane Snajdr? Mu se zahryzl do rtů.

Mám Karlovi něco vyřídit od vás? Kolik bude ctěná libost? Třicet? Supřík, jo? Pumpař zastrčil hadici do jícnu nádre a znovu obrátil oči k panu Snajdrovi.

Řekněte, budete-li tak laskav, panu Kůrkovi, e mi to bohuel dnes večer nekonvenuje. e přijdu nejdříve pozítří dopoledne. Má pozítří pan Kůrka ranní, ne?

Jistě. Já mu to tedy o těch konvích, nebo jak jste to říkal, povím. Ale musím vás upozornit  ne e by mi do toho něco bylo, ale abyste sem zbytečně netáhl svou ctěnou osobu, jestli jste z větí dálky  e dneska večer je tu Karel naposled. Pak má jít do lázní. Srdíčko, ctěný pane, to víte. Víno a enský, to u po čtyřicítce nedělá dobrotu na srdíčko. Jetě nejvý ten zpěv. No nic, já mu to řeknu. Já vás chtěl jen upozornit…

Počkejte. Tak mu tedy tlumočte, e se pokusím přijít večer. Po sedmé hodině. Mu očividně znejistěl.

Ná zákazník, ná pán, zazubil se tloutík. Jak jste se rozhodl, tak to vyřídím. Má poklona.

(22)

Pátrání připomínalo pomalu se rozbíhající stroj, který s přibývajícím mnostvím informací zrychloval a zrychloval, a teď, v poledních hodinách, dosáhl svého

vrcholného tempa. Respektive dva stroje, navzájem nezávislé, jejich jediným pojítkem byl prozatím náčelník, kterého u od rána uháněli střídavě Konvička a Smolina s novými a novými ádostmi o přidělení dalích lidí.

Krátce poté, co Smolina zjistil, e včera nikdo z místního čí jiného JZD v okolí nebral u trakovícké pumpy do cisterny 650 litrů nafty, přerostla pátrací akce rozměr města a vzápětí i okresu a kraje. Byly jen dvě monosti, kdo mohl načerpat tolik nafty najednou. Protoe první padla, zbývala u jen druhá. A ta vyadovala tempo.

Konvička přiel se svou ádostí o rozsáhlou pátrací akci jen o necelou hodinu později. A pořádně zuřil, kdy se dozvěděl o Smolínově prvenství. Nebylo divu. Jeho zločin se odehrál u včera, plahočil se za ním do pozdní noci (netuil, e ani Smolina na tom nebyl líp), dnes hned ráno Jel na daktyloskopickou registraci a znervózňoval svým netrpělivým přecházením a naléháním patřičného pracovníka tak dlouho, dokud nedostal kartu mue, jeho otisky byly v Poldově bytě nalezeny. To znervózňování bylo vcelku zbytečné. Konvička byl v pořadí”, v registraci hledali kartu hned od rána a byli by ji nali stejně rychle i bez Konvičky  ale kriminalista nechtěl nic nechat náhodě.

A teď, kdy měl konečně v ruce kartu, na ní stálo jméno Alfréd Rézl, zvaný té v prostředí galérky dímačka a nezbývalo podle jeho názoru nic jiného ne vyhlásit pátrání po pachateli a dříve nebo později ho dopadnout, řekne náčelník, e mu můe dát k dispozici jen omezený počet lidí.

On si asi myslí, e honím babičku s chrastím z panského lesa, ne? stěoval si Konvička.

Ale vůbec ne. Ty vůbec nehoní. Kdybys honil, tak bys přiel dřív a ne se příloudat s kříkem po funuse, posmíval se mu Smolina.

Takhle nějak začínal telefonický rozhovor těch dvou. Dvou kriminalistů, kteří spolu u absolvovali pěknou řádku případů a kadý z obou byl tomu druhému zavázán alespoň jedinou situací, kdy mohl přijít k úhoně, nebýt tam toho druhého. Telefonický hovor nakonec jako vdy skončil v smířlivém duchu.

Kadý z nich měl teď na práci tisíc dalích neodkladných věcí se svým případem a musel se chopit kliky svého stroje.

i kdy… byly to opravdu dva úplně nezávislé případy? Na dímačkových stopách z vily se u pracovalo…

(23)

Hleděli si do očí a nemohli uvěřit, e si Jsou tak podobní. Pumpař stál u Speciálu a utíral si ruce do hadru, Jeho dvojník seděl v autě a civěl zcela nečinně. Dělila je jen stěna z drobných kapek detě, která pokrývala okno vozu. Oba věděli, na čem Jsou. Přestoe Jeden jako druhý měli povolání, při něm potkávají denně desítky lidí, na setkání s dvojníkem se nezapomíná i kdy k němu dolo víc ne před dvěma lety.

Jen si vystupte, pane Karpíek, řekl pumpař. Vedoucí Tuzexu ho neslyel, mohl za zavřeným okénkem nejvý odezírat. Celý se zpotil. Jetě pořád měl monost vechno zachránit. Dokonce několik moností. Předstírat, e nerozumí, co ten mu říká. Nebo stáhnout okénko, říci: Patnáct litrů a zůstat sedět. Nebo vystoupit, prohodit se svým obrazem v montérkách pár nezávazných slov: Jak se pořád máte? nebo Co jste celé ty roky dělal? a pak odjet. Ale přestoe si byli podobní navenek, jako by měli jen jednu společnou osobnost, a ta celá byla vtělena do pumpaře. To pan Karpíek u jednou poznal.

Otevřel dveře a trochu se protáhl, kdy vystoupil. Teprve teď bylo vidět, e Je o něco mení ne pumpař. Mení a subtilnějí.

Hledáte Kůrku, co? řekl pumpař.

Jetě pořád byl čas říci ne, nebo Jen pootočit hlavou. Sem a tam. Tak Jednoduchý pohyb.

Karpíek přikývl.

Je uvnitř, usmál se přívětivě pumpař. Má to pro vás.

(24)

Kdo by nahlédl do Smolinovy kanceláře, těko by uvěřil, e ten, kdo se tak nervózně vrtí na idlí, a nemůe pořád najít správnou polohu, je vyslýchající, a mu, sedící kamenně a vzpřímeně, je vyslýchaný. Za starých dobrých Časů tomu bývalo naopak, vzpomněl si Smoiina na oblíbený výrok svého prvního éfa.

Zatraceně, kdy u začnou vyrábět i idle v nadměrných velikostech, pomyslet si mrzutě Smolina a hledal pohodlnou polohu jak v písni o malém stanu.

Vae alibi je báječné, pane Ondrouch. Má jedinou chybu. e neni pravdivé.

Mu dál seděl strnule, pak si prohrábl kapsy, vyndal balíček cigaretového tabáku značky Drum a začal si balit. Tohle určitě pochytil od Kůrky, pomyslel si Smolína. Moná dospěl k názoru, e právě tohle je ta finta, to kouzlo, kterým mu Kůrka odloudil enu. Teď se ena vrátí i bez balených cigaret.

Tak u to řekněte, vztyčil se v celé výce. Nepohodlná idle dovede člověka pořádně rozzuřit.

Co? Ondrouch prudce zvedl hlavu a prsty, balící cigaretu sebou cukly, a se tabák rozsypal po podlaze.

Co vám mám říct, kdy nechcete slyet pravdu?! křičel Ondrouch. Dobře. Nechte mi tedy pět minut na rozmylenou a já si vymyslím nějakou le. Pak snad budete spokojenej.

Smolina se začal pohupovat na idli. Nebylo to jen tělo, co se začalo viklat.

(25)

Paní Ondrouchová, uvědomte si u konečně, jak se věci mají. Tenhle výslech byl pro Smolinu vizuálně rozhodně příjemnějí, ovem bohuel pouze vizuálně. Okouzlující ena s mandlovýma očima mlčela, tak, jak to Smolina u dlouho u ádné eny neslyel. Jediné co prohlásila, bylo, e její mu byl včera doma s ní. Od sedmi a do rána.

Já vím, je to vá manel, paní Ondrouchová, vemlouval se Smolina. Ale v tomhle případě musí vechny city a osobní věci stranou. A i kdyby vá mu nebyl doma, jak tvrdíte, neznamená to jetě, e musel Kůrku zabít. To nikdo netvrdí.

Nic.

Pro vás Karel Kůrka nic neznamenal?

Nic. Zarudlé oči odpovídaly za ústa.

Copak vy nechcete, abychom vypátrali, kdo ho zabil?

Ticho

Vaemu mui i vám můe pomoci jedině pravda. Čistá

pravda. Nic víc. A u je vinen nebo nevinen. Jestli je nevinen, tak dvojnásob Slyíte? Řekněte mi aspoň, jestli mě slyíte!

ena mírně přikývla,

No vidíte. Otázku jste slyela. Teď mi jetě odpovězte.

Nic. Smolina se zvedl ze idle. Byl u u dveří, kdy zaslechl něco, co znělo jako um z ulice za oknem.

Říkala jste něco? otočil se zpátky k eně, nehybně vzpřímené na idli.

On ho nezabil, řekla.

(26)

Tak tady to Zeus chytil? řekl mladík a třískl kanystrem o beton před dveřmi.

Smím se zeptat, kdo je ctěný Zeus? otočil se pumpař od tranzistorového rádia, se kterým se zrovna potýkal na stole.

No přece Kůrka .Vy jste ňákej úplně novej, e jo? Jednodue Zeus, protoe bydlel na Olympu, Heleďte, zesilte to drobet, to jsou Deep Purple. Ty jedou, co? Oprané dínsy se začaly vlnit, docela zlehounka, ale pohyb se přenesl vyčouhlým tělem přes kloub ohryzkovitého krku a zesílil se nahoře natolik, e splihlé tmavé vlasty zatančily na límci kankán.

Olymp? koukal nechápavě pumpař. To je přece někde v Řecku nebo kde, ne?

Vy jste toho ve kole asi pobral zrovna tolik, co Já, řekl mladík a tie zaskučel, jak se pratil roztančeným loktem o futro.

No, no, mladíku. My jsme do stejné koly určitě nechodili, ohradil se pumpař.

To jsem sám rád, zabručel výrostek spí pro sebe, ale dost silně, aby to pumpař slyel.

Benzín? přeslechl pumpař provokaci.

Naftu. Na topení… sakra, já myslel, jak dlouho to esenbáci nechaj zapečetěný, u jsem se bál, e mě bude fotr honit s kanystrem do Černic… a voni jen seberou mrtvolu a jede se dál..

Pumpař obratně vyoupl kluka bříkem ze dveří, kdy se kolem něj protahoval, otevřel kanystr a začal ho plnit.

Prej ho klofli kvůli prachům, pokračoval mladík. A točil oči zase otevřenými dveřmi dovnitř. To abyste to dneska zapíchl před klekáním.

Hele, tak u dost, jo? řekl výhruně pumpař a narovnal se.

No nic, já jen, e pan Hradil se u taky asi bojí, kdy jste tu teď místo něj vy, ustupoval černý svetr. Ovem, je to úplná blbost, protoe náhodou tady o prachy vůbec nelo, naklonil se důvěrně k plei. Já náhodou vím, e to opravdu nebylo kvůli prachům. Dokonce je mi jasný, kdo to udělal, licitoval pumpařovo napětí.

Tak s tím jdi na SNB a nefuň mi to do ucha, řekl pumpař, kdy u pauza trvala příli dlouho.

To určitě, zasmál se pičatý nos. A kdo nám dodělá přístavbu? No řekněte, kde pak seeneme zedníka?

Tak tuhle ctěnou pohádku jsem tu dnes u slyel nejmíň třikrát, řekl otráveně pumpař. Lidi, co si jenom vymýlejí, nemám v lásce.

To jsme dva. Já taky nemám rád blafouny jene na rozdíl od nich jsem včera večer něco viděl. Tady, u pumpy, před tímhle stojanem, černé rukávy ukázaly k Normálu. Bylo to jasně lutý, mělo to čtyři kola a vyrobili to ve kodovce asi před patnácti lety. To je rébus, co? hnědé oči vesele těkaly ze strany na stranu a předevím na pumpaře, který se marně pokouel dovřít uzávěr kanystru.

To se u pumpy občas stává, e tu stojí něco na čtyřech kolech, made ín kodovka, tloutík se konečně narovnal a funěl A to ty ani neposlouchá večer Hajaju?

Včera byl náhodou parádní jene tohle bylo u dávno po Hajajovi. Tak před devátou, moná trochu pozdějc. Spí pozdějc. Tak jetě jednou. Má to čtyři kola…

Posly, přeruil ho pumpař. Nechme erty stranou. Viděl jsi tu opravdu včera kolem deváté stát lutou oktávku?”

Nejste vy náhodou jasnovidec? jak jste to uhádl takhle napoprvé? Nechte pumpaření a můete posílit Hajaju. .

Pumpař malinko zaváhal, rozhlédl se po prostranství před čerpadlem, které v této odpolední hodině zelo prázdnotou, pak vzal mladíka jemně pod rukou a tie řekl: Pojď na moment dovnitř..

Nadporučík Bradáč se sice ve skutečnosti jmenoval Kroupa, ale nikdo z kolegů na oddělení mu u léta neřekl jinak ne Bradáč, protoe ho kdysi vzal jeden opilý hromotluk při noční táře idlí přes spodní čelist a nadporučík ji měl dodnes zdeformovanou. Momentálně mu to nevadilo, i kdy ji zrovna zaměstnával. Nejedl od rána a i teď musel polykat svou porci obloených chlebíčků s hbitosti rychlosázecího stroje. Bufet byl poloprázdný a tak si na pult s mokrými kolečky od pivních sklenic rozloil svůj notes a proel si jetě jednou vechny záznamy.

Cifra na naftovém stojanu u pumpy v Trakovicích, kterou si Smolina dobře vryl do paměti, byla docela slibná. Tolik nafty nebere nikdo jiný ne tiráci. A jejich pohyb přes nae území, a u tranzitní nebo s místem určení u nás, je evidován, dá se snadno prověřit. Takhle vypadala teorie. Praxe u byla trochu těí. Několik tiráků opustilo nae území u včera v noci, jetě dříve, ne vechny hraniční přechody dostaly patřičné pokyny. Byla jen nepatrná pravděpodobnost, e by některý z nich byl zrovna ten, který tankoval u pumpy v Trakovicích, ale byla. Z Trakovic nebylo k nejbliím hranicím dál ne tři, čtyři hodiny jízdy.

Pak tu byli ti, kteří jeli jinou trasu ne po hlavní silnici kolem trakovické pumpy. Jene… kadá trasa tiráků přes území cizí země má svou časovou rezervu, přestoe je předběně propočítána. A dost velkou rezervu. Padesátikilometrová i osmdesátikilometrová zajíďka se v té rezervě můe utopit jak komár v loui. Lze tedy vůbec někoho vyloučit? Bradáčovi spadlo vajíčko z chlebíčku rovnou tam, kam se tak upřeně díval. Doprostřed stránky se sloupcem zafajfkovaných jmen a čísel. Třiatřicet jich zbývá. Je to hodně nebo málo?

Uvidíme, co dokázali ostatní, řekl si v duchu. Moná, e při své telefonické anabázi po autodispečincích nali sluební vůz i řidiče, který z celého Bradáčova vypoceného sloupce potvrdí jedno jediné číslo. Pak bude moci Bradáč vytrhnout list ze svého notesu.

Vzdejte to, pane Ondrouch, uvítal Smolina Ondroucha hned ve dveřích.

Budete muset začít s jinou písničkou. Máme svědka, pane Ondrouch. Svědka, slyíte? nechal to slovo doznít v tichu místnosti.

Ondroucha nebylo pro clonu kouře u skoro vidět, ale jak zvedl hlavu, rozřízl namodralou houni nosem.

To jsou staré fígle, pane kapitáne. Bylo to poprvé, co Smolinu oslovil.

Ne, ádné fígle, pane, řekl přesvědčivě Smolina. Máte poslední monost říct to sám, ne ho přivedu.

Na vteřinu Ondrouch zaváhal, ale pak si jen beze slova sedl a začal balit novou cigaretu.

Dobře, jak chcete, řekl Smolina a zvedl sluchátko.

Mladík stanul na prahu a rozhlíel se po místnosti zcela bezostyně, jako by říkal: Tak tohle má být ta slavná kriminálka…

Smolina nespoutěl očí z Ondroucha a ze zrníček tabáku, která se najednou začala sypat z Ondrouchových prstů, zápolících s cigaretovým papírkem.

Tak nám povězte, Luďku Kyncle, co jste viděl včera večer kolem deváté hodiny u benzínové pumpy za Trakovicemi.

Mladík znejistěl, podíval se na Ondroucha, na Smolinu, a zase na Ondroucha, vypadalo to, jako kdyby sledoval zápas ve stolním tenise.

No já. . vlastně…

Chcete snad říct, e jste předtím naemu pracovníkovi lhal,? Smolina servíroval slova líně a pomalu.

Ne. To ne. Já vím, e je to trestný. Viděl jsem tam lutou oktávku. Takovou, jako má tady pan Ondrouch.

Vychrlil to vechno najednou a pak se odmlčel. Nespoutěl přitom očí ze sedícího Ondroucha, jako by čekal, kdy zedník vyskočí a vpálí mu svou pěst rovnou na bradu. Ale nic takového se nestalo.

V kolik to bylo? Přesně.

Nevím. U jsem říkal tomu vaemu soudruhovi, e tak kolem deváté. Moná chvilinku po.

Nic jiného jste tam neviděl?

Toti… viděl jsem i pana Ondroucha, teď zalapal

po dechu dokonce i Smolina. Zrovna el dovnitř. Otvíral dveře.

To je le! vyskočil Ondrouch. Ten kluk sprostě le! Ty spratku! otočil se k mladíkovi, který instinktivně poodstoupil o krok. Já vím, ty se mi chce pomstít za tu scénu v hospodě. Včera večer toti, teď u zase mluvil ke Smolinovi, který si stoupl těsně k němu, si ze mne dělal trapnou legraci, v hospodě, pitomý vtipy na paroháče a tak  a kdyby mě chlapi nezadreli, stál tu dneska s monoklem. A teď tady le, aby mě do toho namočil. To je přece trestné, pane kapitáne, ne? Kdoví, jestli to neudělal on sám, kdy říká, e tam kolem deváté byl…

Čtyři mui v místnosti připomínali v té chvíli hráče baseballu, rozestavěné na hru a očekávající kadou chvíli prudce vystřelený míč. Smolina s uniformovaným přísluníkem ho měli chytit. Ale míč nevyletěl.

Trváte na své výpovědi? obrátil se Smolina úředním hlasem na Kyncla.

Byl tam, řekl Kyncl tak pevně, jak jenom to bylo v téhle situaci moné. Tohle vám můu odpřisáhnout třeba na smrt svý máti. S tou včerejí hospodou tohle nemá nic společnýho.

V tu chvíli se otevřely dveře a dovnitř se vhrnul s rozzářeným obličejem nadstrámistr Jindřich Weiner. Ten kluk má vzácný dar chovat se i v nabité nádraní hale jako by byl na pouti, pomyslel si Smolina, kdy Weiner, ani by si viml napjaté situace a návalu v malé kanceláři, vysypal to, co zřejmě u nemohl udret ani minutu:

Tak to mám, soudruhu kapitáne! Je to úplně jasné.

Vám vedle neřekli, e je tu výslech!? obrátil se na nadstrámístra.

Řekli, ale já myslel…

Tak jděte laskavě na chvilku myslet vedle, ano!? Díky!

Nadstrámistr Weiner se naklonil dopředu, otevřel ústa, ale zase je zavřel, otočil se, a trochu prudčeji za sebou zavřel dveře.

Smolina přeletěl pohledem situaci, před chvílí tak nadějnou a řekl, sice mírněji, ale pořád jetě nakvaeným hlasem:

Počkejte vedle v kanceláři. Slova vylétla do

prostoru s neurčitým určením, ale uniformovaný přísluník Je pochopil správně a pokynul Kynclovi.

A mi sem někoho polou. Kohokoli, Jen ne Weinera. A sekretářku.

Pak přeel k idli, která ho tak trápila celý den, sedl si pokud mono co nejpohodlněji a obrátil se, úplně jiným, intimním, zpovědnickým tónem k Ondrouchovi.

Pane Ondrouch. Posaďte se a ulevte svému svědomí. Vdy já vidím, jak vás tíí to, co víte a co jste nám jetě neřekL Jestli jste ho nezabil, nemáte důvodu nemluvit pravdu. A já věřím, e jste ho nezabil. A jestli jste tam opravdu byl, otisky to stejně prokáou. A budete na tom pak daleko hůř.

Ondrouch si sedl, sklopil hlavu a začal si balit u bůhví kolikátou cigaretu. Seděl tak dlouho. Nezaregistroval ani příchod dalích osob, neregistroval Smolinu, který si bezmylenkovitě hrál se zapalovačem, jen seděl a balil cigaretu, na kterou zničeho nic začaly dopadat velké mokré kapky.

Já tam opravdu byl, řekl pak, a jako by tato jediná věta byla émem, který mu vrátil znovu řeč a pohyb, vytřepal tabák i s pomuchlaným papírkem ze svých rukou do popelníku, vytáhl z kapsy kapesník, halasně se vysmrkal a začal povídat.

(29)

Polda se probouzel. Nořil se z černoty do stále světlejí a světlejí modři, a byla úplně nejsvětlejí jakou kdy viděl a v ní plavaly bílé obláčky a na nich, jako na nafukovacích matracích, se vyvalovaly krásky v dlouhých průsvitných bílých koilkách a opalovaly se. Pak tam byl jetě pán, co přeskakoval z jednoho obláčku na druhý, z kamene na kámen v potoku jasné modři, a přiskákal a k Poldovi a Polda se ptá: To jsem v nebi? a ten pán říká: Jo, to určitě.

A pak Polda konečně poznal, e to modré je strop nad hlavou pána, který seděl u jeho lůka a skláněl se nad ním. Mohutný pán, stavěný jako býk s nosem jako zobáček u konvičky.

Můete mluvit? zeptal se ho ten pán.

Polda přikývl.

Tak nám řekněte, kdo vám to udělal, a Polda v duchu zalitoval, e nezůstal tam nahoře, mezi kráskami na nafukovacích obláčcích, protoe sotva se člověk vrátí na zem, u narazí na policajta.

Já nevím, řekl Polda a bolely ho přitom rozbité rty,

Vy jste ho nepoznal?

Polda zakroutil hlavou.

Ale poznal, pane Grosmann, řekl mu. My ho u taky známe, nemá cenu zapírat. Přiel k vám dnes ráno na návtěvu… Alfréd Rézl? Vy ho moná znáte lépe pod jménem dímačka.

Kdy to vědí, bude lepí to přiznat, pomyslel si Polda a kývl.

No vidíte, pousmál se kriminalista. Dali jste se do hádky?

Polda zase přikývl. Byt určitě nesvědčil zrovna o tom, e by si hodili člověče nezlob se a s úsměvy se rozeli.

Porvali jste se?

Polda opět kývl, a hned se začal bát. Otázka, která teď musí přijít. Přila.

Proč? Kvůli čemu?

Polda se snail ví silou vrátit se zpátky do té nadýchané nádhery s plujícími oblaky Byl by zaplatil polovinu z těch čtyř stovek, které zapřel i v nouzi nejvyí před dímačkou, tomu, kdo by ho pořádně pratil palicí přes hlavu a vypálil ho zpátky k nebesům. Ale nikdo se nenaskytl. Tak aspoň začal předstírat, e mu mluvení dělá obtíe.

Dobře, usmál se mu. S tím tedy počkáme. Ale nevíte náhodou, kde se Rézl, nebo, chcete-li, dímačka můe teď zdrovat? Nebo kde se zdroval, ne přiel k vám? Neměl nějakou enskou? Neříkal, jetě ne jste se chytli, kam půjde?

Tak oni ho nemají? Poldovi se ulevilo Dokud nebudou mít dímačku nemůou se nic dovědět o jejich společných akcích To by jim to bylo jasné u teď Zřejmě tedy ani nenali skrý pod dladicí ve sklepě domu, kde Polda bydiel

,,Uvědomte si, pane Grosmanne,” naléhal kriminalista, kdy Polda nereagoval na předchozí otázku, e a u ke rvačce dolo kvůli čemukoliv  můe se to opakovat Rézl můe přijít a znova vás zmlátit.Pokud ho co nejdřív nechytíme. A v tom byste nám měl pomoci.

To určitě, pomyslel si Polda Zatím jsem tady, v bezpeči, starají se tu o mě, nic na mě nemají a dímačka mi můe bejt ukradenej. e přijde potom? Jen a přijde, Mám mu co vracet…

Vy jste Rézla znal dobře, viďte? pokračoval kriminalista Tak tedy určitě budete vědět, e byl nedávno trestán. Přestoe prohlaoval, e trestnou činnost provozoval bez komplice, je tu na komplice důvodné podezření. Odcizené předměty se také nenaly. Víte, e se občas stává, e se spolupachatelé o lup potom porvou?

U je to tady! Polda se z toho úplně zpotil.

(30)

… a v poslední době to vyvrcholilo. Byl jsem docela rád, kdy Bětka přila s tím, e by chtěla jít dělat .Ne e bych sám domácnost neutáhl, ale říkal jsem si, e bude mít míň času na zálety. I kdy se mi na druhou stranu nelíbilo, e bude v kuchyni v hotelu. Ale Bětka si nedala říct. Ne, e by tam za ní Kůrka chodil, to ne. Ale párkrát si přehodila směnu, nebo si ji zkrátila a lezla za ním dál.

Tak jsem jí včera ráno po té večerní scéně, o které jsem u mluvil, řekl, e zajedu večer za Kůrkou a vyřeím to s ním jednou provdycky.

Večer jsem el do hospody  chlapi tam jetě nebyli  a dal jsem si něco na kurá. Málo Jenom pivo a rum. Jiní pijou, aby se dostali do ráe, já jsem pil, abych vydrel s Kůrkou mluvit klidně, abych mu hned nerozlápl ciferník. No a tak kolem devátý jsem tam přijel..

Ondrouch se zarazil, chtěl něco říct, ale místo toho jen pokynul Smolinovi, e by potřeboval napít. Předpisy jsou někdy nespravedlivé, pomyslel si Smolina, kdy mu podával sklenici se sodovkou. Tenhle člověk by si teď zaslouil něco tvrdího. Po tom, co musel proít.

Kůrka se jen zaklebil, kdy jsem vlezl dovnitř, pokračoval Ondrouch. Á, Zorro mstitel jde pomstít cejchy lásky. A mně bylo v tu chvíli jasné, e ji pokousal jen proto, aby mě natval. Udrel jsem se a povídám mu o tom rozvodu. A on zase: Copak bych si vzal takovou děvku, která.:. a začal líčit různé věci, co s ní vyváděl Já jsem věděl, e mě chce vyprovokovat, ale zároveň to

někde uvnitř ve mně u aludku začlo klokotat, a to u jsem zatínal pěsti. Jak jsem k němu pokročil, on najednou sáhl do takového plochého kufírku, co dneska nosí spousta chlapů. Měl ho předtím na stole a drel na něm celou dobu ruku. Vytáhl pistoli, namířil mi rovnou na břicho a povídá:  Ne, ne, dneska to fackou neskončí. Musí si ty facky schovat na doma. Pro Bětuku.

Ano. Kufřík. Příruční zavazadlo, které si lidé brávají s sebou do práce. To mi tam tehdy chybělo, uvědomoval si Smolina.

Ta pistole mě trochu zarazila, vyprávěl dál Ondrouch. Jinak bych mu rozkopal iku, i kdyby měl v ruce kinál. Bylo to strané, stát kousek od něj, plný síly a chuti rozbít mu hubu, poslouchat ty uráky a nemoct přitom hnout prstem. Řekl jsem mu, e je svině, a e ho stejně jednou dostanu  v té chvíli jsem byl úplně rozhodnut ho zabít i kdybych ho měl utlouct pěstmi. Pak jsem se obrátil a jel domů.

Alběta byla pořádně vyděená, kdy jsem přiel. Asi jsem to měl jetě pořád v očích. Řekl jsem jí, e jsem s Kůrkou mluvil a e si ji nevezme,  ani jsem jí nezopakoval ty nadávky  a jestli chce, tak a zůstane dál u mně, ale styky s Kůrkou e musejí přestat. To jsem jí spí naznačil, protoe mi na tom nezáleelo. Věděl jsem, e ho stejně v nejbliích dnech zabiju. Nevěřila mi, samozřejmě. e prý jsem si to vymyslel, e jsem Kůrku pomluvil, abych ji proti němu potval. Padl jsem na postel a v tu ránu jsem spal, protoe mě to dost vzalo. Ráno jsem vstával dřív ne ona a kdy mi v práci řekli, e Kůrku někdo v noci zabil, dostal jsem strach, e to bude na mně. Volal jsem Bětce do práce a prosil jsem ji, aby řekla, a se jí budete ptát, e jsem byl doma od sedmi a do rána. Byla celá vyděená, vycítil jsem z jejího hlasu, e si myslí, e jsem vrah, ale zároveň jsem měl “dojem, jako by ji to potěilo. Nevím proč. Snad, e se to vyřeilo, nebo e jsem byl kvůli ní něčeho tak straného schopen. Jí vdycky dělalo dobře, kdy jsem se kvůli ní třeba na zábavě popral. Brečela a já jí říkal: Neboj se, vechno zase bude mezi námi v pořádku. Někdo to vyřeil za nás… vím, e to bylo krutý. Ale já byl rád, e je Kůrka po smrti Jsem rád. Jenom mě mrzí, e jsem ho nedokázal zabít já Proto jsem tu brečel..

Ondrouch sklopil rozpačitě hlavu.

Můete mě soudit za spoustu věcí, řekl po chvilce ticha. e jsem melouchařil a bral takové sumy, i kdy to dělá dneska kdekdo a nikdo ho za to neodsoudí. e jsem jí tloukl. Ale nemůete mě odsoudit za to, e jsem ho zabil. To by nebylo spravedlivé. Já ho jenom chtěl zabít.

Smolina přeel k oknu, opřel se čelem o chladné sklo a mnul si oči. Je to paradox, říkal si. Vdycky to vypadá tak nadějně, dokud lidi lou. Člověk si můe říkat, e a vypovědí pravdu, bude vechno jasné. A zatím je to úplně jinak. Jen jestli je aspoň tohle pravda.,.

Tak se mi zdá, pane Ondrouch, e vy sám jste nejradi, e jste to konečně vechno vyklopil…

Mu pokývl hlavou: To jo. Ulevilo se mi. I kdy vím, e mi moná nevěříte. Je to takhle lepí, i kdybych měl za to sedět.

Řekněte mi jetě něco: kdy jste tam byl, viděl jste někoho, nebo nějaké auto? Ne, auto určitě ne. Kromě Saaba, co patřil Kůrkoví. Ten stál jako vdycky stranou u pumpy. A vůbec nikoho. ivou dui. A jestli se tam třeba někdo schoval, klidně jsem ho mohl přehlédnout. To víte, byl jsem dost rozruenej..

Jak dlouho ta vae rozmluva s Kůrkou trvala? A vůbec, nevíte přesně, v kolik jste tam přijel?

To nevím. Jak vám říkám, el jsem do hospody, odtamtud jsem odeel kolem sedmé, doel jsem si domů pro auák, ale jen do garáe, s Bětkou jsem nemluvil. Doma… no nevím, jestli vás to můe zajímat… jak jsem byl naponovanej a pořád jsem musel myslet na ten výstup, co mě čeká, no prostě jsem z toho dostal mírnou běhavku. Ale nechtěl jsem mluvit s Bětou, aby mě třeba nepřemlouvala, tak jsem si to odbyl na záhoně za garáí. Chvilku jsem to zahazoval rejčem, chvilku jsem se potýkal se zámkem u garáe a pak jsem oktávku musel vytlačit, aby Bětka neslyela, e startuju. Gará je na opačném konci zahrady ne barák a já jsem ten auák tlačil a skoro za zatáčku u kapličky. Tam jsem teprve nastartoval. Byl jsem tak nervózní, e jsem za vsí musel zastavit a odskočit si jetě jednou. Pak jsem si dal cigaretu, abych se uklidnil. No a pak u jsem jel rovnou k pumpě.

A u pumpy?

Jak dlouho jsme spolu mohli mluvit? lo to rychle, asi tak rychle, jak jsem vám to vyprávěl, a Ondrouch pohlédl na enu, která zapisovala.

Bral Jste benzín?

Ne. Kdepak. Po té scéně …?

Neviml jste si, kolik ukazovaly ciferníky na stojanech?

To tedy ne. Já na takové věci neměl pomylení. el jsem Jak kůň s klapkami na očích.

A co ten kufřík? Dokázal byste ho popsat podrobněji? Ten, ze kterého vytáhl Kůrka pistoli.

Normální plochý kufřík. Černý. S kováním po stranách, s hliníkovými litami.*

Co bylo uvnitř jste si neviml, kdy ho Kůrka oteřel?

Ne. Mě stačil pohled do té černé hlavně.

Nic jiného jste v místnosti, kde byl Kůrka, neviděl? Něco nápadného, co tam normálně nebývá? Třeba krabici nebo nějaký balík?

Já jsem se opravdu moc nerozhlíel, pane kapitáne. Ale myslím, e tam nic takového nebylo.

A slyel jste nějaký vůz jet kolem? Auto nebo motorku?

To si nepamatuju. Něco jelo, to víte, po téhle silnici pořád něco jezdí, ale my jsme na sebe s Kůrkou taky dost řvali, take nevím ..

A tu pistoli, co na vás Kůrka vytáhl, byste poznal? To jo. Takhle z hlavy vám nemůu říct, co to bylo za pistoli, já měl za celý ivot pistoli v ruce jen na vojně, při ostrých střelbách a při rozborce. A ta to nebyla. Tohle byl starí typ.

Smolina vytáhl ze zásuvky túsek fotografií a rozloil Je před Ondrouchem.

Tahle by to mohla být nejspí, Ondrouch se dotkl prstem německé Parabely.

Smolina zase fotografie shrábl, a uklidil je do zásuvky. Vy mě asi domů nepustíte, co? řekl tie Ondrouch. Dneska ne, pane Ondrouch. Ale byl bych rád, kdybychom vás mohli pustit u zítra. Moc rád bych byl, věřte mi.

Mně je to jasný, mu sklopil hlavu a v soumraku ani nebylo vidět, jestli v prstech, kterými moulal, něco má nebo ne. Můu vás o něco poprosit, pane kapitáne?

Smolina Jen přikývl.

Vyřiďte, prosím vás, Bětě, e jsem to neudělal a e se určitě vrátím. A nemá strach.

(31)

Richard Keller uvelebil své mohutné tělo na sedadle, zapálil si cigaretu a nastartoval. Jetě ne zařadil, mrknul na hodinky. To je fajn, jestli to na hranicích půjde jako obvykle, je kolem půlnoci zpátky doma v Mnichově. Představil si zítřejí pozdní vstávání, vonící kávu a talíř se unkou a vejci na přikrývce, slunce na balkóně vilky. Senzace. Volvo zahučelo jak medvěd před výpadem a kolos se hnul.

(32)

Smolina se na okamik zarazil, kdy jeho první pohled, jakmile vstoupil do vedlejí místnosti, padl na čekajícího Jindřicha Weinera. Nadstrámistr seděl sklesle na hraně stolu, tak sklesle, e měl Smolina na jazyku omluvu. Ale v okamiku, kdy ho mladík uviděl, sevřely se mu rty takovým vzdorem, e Smolina hned zase jakékoli úvahy na omluvu zaplail. Dobře ti tak, pomyslel si. Bylo to kapánek tvrdé, ale nediv se, kdy tam vpadne v takové situaci. Takhle jsem se u dlouho nerozčílil. A kriminalista by se vůbec neměl rozčilovat. Pak je na nejlepí cestě, jak udělat botu.

Tak co pro mě má? zeptal se stroze.

Ale… dohromady nic, řekl Weiner a mračil se.

Tak proč jsi tam vtrhnul jak filmoví lupiči do banky a začal jsi vykřikovat, e je vechno jasný?

No protoe podle těch protokolů to vypadá, e pistoli zaantročil opravdu ten zbrojmistr, co to odskákal.

To jsi přiel přímo na objevnou mylenku, Smolina chrlil jednu ironickou větu za druhou a vzápětí ,se sám na sebe zlobil. Neměl ironii rád ani u jiných. A u sebe tuplem ne. Ale tenhle zajíc ho provokoval.

Take vechno je v pořádku. Viník sedí a pistoli máme, e?

Já jsem se chtěl omluvit.. řekl mladík nepřesvědčivě,

To je v pořádku, o tom se u nebudeme bavit Ale něco bych pro tebe měl. Pojede do Trakovic, mladík dychtivě zvedl hlavu,  a projde si na čas tuhle trasu. Tady to má vechno napsané a nakreslené. Auto ti seene..

To není potřeba já mám svoje, pitl mladík.

Hm, řekl Smolina A co má?

Trabanta Kombíka.

Smolina řekl jetě jednou hm. Jeho doposud jedinou havárii zavinil právě Trabant.

A anténu tam nemá, doufám?

To je starý, řekl nadstrámistr pohrdavě. Já vím, jednohubka. Já znám vechny tyhle fóry. Ale proč má Trabant tak velký kufr, to víte? Aby se tam velo seno pro vechny ty, co vymýlejí fóry na Trabanty.

Kdyby si Smolina v poslední chvíli nevzpomněl na staré přísloví jeho prvního náčelníka, e ztrácet smysl pro humor by z vlastní osoby znamená stárnout, asi by to dopadlo jetě hůř, ne předtím při Weinerově výslechovém ántré. Takhle jen řekl: Dobře. Je to mezi námi jedna jedna. A teď u jeď.

Druhý mu, který čekal na Smolinu, měl na sobě jetě montérky, ale v očích, ve výrazu obličeje i v drení těla zcela jasný rys člověka, který sem patří.

Konečně mám jednoho schopného člověka zpátky z terénu, přivítal ho Smolina. Viděla tvá ctěná libost toho mladíka Weinera? Dostal jsem ho od náčelníka jako dáreček. Místo Konývky. Moná nebude patný, konečně, vichni jsme jednou začínali, ale to bych musel přemluvit Kůrkova vraha, aby s mordem počkal aspoň rok. Pak by mi ten kluk mohl být co platný.

Jen nech být, kýval hlavou mu v montérkách. Tolik chyb, co já za dneek, ten kluk určitě neudělal. U ctěného pana reiséra, co přijel v tom červeném Mustangu, jsem moc povídal a vyplail jsem ho, pak se tam objeví zrovna můj dvojník, pan Karpíek z Tuzexu, kterého jsem před léty vyslýchal, a je po inkognitu.

Pozor! vybafl Smolina. U se ti to máslo na hlavě rozehřívá. Má ho tam zbytečně moc. Reisérovo číslo máme, Robert se mu u dívá na zoubek a s Karpíkem jsi to náhodou sválel krásně. I ten architekt byl

perfektní. Kdy jsme u toho Karpíka… co si dvojníci vyprávěli při výslechu?

Nejdřív si nerozuměli, řekl dvojník pana Karpíka Ctěný Karpíek se dlouho oíval, i kdy jsem ekvilibroval se čtyřmi ikami uheráku, co měl ve voze, a s paklikem bonů. Ty byly v saku. A taky s tím, jak zareagoval kdy jsem mu řekl: - Běte dovnitř, má to tam pro vás. Ale s tímhle jsem neuspěl. Karpíek pořád tvrdil, e byl ze mne tak vedle, e ani neposlouchal, co říkám. Ale e přiel za Kůrkou, to přiznal. Natěstí nepatří zrovna k nejbystřejím a já ho nenechal vydechnout, take ne měl dost času vymyslet si něco přijatelného, Tvrdil, e mu Kůrka prokázal nedávno nějakou ctěnou laskavost a e mu ji přiel oplatit. Pak si asi vzpomněl, e Kůrkoví kdysi sháněl Saaba a tak začal s dalí pohádkou: prý chtěl Kůrka Saaba prodat a on měl eminentní zájem na jeho koupi. Řekl jsem si, e to je ten pravý moment trochu přitvrdit muziku, aby si nemyslel, e tu sedí jako nevinný řadový občan, a připomenul jsem mu manipulaci s těmi bony  bylo jich asi pět tisíc e tohle se nemůe při podrobné revizi jen tak ztratit. Taky jsem mu připomenul ten případ před lety, co jsem vyetřoval Karpíek z toho tehdy vyvázl s odřenýma uima, byl sice právně vzato nevinen, ale my taky máme své ctěné mínení. Po těhle vzpomínkách trochu změknul, ale jen docela málo, připustil, e měl něco od Kůrky dostat  to jsme konečně věděli sami  ale co, to nám nemůe prý říct. Prý to ani sám neví. Kůrka mu údajně volal předevčírem a řekl mu do telefonu, e pro něj má něco, co by ho mohlo zajímat a a přinese tuhle částku. Co je sice nesmysl, na to by mohl skočit jen dr. Watson, ná ctěný předek, ale nicméně to je to poslední, co jsem z něj dostal.

To je v pořádku, uklidnil ho Smolina. Dostal jsi z něj, co se dalo. Robert je stejně probírá vechny tři. Reiséra, architekta i Karpíka. Ono se něco najde. Jestli něco je, tak se to najde. Věř tomu. Teď bych tě poslal někam jinam. Někam, kam se nechodí v montérkách, i kdy právě ta slečna, za kterou jde, si na jedny montérky moc potrpěla. Je z motelu, jmenuje se Lída Hronská a Kůrka se s ní zřejmě stýkal. Vypovídal o tom aspoň Ondrouch a její číslo v Kůrkově notesu. Zkus zjistit vechno o Kůrkově ivotě. Co půjde. A o vztahu těch dvou.

Myslím ji a Kůrku A jestli Kůrka nenavazoval v motelu jetě nějaké známosti. Mimochodem, nemám tu vzkaz od Bradáče?

Má Bral jsem zrovna telefon.

A?

Devadesátiprocentní destilát.. Třiatřicet tiráků, co přicházejí v úvahu. Větinou opoutějí republiku dneska přes den nebo večer To je frmol, co? Já tedy startuju do ctěného motelu.

Pozor na Sirény, řekl Smolina. Myslím na ty.,. naznačil rukama zcela jednoznačně, o jaké Jde.

(33)

Tak konečně si můeme promluvit, řekl Smolina a v poslední chvíli si uvědomil, kolik trýzní mu způsobila za dneek jeho nepohodlná idle a zůstal stát.

Tak jak to včera večer bylo? Tentokrát podrobně. Kde jste se u pumpy vzal, kolik bylo hodin, co jste tam viděl, prostě vechno, pane Kyncl.

Byl jsem u kámoe, pro kytaru. Kámo bydlí v Černicích, ale tam jsem nedojel. Mám Pionýra, dvousic, a kousek za pumpou směrem k Černicím mi začalo vynechávat zapalování Neměl jsem baterku, tak jsem to otočil a jak tak jsem se doplíil zpátky. Místy jsem to musel tlačit.

Kolem pumpy jste tlačil nebo jel?

Jel. Ale tak třicet.

Popite mi přesně, ale tak přesně, jak je to jenom moné, co jste viděl u pumpy.

Tu Ondrouchovu lutou oktávku. Stála hned vedle dveří, co za nima sedí Kůrka… vlastně seděl, e jo.., a Ondrouch zrovna otevíral dveře.

Jak víte, e je otevíral a ne zavíral?

No otvíral je, vdy jsem ho viděl v pohybu, jak jsem jel kolem pumpy.

Byl tam jetě jiný vůz?

Jo. Saab. Kůrkúv. jinak nic.

Druhé dveře u pumpy byly zavřené?

Ty jsou zavřený skoro pořád.

Uvnitř se svítilo?

Svítilo. Ale aluzie byly zataený.

Viděl vás Ondrouch, e jedete kolem?

To nevím, asi ne.

A nezdá se vám trochu divné, e jedete kolem, motorka vám prská, vude kolem je jinak ticho a Ondrouch se ani neohlédne?

Já nevím .

Tak ohlédl se?

Snad ne. Myslím, e právě otevřel dveře a mluvil s Kůrkou uvnitř.

Kdy se tedy neohlíd, jak jste mohl tak přesně poznat, e je to zrovna Ondrouch?

No přece nejsem slepej! Měl jeho figuru a taky bundu. A vlasy.

Chcete tedy říct, e tam vstupoval někdo, kdo vypadal jako Ondrouch, v bundě jaká vlastně byla? Semiová. Se světlým koíkem kolem krku.

Sakra, to je pamě..

Jaká pamě? V týhle bundě chodí pořád.

No dobře. Potkal jste cestou tam nebo zpátky nějaký vůz?

To u se tak přesně nepamatuju. Ale jo, něco jo. Snad osobák, myslím, e embéčko.

Cestou k Černícím nebo zpátky?

Kdy jsem jel k Černicím. Dost mě oslnil.

Světlý, tmavý?

To na mně chcete moc 

A co zpátky? Potkal jste něco?

Taky, ale u nevím co.

Jak daleko jste ujel, ne jste se vracel?

Tak asi pět set metrů za pumpu.

Nějaký orientační bod?

Jen pole kolem a vestky okolo silnice.

Viděl jste na pumpu?

Svítila v dálce. Ale jestli si myslíte, e jsem viděl co se děje u ní, to tedy ne. Jen světlo v dálce a tu ikmou střechu.

Kdy jste jel směrem k Černicím, nic u pumpy nestálo?

Mladík se zamyslel. Ne, myslím, e nic.

Kůrka byl uvnitř?

Já opravdu nevím. Kdy jsem jel tam, kalil jsem to osmdesát a nerozhlíel jsem se doleva doprava. Tý oktávky na zpáteční cestě jsem si viml hlavně proto, e se

o Betě Ondrouchový a Kůrkoví dost povídalo a Ondrouch vdycky prohlaoval, e to tak nenechá. Kdy jsem ho viděl do tý pumpy jít, skoro jsem měl chu zastavit a počkat si na ten box Kůrka by nevydrel ani jedno kolo. take jsem tuil, e to bude krátký. Ale nikdy bych neřekl, e to Ondrouch vyřídí bouchačkou.

A proč jste nezastavil?

Kámoové čekali.

Kámoové?

Jo Kluci z fotbalu já hraju za Trakovice, za dorost, víte? V létě hrajeme venku a v zimě a na podzim nebo kdy prí, chodíme kopat do tělocvičny. Jen takovej lehkej ukes.

To hrajete fotbal s kytarou?

Ale ne. My máme kromě toho jetě takovou mení partu, pár kluků z toho drustva a vdycky po fotbale zůstaneme chvilku v tělocvičně a tak kecáme, a občas si brnkneme.

To musela být nějaká výjimečná událost, e jste se hnal pro kytaru a do Černic.

Jak říkám, já tam občas zajedu, protoe z nás nikdo kytaru nemá. Ale hrát umím.

A na hodinky jste se za celou tu dobu nepodíval? Ne. Já se na hodinky koukám málokdy. Jen kdy čekám na svačinu nebo na padla.

Kde děláte?

Já se učím. Strojním zámečníkem. Tady, v Tatrovce. Třetím rokem.

To u vám bude osmnáct, ne?

Jo. Za sedm měsíců.

Podle čeho jste tedy usoudil, e jste byl u pumpy kolem deváté?

No měli jsme s klukama spicha před sedmou a pak najednou Mungo to je přezdívka podle tý skupiny Mungo Jerry, ale to vy asi neznáte  pak teda Mungo povídá: U je půl devátý Tak jsem sed a startoval. Abysme si jetě stačili zahrát.

To jste tam jel a po fotbale? Od sedmi jste kopali, pak jste sedl na Pionýra a jel do Černic?

No, proč ne? Já měl bejt doma do jedenácti, kluci taky, tak bylo jetě dost času. .

Zazvonil telefon, jako toho dne u tolikrát, právě kdy Smolina otevíral ústa k nové otázce. Zvedl sluchátko se

zarputilým výrazem, ale ten hned zmizel, sotva zaslechl první slova. Přepojte mi to vedle, prosím vás, řekl.

Tady Robert. Tak abych dokončil tu radostnou novinu. Hynek Kleiner, reisér, loni v listopadu vyetřován, podezření z drogového dýchánku. Byly při tom nějaké svlíkačky a tak dále, jene nám to ohlásil anonym a druhý den, take po drogách nebylo ani stopy. Měl to být hai.

Má seznam lidí z toho mejdanu? Smolina se potil, co se mu stávalo málokdy.

Mám Jindřich Navrátil, scénárista, Ale Pokorný, herec. .

Nečti to vechno. To mi přinese pak. Teď se hlavně podívej po dvou jménech: Josef Karpíek, inenýr Miroslav Brychta… a počkej, jetě dvě: Karel Kůrka a Jan Ondrouch.

Na druhé konci drátu jel někdo prstem po papíře těsně u mluvítka. Musím tě zklamat, ozvalo se po chvílí. Nic… vlastně počkej. Karpíek to zrovna není, ale Karpíková, jestli ti to pomůe. Nina Karpíkcvá, třicet let, v domácností, ena vedoucího z Tuzexu, no, to tedy můe být v domácnosti..Zbytek u Smolina neslyel. Zamručel do telefonu cosi jako díky, vrazil do vedlejí místnosti a řekl sekretářce: Ne dokončím tenhle výslech, a mi seenou Karpíka.

(34)

Andulka se lekla, a zakrojila místo do iky turistického salámu málem do své vlastní ruky, kdy jí někdo zezadu zakryl oči a do ucha zařval: Hu!

Co blbne! vyjela jetě dříve, ne se otočila a pohlédla do dímačkovy tváře. Pak se lekla podruhé, nebo jeho vizá by jistě nadchla kadého surrealistického malíře. A nejen malíře i doktora., Mohl na ní před mediky krásně demonstrovat vechna stadia podlitin. Od těch předvčerejích, které se začínaly ztrácet ve luti, přes včerejí monokly a k takřka čerstvé bouli na hlavě. Její barva zanikla ve slepených vlasech, z nich jetě čouhala stébla slámy. Raící vous to ve podtrhoval.

Cos dělal, prosím tě? řekla nakvaeným tónem.

v něm se mísil mizející vztek ze včerejího rána se starostlivostí bývalé milenky, kterou jetě vechny city neopustily.

Kupoval jsem dárky. Pro tebe, zaklebil se Alfréd a rozloil před ní krásné krajkové kombinátko. Co Andulce zalichotilo.

Ty blázne, plácla ho mateřsky po tváři, a bolestí zavyl. S tímhle ksichtem by tě vůbec nepustili do krámu. Kdes to votočil?

Nikde. Fakticky. To jsem nakoupil pro svou milovanou Andulku. Za sestřičky těchhlé kouzelnic, zamával jí před nosem pomuchlanými bankovkami.

No to mě tedy vomejvejte! Včera ráno jsi tu div neebrál a dneska mává balíkama, jako bych já měla ebrat na tobě. e tys něco provedl Poldovi? Včera tu byli policajti a ptali se po něm.

Alfréd okamitě zváněl. Já nevím nic o Poldovi a ty neví nic o mně. Jasný? Nebyl jsem tu a nejsem tu. I kdy ve skutečnosti bych tu pár dní mohl být. Znova pozvedl peníze.

Konečně  proč ne? řekla Andulka, zdánlivě lhostejně a začala zase krájet salám na sedmidekové porce, přesně podle stogramového údaje na jídelním lístku. Po tobě se nikdo neptal, a já nejsem ádnej detektiv, abych si tebe a Poldu musela dávat dohromady. Já jsem obyčejná hostinská, která nic neví.

Tak ty u se na mně nezlobí, Andulko? vzal ji Alfréd kolem ramen.

Ty ksichte, odstrčila ho koketně ramenem. Bě nahoru, ví kde mám pokoj a dej se trochu do pořádku. Takhle se v lokále nemůe ukázat.

Já se tam ani ukazovat nebudu. Moje Andulka mi přinese něco dobrýho nahoru. Neboj se. Hned zítra vypadnu. Mám nějakej keft. Hodně daleko.

Tak přece jen po tobě jdou, řekla Andulka. A v čem vlastně lítá?

Neptej se, lásko. Přijď se zeptat nahoru. S gáblíkem.

dímačka si nabral plná ústa nakrájených koleček a odplul.

Andulka odnesla talíře do lokálu, pak se chvilku točila s půllitry mezí plně obsazenými stoly a pořád jí nelo z hlavy, kde mohl ten chlap vzít zničeho nic takové peníze. Ze dne na den. A přitom se takhle zřídit.

Moná el k Poldovi pro dluh. Polda mu klidně mohl ty modřiny udělat. Ale Andulka znala Poldu a příli dobře na to, aby věděla, e z Poldy nikdo nikdy ádné peníze nedostal. U jen z toho důvodu, e Poldy se nikdy peníze nedrely déle ne pár hodin. Sama znala nejméně tři lidi, kteří ho pronásledovali a vymáhali na něm své dluhy. Permanentně. A Polda řeil nejobtínějí situace tím, e si zase vypůjčoval od jiných lidí. Nekonečný kolotoč. A kdy se občas objevil s nějakou sumou, přela téměř okamitě do kasy nejblií hospody.

Jak se proplétala mezi stoly, doléhaly k ní útrky hovorů a hned zase odplouvaly jako tabákový dým pod nízkým stropem.

… a já mu povídám: Třicet piv nevypije, ani kdybys..

… no jo. Dočista zamordovanéj. Já jsem ho neznal, jen jsem párkrát tankoval u tý pumpy, kde dělal, ale frajer to byl, to se musí nechat. Coe? No včera v noci. Včera v noci ho někdo vodbouchnul. Vechno se ztratilo. Prachy, lístky na benzín, no prostě pumpa oholená jak kluk, kdy narukuje. Vypadá to na loupený přepadení ..

Zdroj dímačkova náhlého zbohatnutí jí leel v hlavě, jetě kdy stoupala vzhůru do svého pokojíku s talířem, plným tlačenky.

Alfréd leel na posteli tak, jak přiel za ní do kuchyně, jen boty si zul a spal. Poloila talíř na idli a potichu se nad něj sklonila. Kapsa, do ní před chvíli vrátil peníze, s kterými jí mával pod nosem, byla nádherně přístupná, jen hrábnout. Opatrně v ní zalovila,nepřestávala přitom hlídat spáče ostraitým pohledem a vytáhla hrst bankovek. Navrchu byly přimíchané lístky na benzín.

 … vechno se ztratilo. Prachy, lístky na benzín… dočista zamordovanéj, zaznělo jí znovu v hlavě.

Vrátila peníze zpátky do kapsy a ne dola dolů, roztřásly se jí nohy. Tohle je na mě moc, tohle je na mě moc, opakovala si v duchu. Zaila tu u, obsluhovala a vyhazovala z lokálu spoustu kriminálníků. Zvykla si na jejich drobné hříky, na podvody, krádee, rvačky, ublíení na těle tak, e by jí bez nich připadali nějak nepřirozeně. S mnoha z nich spala, fackovala je a kamarádila se s nimi, mnohé z nich kryla nebo alespoň

zamlčovala, co se dalo, před Bezpečností. Pokud to přímo neohroovalo existenci jí samotné a její hospody Ale vrah? Chladnokrevný vrah?

Na chvilku uvaovala, jestli by toho byl dímačka schopen a dospěla k názoru, e určitě. A ona ho ukrývá. Spoluvina za vradu, to není ádná legrace. ádná pododmínka. To se jistě počítá na roky.

Bouchly dveře a do kuchyně se vbelhal starý důchodce, Andulčina děvka pro vechno a její jediný pomocník, který se celý den plouil po jedné zdravé a jedné chromé noze lokálem, sbíral prázdné sklenice, naráel sudy utíral stoly a opíjel se v kuchyni pivem.

Má tu návtěvu, holka, řekl a rychle zase vypadl

Andulka poznala příchozího na první pohled a kdyby u neseděla, určitě by si sedla teď. Takhle jen zůstala na Konvičku němě zírat.

Nemám na hlavě tulipán? zeptal se Konvička. e na mě tak zíráte?

Ale to nic, vykoktala Andulka a snaila se udret své kolosální tělo na otěích vůle.

Dneska se jdu pozeptat po někom jiném. Znáte Alfréda Rézla? Taky se mu občas říká dímačka.

Andulka jen přikývla.

Dozvěděli jsme se, e k vám dost často chodí. Nebo aspoň chodil.,Nebyl tady náhodou dnes nebo včera?

Andulka nehnula brvou.

Ten člověk je toti pravděpodobně pachatelem dvou velice závaných trestných činů. Jednoho ublíení na těle a něčeho jetě daleko horího.

Tak přece!

Nemusím vás snad poučovat o tom, e kdybyste ho třeba skrývala, mohl by to prokurátor brát jako spoluvinu. A e za spoluvinu při vradě byste mohla ..

Slyela, jak říká to, co jí před chvílí běelo hlavou, ale nevnímala to. Chtělo se jí z toho veho straně brečet. Jí, která nebrečela u dobrých pět let. Ona má prásknout jednoho ze svých oblíbených hochů. Kluka, s ním proila spoustu zlých a pár hezkých chvil.

… a to, e jsme občas přimhouřili oko, jetě neznamená, e jsme úplně zapomněli. Vzpomeňte si jen na… jmenoval dalího z jejích hochů, kterého se pokouela tahat z bryndy tak dlouho, a ji do té bryndy málem sám potopil. Jmenoval jen jednoho, ale mohl jich

jmenovat pět, deset. Bylo jí jasné, e toho ví tolik, e by je klidně mohl jmenovat.

Je nahoře řekla jen. První dveře vpravo nad schodama.

Zůstala dál sedět, i kdy on se otočil, nakoukl do lokálu a někomu pokynul. Seděla, kdy se kolem ní přehnali, ten bez uniformy a za ním dva v uniformách, seděla, kdy se shora ozvaly rány, pratění dveří, dupot po schodech a muské výkřiky. Pak se dva mui váleli po kuchyňské podlaze, dva mui bez uniforem, supěli přitom a rozbíjeli nábytek. A seděla, jetě kdy ti dva uniformovaní jednoho z těch dvou zdvihli, přitiskli ke zdi a nasadili mu pouta a on se na ni podíval zlýma očima, svítícíma ve strniti a z tmavých podlitin. Seděla, kdy u dávno odeli, a měla celé mohutné poprsí, na které se dívalo s respektem u tolik muů, mokré od slzí. V té chvíli to nebyla Andulka-třicet buldozerů. V té chvíli to byla Andulka zoufalá ena.

(35]

Mu, který vyel ze Smolinovy kanceláře, to u nebyl hrdý, veselý a bezstarostný vedoucí Tuzexu, vybujelý na přepychu. Byl to mu, čekající na rozsudek.

Smolinovi moc času nezbývalo. Zvedl telefon a vytočil Bradáčovo číslo: Jak jsi pokročil s tirákama? Nic? Tak veho nech a vyhledej ve své kartotéce, jestli sem některý z těch tvých tiráků nepřijel v termínech: píe si… ? nadiktoval čtyři data, od října minulého roku a po den vrady.

Ale musí to jít fofrem, teď nemám čas nic ti vysvětlovat. A to bude mít, zavolej mi, budu u sebe. Jak dlouho ti to můe trvat? Coe? A zítra? Vyloučeno. Musíme to mít nejdéle do hodiny! Za kadou cenu! Vdy u ti jich zbylo v seznamu jen pár, ne? Jo, to má pravdu a byl by malér, kdyby to byl některý z těch, kteří u odjeli. Ale ví, e dnes je na hranicích prohlíeli obzvlá pečlivě a ptali se jich. Tak u zavěs a pus se do toho. Já ti budu dret palce ..

Kancelář u tonula v přítmí, které teklo otevřeným oknem dovnitř jak edivý inkoust. Smolina se naklonil přes stůl, přitáhl si magnetofon, přetočil pásek zpátky

na začátek, zapálil si, usedl do idle a magnetofonové kotoučky se rozběhly na povel jeho prstu Jak dvě miniaturní otáčivá Jevitě s výstupem protagonisty Karpíká.

Tak, pane Karpíku, konec kouzel. Jak to bylo s tím haiem? Tady jsem udělal chybu, pomyslel si Srnolina. Měl jsem říci Jen s narkotiky, protoe hai jsem si spí domýlel podle toho bezvýsledného vyetřování kolem večírku. Kdyby to hai nebyl, dolo by Karpíkovi, e tolik toho zase nevíme. No, náhodou to vylo.

Já… já… já u nemůu, Smolina si vzpomněl na Karpíkova zhroucená ramena a rozteklé rysy. To ona, Nina, mě do toho vehnala. Do veho. Nic jí nestačilo. Pořád potřebovala něčím ohromovat. Nejdřív autem tenkrát Simcu moc lidí tady u nás nemělo pak koichy má jich ve skříních deset , pořád se točila kolem těch míráků od filmu… Tohle u jsem jednou slyel, vzpomněl si Smolina na smutný případ jistého defraudanta. Měačka, která touí zářit ve společnosti reisérů a lidí od kumtu. Nemá na to ani vzhled ani schopnosti, tak je ohromuje bohatstvím, shání jim vechno to, co se dá dostat jen v Tuzexu a jetě s protekcí. A přitom si neuvědomuje, e ji stejně podceňují, dělají si z ní legraci a trpí ji mezi sebou jen z prospěchářství.

Pak, po večírku u pana Kleinera, to je jeden reisér, si vzpomněla s tímhle. Já jí říkal, e drogy nás mohou oba přivést do kriminálu, aby s tím neertovala, e u beztak má veho dost. Ale nedala si říct, udělala mi scénu, e jsem budikničemu, e ode mne odejde a vezme si Margitku,to je nae dcera s sebou. Tak jsem to udělal Poprvé jsem jel za Kůrkou v prosinci, bylo to na Mikuláe, podle toho si to přesně pamatuju. Reisér ho u zřejmě informoval, protoe Kůrka se mnou jednal naprosto samozřejmě.

V kterou denní dobu jste tam jel?

Dopoledne. Vdycky dopoledne, jako dneska. Popite mi přesně, pane Karpíek, jak vae návtěvy probíhaly.

Mělo to svůj program. Přijel jsem k pumpě, Kůrka se zeptal, kolik benzínu chci, naplnil mi nádr a já el za ním dovnitř zaplatit. Pro případ, e by se mě někdo pak ptal, jsem vdycky uvnitř jetě koupil pikslu oleje, abych měl důvod. Někdy byl Kůrka v kanceláři, kdy

nebyl ádný provoz, ale vdycky vyel ven, kdy viděl moje auto a natankoval mi. Vdycky to probíhalo stejně. Uvnitř jsem mu dal peníze, v bonech nebo v korunách, podle toho, co jsem měl, Kůrka bral obojí, cizí valuty jen výjimečně. Větinou jsem mu navíc přivezl něco, o co mě při předchozí návtěvě poádal. Uherák, koňak, cigarety a podobně. Jednou se stalo, e jsem neměl dost peněz, a musel jsem cenu doplnit zboím.

Kolik jste toho bral?

Někdy půl kila, někdy tři čtvrtě. Cena se pohybovala kolem třiceti tisíc za kilo. Kůrka nebyl ádný trokař, o nějakou tu stovku mu nelo. Kdy jsem teď ke konci u mlel z posledního s bídou jsem ty peníze sháněl, Nina nakonec musela prodat svoje auto a dva koichy bral Kůrka i míň. Jinak by mu to zřejmě zůstalo. Asi neměl jiný odbyt ne stálé zákazníky.

Znal jste je?

Jen reiséra. A ten nebral tolik. Pokud vím, tak nejvý třicet, čtyřicet deka, moná i půl kila. On toti od té chvíle, co mě Nina k tomuhle přinutila, ani tolik brát nemusel. Nina se chtěla vytáhnout a tak větinu večírků táhla ze svého. Párkrát jsme se kvůli tomu pohádali. Věděl jste, odkud Kůrka drogy dostává?

Domyslel jsem si to. Podle těch pravidelných intervalů mi bylo jasné, e mu je vozí někdo ze zahraničí. Pochyboval jsem, e by v osobáku mohl ten dotyčný převáet takové mnoství. Vdy jen my s Kleinerem jsme brali dohromady skoro půldruhého kila a určitě jsme nebyli sami. Tak jsem si myslel, e to bude zahraniční přeprava, tiráci. Ale jestli to Kůrka dostával den předtím nebo a dopoledne, to nevím.

Jak vypadalo předávání mezi vámi a Kůrkou? Kůrka měl vdycky drogu v kufříku. Takový standardní černý plochý kufřík s ozdobnými litami kolem. Měl ho postavený vedle stolu, vdycky zamčený. Já mu dal peníze, on mně igelitové balíčky s haiem. V kadém bylo deset deka.

Tohle jste u něj nikdy neviděl? z pásku se ozval zvuk vytahované zásuvky a ustění fotografií.

Ne, řekl po krátké pauze Karpíkův hlas. ádnou zbraň jsem u něj neviděl.

Smolina zastavil magnetofon a zvedl sluchátko. Slabý, ulápnutý človíček, kterého ena rozdupala

90

kramflíčkem, říkal si při vytáčení čísla. A on přesto dodnes nic nechápe. Hai není tak návykový jako ostatní drogy, ale paní Nině zřejmě zachutnal. A jetě víc Jí zachutnalo opojení společností. Kolik asi Karpíek dostane za to, co je na zbytku pásku? Na co jetě přijdou moji kolegové, a tenhle případ převezmou?

Na druhém konci to klaplo a ozval se náčelníkův hlas, S tímhle hlasem bys mohl konkurovat smutnému mui, řekl náčelník, kdy se Smolina ohlásil. U podle toho soudím, e mi asi nic veselého nesdělí.

Ale já ani nevím, řekl Smolina. Chvilkami to vypadá, e budu mít vraha u dnes, chvilkami, jako bych ho měl hledat do soudného dne. Zatím jsem spí přidělal práci ostatním. Mám tu pro ně jednoho vedoucího Tuzexu, který je po krk v manku, pár narkomanů a mezinárodní gang s drogami.

Skvělé, zasmál se hlas na druhém konci drátu. JUDr. Smolina, velkododavatel trestných činů. Jen licence ti chybí.

Právě jsem si pro ni chtěl přijít.

Tak u a jsi tu.

(36)

Takhle si to Richard Keller rozhodně nepředstavoval. Stál teď před budovou celnice, nervózně kouřil a sledoval trojici celníků, kteří s virtuozitou prohledávali jeho náklaďák. Bylo to jako hra na samou vodu. Zatím se v ní přímo topili. Keller jim musel kadou chvíli něco otevřít, odklopit, odemknout. Čím méně jim toho zbývalo k prohlídce, tím byl nervóznějí. Teď ke konci přily na řadu rezervní kanystry. Mladý celník se světlou hřívou, takřka nepředpísově dlouhou, je začal otvírat. Kellera to trochu povzbudilo, protoe nejvíc se obával proedivělého celnického rutinéra se sveřepým výrazem v obličeji. Ale ten měl momentálně na starosti čalounění sedadel.

Mladý celník s kadým kanystrem zaplouchal, pak vzal sondu a začal do nafty píchat. Kdy prozkoumal poslední, Keller si pořádně oddechl. Tohle u mu jednou na hranicích provedli a i tehdy měl nahnáno. Utřel si zpocené ruce do kalhot a v tom ztuhl. Mladý

celnik, který mezitím zael do budovy celnice, se vrátil a v ruce nesl dvacetilitrový kanystr, spolu s trychtýřem. Postavil ho k boku Volva a začal do něj přelévat první z Kellerových rezervních nádrí. Keller pozoroval, Jak vytéká pět, deset, dvanáct litrů, pak u jen čůrek a pak poslední kapka. Nemusel se ani dívat dál. On nejlíp věděl, e vechny jeho kanystry jsou ve dvou třetinách své ířky předěleny skrytou přepákou.

O pár minut později, kdy se z igelitového obalu vynořila na stůl celní kanceláře tenká rulička, zazvonil telefon.

Ano. Zrovna ho tu máme, řekl náčelník celnice do mluvítka a sledoval se zájmem, jak se z mnoství obalů, s nimi by nemohl soupeřit ani bourec moruový, klube pod rukama onoho mladého světlovlasého celníka jetě tenčí rulička. Chvíli bylo ticho, ruené jen ustotem hlasu na druhém konci drátu a cvakotem fotoaparátu, kterým třetí celník dokumentoval celou událost.

Voláte skutečně v pravou chvíli, řekl náčelník. Nali jsme u něj v rezervním kanystru … moment… hned vám řeknu, co… naklonil se přes stůl a v němém okouzlení asl nad obrazem neznámého gotického mistra.

(37)

Jestli bych jetě někomu kromě své eny chtěl někdy zlíbat ruce, tak by to byl ten celník, co prohlíel Kellera, řekl Smolina, kdy zaklapl sluchátko do vidlice.

Zvládnul jsi to krásně, ale bohuel o půlhodinu později, ne bylo záhodno, obrátil se na Bradáče, který si rozpačitě hladil to příslovečné místo na svém obličeji. Celníci prohledali Kellera podle stejného avíza jako vechny ostatní dnení tiráky a nali v rezervním kanystru nějaký gotický obraz. Vypadá to na ťNanebevstoupeníŤ, které loni někdo vyřízl z kostela v Kotvicích.

Vechny kanystry byly ve dvou třetinách dělené, ale vertikálně, take dno i vechny stěny kolem uzávěru měly normální sílu. Váha byla v odděleném prostoru doplněna pískem.

Zítra, a nám přivezou Kellera, se snad dozvíme, jestli

vyměňoval drogy za památky přímo u Kůrky, nebo zda byl zkontaktován jetě s někým jiným a kupoval od něj kradená umělecká díla za peníze, které dostal od Kůrky za hai.

To se od ádného Kellera nedozví, protoe kurýři jsou placeni za to, aby mlčeli.. Taky za to dostanou pořádné odkodnění, a si odpykají trest a vrátí se zpátky. Kdyby mluvili, bylo by to s nimi horí.

Keller ti to sice neřekne, ale můu ti to říct já. Keller dostával památky od Kůrky. A Kůrka je dostával od jednoho člověka, kterého znám a mám ho pod zámkem. A ten je kradl jetě s jedním člověkem, kterého taky znám a taky ho mám pod zámkem. A pak mám taky pod zámkem toho, kdo zavradil tvého pumpaře. Jestli odprosí svého starého kamaráda a odvolá svůj výrok, e nikoho nehoní, ale plouí se, můu ti tu udělat módní přehlídku vech zločinců, které dneska honil celý kraj a které nakonec chytil kdo? No ten loudavý kamarád Konývka 

Smolina se hned na začátku téhle dlouhé řeči otočil a překvapeně sledoval Konvičku, stojícího mezi dveřmi. Anebo spí lhostejně. Jene Konvička dobře věděl, e právě lhostejnost je u Smoliny maska nejvyího stupně překvapení.

Nezmohl se ani na to, aby zvedl telefon, který začal vyzvánět..Konvička proel kolem něj, přiloil sluchátko k uchu a vzápětí je nabídl s úsměvem Smolinovi:

Tady to má. Poslechni si to i od jiných, kdy mi nevěří., Prstokladi pracují sice pomalu, ale zato jen s fakty.

Smolina vzal sluchátko jako ve snách a stejně nepřitomně poslouchal hlas svého přítele z daktyloskopie:

Ty otisky z vily jsme tu u dnes jednou měli. Patří tomu chlápkovi, co ho hledá Konývka Tomu z toho těkýho ublíení. Jmenuje se Alfréd Rézl. Galerka mu říká dímačka, Smolina ani nezaregistroval jméno. Byl dokonale konsternován a kromě toho mu jméno absolutně nic neříkalo A ta divná přezdívka dímačka! Konvička měl vdycky takovéhle divoké případy.

Prosím tě, nechtěl by sis sednout a vechno to hloupému kriminalistickému baantovi Smolinovi vysvětlit? vypravil ze sebe Vdy já jsem z tebe úplný Weiner.

Kdo? zeptal se nechápavě Konvička.

Ale to nic. Toho nezná zase ty. Alespoň někoho e nezná. Já si u beztak připadám dost méněcenný,

To nemusí, začal Konvička. Já jsem taky jetě před chvílí nevěděl, e jedeme sice kadý po jiné koleji, ale defakto stejnou tratí. Nechci ti tu líčit vechno, protoe nemám na rozdíl od tebe o tobě tak patné mínění a myslím, e ti stačí napovědět to nejdůleitějí, aby sis ostatní představil nebo domyslel.

Prostě včera ráno někdo zmlátil chlapa, který se jmenuje Leopold Grosmann. Těké ublíení, v jeho vlastním bytě. Podle otisků jsme zjistili, e to byl právě Alfréd Rézl, co se mu říká dímačka. Několikrát trestaný, naposled za krádee památek a staroitností. Byl přistien na místě činu, předpokládali jsme, e měl komplice, ale Rézl byl tuhý hoch. A uměl počítat. Věděl, e sám v tom lítá beznadějně a e má jedinou naději neprozradit komplice. Pak si mohl, a mu vyprí trest, dojít pro svůj díl z předchozích akcí.

To ho nedali ani sledovat, kdy el ven z basy? První a jediná velká chyba tohohle případu. Nedali. Sám ví, e dokonale nás líčí jen spisovatelé patných detektivek. Nevím, jak k tomu mohlo dojít, snad bylo podezření na komplice moc malé nebo to nikoho nenapadlo, nebo se na Rézla v kriminále zapomnělo prostě ke sledování nedolo.

Rézl vyel ven, a co udělal?

Státnici z angličtiny, řekl rezignovaně Smolina. Konvička se jen usmál. K té máte oba zhruba stejně daleko. Odpovím si sám: samozřejmě si el pro dluh k svému komplicovi. Komplic buď peníze neměl nebo je nechtěl dát, prostě dolo k hádce, potom ke rvačce, a Grosmann dopadl tak, jak jsme ho nali. V bezvědomí. Jene jetě předtím, snad aby Rézla odlákal, nebo aby no nasměroval jinam, mu prozradil, komu den předtím prodal jednu z těch kradených věcí. A tou věcí byl ten obraz, který nali v kanystru tiráka. Kupujícím samozřejmě nebyl nikdo jiný ne Kůrka. Ale jetě něco řekl Grosmann Rézlovi. Velice podstatnou věc. Toti to, kolik mu Kůrka za obraz dal. Jetě nevíme, jestli lhal Rézlovi i nám, ale na to se přijde po podrobné domovní prohlídce. Prostě byla to cifra značně pod cenou. Rézl se přirozeně rozčílil a vydal se za Kůrkou. Grosmann mu neřekl Kůrkovo jméno. Pokud můu věřit tomu, co

mi řekl, ho ani neznal. Věděl jen pár poznávacích znaků. Zřejmě jich bylo dost k tornu, aby i mu s nijak oslnivým intelektem jako je Rézl, pumpaře nael.

A tady u jsou jen dohady, Rézla jsme zadreli tuhle modřinu a natlučený loket mám od něj a nali jsme u něho jednak benzínové lístky, jednak nějaké valuty a něco málo naich peněz. Volal jsem u na podnik, odkud lístky pocházejí, a potvrdili mi, e jeden z jejich řidičů jimi skutečně včera odpoledne u trakovické pumpy platil.

Tak, kamaráde, Konývka se přiioudal do cíle.,

Není divu, e se přiloudal, kdy s sebou táhl jetě jednoho člověka, řekl Smolina a tentokrát bylo jasné, e to nemyslí vůbec zlomyslně, nýbr se značným uznáním

Já tedy tvůj případ znám. Ale jestlipak zná ty můj? Rézl by mohl být vrah, ale já mám několik dalích kandidátů, kteří jsou na tom sice o něco lépe ne on, nicméně v podezření jsou pořád. Kromě toho by Rézl musel splňovat jetě několik dalích podmínek. Hai jste u něj náhodou nenali? Pistolí taky ne?

Proboha. Já jsem mu jetě neprohlédl podpatky u bot. Moná jsou dvojité, vyděsil se naoko Konvička. A jestli náhodou nebylo u něj na dejchánku mafiánské konsorcium, kdy jsme ho zatýkali, to ses jetě nezeptal.

Nediv se, Já mám v tomhle případě celý rejstřík trestných činností. Třeba ty kradené obrazy. Hned po Karpíkově výslechu mi na celé věci bylo něco divného. Obchod s drogami probíhá na základě tvrdých valut větinou dolary nebo marky a přitom Kůrka podle naeho zjitění měl jenom zanedbatelné sumy ve valutách. Teď u je mi jasné, o jakou ťvalutuŤ v tomhle případě lo.

Ale jetě jsi mi neodpověděl na otázku, co o té vradě vechno ví.

Skoro vechno, řekl Konvička. Jdu právě od náčelníka. Moná, e tě zrovna moc nepotěím, ale právě Jsem ti byl oficiálně přidělen.

Já mám prostě dneska smůlu, zasmál se Smolina a plácl Konvičku po rameni. Vdy já jsem celý den nesvůj, e si nemůu o tom případě s nikým popovídat. No copak jsi u četl někde v detektivce o detektivovi, který nemá spoluhráče?

Chtěl Jsi říct Watsona, ne? Toho hloupého, co vedle něj Holmes vynikne. Díky za lichotku, uklíbl se Konvička.

Tys toho Watsona ze sebe u dneska shodil. Díky dímačkovi Já svoji roli asi budu plnit daleko hůř. Vezmi si jen motiv vrady. Já jich mám tolik, e bych s nimi mohl hrát karty. árlivost, drogy, peníze ..

Dobře. Ale něco jiného jsou trumfy a něco jiného to ostatní.

Pravda. árlivost se mi moc nezdá. Kdyby zavradil Ondrouch, zabil by zřejmě v afektu Je z těch, co ztrácejí po činu hlavu, místo aby začali vyrábět falené stopy.

Proč ne, oponoval Konvička. Popadl kufřík, ani by věděl, co v něm je, sebral peníze, prostě napadlo ho nafingovat loupené přepadení..

To má zádrhel. Kůrka leel na boku a přitom Hradil vypověděl, e peníze nosil i s náprsní takou v kapse na prsou montérek. Kdyby vrah tahal z Kůrkový kapsy peníze, musel by ho obrátit na záda. A myslí, e by ho obracel zpátky na bok? Podle krevních skvrn nebylo s mrtvolou nejspí hnuto. Jediné vysvětlení je v tom, e Kůrka se u chystal pumpu zavřít, vyndal náprsní taku z kapsy a buď Ji poloil na stůl nebo ji dal do kufříku s haiem a v tom přiel vrah. Má asi pravdu. Ondrouch to mohl udělat. Ovem Kdyby si opatřil tu neastnou pistoli.. U árlivosti máme natěstí jen jednoho pachatele. U těch dalích dvou motivů to mohl udělat kdokoli. Nebo alespoň skoro kdokoli. U haie je okruh podezřelých trochu vymezen, jsou tu ti tři stálí odběratelé, přičem Karpíka můeme na padesát procent vyloučit. Alibi, které udal, se dá snadno ověřit a jestli mu ho zítra ti dva kamarádi dosvědčí, můeme ho vyloučit dokonce na sto procent. O panu reisérovi ani architektovi zatím jetě nevíme v souvislosti s vradou dohromady nic. A kdoví, jestli o drogách nevěděl jetě někdo dalí 

A co ten tirák?”

Ten je z toho skoro venku Kdyby sebral drogy, naly, by se u něj. Ledae by měl nějaké nové odbytitě.

Jak to? Tirák nemusel drogy vůbec přivézt .Mohl přijet s úmyslem, e Kůrku zabije Zastřelit Kůrku, sebrat obraz a sbohem 

Jo. Zastřelit Kůrku pistolí, která neopustila

Československo. Kromě toho nemyslí na úrovni profeslonálního zločince. Obchod klape a kadý máme svůj díl rizika, který si z vlastní iniciativy nezvětujeme. Mlátíme zkrátka prázdnou slámu, kamaráde, ukončil rozmluvu Smolina. Dokud nevyslechneme tvého dímačku, alias Rézla, vlastně obráceně, je to vechno na vodě. Rézl tam byl, to je neoddiskutovatelný fakt. Byl ve vile a benzínové lístky nemohl získat jinak, ne ve spojení s vradou. On je klíčem. A dokud tímhle klíčem neodemkneme, můeme podezřívat kohokoli. Ondróucha, Kellera, neznámého pachatele ťzvenčíŤ, toho X, se kterým jsme se jetě nesetkali, třeba i toho sedmnáctiletého výrostka z Trakovic, kterému jsem se jetě nepodíval na alibi a a to udělám, podívám se pořádně. A nejvíc Rézla. Přirozeně.

Byli u na odchodu, kdy zazvonil telefon. Smolina ho vzal, chvilku naslouchal a pak sluchátko zklamaně, poloil zpátky do vidlice: Nic. Výslech Lídy, té servírky, kterou měl Kůrka vedle Alběty Ondrouchové. Na nic se ho nikdy neptala, o ničem před ní nemluvil, s nikým se v motelu nestýkal. Napadla mě taková bláznivá mylenka, jestli to náhodou neudělala ona, ze árlivosti na Ondrouchovou. Ale neudělala. Má stoprocentní alibi.

Jdeme.

(38)

Vám nenaleju, řekl hostinský, kdy se mladík posadil.

Proč? pitl kluk.

Nechci platit pokutu. U mě nachytali jednou.

Mladík pořád nechápal.

Poposedněte si, řekl hostinský. Mladík se nervózně rozhlédl po prázdném lokále, kde seděl Jen jeden host, a pak si rozpačitě poposedl.

Já se z vás zblázním, plácl se hostinský přes ple.

Vy si snad opravdu sedíte na vedení. Copak neumíte číst? a ukázal palcem za sebe, na ceduli, která hlásala známý hospodský bestseller o řidičích, podnapilých a mladistvých, kterým se nenalévá.

Jak .. jak jste poznal, e řídím? zeptal se nesměle mladík.

Jo tak vy jetě ke vemu řídíte? A co? Pionýra, ne?, Na to jsou papíry u od patnácti, nebo ne?

Vy taky nevypadáte na svých sedmdesát, řekl mladík a tahal z kapsy občanku. To, co vypadlo na stůl, nebyla ale občanka, a hostinský to hned poznal. A i kdyby to nepoznal, pochopil by vzápětí, protoe mladík mu strčil legitimaci před oči.

Promiňte, omlouval se hostinský krotce. Promiňte… vlastně u vás vichni máte nějaké are, e jo? Tak jak vás mám oslovovat?

Stačí pane Weiner. To bude to pravé, odvětil hoch, o poznání tvrději, s určitým zadostiučiněním v hlase.

U to pivínko točím, halasil hostinský, ale mladík ho zadrel:

Ne. Já opravdu jedu. Dejte mi kafe.

Tak tedy kafíčko, sluebník.

Hostinský odveholil do kuchyně, samá uctivost, a Jindřich Weiner zase upadl do dilematu, které ho trápilo od té chvíle, co tak nevhodně vpadl Smolinovi do výslechu. Teď, s odstupem času, si u začínal přiznávat, e to bylo opravdu diletantské. Ale od Smoliny to bylo přece jen tvrdé. Na tom trval, a si kdo chce co chce říká o Smollnových kvalitách.

A právě proto se tak zatvrdil a právě proto se teď nemohl rozhodnout.

Protoe Jindřich Weiner objevil stopu. V archivu. Přesně, jak to Smolina předpovídal. I kdy Weiaer zprvu nevěřil, e to Smolina myslí s těmi ohromnými monostmi, které archiv skýtá, váně.

Protokol mu samozřejmě nic neřekl. To se dalo čekat. Vojenské vyetřující orgány postupovaly se stejnou důkladností, jako by postupovala Bezpečnost a nebyla tedy ani naděje, e by po nich jetě někdo mohl objevit něco, co opomenuly. A navíc, kdy tím někým byl on, Jindřich Weiner, kriminalistický začátečník.

Ale vojenské vyetřující orgány tehdy pistoli neměly. Nevěděly, e se najde zrovna v Trakovicích. Nemohlo je tedy napadnout, co po prozkoumání protokolu napadlo Jindřicha Weinera. Zda některý z vojáků, kteří tehdy byli v podezření, nepochází z Trakovic.

Byla to zoufalá monost. Statistik, který by si vypočetl počet pravděpodobností, by se jí nepochybně ani nezabýval. Ale Jindřich Weiner nebyl statistik, neměl k

dispozici kybernetický počítač a krom toho jej poháněla mladistvá ctiádost .

Nelitoval proto ani času ani energie a monost vyla. V seznamu vojáků, kteří se zbraní manipulovali těsně před ztrátou nebo měli třeba jen nepatrnou mo nost ji odcizit, se jen jedno jediné jméno shodovalo se jménem v jiném seznamu, u něj stálo v kolonce bydlitě: Trakovice. Jméno Oldřicha Zounara.

Weiner se hnal po tomhle zjitění na kriminálku, div nezavařil motor Trabanta, proběhl, sekretariátem” jetě dříve, ne na něj stačila sekretářka zvolat: Nechoďte tam! a jak to nakonec dopadlo, to si teď raději ani nepřipomínal.

Smolinův příkaz, aby jel do Trakovic a prověřil časově Odrouchovu cestu z hospody domů a z domova k pumpě, mu připadal jak pobídnutí těstěny,

Ale pak, cestou do Trakovic, kdy se trochu uklidnil a pohlédl na právě minulé události soudnějím okem, se zrodilo ono dilema.

Moderní pátrání není soukromým show pro jednoho geniálního kriminalistu, jak to líčí detektivní romány, připomínal si slova přednáejícího z fakulty. To, je souhra celého kolektivu, kriminalistu a vědců z nejrůznějích oborů, kombinace vědeckých expertiz a výpovědí svědků a úvahy. Jednotlivec můe spí případ dokonale zkazit, poutí-li se do něj na vlastní pěst.

Toho se bál. Toho se moc bál. Aby jeho soukromá akce nevyzněla Jako projev začátečníka. Ale zase kdy .si představil Smolinův pohled a ty jeho tiplavé řeči…

Z úvah ho vyruil álek kávy, který hostinský před něj postavil.

Dneska tu máme tancovačku, pane Weiner, Nechtěl byste přijít? Tady jsou hezké tancovačky, Vdycky aspoň jedna rvačka. Jene dneska to asi bude slabí, kdy jste si nechali Ondroucha. A on u se přiznal?

Tak vida, pomyslel si mladík. Na začátku to vypadalo úplně nevinně a najednou je tu u výslechu,

Jetě nic nevíme, uhnul.

Já to chápu. Vy nic nesmíte říct, e jo? Mezi námi, tady je to větině lidí jasné. Ondrouch to udělal. .Ale člověk ho docela chápe, kdy si uvědomí, co musel, vytrpět od Bětky a od toho parchanta pumpářskýho. A on jí pořád jetě má rád, jak ho znám. Je to. hodnej kluk.

Hostinský přeel k pultu a natočil pivo dalímu osamělému hostu, místnímu kočímu, který se zřejmě naposled zvedl z hospodské lavice někdy před první světovou válkou.

Jak on třeba dovedl srovnat ty jalové frajery jako je ten Luděk Kynclů a ta jeho parta. Tady to dneska bude vypadat. ádná poctivá staročeská pranice, ale Jenom řev a takový to uby duby a přitom aby si Člověk dával pozor na kadé pivo a na prachy, aby mu ti grázlové něco nelohli.

Luděk Kynclů? lovil Weiner v paměti. Copak mě Smolina nemohl seznámit se vím, co zjistil? Je to ten kluk, co byl zrovna v místnosti, kdy mě Smolina tak drsně vyhnal? Bylo tam víc lidí. Jetě nějaký pětatřicátník v montérkách od malty, zřejmě Ondrouch, jeho výpověď mám ověřit.

Byl tam tedy Ondrouch, Smolina, jeden přísluník v uniformě a ten kluk.

To je takový ten sedmnáctiletý, s vlasy na ramena a s pihami na nose? zeptal se pro jistotu hostinského*

Jo. Přesně ten. Slézají se v tělocvičně kadý večer. Říkají, e tam hrajou fotbal, ale pak se odtamtud nese řev jak z chlíva. Jednou se tam svlékali a pak běhali jen tak, bez atů, oni i holky, kolem hřitě. Hotová Sodoma a Gomora. A nikdo to nezarazí, dokud někoho neprásknou po hlavě nebo nevykradou tuhle hospodu. A věřte mi, nebude to tak dlouho trvat. Dneska je mou jedinou nadějí Olda Zounar. Ten je snad trochu zkrotí ..

Zounar? chytil se Weiner jediného známého jména, Je to ten, co bydlí úplně nahoře, pod kopcem?

Ale kdepak. Zounar přece bydlí hned vedle hasičárny. Kdy se jde odtud nahoru, tak na rozcestí vlevo a tam je poární zbrojnice.

Mimochodem, pane vedoucí, vy jste tu tak ve středu veho zdejího dění. Nevíte náhodou, jestli některý z vaich hostů, myslím z těch místních, nejel včera kolem deváté hodiny kolem benzínové pumpy? Nezmiňoval se o tom někdo? Chlapi třeba jezdí auty v určitou pravidelnou hodinu z práce. Jiný autobus ne v devatenáct deset nejezdí, e?

Jo, to teda nevím, pane Weiner. Autobus jinej nejezdí, to máte pravdu. A e by někdo jezdil domů kolem

deváté nějak pravidelně a autem, to taky nevím. Včera se o tom nikdo nezmiňoval, taky nebylo proč. To jsme jetě nevěděli, e Kůrku zastřelili. A dneska se tu chlapi teprve začnou scházet. Tak za hodinu, za dvě, po večeři. Jestli chcete počkat … vlastně dneska je ta zábava. To se to moc debatovat nebude. Jindy, to se ví, e by se celý večer nemluvilo o ničem jiném ne o tom včerejím mordu. No jestli jdete pryč, já se nenápadně pozeptám a kdyby něco, tak vám zítra zavolám.

Weiner se cítil ohromně zkuený. Měl pocit, e těstí mu opravdu dneska přeje. Ted přistoupil konečně k tomu, proč sem vlastně přiel.

Hostinský mu řekl, e Ondrouch včera odeel z hospody něco po sedmé. Dále sdělil s patřičně tajuplným výrazem e Ondrouch seděl večer, co se stala vrada, jako socha a koukal jako medúza. Znáte medúzu. Díváte se a nic nevidíte. Vechno skrz. Tak se koukal Ondrouch.

Pak se začali do slavnostně vyzdobené hospody trousit první hosté a Weiner usoudil, e musí provést rekonstrukci Ondrouchovy cesty jetě dříve, ne se setmí úplně.

Podívejte. Támhle Je Jeden z těch grázlíků, říkají mu Mungo, sykl hostinský vztekle a ukázal na mladíka, starého asi jako Weiner, ale vyhlíejícího daleko dospěleji; Nechtěl byste si ho sebrat? Já nevím, třeba pro buzení veřejného pohorení, stěoval si. Vak on by se nějaký paragraf nael, ne?

Weiner ho ujistil, e zatím není důvod a hostinský si jen smutně pohladil ple: To je koda. To zas bude mela. Na pivo má málokdy, to vdycky shání někoho, kdo by za něj zaplatil, ale randálu nadělá za deset.

Kdy Weiner vycházel z hospodských dveří, zastavil ho v tmavé chodbě shrbený stín.

Já… já… ho… viděl. To… to… ho… dveře do lokálu se otevřely a vrhly pruh světla na tvář alkoholického kočího. Dopínal si kalhoty, take nebylo pochyb o tom, odkud se vrací. Weiner čekal, co bude dál. Ale kočí u nic neřekl, jen si začal hladit dlouhými vláčnými pohyby spánky, jako opilec, který přebral. Vzápětí zaduněl klenbou mocný tenor hostinského:

No tak, Adolf! Neobtěuj pana Weinera.Takhle člověk skončí, kdy chodí moc často do

hospody, dodal hostinský tiím hlasem k Weinerovi. U aby si ho vzali do cvokhausu.

Weiner vyel do tmy a vzápětí jeho pozornost zaujala otázka, jak přesně rekonstruovat Ondrouchovu cestu, kdy zedník el domů pěky a z domova značnou část cesty jel autem. Nehledě k občasným záchvatům běhavky, s nimi sl mladík u vůbec nevěděl rady, bylo základním problémem, jak dojít k Ondrouchovu domu a zpátky jet autem, kdy Weinerův Trabant stál před hospodou. Pak se rozhodl, e si ho odveze k Ondrouchovu domu, sejde zpátky k hospodě, vyjde znovu nahoru a sjede dolů. Zounarův výslech si nechá na potom. Co kdyby se Smolina náhodou chtěl informovat, jak pokročil se svým úkolem.

Kdy sedal do auta, dolehly k němu první tóny laděných nástrojů. Byla u skoro tma.

(39)

Nastala jedna z mála situací v dímačkově ivotě, kdy dímali jiní jeho a ne obráceně.

Ohléhali ho otázkami u pěkně dlouho a dávali mu najevo, e v tom hodlají pokračovat, dokud se nepřizná. I kdy Smolina na tom nebyl, co se týče únavy, o nic lépe ne dímačka. Od včerejího rána, kdy ho vzbudil sestřin telefon, nespal víc ne tři hodiny. Ale blíící se konec případu v něm mobilizoval vechny rezervy. Zvlá, kdy na dímačkovi bylo patrné, e začíná měknout.

Přiznejte se, Rézle, e jste byl včera v Kůrkově vile. Je to zbytečné zapírání. Máme otisky, stopy, kousnutí psa na vaí ruce 

Kde jste vzal ty lístky na benzín?

Teď u jen vysíleně opakoval: Nezabil jsem ho. Já ho nezabil.

Ve vile jste ale byl…

Byl, přikývl unaveně.

Tak vidíte, řekl Smolina a podíval se na Konvičku. Konvička přikývl.

Tak se napijte, zapalte si, jestli máte chu, a vechno nám to vypovězte.

dímačka poslechl Jako stroj. Sodovka mu trochu pomohla, zapálil si.

Polda mi řekl, e ten chlap má Saaba se zakytovanejma dvířkama a e je odtud. Tak jsem ho nael. Chtěl Jsem po něm jenom ty prachy, co nám dluil. Ve vile nebyl. Vlezl jsem dovnitř, ale pes na mě hned skočil a měl Jsem co dělat, abych ho utloukl tou lopatou, kterou jsem náhodou popadl. Zkusil jsem vypáčit dveře od sklepa, ale nelo to. Dostal jsem vztek, stranej vztek, e jsem takhle zřízenej a prachy přitom ádný nemám. Vztek na vechny. Na toto zas… nýho pumpaře, na vechny, co mají spoustu prachů, vozej si zadnice v bourácích a přitom kradou jako já a nikdo je za to nepopotahuje. Řek jsem si, e teď z něj ty prachy dostanu tuplem. Vylezl jsem z vily a el jsem k pumpě. Mohlo bejt tak půl devátý, moná víc..

(40)

Domek zůstal tmavý a tichý i po několikanásobném zazvonění.

Hledáte Zounarovy? vyklonila se z okna sousedka. Ti jsou vichni na tancovačce. Dole, v hospodě.

Z hospody se valila do daleka břeskná dechovka a křik. Pořadatel u vchodu působil trochu komickým dojmem kdy odmítl vpustit dovnitř Weinera bez kravaty, zatímco kolem popíjeli, pokuřovali a tiskli se do rohů se svými partnerkami frajeři v dínsách a dínsových bundách. Zachránil ho a hostinský, který ho zahlédl otevřenými dveřmi.

Hele, neblázni, Franto. Tohle je můj známej.

Díky, řekl mu uvnitř Weiner. Tak co, máte něco pro mě?

Kdepak, řekl hostinský. V tomhle frmolu se člověk nestačí moc vybavovat. Nic.

Co jste to říkal odpoledne o Zounarovi?

Já? podivil se hostinský, Jo, u si vzpomínám. Řekl jsem, e tu bandu grázlovskou můe zvládnout jen on. Je na tom něco důleitého?

Ale ne; nic, řekl rychle Weiner. Jenom bych rád toho hromotluka viděl.

Hostinský se rozhlédl sálem, který zrovna vířil v

rytmu Baby Love, přelétl vlasaté hlavy kluků a dederonky otců, trička, napěchovaná dívčím mládím, i usedlou eď čtyřicátnic.

Támhle. Vidíte toho černovlasého kluka v bleděmodré koili s kytičkama? To je on.

Weiner byl trochu překvapen. Zounar nebyl ádný ramenáč, mohl mít nejvý stosedmdesát centimetrů a na svých estadvacet vypadal překvapivě mladě. Vytrsával přímo před ním. Weiner čekal, a přijde pauza. Vedle něj ve výklenku stál improvizovaný pult se sudem vína a voněly odtamtud párky.

Dlouhý vytáhlý mladík se připotácel k baru, dívka, kterou objímal kolem krku, měla co dělat, aby nepadla pod Jeho tíhou a udrela ho na nohách. U pultu se mladík naklonil dopředu, pustil dívku a nepřestávaje vyřvávat mocným hlasem, zalovil v zadní kapse dlnsů. Weiner ho poznal. Byl to ten, kterého mu odpoledne ukazoval hostinský. Mungo. Jeden z těch podivných fotbalistů, co trénovali v tělocvičně mejdany.

Pro vechny! Pro vechny, co tu jsou! Vichni jsou kámoi! zařval a poklesl na lokty.

Amatérský výčepní za pultem, zřejmě jeden z pořadatelů, se k němu naklonil a cosi mu říkal do ucha, ale mladíka to jen rozparádilo.

Jak to, e mi nenaleje! Jak to? Myslí si, e na to nemám? Já, kdybych chtěl, můu z fleku koupit celou hospodu! Celou hospodu i s tebou! křičel mladík a jak vytáhl ruku z kapsy, rozlétly se stokoruny kolem jako zelené listí. Teď se k němu naklonila i dívka, měla trochu vyděené oči, eptala mu něco do ucha, pak se shýbla, a jí kraoučká sukýnka povylezla nad únosnou míru a začala bankovky sbírat.

Weiner vykulil překvapeně oči, ale vtom hudba dohrála a rozpálená vlna tanečníků se hnula z parketu.

Vy jste Oldřich Zounar? pokročil Weiner k mladému mui, který se právě tlačil se svou tanečnicí k pultu s vínem.

Měl byste chvilku čas? Jen minutku, vae partnerka vás jistě omluví, řekl a u ho strkal k východu ze sálu,

Co si to dovoluje, frajere? bránil se Zounar a Weinerovi se zapotily ruce při pomylení, e by mu pořízek rovnou Jednu vrazil.

Zastavili, se v chodbičce, kde oklivě páchly záchodky ale. bylo tu trochu volněji.

Jen pár otázek, pane Zounare, vytáhl průkaz a strčil mu ho před očí, Zounar viditelně poklesl o dobrých pět centimetrů.

Nechci vás zdrovat od tance, take přejdeme rovnou k věci. Jak to je s tou pistolí?

Weiner začínal mít pocit; e se mu Zounar docela ztratí někde dole u podlahy.

S jakou pistolí? vykoktal chabě.

Víme to oba. Tak bez okolků Kdybyste si snad u nepamatoval, tak s tou, kterou jste před pěti lety na vojně odcizil ze zbrojního skladu a kterou byl včera zastřelen pumpař Karel Kůrka.

Zounar se u přestal zmenovat, teď se zase pro změnu pokouel vmáčknout do zdi.

Já to tuil, mluvil spí pro sebe. Já věděl, e mě přivede do maléru. Já to tuil, hned jak jsem zjistil, e se ztratila ..

,;Vzpamatujte se a řekněte mi to popořádku!

Já jsem si ji tenkrát vlastně jen vypůjčil. Fakt. Nechtěl jsem ji ukrást. Nai doma měli zabíjet a otec mluvil o tom, e by se docela hodila nějaká střelná zbraň. Jen tak ertoval, dělal si legraci, e jako kdy jsem na vojně, e bych mohl přinést něco domů. Tak jsem si tu pistoli půjčil. Ale kdy jsem viděl, e se na to přilo a co vechno se kolem toho strhlo, dostal jsem strach a bál jsem se ji vrátit. Nechal jsem si ji, ani otci jsem nic neřekl. Měl jsem strach a schoval jsem ji do kůlny na dříví. Nevím u přesně, kdy se odtamtud ztratila. Od té doby jsem ji neměl v ruce, skoro jsem na ni zapomněl. A dneska, kdy se rozneslo, e Kůrku někdo zastřelil, jsem si na tu pistoli vzpomněl. Byl v ní zásobník se třemi náboji. Kdy jsem el v poledne domů na oběd já tu jezdím s traktorem v

JZD hned jsem zaběhl do kůlny Nebyla tam. Tak jsem dostal strach. Příerný strach. Já.to tuil.. , začal se zase opakovat jak smyčka na magnetofonu.

.Moment, přeruil ho Weiner, kterého u úplně opustila, nejistota. Tak si vzpomeňte, kdo ji mohl vzít. Kdo chodil do kůlny?.

To je právě to. Dohromady nikdo. Táta u nemůe na nohy, do kůlny jsem chodil jedině já pro dříví. Počkejte….

loni nám pan Ondrouch omítal barák a chodil si do kůlny pro pytle s vápnem. Jo, Ondrouch byl Jediný … Pane Zounar, vzpomeňte si. Opravdu byl v kůlně kromě vás Jen Ondrouch? Je to straně důleité, abyste si vzpomněl. Důleitějí, ne si myslíte. Nikdo jiný? Třeba kamarádi, nebo někdo z příbuzenstva?

Já si opravdu nevzpomínám… akorát letos v dubnu, jak byla ta chřipková epidemie, vichni Jsme leeli, a asi dvakrát nebo třikrát k nám přiel bratranec, aby nám vůbec měl kdo zatopit a tak. Ale o nikom jiném nevím.

Jak se jmenuje ten vá bratranec?

Kyncl. Luděk.

U dveří do sálu se Weiner málem srazil s hostinským. Je úplně tvrdej. Hostinský kývl hlavou k vinnému pultu, kde ukládali mladíka na lavici. Ale po kapsách měl dobré dva tisíce. Kde ten k nim mohl přijít!?

V té chvíli do nich někdo hrubě vrazil a odstrčil hostinského a k prvnímu stolu. Starý kočí. Ani si jich neviml, byl opilý na mol a potácel se k záchodkům. Při pohledu na něj se Weinerovi vynořila v mozku asociace. Kočí, koktající v tmavé chodbě hospody: já… ho … viděl… to .. ho ..a pak dlouhý vláčný pohyb, kterým si hladil spánky. Kdepak, řekl si Weiner s podivnou jistotou. To nebyl pohyb člověka, který si hladí těkou hlavu. Ten posuněk přesně navazoval na kostrbatou větu. Obyčejné gesto nabylo najednou jiné podoby Změnilo se v určitý vzhledový rys pachatele.

Prosím vás, naklonil se k hostinskému. Nemohl bych si odněkud zavolat? Jindřich Weiner rozhodl své dilema. Trochu pozdě, ale přece.

(41)

Přiznejte se, Rézle. Proč zůstáváte na půli cesty? Půl jste přiznal a tady si vymýlíte rodokapsy. Vdy tomu by nemohl věřit ani patnáctiletý kluk..

Ale proč bych vám lhal, kdy jsem vám do týhle chvíle říkal pravdu, hromotluk u mlel z posledního. Já přece nejsem u vás poprvé. A vichni policajti, co se mnou měli co dělat, vám dosvědčí, e kdy u se přiznám, řeknu vechno. Fakt.

Jako tenkrát s těmi obrazy, neodpustil si Konvička jedovatou poznámku.

To bylo něco jinýho, potřásl dímačka beznadějně hlavou. Tam jsem měl naději, e ty prachy dostanu zpátky. Ale teď vám vopravdu říkám pravdu. Čistou pravdu a dímačka se dal do pláče, co byla událost vskutku unikátní.

Vopravdu jsem tam el, vopravdu jsem viděl, e je u pumpy stranéj frmol. Nejdřív ten chlápek s oktávkou, pak nějakej cizí náklaďák, a kdy u jsem to chtěl rozject, najednou si to přitrádovala po silnici ta postavička. Celá v tmavým. U pumpy se rozhlídla, přetáhla si přes hlavu něco černýho a vlezla dovnitř. Pak jsem slyel výstřel.

Ten v tmavým zase vylezl ven, rozhlídl se a pustil se po silnici zpátky Pak odbočil ..

Ale to Jste nám u vyprávěl, Rézle. My chceme slyet pravdu a ne rodokaps.

To Je pravda pravdoucí. I to, e jsem si na něj počíhal na tý pěině a sotva jsem se hnul, abych po něm skočil, najednou slyím: Bacha. Jestli se hne, nasypu to do tebe. Neviděl jsem dohromady nic, jen jsem tuil, kde je, protoe mu ve tmě trochu probleskoval ksicht. Asi si to černý zase sundal. A taky podle hlasu. Ale on mě musel vidět, protoe jak jsem se hnul dál, hned se ozvalo: Jse hluchéj? Pracky nahoru, a couvej, dokud ti neřeknu dost.

Couvnul jsem po pěině, a k jednomu místu, kde bylo drobet světlo, a on povídá: Stůj. A jestli tak nezůstane, má to v sobě.

Věděl jsem, e chce zdrhnout a tak jsem mu rychle nabídl, e se můeme dohodnout, protoe já jsem vechno viděl a on má zase určitě dost prachů, aby mi něco přenechal, kdy budu mlčet..

To jste se, Rézle. nebál, e s vámi zatočí jako s tím pumpařem, kdy jste vechno viděl? Tohle je nevěrohodné ,.

To víte, e mi moc dobře nebylo, ale kadej, kdo mě zná, vám řekne, e dímačka má pro strach uděláno.

A já bych v tu chvíli el pro prachy třeba do pekla. Straně jsem je potřeboval.

A on vám je přinesl na stříbrném tácku, ne?M

Nesmějte se mi protestoval zoufalým hlasem .

dímačka. Proč se mi smějete, kdy mluvím pravdu? On mi opravdu něco hodil. Nejdřív tam v křoví chvilku trachal v tý chvíli jsem si povídal: Teď nebo nikdy, ale sotva jsem jen přelápnul, hned mě zase uzemnil: Já tě sleduju. A pak něco z toho křoví přilítlo. Nějakej balíček. Shýbnul jsem se a začal jsem trachat v trávě kolem, a jsem to nael. Byla to koená náprsní taka. Ale jak jsem ji uchopil do ruky, najednou bim … Probral jsem se a za pěknou chvilku s boulí na hlavě. Ten prevít se musel připlíit straně potichu a já, pitomec, nepochopil, e to, co mi hodil, byla jen návnada. Dokonce dvojnásobná. Protoe kdybych se těch prachů a lístků zbavil tak, jako jsem se zbavil tý prkenice, nemusel jsem tady teď sedět. Fakt. Jediná chyba v mým ivotě byla, e jsem se nevykalal na ty prachy a nepočkal si, a se ke mně ten prevít přiblíí, a nechytl ho pěkně pod krkem.

Smolina pohlédl na Konvičku a ten pokrčil rameny. Nechali Rézla opakovat výpověď a shodovala se do vech detailů. Přestoe vyslýchaného úmyslně přeruovali, aby případně přetrhli nit vymyleného monologu. Stejně důleité bylo, e Rézl neopakoval výpověď stejnými slovy.

To je opravdu vechno? zeptal se pro jistotu Smolina. Rézle, vám přece nemusím říkat, e přiznání je polehčující okolnost.

Recidivista k němu zdvihl zpocený obličej, obřadně přiloil dva prsty k ústům a slavnostně je vztyčil do vzduchu. Jeho gesto nemohlo být výmluvnějí.

Připusme na chvíli, e mluví pravdu, řekl Smolina, kdy Rézla odvedli.

To si konečně můeme ověřit, přeruil ho Konvička. Na pěině jistě nějaké stopy po tomhle setkám zbyly, pokud k němu vůbec dolo. Zrovna tak náprsní taka. Jestli ji Rézl opravdu zahrabal do stohu, kde spal, musí tam být. Co ovem nic nedokazuje, protoe ji tam mohl zahrabat, i kdyby byl vrah. Jene kufru, balíku haie, patnácti tisíc a pistole se za tak krátkou dobu mohl zbavit jen těko. Kdy u si nechal lístky a těch pár bankovek, nechal by si i ostatní. Nebyl přece tak hloupý, aby nevěděl, e jestli u něj najdeme tohle, bude stejně v podezření, jako kdybychom u něj nali vechno.

,,Počkej, řekl Smolina, Nepřeruuj mě. Já mířím jinam. jestlie připustíme, e mluví pravdu, pak tu někdo lhal. Ptali jsme se přece Rézla, jestli viděl za tu dobu, co se skrýval nedaleko pumpy a čekal, a tam bude pusto, jet někoho okolo. Řekl, e si nevzpomíná, ale dvě osobní auta moná přejela. Schválně jsem se ptal, zda si neviml motorky. Odpověděl, e motorku neviděl určitě. Pak jsem se ho jetě jednou zeptal, jestli něco přejelo kolem, kdy u pumpy zastavil Ondrouch a el dovnitř. Řekl, e na beton ne. Na tom ti nic divného nepřipadá?

Teď jsem teda Watson zase já.

Já ti k tomu přidám jetě něco. Ptali jsme se ho přece na popis toho záhadného člověka v tmavém. Neřekl dohromady nic, z čeho by se dalo vyjít. A na hlas. Měl hlas mladého člověka, řekl Rézl, kdy jsme mu poloili otázku na hlas toho neznámého. Jetě nic?

Nó, to si mohl přece vymyslet. To ho mohlo jen tak napadnout.

Řekl jsem: připusme, e mluví pravdu. A jestlie mluví pravdu, pak někdo lhal. Ten, kdo viděl vstupovat Ondroucha do Kůrkový místnosti, protoe jel údajně okolo. A ten přece má hlas mladého člověka.

Jedeme.do Trakovic, zdvihl se Konvička. A je to tak nebo tak.

Kdy procházeli kolem vrátnice, vyklonil se dozorčí;

Soudruhu kapitáne, máte tu vzkaz. Od nadstrámistra Weinera. Nemohl se dovolat k vám do kanceláře, nikdo tam nebyl a říkal, e nemá čas. Abych vám to prý vyřídil,

.Sakra, řekl. Smolina nevrle Konvičkovi. To je určitě zpráva o tom, e Ondrouchova cesta, tak, jak ji vylíčil, souhlasí s časovým plánem. Jestli je to dlouhé, tak s tím počkejte, a se vrátím, obrátil se k dozorčímu.

Kdepak, řekl dozorčí a nasadil si brýle. Je to jen pár slov.

Pistoli; odcizil člověk jménem Zounar, četl z bloku. Je z Trakovic a podle jeho výpovědi mu ji mohli odcizit buď Ondrouch nebo člověk jménem Kyncl. Pachatelem je zřejmě Kyncl. Nemohl jsem se dovolat, jdu po něm, Weiner.

Konvička stál a sledoval svého kolegu. Takhle konsternovaného, ho snad jetě neviděl.

Vdy jsi říkal, e ten Weiner je začátečník, nemohl si odpustit popíchnutí.

To taky je, pronesl Smolina, ale rysy v obličeji se mu jetě pořád nevrátily do přirozené polohy.

(42)

Na kraji volejbalového hřitě se zastavil. Pochyby v něm opět započaly svou korozní činnost. Měl jsem se na to vykalat a počkat na Smolinu. Udělal jsem toho u beztak dost. Můu být spokojený, e vím, kde Kyncl pravděpodobně je. Jeho matka určitě lhala ala a on jí taky ne. Je velice pravděpodobné, e je právě tady, v tělocvičně. Vdy se tu scházejí pravidelně.

Chvíli naslouchal. Tělocvična byla tmavá a tichá a rýsovala se proti mléčnému nebí. Někde nahoře, nad souvislou vrstvou mraků svítil měsíc, a jeho světlo prostupovalo stejnoměrně celou oblohu. Kolem ticho. Nebyl tu pes, který by těkal, protoe tělocvična stála o samotě nad vesnicí, jen tu a tam sem dolehl útrek ryčně dechovky.

Vichni jsou na zábavě. Jsem tu sám. Sám s vrahem. Roztřásly se mu nejdříve prsty na rukou a pak sám se tomu podivil břiní svaly.

Třeba tam ani Kyncl není, namluvil si a vykročil. Zkusil potichu hlavní dveře, pak obeel tmavou budovu kolem dokola zakopl přitom ve tmě o pár věcí a obhlédl okna. Neleskla se moc vysoko nad trávníkem, ale byla zavřená. Postřehl, e jedno je natípnuté, malý vylomený trojúhelníček hleděl jako vyhaslé boí oko těsně u středního rámu, tam, kam do okna asi udeřil nedávno míč.

Znovu zaváhal, tentokrát proto, e si nebyl jistý, zdá to, co chce udělat, není příli protizákonné, pak si stoupl na římsu, běící asi metr nad zemí kolem celé budovy, vytáhl se na iroký vnějí parapet a zachytil se rukou středního rámu ve vylomeném místě. Prostrčil otvorem dlouhou tíhlou ruku a snail se dosáhnout na kliku okna. Povedlo se mu s ní pootočit. Přitom slyel, jak se trhá látka a ostrá bolest mu projela předloktím. Ale hlavně, e se okno otevřelo a on byl uvnitř.

Sál byl prázdný. Weiner ho přejel jetě Jednou baterkou,

a pak potichu proel k jediným dveřím. Vedly do malé předsíňky. Přímo proti němu byly vstupní dveře budovy a napravo jetě jedny, mení a otevřené. Za nimi schoditě. Weiner po něm vystoupil, tak tie, jak jen to bylo moné a zůstal stát za těkými, masivními dveřmi, za nimi zřejmě byla půda. Ale nejen půda. I nějaká ivá bytost. Weiner slyel tlumenou hudbu, zřejmě z magnetofonu. Přiloil ucho ke dveřím a pak to ucítil. Slabý, silně aromatický dým jako z nějakých zvlátních cigaret. Horečně přemýlel, kde u tohle cítil, a si konečně vzpomněl. Na jednom semináři o drogách.

Jestli je ten někdo za dveřmi v raui, nemusel by postřehnout, kdybych zkusil kliku. Klika malinko, docela jemně zaskřípala, ale dveře nepovolily.

Co teď? Zůstat tady, a Smolina dostane můj vzkazů Co kdy u dávno el domů?

Seel zpátky dolů, vylezl oknem a obhlíel střechu. Po mnoha dnech se obloha začínala jasnit a sílící měsíční světlo vyráelo do lesklého povrchu střechy několik tmavých trojúhelníků. Jeden z vikýřů nebyl úplně tmavý.

Hledal hromosvod a u ani na okamik nepomyslel na to, e by to měl vzdát. Hromosvod řezal do dlaní, kdy po něm plhal, ale konečně stanul na vech čtyřech na kluzkých takách. Přeplíil se po ikmé střee a k osvětlenému vikýři. Aromatický dým Jím proudil ven, div Weinera neomámil.

Naklonil se přes vikýř, aby se podíval dovnitř, ale stáří střechy ho zradilo. Pod nohama mu najednou zachřupalo, cítil, e se propadá jako tenkrát, kdy bruslil na zamrzlé řece.

Rychle začal přelapovat na pevnějí půdu, ale dvě nebo tři taky se u s rachotem propadly dovnitř a Jeho pravá noha s nimi. Tahal ji ven, ale vzpříčila se do mezery mezi trámem a zbylými takami, cítil, jak mu to trhá kotník a celou tu dobu visel obličejem před vikýřem a musel se dívat takřka proti své vůli dovnitř. Viděl podkrovní místnost, vlastně jen přepaený kus půdy, osvětlený mihotavým světlem jediné svíčky, viděl postavu s dlouhými tmavými vlasy, zahalenou v oblacích kouře, jak se probouzí z podivného sna a hmatá po gauči, na kterém seděla, a uchopila nahnědlý kovový předmět a začala ho zvedat.

To u ale vytrhl nohu ze střechy vykřikl přitom bolestí a skočil nohama napřed rovnou do vikýře, rovnou proti namířené pistoli. Ani neslyel, jak spou cvakla…

(43)

Byli u volejbalového hřitě, kdy zaslechli ten rachot .Rozběhli se přímo k budově.

Vstupní dveře neodolávaly dlouho. Smolina vpadl dovnitř první a hluk na schoditi ho nenechal na pochybách, kterým směrem se dát. Nevyběhl ani deset schodů, kdy se z ohybu někdo vynořil a vykřikl:

Ke zdi a ruce nahoru! Řekni jim, a sem nikdo neleze, nebo to do tebe napálím! Rychle!

Smolina zvedl ruce, kterými u mířil k podpanímu pouzdru, a snail se ve tmě zahlédnout toho, kdo stál pár schodů nad ním. Hlavou mu zavířilo několik moností, ale tady, před ústím pistole, kterou ani neviděl, připadala v úvahu jen jediná. Poslechnout.

Nemusel ani nic říkat. Ti dole slyeli.

Neblázni, snail se Smolina, aby mu slova nezaskočila v hrdle. Nemá naději. Víme vechno. Dům je obklíčen. Zahoď pistoli a nehraj si na gangstera. Jestlipak je Weiner jetě mezí ivými? napadlo ho. Jak dlouho jim potrvá, ne se dostanou na střechu? Nedoufal, e by se mu Kyncla podařilo umluvit. Aspoň získat čas! Ticho! rezolutně ho umlčel Kyncl. Má elízka? To by mohla být monost, jak se k němu dostat! Zřejmě mě chce spoutat a vést jako rukojmí. Nic jiného v tom nemůe být.

Mám.

Kecá! Ani se nehni.

Kyncl se zřejmě zalekl. Smolina také, protoe usoudil, e Kyncl je zřejmě u ve stavu, kdy se veho děsí, vidí vechno černě a ve vem hledá nějakou léčku. Stačí nepatrný podnět, aby stiskl spou.

Vystup o schod vý. Odněkud shora dolehl ke Smolínovi ramot. Jakoby se někdo plíil. e by u byli na střee? Kyncl zřejmě ramot v řeči přeslechl.

jetě o jeden. Ruce pořád na zdi!

ramot se ozval znovu a pak se ozval hlas, který

Smolina rozhodně nečekal. Mdlý hlas člověka, který je bezpochyby na pokraji bezvědomí:

Ta bouchačka nestřílí.

Ta tři Weinerova slova Smolinovi stačila..

(44)

Milý příteli,

kdy jsem před léty nastoupil ke kriminálce a podařilo se mi díky neuvěřitelnému těstí vyřeit svůj první případ, neřekl mi můj tehdejí éf a učitel ani slovo. Svůj dalí případ Jsem pak v důsledku naprosté sebejistoty dokonale zazdil. Moná to bylo od mého éfa správné, protoe jak známo ádná slova nezapůsobí tak výchovně jako vlastní karambol. Ale přesto bych nechtěl jeho jednání opakovat a proto ti píu teď, těsně po Kynclově výslechu, tento dopis.

K věcem, které o případu neví:

Partu Kyncl a spol. vyprovokoval Kůrkův nezakrytý blahobyt. Vytuili, e se za ním skrývá nějaká nezákonná činnost a chtěli ho vydírat. Sledovali pumpu několik měsíců, a odhalili, e jistý západoněmecký tlrák, přijídějící v pravidelných intervalech, předává Kůrkavi balíčky a bere si za to jiné balíčky. Druhý den Kůrka balíčky distribuoval stálým zákazníkům. Jejich čísla si zapsali, co nám, mimochodem, velmi pomůe.

Jeden z nich si vzpomněl, e podobné balíčky viděl u na fotografii v nějakém časopise, a e v nich tehdy paovali hai. Vechny okolnosti této hypotéze odpovídaly.

Nejdříve chtěli haie vyuít ve svém původním plánu, ve vydírání, zamýleli vydírat nejen Kůrku, ale i Jeho zákazníky ale stále silněji je ovládala touha získat ne peníze, ale samotný hai. Mezitím objevil Kyncl v kůlně u Zounarů pistoli a jak sám vypověděl přemluvil ostatní, aby Kůrku společně přepadli. Navíc se obávali, e budou-lí Kůrku vydírat, můe proti nim podniknout nějaké kroky. Jaké přesně, to nevěděli.

Vypracovali plán přepadení, s tím, e Kůrkoví pistolí pouze pohrozí a vezmou mu jen drogy, ne peníze. Byli si jistí, e ohledně drog si na Bezpečnost určitě stěovat nepůjde a o přepadení pomlčí.

Vypočítali si podle předchozích intervalů, kdy zase

kurýr přijede. Věděli, e přijídí obvykle kolem deváté, kdy u Kůrka zavírá a proto se zhruba v půl deváté seli u starého stromu, obrostlého křovinami, který stojí vedle hlavní silnice asi dvě stě metrů od čerpadla směrem k odbočce na Trakovice. Tam dolo k hádce. Oba Kynciovi kamarádi dostali strach a po ostré slovní půtce odelí k Trakovicím. Kyncl neměl, podle své výpovědi, příli chuti provést akci sám, ale nechtěl si před nimi zadat a navíc jim řekl v hádce, e od něj ádné peníze ani drogy nedostanou.

Čekal tedy na kurýra. Mezitím přijel Ondrouch, po krátké hádce s Kůrkou zase odjel, pak se konečně objevil tirák, a kdy zmizel i on, vypravil se Kyncl k pumpě. Věděl, e nesmí nechat v okolí pumpy ádné stopy s ohledem na to vybral i teď poměrně vzdálený úkryt a proto el k čerpadlu po okraji silnice. Kyncl je velice rafinovaný zločinec. Myslel i na sluebního psa a doufal, e jeho stopu smae jednak dlouhotrvající dé, jednak provoz na silnici. Ve, co měl na sobě, byly to záměrně ty nejstarí věci hodlal po činu spálit. U pumpy si přetáhl přes hlavu punčochu a vstoupil dovnitř. Prý se hlavně obával toho, aby nebylo zamčeno. Kdyby byl Kůrka předtím zamkl, byl rozhodnutý vyrazit zamříovanou skleněnou výplň dveří a přinutit pumpaře namířenou pistolí, aby otevřel. Ale bylo odemčeno. Kůrka zrovna vyndával náprsní taku chtěl zřejmě počítat trbu , ale jakmile spatřil Kyncla, hrábl do otevřeeé zásuvky stolu a vytáhl pistoli. Dalí chvíle si Kyncl přesně nepamatuje, byl prý rozruen. Ví jen, e ke Kůrkoví přiskočil, snad ho pratil přes ruku a přitom ve strachu, e Kůrka vystřelí, sám prý mimoděk stiskl spou. Pak se trochu vzpamatoval, sebral kufřík i náprsní taku a vytrhl zásuvku, aby nafingoval loupené přepadení Musel se vzpamatovat skutečně neobyčejně rychle, protoe dokonce dával pozor, aby nelápl do krve.

Pak ho napadlo, e by mohl svést podezření na Ondroucha, protoe o poměru mezi Kůrkou a Ondrouchovou věděli vichni. Jene Ondrouch by nepřiel s pís tolí, ten si vyřizoval účty pěstmi Kyncloví bylo okamitě jasné, e hned přijdeme na to, z které pistole byla smrtelná rána vystřelena. Nemohly tam být dvě pistole Proto sebral Kůrkovu, svou mu vtiskl do dlaně a pohodil pod stůl. Doufal, e buď někdo o Kůrkově pistoli ví, ani

ji kdy viděl, nebo e si domyslíme, e byla jeho a e mu Ji Ondrouch v zápase vyrval a pak nafingoval loupené přepadení. Mohu ti říct, e jsem se za vechna léta své praxe nesetkal s tak chladnokrevným pachatelem.

Na cestě do tělocvičny dolo k jistému intermezzu mezi Kynclem a jistým Alfrédem Rézlem, kterému se říká rovně dímačka, a který celou akci sledoval. Ale to je jiný případ, o dímačkovi a jindy. Faktem, důleitým pro ná případ (vimni si, píu: ná) je to, e Kyncl přenechal dímačkovi za mlčení tu nejobtíněji směnitelnou, nejprokazatelnějí a tudí i nejméně cennou část svého lupu. Dalí symptom jeho a patologické chladnokrevnosti, který hodlám soudu zdůraznit s plnou pádností. Pár minut po vradě, kdy by větina zločinců byla velice rozruena, Kyncl s plnou rozvahou přenechá dímačkovi předměty, které ho při jeho eventuálním dopadení mohou přivést do silného podezření.

V podkrovní místnosti, na ni jistě do smrti nezapomene, uloil pistoli do kufříku k drogám a zbylým penězům a vechno to ukryl za čisticí dvířka nepouívaného komína. Svlékl oděv, boty a rukavice, které měl na sobě při činu, uloil to do taky, v ní si předem přinesl jiné svrky a převlékl se. Doma vechno spálil.

Ráno el do práce, ale v poledne se uvolnil a jel domů. Byl jednak zvědavý na odezvu svého činu i na výsledky pátrání a jednak potřeboval nenápadně upozornit Bezpečnost na Ondroucha. To se mu podařilo. A na to, e ne tak zcela nenápadně. Kdybychom ho nechytili tentý den, vypátrali bychom ho zítra, pozítří nebo za týden, jen co bychom sebrali víc svědeckého materiálu.

Po výslechu na Bezpečnosti, kdy se vrátil domů, za ním přiel jeden z obou kompliců zvaný Mungo a vyhrooval mu, e kdy nedostane peníze, vechno udá. Jak jsi potom viděl na tancovačce, skutečně peníze dostal.

Kyncl nechtěl původně okusit hai dříve ne za několik dní, moná týdnů, a vechno utichne, ale pokuení bylo příli silné. Zvlá kdy viděl, e jsme zadreli Ondroucha.

Hned večer se vrátil do tělocvičny, vyndal kufřík a nejdříve si prohlédl Kůrkovu pistoli. Byla ve značně patném stavu, zrezivělá, zřejmě někde leela od války. Rozebral ji a zjistil, e měl ohromné těstí, protoe Kůrka při přepadení spou stiskl. Jene spuědlo se zaseklo.

Pokouel se JI opravit a pak zkouel, zda funguje. Ze čtyř nebo pěti pokusů, kdy stiskl naprázdno, fungoval mechanismus Jen dvakrát. Sloil Ji tedy, natáhl a zajistil, s tím, e Ji druhý den vyzkouí. Pak u neodolal, rozemlel hai s tabákem mezi prsty, ubalil si cigarety a začal kouřit.

Nepíu ti tento dopis jen proto, abych ti ukrátil dlouhé chvíle na nemocničním lůku. Ale dnes, vlastně teď u včera, ses učil praxí a čeká tě pár dní, moná týdnů, kdy tuhle monost mít nebude. Co jé výborná příleitost k tomu, aby ses učil teorií.

Zkus si celý případ znova rozebrat, najít chyby, kterých se dopustil Kyncl, i ty, které jsi udělal sám. Pak si o tom popovídáme ..

Prosím tě, co tu straí? Smolina zvedl hlavu a moural nechápavě na Konvičku, stojícího mezi dveřmi. Slunce, roztaené nestoudně po jeho stole, mu jasně řeklo, Jak dlouho spal. Pohlédl na rozepsaný dopis před sebou byl trochu zválený od jeho hlavy dopsal pozdrav, podpis a Weinerovu momentální adresu a zalepil ho.

Tvoje ena tu pořádá pátračku po budově, nechává si předvádět vechny sekretářky pod sedmdesát a ty si tu klidně spí. Posly, nejsi v poslední době tak trochu jinde? I kdy přejdu to spaní na psacím stole, musím se pozastavit nad tím divokým případem, který jsi z té vrady upletl. Spousta podezřelých jetě čeká na výslech a ty u má vraha. To je úplně nedetektlvní.

Jaké nedetektivní, usmál se ochable Smolina. li jsme prostě od Článku ke článku a na konec řetězu a ani jsme si nevimli, e jsme to vzali zkratkou. A to kam se hrabe nae zkratka na Weinerovu.

A co ti podezřelí? Keller, architekt, reisér, a dalí? To jim mám říct: Natáčení skončilo, pánové, jděte domů a zítra v deset?

To u nejsou nai podezřelí, řekl Smolina a zvedl se.

Kdy přecházel ulici, zavalen hlukem vozů a své eny, viml si najednou krásných dlouhých nohou, miniaturní sukýnky a rudobílého úsměvu pod vodopádem vlasů.

Dobrý den, pane kapitáne, pitlo to kolem ně] a v patách za hlasem převál jemný parfém. Ten parfém ho upamatoval.

Co to bylo za holku? zeptala se Smolinova ena ostraitě.

Ale to nic, zamumlal ospale. Kdysi jsme spolu měli rande. V půl desáté u mrtvoly.

Konec