Podíl na strachu - Antonín Jirotka, Ivan afhauser

Zářící oranové slunce zhaslo. Cink. Najednou nebylo nic, ne hluboká černá tma.

,,No tak, probuďte se!

Vzpomínky se trhavě vracely z propasti zapomnění. Úzká, prudce klesající asfaltová silnička, ostré stíny ubíhajícího stromořadí.

Vstávejte!

Svitění galusek a vítr opírající se do obličeje. Let. Opojení z rychlosti na lehoučkém sportovním kole. Moucha naráející do čela s bolestivou prudkostí, mírná pravá zatáčka. Dál … Co bylo dál?

Dost. Nesmíte u spát. Opravdu.

Vítr. Patníky. loutnoucí peničné pole …

Budíček!

Pavel Navrátil otevřel oči. edivý mu v bílém pláti ho poplácával po tváři. Vedle něj se usmívala hezká nemocniční sestra. Pramínek světlých vlasů jí neposluně vykukoval zpod bílého čepce.

Vzbudil se, doktore, řekla.

Taky je na čase . .

Navrátil si připadal jako v neskutečném snu. Co tady proboha dělá. Vdy je to nemocnice.

Slyíte mě?

Ano, eptl a zkusil kývnout hlavou. Moc to nelo.

Vidíte? zeptal se lékař a dlaní mu zakryl pravé oko.

Vidím!

A teď? Ruka se přesunula.

Taky.

To je dobře, mínil doktor. To je moc dobře. Pak vztyčil ukazováček a začal jím ermovat před Pavlovým obličejem. S výsledkem byl nejspí spokojen, nebo uznale mručel.

Co se stalo?

Vy to nevíte? divila se sestra.

Jak by mohl. No tak, koukejte. Natloukl jste si na kole. A pořádně. To je ironie, co? Nadzvukový pilot a málem přijde o ivot na bicyklu.

Sestřička urovnávala přikrývku a Pavel Navrátil si teprve teď uvědomil, e je obalen sádrou skoro jako egyptská mumie. Za jeho hlavou bzučel jakýsi přístroj a na vysokém stojanu kapala z průhledné baňky bezbarvá tekutina. Lékař zamířil ke dveřím.

Pane doktore! Budu lítat?

edivý mu se zarazil a mnul si rukou tvář. Tak a to máte z jedné vody načisto. Ne. Nebudete. S tím se musíte vyrovnat.

Ráno rachotily v praských ulicích popeléřské vozy a řinčely tramvaje. Bzučení výtahu, kroky cválající po schodech činovního domu a svěí hlas, který z radiopřijímače přemlouval posluchače k rozcvičce.

Co mám vařit k obědu?

Mně je to jedno, mámo.

Marie Navrátilová vzala nákupní taku a vyla do ulice. Slepici koupím, umiňovala si, a udělám ji na paprice. To měl vdycky rád. Musí začít pořádně jíst, vdy je jak houvička. Člověk by brečel, kdy se na něj podívá.

Vzduch voněl jarem, nedávný liják smyl z ulic zimní pínu, ve výkladu zeleniny se červenaly svazečky ranných ředkviček. Vezmu troje, aby měl nějaký vitamíny.

Dobrý den. Jak se máte? A co Pavlík?

Matka pokrčila rameny. Co se dá říct? S nohou e je to lepí, syn dokáe u chodit i bez hole a málokdo by si viml, e vlastně kulhá. Jene rámy tělesné jsou docela jiné ne ty duevní. Místo střapatého, věčně rozesmátého kluka se domů vrátil stín. Jakoby měsíce strávené v nemocnicích a různých rehabilitačních ústavech docela vymazaly osobnost, optimismus a chu do ivota.

Co Pavel?

V pořádku. Udělalo se nám hezky, e?

Taka ztěkla nákupem, paní Navrátilová se vrátila domů a kuchyně zavoněla smaící se cibulí. Kdy zadrnčel telefon, dlouze pohlédla na nereagujícího syna a sama zvedla sluchátko.

To je pro tebe, řekla radostně, e neuhádne, kdo volá? Navrátil se zvedl z křesla pomalu a těkopádně jako automat.

No přece Landa. Ivan Landa. Boe, co jste se spolu navyváděli, kdy jste byli kluci…

Haló, řekl Pavel Navrátil. Matka napjatě poslouchala. No jistě. Jakpak by ne . To u je dávno … Nevím. Promiň, ale mně se to váně nehodí. Tak dobře … Zítra, snad … Ovem, tak ahoj.

Co ti chtěl?

Nic důleitýho.

Časový signál z rozhlasu oznámil poledne, o kuchyňský stůl zazvonily talíře.

Měl by sis najít nějakou holku.

Proč?

Protoe já tu věčně nebudu.

Ale mámo, která by stála o invalidu.

Marie Navrátilová zalovila naběračkou v hrnci plném smetanové omáčky.

Kolik chce knedlíků?

Jeden.

Nesmysl, řekla a poloila na talíř tři. Syn nereagoval.

Odkudsi z dálky, z vedlejího bytu, tlumeně zaznívaly zvuky jakéhosi sporu. Kdyby se aspoň hádal, pomyslela si matka. Syn jedl tie, bez výrazu a beze spěchu. Pak se najednou zarazil s pohledem upřeným na kuchyňské okno.

Co je, nechutná ti?

Neřekl nic a Marii Navrátilové chvilku trvalo, ne si vimla, e za obdélníkem skla ve výseku světlounce modré oblohy za sebou zanechává bělostnou kouřovou stopu přelétávající proudové letadlo.

xxxx

Jen si to klidně pročtěte,” řekl náčelník, máte čas.”

Kancelář voněla tabákovým kouřem a od ostatních místností kriminální sluby se liila jen větím počtem stolků a idlí obsazovaných na operačních poradách. Teď tu vak bylo ticho a klid, popelníky se leskly čistotou a náčelník se s lehkým pohvizdováním pustil do vyřizování kadodenní agendy.

Kapitán Václavík se zabořil do konferenčního křesílka a rozevřel útlý spis. Navyklým pohledem přeskočil úřední úvody a začetl se rovnou do jádra věci. Poděený telefonát manelky, která po návratu z víkendu nala dveře bytu zamčené zevnitř, příjezd hlídky Bezpečnosti, odborná práce zámečníka a krutý objev mrtvého mue obklopeného prázdnými tubami od uspávačích práků. Sebevrada jak vejce vejci podobná jiným, stejně smutným případům. Václavík s profesionálním zájmem krok za krokem sledoval práci výjezdové skupiny. Ohledání místa činu, perfektní fotodokumentace, výpovědi příbuzných a sousedů.

- Jak to jen mohl udělat…

- On to byl takovej veselej pán. Ani ve snu by mě nenapadlo …

- Jo, to máte těký. Dovnitř, do člověka, nikdo nevidí…

Sebevrada jako kadá jiná. A na pár drobných maličkostí.

Chyběl nějaký dopis, záznam, vzkaz. Lidé, kteří mají enu a dvě malé děti, obvykle neodcházejí ze ivota, ani by se svůj čin pokusili nějak vysvětlit. Obvykle …

Pitevní protokol hovořil o smrtelné dávce barbiturátů a poměrně vysoké hladině alkoholu v krvi, ale popíral jakékoliv jiné zdravotní komplikace, které by snad mohly být důvodem osudného kroku. Nikdo v okolí si neviml, e by sebevrah někdy trpěl nějakými depresemi nebo melancholickými stavy.

V jeho zaměstnání se nepřipravovaly ádné změny a nehrozily tu nepříjemnosti…

Václavík zvedl hfavu a náčelník okamité zareagoval.

Tak co tomu říkáte?

Nebylo snadné odpovědět. Zevnitř uzamčený byt, nikde ani stopy po nějakém návtěvníkovi, jen snad dveře na terasu, nu a odtud ústup po kominických lávkách a ebřících. Ovem, to by bylo spí vhodné do biografu.

Z devětadevadesáti procent je to jasné.

Náčelník se usmál. A to zbývající procento?

Kapitán beze slova pokrčil rameny.

Dobře, tak to proetřete.

Vůbec to neznělo jako rozkaz, spí jako vlídná ádost. Vladimír Václavík se zvedl a po vojensku srazil podpatky.

Provedu, řekl.

Potom odeel s tenkým vyetřovacím spisem pod paí. Na růových deskách nebylo napsáno nic víc, ne jméno. Ivan Landa.

xxxx

Noviny se o případu v Cihlářské ulici nezmínily, ale přesto se ta zpráva rozířila v celé čtvrti rychlostí stepního poáru.

- U jste o tom slyeli? Takovej slunej chlap … Asi to s tou svojí Kalupinkou neměl lehký…

Mlékárna, trafika, fronta u pokladny v místní samoobsluze. Historie nesoucí se od úst k ústům postupně nabývala na dramatičnosti, kořeněna prvky odkoukanými ze slabomyslných dívčích románů. Zaručená nevěra paní Landové, zoufalá a nevyslyená láska sebevraha k baletce ze známého nočního podniku, neúprosný osud buící na dveře v rytmu Beethovenovy páté symfonie. Kdy se dostatečně vymluvili dospělí, zmocnily se tématu děti. Kluci z Cihlářské ulice byli na několik dní zahrnuti ve kole nevední úctou spoluáků.

- Viděl jsem, jak ho odváeli.

- Esenbáci tam stáli skoro celej den. V autě, který vypadalo úplně obyčejně.

- Jak jsi teda poznal, e to byli oni?

- Podle vysílačky, ne?

Dohady, polopravdy, naprosté výmysly. Kapitán Václavík se probíral stohem operativních hláení a útrkovitých výpovědí s trpělivostí hodnou Sisyfa. Hledání jehel v kupách sena je ostatně pro vechny kriminalisty disciplína vpravdě základní. Marie Navrátilová byla zas poprvé po dlouhé době ráda, e syn prakticky nevychází z domu, obávala se, e v jeho psychickém stavu by zpráva o smrti kamaráda nepůsobila dobře. Snad, později, a se vyrovná sám se sebou …

Čas plynul, venku střídalo aprílové počasí hezké okamiky se zataenou oblohou. Navrátil sedával u okna a trpce vzpomínal na to, e jetě pjed rokem míval nad přilbou ochranný kryt pilotní kabiny. Řev motorů, přetíení tisknoucí tělo do sedadla, mraky protrené ípovou přídí Migu. Stačilo pár sekund, aby se ero a dé změnily v oslnivě zářící slunce nad peřejemi oblaků …

,,Večer bude v televizi francouzská veselohra …

Syn mlčel.

To je dobře, ne?

Navrátil pokrčil rameny.

Tak aspoň něco řekni, zlobila se matka. Copak u se neumí na nic těit? Tak to přece nejde dál. A dneska dělám svíčkovou, abys věděl.

Syn se podíval na.hodinky, vstal z křesla a začal se trochu zmateně oblékat.

Promiň, mami. Ale já tu na oběd nebudu. Neví, kde mám svetr?

Kam jde?

Za Landou.

Matka ztuhla jako socha a ztěka lapala ztracený dech. Docela malou chvilku bylo v místnosti úplné ticho.

Ale ten přece je … on …

Já vím, mámo. Vím. Poačka mi vechno řekla.

Pavle, já nechtěla…

Jistě. Tak ahoj…

Pavlíku, proč? Co tam chce dělat…

Pavel Navrátil se zarazil ve dveřích.

Toti, tenkrát, kdy mi volal … Prosté smluvili jsme si schůzku, ví? Potřeboval se mnou mluvit, ale já tam neel. Nevěděl jsem co se děje. Jene teď … Kdybychom se seli, tak by moná jetě il.

xxxx

Operační porada skončila chvilku po deváté a kdy Vladimír Václavík vyel z městské správy SNB, svítilo na město hřejivé jarní sluníčko. Kapitán nikdy nepouíval sluební automobil tam, kam bylo rychlejí a příjemnějí dorazit městskou dopravou nebo pěky. Metrem dojel na náměstí Míru a odtud se vydal směrem ke Karlovu. Ani smečka aut uhánějících po magistrále nedokázala otrávit pohodu hezkého dne. Mozaiková dlaba chodníků, anglicky vyhlíející areál porodnice a jména slavných vědců vrytá do fasády matematicko fyzikální fakulty. V paměti se vynořovaly zasuté kolní znalosti. Newton a jeho zákony pozemské a nebeské mechaniky, infinitezimální počet a korpuskulární teorie světla, Roentgen, Marconi, Curie. Také Lobačevský a tajuplná geometrická soustava, která se zprvu zdála být jen teoretickou hříčkou popírající Euklida, ale později jak kamínek do mozaiky zapadla do teorie relativity a časoprostoru, Einstein …

Vladimír Václavík lehce povzdechl při vzpomínce na doby, kdy jako kluk touil studovat matematiku. Cesty lidských osudů jsou někdy náramně popletené. A za koncem jedné takové ivotní pouti kapitán mířil.

Seel po albertovských schodech, v duchu pochválil pečlivě oetřené tenisové a volejbalové kurty a vstoupil do edivě vyhlíející budovy ve Studničkově ulici. Ústav soudního lékařství.

,,Ano, u jsem vás čekal, řekl mladý, sympaticky se usmívající doktor. ,,Posaďte se u nás. Dáte si kávu?

Kapitán zavrtěl hlavou.

,,Nějaké nejasnosti ohledně protokolu?

,,Ne, vůbec ne. Jen bych si pár věcí rád upřesnil. Například ten AKITILOR.

,,To je barbiturát, před lety dost rozířený hlavně v některých západních zemích. Přestal se vyrábět tuím před takovými třemi, čtyřmi roky.

Proč?

Právě pro nebezpečí z předávkování, ve Spojených státech měl tenhle práek na svědomí dost značnou vlnu vrad a neastných náhod. Má příli malé rozmezí mezi účinky terapeutickými a letálními . .

Prosím?

Takhle, upřesnil doktor, léky uívané jako hypnotika a sedativa jsou mimo jiné vymezeny takovými dvěma hranicemi. Mnostvím, které působí na nemocný organismus prospěné a dávkou toxickou, ivotu nebezpečnou. Tyto body se souběně posouvají například s návykem, tělesnou vahou a tak dál, nicméně rozteč, rozdíl mezi nimi zůstává přiblině stejný. Snaha výrobců pochopitelně směřuje k tomu odliit terapeutickou a letální hladinu co nejvíc.

A ten Akitilor, ordinoval se někdy u nás?

Nikdy. Československé zdravotnické normy jsou jedny z nejpřísnějích na světě, podobný barbiturát se proto nedováel ani v rámci individuálních objednávek.”

Vladimír Václavík vytáhl z aktovky průklep pitevního protokolu. Tady hovoříte v miligramech, doktore. Ale pro moji představu, kolik musel sníst tablet?”

Patnáct a dvacet. Přiblině tak jeden a půl běného balení.

Soudní lékař se zvedl, zamířil k velké prosklené skříni a přinesl odtud lutou tubu plnou hnědých čočkovitých preparátů.

Promiňte, řekl kapitán, teď se pustím na půdu nepodloených dohadů, ale jak se taková tableta rozpoutí?

Poměrně snadno, mínil lékař. Kdy ji předem rozdrtíte. Konečně, mohu to předvést.

V těké porcelánové misce rozetřel dvě tři tabletky nájemný práek, který obratně nasypal do zkumavky. Pak z kohoutku přilil několik kubických centimetrů vody. Mírně to zaumělo, roztok se zakalil. Doktor několikrát zkumavkou zatřepal a práek zmizel, jen nahnědlá barva dávala vodě odstín slabého čaje.

Jakou to má chu?

Hořkou, usmál se doktor. Zkuste to.

Vladimír Václavík s jistými rozpaky vzal nabízenou zkumavku a přičichl k ní. Necítil nic.

Klidně můete ochutnat, to není jed.

Kapitán přiloil zkumavku ke rtům a opatrně ji naklonil. Natrpklá hořkost roztoku nebyla nepříjemná. Připomínalo to běný práek proti bolení hlavy, který člověk rozkousal v chvatu a bez zapití.

Jetě něco?

Ne, děkuju. Kdyby se vyskytly nějaké problémy, tak zavolám.

To můete kdykoliv, usmál se lékař.

Kapitán Václavík procházel areálem Albertova a sledoval hloučky studentů před branou menzy. pička jazyka mu dosud trnula. Půldruhé tuby práků, uvaoval - nepříli plná hrst. Kdyby je člověk jedl vcelku, i s cukrovým obalem, mohl je zapíjet čímkoliv. Vodou, čajem, pivem nebo limonádou. V rozdrcené a rozputěné podobě by to ovem na chuti kadého běného nápoje bylo okamitě poznat. Vyjma tekutin prakticky stejně hořkých.

Na stole Ivana Landy se nalo několik lahví od chininového toniku a prázdná půllitrovka fernetstocku.

Copak tu hledáte?

Chtěl jsem se jen podívat, jak se ujal ten roub, pane Číek. Pavel Navrátil ukázal na koatou kvetoucí meruňku v místě, kde před patnácti, vlastně u dvaceti lety byla jen kratičká

suchá větvička připevněná lýkem a těpařským voskem k seříznutému kmínku podnoe.

Vrásčitý mu opírající se o rýč si chvilku návtěvníka prohlíel. Potom luskl prsty a vlídně se usmál.

Hergot, Jain. Ty si ale, kluku, výrost.

Stará přezdívka posunula čas. Vrátila vůni odřeného kopacího míče a neohroené robinzonády, kterými se mladičký Navrátil snail napodobovat legendárního sovětského brankáře. Bořivoj Číek vystupoval tenkrát na hřiti za cihelnou v roli trenéra a Ivan kopal na pravém křídle.

,,Cos dělal celou tu dobu?

Na spodní straně k jihu obrácené zahrádky stál starý činovní dům. Landovi tu kdysi bydleli ve třetím patře. Navrátilovi v druhém. A po edivé omítce se táhl drát domácího telefonu, který oba chlapce spojoval. Jde dneska na staďák? Jasně, hned sem u tebe …

,,Prej je z tebe pilot.

U ne, řekl Navrátil.

Číkovi bydleli v suterénu v domovnickém bytě a starý Bořivoj býval blázen do sportu. A nejen do fotbalu. Na cihlovém dvorku, kde se suívalo prádlo, zbudoval badmintonový kurt a pořádal tu turnaje, po nedělích tahal místní mláde na cyklistické výlety, v zimě poléval hřitě vodou a hrával hokej.

,,A co vy, pořád vás nikdo nepředběhne?

Vechno je pryč, mávl domovník nostalgicky rukou. Dech u mi neslouí. Potom, aby snad to demonstroval, usedl na travnatý svah a zapálil si cigaretu. Opíral se o starou, mohutnou hruku. Navrátil si uvědomil vechny pohyby potřebné k tomu, aby se v několika vteřinách ocitl v její koruně. Pravou nohu sem, levou na pahýl větve, trochu se přitáhnout a … bylo to stejně automatické jako vázání kravaty, na tenhle strom lezl snad tisíckrát.

Tak ty ses přiel kouknout na starýho dědka?

Taky, ale hlavně, pane Číek, co se to stalo s Ivanem? Domovník se zachmuřil.

Jak to mohl udělat?

Nevím, starý mu bezradně pokrčil rameny. Sakra, nevím!

Pár dní předtím, řekl Navrátil, mi telefonoval. Ale mluvil docela normálně. Nezdálo se, e je na dně.

Taky nebyl.

Tak proč?

To je těký, Jaine. Třeba to nosil v sobě, rozumí. Stará Landová, tedy jako jeho máma, umřela v Bohnicích.”

To jsem nevěděl.

A pak. Oni se teda vyptávali, vod kriminálky, ale copak jim můe člověk vecko říct? Bůhví, co by z toho udělali za humbuk.

Z čeho?

No, kupříkladu, e to mladejm v manelství moc neklapalo.

Hádali se?

To ti ani ne. Ale člověk tak nějak pozná, kdy v baráku něco nefunguje a nemusí se přitom mlátit nádobím nebo řvát, a drnčej vokna. Třeba, u dlouho spolu nejezdili na chatu. Buď ona s dětma, nebo von, ale nikdy ne současně.

Ivan měl jinou enskou?

Těko. Teda myslím, e ne. Ale to nic neznamená, pochopitelně. Jak jsem ho znal, řek bych, e nestál o rozvod. Na to mu moc záleelo na dětech.

A ona?

Taková divná enská. Studenej čumák, ví. Nepamatuju, e bych ji jednou viděl, e se usmívá.

V koruně meruňky bzučely včely. Navrátila přepadla teskná nostalgie nad něčím, co u se nedá nikdy vrátit. Nad bezstarostným optimismem klukovských časů, nad starou podobou téhle předměstské čtvrti. Kdy se odtud s maminkou stěhoval, bylo mu třináct let. A tenkrát pro něj skončilo dětství.

Mohl by to být ten důvod? zeptal se. Strach z toho, e zůstane sám?

Jo, to u nám nikdo nepoví. Moná mu opravdu jen ruplo v bedně.

Domovník unaveně vstal a zase se pustil do přerývání zeleninového záhonu.

Ale jedno můu říct jistě, dodal, e ráno ten den, co to udělal, to byla sobota, na ádnou sebevradu nepomýlel.

Jak to?

Protoe mě zastavil a povídá - Pane Číek, vy máte ty známý v autoklubu, nedokázal byste sehnat vnitřní kliky ke starý kodovce? Já u tu svou půl roku otvírám kletěma …

A dál? nerozuměl Navrátil.

To je celý. Nevykládej mi, e člověk, kterej chce večer se vím skoncovat, se bude zajímat o náhradní díly do pitomýho auta.

Znělo to rozumně, i kdy lidskou náladu můe změnit kdejaká maličkost. Dopis, telefonát, návtěva.

Navrátil se rozloučil se starým správcem domu, jetě jednou se podíval na irokou terasu, odkud tak rádi házeli s Ivanem vlatovky a vzpomněl si na nevrlého zahradníka v sousedství, který se rozčiloval, e mu ty počmárané papíry létají mezi rajčata. Dávné hněvy a vybledlé příhody. Na dvorku, který býval svědkem vánivých badmintonových turnajů, stála nevzhledná plechová gará a stříbrný smrk před vchodem do domu někdo pokácel. Celá čtvr se změnila. Fotbalový plácek za cihelnou zmizel a místo něj se objevila moderní prosklená samoobsluha, Landsingerova louka, kde se před lety sáňkovalo, byla rozparcelována na předměstskou zahrádkářskou kolonii.

Pavel Navrátil bloumal ulicemi svých klukovských let a lovil vzpomínky. Kulaté okno ve dveřích poty, starobylý vývěsní tít nad hospodou ,U krále Jiřího, tramvajová smyčka před základní kolou.

Za dvacet let se změní mnoho věcí. V místě dřevěné ohrady uhelných skladů vyrostly nové paneláky, v jejich přízemí byla zřízena prodejna Mototechny.

Navrátil nikdy neměl auto, ale přesto vstoupil dovnitř.

Přejete si, prosím?

,.Kličky ke dveřím na kodovku stovku.

Prodavačka se usmála způsobem, kterým častujeme děti a dospělé poetilce.

,,Ty jsme, milej pane, neviděli u nejmíň rok.

Vyetřování Bezpečnosti má jednu podmínku, která pracovníky kriminálky poněkud omezuje. Je nutno jednat taktně. I kdy se případ zdá jasný a průhledný jako akvárium, vdycky se najde nějaké ale, monost, e vechno je ve skutečnosti trochu jinak a omlouvejte se potom člověku, na kterého si sousedi ukazují prstem. Vyetřovatelé, vyhledavatelé a operativci proto vytahují sluební průkazy jen minimálně a pouze v takových situacích, kdy se neoficiálně nelze dozvědět vůbec nic.

Kapitán Václavík strávil dopoledne na kádrovém oddělení podniku zvaného Etopak, odpoledne pak chodil po kancelářích, zdravil kadého koho potkal a jen sem tam poloil nenápadnou otázku.

,,Vy ste ten novej?

,,Ehm, moná, není to vyloučeno. Já jsem projevil zájem, prosím.

,,No, tak se nerozmejlejte. Tady se vám bude líbit.

Václavík neprotestoval a kdy později dával útrkovité poznatky dohromady, mohl konstatovat, e suma sumárum byl mladí referent pro zásobováni Ivan Landa dokonale bezkonfliktní typ.

Za celých deset let se v závodě snad s nikým doopravdy nepohádal, povinnosti plnil řádně a včas, jako zásobovač byl solidní. Vlídným úsměvem a vemlouvavým tónem dokázal získat víc ne jiný hádkami nebo nabízením protislueb. Zkrátka, Landa měl ve svých pětatřiceti letech před sebou slunou budoucnost, dálkově si dodělával vysokou kolu a perspektivně se s ním počítalo v uím vedení podniku.

eny? Tuby? Maléry?

Nula od nuly pojde. I kdy bylo kapitánovi zřejmé, e v kancelářích mezi upovídanými sekretářkami by kadý náznak nějaké atraktivní zajímavosti neuel pozornosti a okamitě by narostl do úctyhodných rozměrů, mladí referent si uchovával tít dokonale čistý.

Růový vyetřovací spis maličko zbytnéŤ \ Vladimír Václavík se rozjel do rekreační oblasti na břehu Vltavy. Pochopitelně ne proto, aby si odpočinul.

Osada Nové Dřetíny se rozvalovala v podkovovité zátočině řeky mírně vzedmuté dvacet kilometrů vzdálenou Slapskou přehradou. Na rozdíl od podobných míst poblí Berounky nebo Sázavy tu nelo o nakupení bizarních trampských chatiček, ale travnaté parcely byly evidentně rozděleny s jistým urbanistickým záměrem, samostatné domky, i kdy se na první pohled dost liily, dodrovaly jednotný styl.

Plot z oloupaných smrkových kmenů, studánka zbudovaná okolo pramene tryskajícího ze skály, svěe zelené modříny na zahradách. Dvanáctka, chata zapsaná na geodézii pod jménem manelů Landových, měla okna uzavřená okenicemi a na brance předzahrádky těký elezný řetěz. Zato vedle bylo ivo. Růolící paňmáma s vyhrnutými rukávy stála nad okrouhlou dírou, z ní se ozývalo temné dunění. Vypadala jak selka, jejího mue právě odnesl čert. Nezdálo se vak, e by jí brána do pekla naháněla strach.

Karlééé, pravila.

,,Co je?” Dunění na chviličku utichlo.

,,Chce pivo?”

,,Jo. Ale studený.

Znovu se ozval rachot jako výstraha blíícího se zemětřesení. ena bez zjevné námahy vytáhla z hlubiny kbelík plný roztřítěného ulového kamení, vysypala vechno na hromadu a dolů spustila pivní láhev. Zvuk elektrické sbíječky zase ustal. Kapitána napadlo, e kopat v tomhle skalnatém masívu studnu je práce nezáviděníhodná, i kdy má člověk k dispozici poměrně moderní techniku. Pokrčil rameny a zamířil o dům dál. Hnědě natřený srub byl obrostlý psím vínem, okno v průčelí dokořán otevřené a z komína stoupal kouř.

Na sloupku, který snad vzhledem k pokřivenosti měl působit jako samorost, objevil Václavík tlačítko zvonku. Z okna se ozvalo vzdálené zacinkání.

,,Jo, u jdu.

Objevil se robustní, přiblině padesátiletý chlapík. Kapitán měl pozemkové záznamy prostudovány pečlivě.

Pan Kraus? zeptal se.

To jsem já, co potřebujete?

Toti, zahájil Václavík předem připravené vysvětlení a rozevřel dlaň s odznakem kriminálky, já jsem od Bezpečnosti. Právě proetřujeme případ jednoho zadreného chatového zloděje, v jeho výpovědi je mnoho nejasností, a tak, kdyby vás to neobtěovalo

Ne, ani v nejmením, mínil Kraus, i kdy se tvářil poněkud překvapeně, pojďte dál. Uvnitř máte kolegu.

Teď bylo pro změnu na kapitánovi, aby se divil. Martin Kraus ho zavedl do příjemné místnosti vybavené pohodlným dřevěným nábytkem. V koutku u krbu, v něm hořelo pár smrkových polínek, se choulil černovlasý mladý mu.

To je . .majitel srubu zaváhal, nebo si nemohl vzpomenout na jméno. Kapitán mávl velkoryse rukou. Jistě, my se známe. Poslyte, řekl a dosedl na nabízenou idli. Běí o minulý víkend. Ten zadrený chlapík tvrdí, e tady vyloupil jednu chatu, ale na místním oddělení nikdo nic nehlásil. Není vyloučeno, e to majitel jetě nezpozoroval …

Tak já u jdu, mladý mu se zvedl a mířil ke dveřím.

Ale počkejte, příteli. Vydrte, pojedem odtud spolu.

Já nemám vůz, pitl mladík rozpačitě.

Ale já ano, prohlásil Václavík tónem, který nepřipoutěl omluvu. Mládenec se neochotně vrátil na své místo ke krbu.

U nás? Těko, řekl Kraus. Teďzjarasem jezdíkadej.To bude nějaký omyl.

Počkejte, rozmyslete si to, probereme sousedy po řadě, ano? Číslo třináct.

Peterka? Ale ten je tady pořád. Kope studnu, víte? To je jediná nevýhoda tohodle pozemku. Není tu toti voda. Pro pitnou se musí s kanystrama k prameni, nazalejvání zase dolů k řece. Je to tu samá ula. Ale máme takovou dohodu, e kdyby na vodu narazil, tak se k němu připojím já s darlingem, a zaplatím mu polovičku, co do toho vrazil. Kdy nic nenajde, tak budu kopat já za stejnejch podmínek. To by teda byla radost…

A dvanáctka?

Jo, to je takovej malér. Majitel si oupl sebevradu. Bohuel, úspěnou. Ale jeho paní tady byla.

Jste si tím jistý?

No samozřejmě. Koukejte, Landa je … nebo vlastně byl, dobrej známej. Já sám mu tady tu parcelu vyjednal, kdy jsem slyel, e něco podobnýho shání. Běně jsme se chodili navtěvovat, společně ronili maso a tak. Jene od jistý doby sem přestal dojídět a s paničkou u si halt tak nerozumím.

,,Kdy mluvíme o ní. Nemohla se sebrat a odjet? Třeba na pár hodin?

Kraus se zasmál trochu lstivě.

,,To je zajímavý, e přesně na tohle se ptal i tady ten vá kolega. Mladý mu se zarputile koukal do země a mírně připomínal hromádku netěstí.

Ovem, řekl kapitán, kterého to nijak nevyvedlo z klidu. ,,To je toti tak. Chatař, o něm je řeč, přiznává právě vyloupení Landova stavení. S paní u jsme o tom hovořili, jene to víte, v tom stavu v jakém je teď, je těké probírat vechno dopodrobna. A kdyby se něco během její nepřítomnosti skutečně ztratilo, museli bychom dělat doplňovací řízení o náhradě kody a tak dál.

Chápu, ale já vám nepomůu. V pátek přijeli jako vdycky, večer měly děti ohníček. V sobotu trochu prelo, ale v okně svítila obrazovka. Nejmíň do jedenácti, to toti Landová zavírala okenice. Dělá to vdycky, snad aby ji ráno neprobudilo světlo.

Výborně, to je moc důleité. A jen pro úplnost, soused z horní strany, tuím číslo patnáct?

Starej Vaněk. Ten tu taky byl a sázel jabloně. Já mu povídal, e to u je pozdě, ty se toudle dobou nemůou chytit, ale on tvrdil, e se ujmou. Mimochodem, pánové, nedáte si něco ostřejího?

Václavík rezolutně zavrtěl hlavou. Ne, u musíme jít. A velmi děkujeme, opravdu jste nám pomohl …

Vyli do voňavého jarního podvečera a po kamenité cestě se vydali směrem k parkoviti.

Předem, řekl kapitán. Není to tak dávno, co jsem běhal stovku za jedenáct osm. Tak ádný hlouposti.

No jo, eptl mladík.

A teď mi můete ukázat občanský průkaz a vysvětlit, proč jste se vydával za detektiva.

Pavel Navrátil s povzdechem sáhl do kapsy a vyndal doklady.

Já, řekl tie, se za nic nevydával. Jeho to napadlo samotnýho.

Ale nerozmlouval jste mu to?

Proč?

To je těký. Ivan byl můj dávnej kamarád. Kdybych k němu v sobotu zael, tak by to neudělal. Jestli to teda udělal sám.

Václavík oil. Hleďme, podezření. A mohl byste to laskavě trochu vysvětlit?

Cesta stoupala a kličkovala mezi ulovými balvany a Navrátil zalitoval, e si nevzal hůl. Nedávno spravovaná noha začínala pořádně bolet v kyčli.

Já nevím …

Pokuste se.

Toti, bolestivě sykl při přeskakování kamenné průrvy, já nejsem ádnej psycholog. Ale podle toho, jak jsem Landu před lety znal, dobře znal, chodili jsme spolu do stejný třídy, bydleli v jednom baráku, společně jsme začínali lítat, prostě podle toho, co o něm vím, to nebyl člověk, kterej řeí trable prákama.

Kapitán cosi bez přesvědčení zamručel.

Napadlo mě, doma to přej měl v nepořádku, prostě jsem myslel, e je docela moný, aby manelka, která chce bejt volná, si odskočila z chaty domů a nasypala hrst uspávačích tablet do kafe …

Václavík se zasmál.

Připadá vám to přitaený za vlasy?

Bodej ne. Dy je to jak z hloupého románu. Proč by, prosím vás, nějaká enská riskantně trávila manela, kdy docela stačí podat ádost o rozvod? Co při takové rozluce ztratí? Nic, příteli, nic. Zůstanou jí děti, byt, polovina společného majetku. A chudák manel bude jetě přítích deset či patnáct let platit alimenty.

Kamenitá cesta končila na velikém, zpola zaplněném parkoviti a Pavel Navrátil s povděkem usedl na přední sedadlo civilně vyhlíející kodovky. Jen pod palubní deskou schované sluchátko krátkovlnné vysílačky napovídalo, e se jedná o vůz sluební.

Co se mnou budete dělat?

Nic, řekl kapitán. Ale musíte mi slíbit, e si přestanete hrát na Sherlocka Holmese.

Dobře. Tak promiňte.

Automobil vyjel na hlavní silnici, kde u řada projídějících vozů zapínala světla. Václavík rozsvítil také a rozjel se pěkným sviným tempem, v něm kodovka lehce hltala kilometry. Po necelé hodině se na obzoru objevila silueta hlavního města. Betonové bloky sídli, girlandy nesčetných světélek lemujících ulice.

Za chvilku jsme doma, řekl Václavík. Jeho pasaér

rozpačitě zakalal. Nic mi do toho není,” ozval se tie, ale stejně bych se rád na něco zeptal.

Prosím.

Ta historka o vykrádání chat. O zloději, co se přiznal, e vyloupil Landovu haciendu. To je pravda?

Kapitán mlčel a k prvnímu semaforu. Není, řekl nakonec.

Proč vás tedy tolik zajímalo, jestli si náhodou paní Landová neměla čas zajet do Prahy?

Protoe to u je taková profese. Kriminalista má, respektive musí, prověřit kadou monost. I kdy vypadá jako příběh z úplně blbého románu.

Dny zvolna plynuly, jaro, zpočátku nesmělé, dobylo město. Z ulic zmizely kabáty a čepice, parky rozkvetly a plovárny se zaplnily naháči lapajícími první bronz.

Marie Navrátilová s potěením sledovala, jak se, po krůčcích sice drobných, ale přeci jen krůčcích, vrací synovi ztracená vitalita. Chvíle těkého zadumání se krátily. Pavel se vracel k zanedbávaným rehabilitačním cvikům, četbě kníek, k rodinným hovorům. Začátkem května se dokonce dokázal rozčílit nad jakousi nepovedenou televizní komedií a druhý den ráno si v koupelně při holení hvízdal.

Někam se chystá? zajímale se matka.

Rád bych se podíval na letitě.

Při větičce připomínající dávná léta, kdy byl patnáctiletý kluk okouzlen touhou po oblacích, se Marie Navrátilová zarazila. Lekla se nebezpečí návratu nostalgických smutků, ale pak si uvědomila, e by stejně nedokázala vysvětlit, proč si tenhle synův výlet nepřeje a tak jen odevzdaně mávla rukou.

Přijď brzo.”

To ví, e jo, mami.

Konečná tramvaje, autobus a potom pěky po silničce mezi zelenajícími se poli. Vysoko na obloze trylkoval skřivánek. Navrátil zabočil na úzkou pěinku, která ho zavedla k nízké brance vzadu mezi hangáry svazarmovského letitě. Vytáhl z kapsy klíče a s potěením zjistil, e jeden z nich dosud jde do patentní vloky. Otevřel a veel dovnitř. Atmosféra letitě, tolik podobná obrazům Kamila Lhotaka, ho vdycky okouzlovala. Vůně benzínu a pokosené trávy, větrný pytel nadouvající se na stoáru, lutě natřený stařičký dvouploník.

Mu, který se vynořil zpoza vlnitého plechu, zaváhal jen na okamik a pak se iroce usmál.

Pavle, je to moný? Jsi to ty!

Náčelník letitě Jan Soukup se snad ani trochu nezměnil. Rozevláté uhlově černé vlasy a mohutný knír připomínající aviatické průkopníky ze začátku století.

To je dost, e se taky objeví.

No, já měl teď takovou nehodu.

Já vím, vechno vím, kamaráde. I kdy to neznamená, e ses nemohl ozvat dřív. Nebo aspoň napsat. Hele, já teď jdu na počasí. Pojď se mnou.

Navrátilovo srdce se zlehka sevřelo touhou.

Kdy já nevím . .

To ví, migy tu nemáme, ale snad se nebude oklíbat.

Tráva ustila pod nohama, na dolním konci letitě připravovala skupinka drobně vyhlíejících lidiček naviják. Náčelník zamířil k červené zet dvěstěestadvacítce.

Tak, řekl téměř galantně, prosím.

Navrátil se vyhoupl na křídlo a snail se nedávat najevo, jak silně ho zabolelo v kyčli. Potom se pomaličku zasunul do předního sedadla pilotní kabiny. Přístrojů v palubní desce se zdálo být neuvěřitelně málo. Zatáčkoměr, vario, rychloměr, výkoměr. Navyklým pohybem nastavil pohyblivý číselník na nulu a zlehýnka poloil dlaň na knipl. Vzadu za ním zachrchlala vysílačka. Jan Soukup se spojil s řídícím létání.

Pavel si vzpomněl na zalé časy, kdy jen málokteré motorové letadlo mělo rádiové spojení a větroň u vůbec ádné. Jednou, kdy se pokouel o padesátikilometrový přelet nutný k získání stříbrného céčka, se během několika minut silně změnily povětrnostní podmínky a bylo jasné, e s Blaníkem, který ztratil podstatnou část původní výky, se u na cílové letitě nedostane. Nouzově přistál doprostřed vojtěkou porostlého pole a protoe byl u podvečer a on se bál, aby letoun někdo ze zvědavosti nebo zlomyslnosti nepokodil, zůstal v kabině celou noc a pořádně jektal zubama, protoe tenkrát byl u čas podzimních mrazíků. Teprve ráno ho objevil jakýsi strejda s motorovou sekačkou …

Motor několikrát zakalal a zabouřil, ručička na otáčkoměru se vyhoupla přes tisícovku, po chvilce se pohnula i teplota oleje. Následovala motorová zkouka a ádost o povolení pojídění na start.

Pojídění povoleno, pravila vysílačka. Navrátil se otočil na náčelníka, který se iroce usmál. Tak co, jetě by sis na to trouf?

Ručička otáčkoměru se přiblíila k maximu, stroj se chvěl jako dostihový kůň uzavřený v boxu. Teď. Brzdy povolily a tráva pod kabinou začala utíkat dozadu. Po několika stech metrech přestal podvozek drncat a letadlo pomaličku nabíralo výku. Téměř nic se tu nepodobalo razantním startům bojových migů, vechno se odehrávalo pomalu polehoučku, ručička výkoměru stoupala jen zvolna. Letitě se zmenilo na úzký zelený obdélník s jasně lutými skvrnami hangárových střech. edivá stuha silnice mizela v kamenném labyrintu města.

Náčelník pečlivě obletěl vymezený cvičný prostor.

,,Pavle, ozvalo se najednou, ,,nechce si to zkusit?

Přikývl hlavou. Chtěl, straně chtěl. Jemně zasunul nohy do pedálů a stiskl řídicí páku. Naklonil stroj a začal zatáčet doleva. Cítil tlak vzduchu i poryvy větru. To byla také změna oproti nadzvukovým letounům vybaveným dokonalými posilovači. Tady si člověk vechno ohmatával sám, řízení kladlo přirozený odpor. Připadal si jako řidič autobusu posazený do elektrického pouového autíčka.

Výka sedm set, est set, tři sta …

Letadlo mířilo zpátky k travnaté přistávací dráze a Navrátil zvedl ruku na znamení, e předává řízení.

,,Dobrý to bylo, poznamenal náčelník a Pavel si uvědomil, e přesně stejnou větu slyel při svém úplně prvním cvičném motorovém letu. Tři slovíčka označující začátek a konec jedné ivotní etapy. Bylo to překrásné, jak praví básník, a bylo toho dost. Necítil lítost, spí naopak, takovou zvlátní radostnou euforii nad hezkým dnem, barevným letitěm a kamarády, kteří na člověka nezapomněli ani po tolika letech.

estadvacítka měkce dosedla do trávy, otáčky motoru změnily tóninu a ručička výkoměru se zastavila na nule. Náčelník zaroloval na odstavnou plochu před novým hangárem.

,,To kouká, co, řekl a s jistou pýchou ukázal na prostornou plechovou budovu. Tohle jsme vechno postavili zatři měsíce.

Pavel Navrátil řekl, e je to ohromné, co jetě opakoval mockrát, kdy se v Soukupově kanceláři doslechl o vynikajících výkonech plachtařů na soustředění pod Tatrami, o dvou místech v první dvacítce akrobatů na mistrovství republiky i o kvalitách nového navijáku, který umoňuje téměř zdvojnásobit počet kadodenních cvičných startů.

Pak přila řada na smutnějí záleitosti.

,,Modráček umřel.

Pavla to zabolelo. Dědek Modráček, dobrovolný správce a hlídač letitě …

,,Kolik mu bylo?

,,Rovnejch osmdesát. No a o Landovi to u asi ví.

,,Bohuel.

Jak je to dávno, co seděl zrovna na týhle idli. To jsme tu měli takovou malou oslavu, ví. Jako e se dodělal ten hangár. Ivan byl samej vtip a legrace. Vidí, a co po něm zůstalo? Jen pár věcí..

Náčelník se zvedl, vyndal ze skříně černou vatovanou bundu a odřenou koenou aktovku.

Nechce si to vzít?”

Můu.”

Navrátil otevřel taku. Uvnitř byla umudlaná paperbeková detektivka, poloprázdná krabička cigaret, balíček hracích karet a jedna nepopsaná magnetofonová kazeta.

Co je tohle?”

To sem na ten večírek přines asi nějakou muziku. Ale nakonec se stejně hrálo na kytaru.”

Den utekl jako voda, večer zavezl náčelník se svým prastarým oprýskaným gázem Navrátila a před dům.

Díky.”

Doufám, e se objeví dřív, ne za pět let.”

Určitě.”

O chvíli později shltl mladý mu večeři, políbil matku na čelo a zalezl do svého pokoje. Se zvlátním vzruením zaloil do magnetofonu přítelovu kazetu a stiskl klávesu. Po několika vteřinách tichého umění se z reproduktoru ozvala klasická skladba legendárních Beatles.

When I get older losing my hair many years from now Will you still be sending me a Valentine Birthday greetings bottle of win.

Navrátil leel na válendě a opájel se atmosférou zalých kolních let. Tenkrát byla deska bandu seranta Peppera nejnovějí hit.

If ld been out till guarter to three would you lock the dooř will you still need me when lm sixty four.

A mi bude čtyřiaedesát! Dřív měl z podobného věku hrůzu. Ale čas vechno mění. Těsně před tím ne usnul, si uvědomil, e dneska u se stárnutí nebojí.

xxxx

Ráno, před pravidelnou operační poradou si kapitán Václavík pročítal dálnopisné útrky, zvané dézety. Oívalo v nich uplynulých čtyřiadvacet hodin ve městě, v krajích, v republice. Vyloupená trafika na Smíchově, výtrnost v restauraci U lípy, ze tří čtvrtin zaplněná záchytná stanice.

Do otevřeného okna kanceláře foukal svěí větřík, který zřejmě ve stejné chvíli přináel praským opilcům v Apolinářské ulici pachu kocoviny a bolení hlavy.

Uprchlý vězeň z Příbramska byl zadren na Moravě, Federální kriminální ústředna odvolává celostátní pátrání. Ve Frýdku-Místku byla spáchána surová loupená vrada a v Pardubicích zničil poár sklad úpravny olejů. Míra zavinění se vyetřuje…

Vladimír Václavík se letmo podíval na náramkové hodinky, vrátil denní záznamy zpátky do papírových desek, vzal blok a plnicí pero a zamířil k náčelníkovi. Rád chodil na porady včas, aby si mohl vybrat místo v koutě u dveří, kde si v klidu a nerueně mohl malovat. Při amatérské tvorbě karikatur mu zpravidla přicházely na mysl nejlepí nápady.

,,O krádeích v obchodním domě Kotva poreferuje soudruh Malkus, řekl náčelník.

Kapitán několika tahy zpodobnil éfa kriminálky. petka jemných silně ubývajících vlasů, mírně klenutý nos a váčky pod očima, sympatická chlapská brada s dolíčkem uprostřed.

Důkazní řízení jetě chvilku potrvá, ale po zadrení dvojice pachatelů sériové kapesní krádee ustaly .

Vedoucí protikapsářského oddělení měl klátivou postavu Dona Quijota a hluboký hlas, který rozechvíval okénní tabulky. Kapitán v duchu zalitoval, e zvuk se malovat nedá.

,,A jak vypadá případ drustva Domkostav?

Nadporučík Radim Zmok z hospodářské kriminální sluby se kreslil dobře. Ze veho nejvíc toti připomínal kouli, a to úctyhodně velikou kouli. Kapitán načrtl tloutíka a jeho dobrácky se usmívající tvář a poslouchal při tom povídání o podvodných dekretech, úplatcích a přímo neuvěřitelných kouscích s bytovým pořadníkem.

Během necelé hodiny informační porada skončila. idle zavrzaly, lidé se hrnuli ke dveřím.

,,Láďo, řekl nadporučík Zmok. Zastav se u mne.”

Nali jste něco?

Uvidí, bude tě to zajímat.

Kapitán Václavík vyřídil pár telefonů, vydal pokyny pracovníkům z operativy a u klepal na dveře, na které nějaký vtipálek nalepil obrázek klotových rukávů. Po pravdě řečeno charakterizoval tenhle symbol práci lidí z oddělení hospodářské kriminality poměrně přesně a Václavík se nikdy nezbavil obdivu nad pečlivostí, s ní jsou kolegové ochotni probírat neuvěřitelné stohy účtů, faktur a dalích dokumentů starých tři, čtyři a někdy i pět nebo deset let.

Jo, to jsi ty. Teda já na tom dělal po večerech skoro tejden a tak mám dojem, e si zaslouím aspoň pauzu na oběd . .

Nadporučík Zmok měl hlad a v takových chvílích se stával z příjemného zábavného člověka hněvivý morous zcela postrádající smysl pro humor.

Ovem, Radime, já tě zvu.”

O půl hodiny později u bíle prostřeného stolu restaurace Rotiserie se nadporučík konečně usmál.

,,Bylo to znamenité.”

To jsem rád. A teď k věci.”

Tak abych tě nenapínal,” řekl Zmok leérně, myslím, e u jsem přiel na to, proč si ten tvůj Landa hodil mali.”

Otrávil se,” namítl Václavík.

Ono to vyjde nastejno,” mínil nadporučík filozoficky. Ale k věci. On dělal prakticky éfa zásobování podniku patřícího pod vé há jé Etopak. Léta sluně, ale pak začal krást.”

Vida,” podotkl kapitán.

Rukama mu procházel iroký rejstřík zboí, od stavebního materiálu a po součástky na obráběcí stroje. Mimochodem, ví ty, co je pro chlapíka, který se chce na něčem takovým přiivit, nejtěí?”

Nejspí vyetřit, vlastně zaantročit něco pořádně cenného.”

Vůbec ne. To je maličkost. Jednou falovanou fakturou hravě ukradne vagón úzkoprofilovýho materiálu ave větině závodů je takovej bordel, e si toho vůbec nikdo nevimne. Ne, kámen úrazu spočívá v tom, jak neevidovaný zásoby přeměnit na hotový peníze. Se soukromníkem socialistická organizace prakticky obchodovat nemůe a kdy přijde do sběrnejch surovin prodávat pět tun hliníkovejch ingotů nebo měděnýho plechu, tak je víc ne pravděpodobný, e tě brzy zavřou.”

xxxx

Číník přinesl dva álky kávy a nabídl zákusek. Tloutíkovy oči se rozzářily.

Sachrdort?”

Ovem, pane.”

Ten si dám.”

Mu v černém fraku odeel a nadporučík Zmok pokračoval ve vysvětlování.

Triků je řada, ale na větinu z nich potřebuje mít nějakého spolupachatele, v dopravě, mzdový účtárně nebo na vedení podniku, ale tím nebudu zdrovat, protoe Landa byl samotář. Pouil celkem jednoduchý, ale dost riskantní způsob. Zaloil si v bance konto pod hlavičkou neexistujícího výrobního drustva. A tam poukazoval platby, které si pak, v roli zplnomocněnce drustva, vyzvedával.”

Nadporučík zabořil ličku do čokoládou zbarvené lehačky a jeho tvář získala téměř náboný výraz. Během deseti sekund byl talířek prázdný.

Riskantní je to proto,” pokračoval, e kdy nakonec vechno praskne, je podle bankovních záznamů jasná kadá ukradená koruna. Ví, jsou to jen čísla, ale za nimi se skrývají dramata. Já ti toho chlapa úplně vidím, a mohl bych ti popsat jeho charakter.”

Prosím, to by mě zajímalo.”

On byl v podstatě poctivec. Teda původně. Pak, na jaře v dvaaosmdesátým se dostal do nějakejch trablů a nutně potřeboval padesát tisíc. Řek bych, e nejdřív obcházel známý a kamarády, ale moc neuspěl. Tak zaloil konto, převed na něj prachy, vyzvedl je, ale bral to jako půjčku.”

Jak to ví?” zeptal se Václavík.

Vím. Protoe o pět měsíců pozdějc tam ty prachy vrátil. Stejnou cestou je poukázal zpátky do podniku, i kdy kvůli tomu musel zase pár faktur zfalovat. A potaď bylo vechno skoro dobrý, věc vyřízená, časem by se stejně vechno skartovalo a byl by klid. Musel si hrozně oddechnout, fakt.”

A dál?”

Rok sekal dobrotu. Ale potom začal nanovo. Stejným, osvědčeným a vyzkoueným způsobem, a na to, e u se o ádné vrácení nepokouel. Ale dobře mu při tom určitě nebylo.”

Vevědoucí Pýthie,” poznamenal Václavík, byla proti tobě nekodná amatérka.”

Počkej,” usmál se Radim Zmok, zní to sice lichotivě, ale v tom, co povídám, ádná mystika není. Je to jen prostinká suchá řeč čísel. Podívej, vdycky tak jednou za čtvrt roku Landa oulil podnik o deset, maximálně patnáct tisíc korun. Ne o víc, rozumí?”

Moment, co je na tom zvlátního?”

To, e pravděpodobnost prozrazení kouzel sfakturama je přiblině stejná, jestli se jedná o deset korun nebo o čtvrt miliónu. To opakovaný kradení poměrně malých částek bylo pro Landu nesmyslně nebezpečný a je vlastně skoro div, e se ucho neutrhlo dřív. Představuju si to tak. On s tím bojoval, pokadý věřil tomu, e krade naposled. Jako kuřák, co zalapuje nedokouřenou cigaretu a říká si tak dost! A podobně jako ke droze se zase k tomu falenýmu kontu vracel. Pak, kdy mu konečně dolo, v jak bezvýchodný situaci se veze, halt nevěděl nic lepího ne to vyřeit tak, jak to udělal. Platí se zkrátka za vechno …”

Kapitán vytáhl tobolku a mávl na číníka.

Kolik toho bylo, celkem.”

Dvě stě sedmnáct tisíc. No a ňáký drobný. To nepočítám tu první kráde, kterou vrátil.”

Příběh dostal motiv a tím pádem logiku. Václavík v duchu uvaoval o výi případného trestu. Velká koda, zneuití funkče řídícího hospodářského pracovníka, moná jetě nějaké následné ztráty v provozu, to je takových deset dvanáct let, ve třetí nápravně výchovné skupině. K tomu propadnutí majetku, náhrada kody, a tak dál a dál, věru neveselá ivotní perspektiva. A vedle toho lákavě přitalivé řeení v podobě hrstky uspávačích práků.

nNa shledanou, váení. Přijďte zas.

Vyli do polednem rozehřátých ulic města, do řinčení tramvají a troubení automobilů, do umu vyvolaného chůzí proudícího davu.

Ten den odpoledne zasunul kapitán Václavík růové desky s nápisem Ivan Landa do nejspodnějí přihrádky psacího stolu.

xxxx

Tramvaj zaskřípěla v poslední zatáčce před konečnou stanicí a mladá maminka na zadní ploině vozu dvakrát po sobě stiskla bzučák na znamení řidiči. Potom se tázavě podívala na Pavla.

,,Jistě, řekl, pochopitelně.

Elektrika zastavila, dveře se otevřely. Navrátil popadl kočárek za dradlo pod boudičkou a opatrně vycouval ven. Matka se na něj usmála, poděkovala, obratně zamanévrovala z refýe na chodník a zmizela ve dveřích protějího domu.

árka Vodičková. Jméno, které zčistajasna vytanulo z paměti, přineslo spoustu dalích vzpomínek. árka! Nejhezčí holka z céčka, tedy ze sedmé cé základní koly. A vlastně první dětská a veskrze platonická láska. Tenkrát se ji neodváil ani oslovit, jen při korzování na chodbě o velké přestávce zoufale touil po pohledu tíhlounké blonďaté krásky. Páni, to u je let. Ale sluí jí to i jako mámě, i kdyzatu dobu stačila hezkých pár kilo přibrat…

Pavel Navrátil zabočil do Cihlářské ulice a snail se objevit ve tvářích kolemjdoucích známé rysy, ale moc se mu to nedařilo. Příli mnoho obyvatel se v téhle nevelké předměstské ulici vyměnilo.

Starý dům a schoditě s ohlazeným litinovým zábradlím. První patro, druhé. Nae dveře, napadlo ho, ale v rámečku byla docela cizí cedulka. Zazvonil o poschodí vý.

Co si přejete?

ena, která přila otevřít nebyla nehezká, ale čiela z ní taková upjatost a přísnost, jako ze kolní inspektorky.

Já jsem Ivanův kamarád. Z letitě. A přinesl jsem pár věcí, co tam po něm zbylo.

No tak, řekla neochotně, tak pojďte dál.

Proel předsíní a vstoupil do obývacího pokoje. Ani nábytek se tu moc nezměnil. Starý pětiramenný lustr, knihovna z ořechového dřeva. V křesle pod stojací lampou seděl cizí chlap.

Co tu chce? zeptal se.

To nic, Luďku, to je Ivanův přítel.

Co chce? opakoval.

Přinesl jen nějaký věci.

Pavel Navrátil u měl dost toho, aby se o něm mluvilo ve třetí osobě jako o nějakém balíku. A frajer pod lampou mu byl z due nesympatický.

Poručík Navrátil, řekl ostře. Kdo jste prosím vy? Hodnost, by vojenská a bývalá, udělala malý zázrak. Promiňte, soudruhu, řekl mu vstávaje s napřaenou pravicí, netuil jsem, e jste od Bezpečnosti. Jmenuju se Luděk Bro.

Pavel si vzpomněl na slib daný kapitánu Václavíkovi. Nejsem od Bezpečnosti.

Bro viditelně ochladl. Vskutku tvárný člověk, napadlo Navrátila, funguje jak autíčko na klíček.

Co tedy máte na srdci?

Byl jsem na letiti a tohle tam zůstalo.

Pavel Navrátil vyndal ze staré taky plátěnou, od oleje umazanou bundu, detektivku, karty, magnetofonovou kazetu. Helena Landová ho pozorovala s nedůvěrou.

Co s tím, zeptala se a títivě, jen dvěma prsty nadzvihla umouněnou kníku.

Nevím. Já jen myslel, jsou to jeho věci …

Poslyte, příteli, ujal se situace Luděk Bro. Tady Helenka si u uila svý. A má právo na trochu klidu.

Já jí ho snad neberu.

Ale berete, berete, váenej. Právě takovejhlema krámama berete. Co je pryč, je pryč.

Vdy je to pár dní co …

Koukejte, tyhle řeči si nechte od cesty. Bro si nedbale zapálil cigaretu, tady se ádný urnový háje stavět nebudou. Luďku, řekla Helena Landová prosebně.

Jen zase nic neurovnávej. A to slyí. Milej pane, my máme svůj ivot a já si zakazuju, aby se nám do něj někdo pletl. Jasný?

Jistě, řekl Pavel Navrátil.

A tohle si laskavě můete zase odnést, dodal Bro, věci rozloené po stole nastrkal zpátky do aktovky, přeel přes pokoj a rázně otevřel dveře. Na shledanou.

Navrátil byl najednou na chodbě, pobledlý zlostí, vztekem a poníením. Báječný řeči, máme svůj ivot, myslel si. To teda má, ty prevíte. Válí se v Ivanově křesle, muchlá se s jeho manelkou a dokonce i ty cigarety zapaluje jeho zapalovačem. Bunda od montérek ti nevoní. Chtěl bych tě vidět, jak bys otočil, kdyby to bylo něco cennějího.

Mladej pane, ozval se eptavý hlas.

Na protějí straně chodby, v pootevřeném vchodu do bytu se zjevila zaloutlá tvář obklopená rámečkem edivých neupravených vlasů.

Pojďte, pane, na slovíčko.

Navrátil si vzpomněl. Jistě, stará Hocková, říkávalo se jí Madla z cihelny. Vřetivým hlasem pokřikovala z okna na malé kluky, kdy na zahradě dělali ohníček, trhali hruky nebo po sobě stříleli z praku. Madle nic neulo a celkem obecně byla povaována za největí drbnu z celé čtvrti.

Kdy já nevím ..

Jen pojďte, to vás bude zajímat.

Vstoupil do podlouhlé místnosti zařízené po způsobu garsoniéry. V předsíňce plynový sporák, dvě idle a kuchyňský stůl, za závěsem pokojík s rozesílanou postelí.

Já to vechno slyela, chlubila se stařenka, kadý slovo.

Váně?

No jo, přes světlík. Tam se člověk doví věcí. Kam dala voči ta enská. Takovýho grázla si najít.

Koho tím myslíte?

Navrátil se neochotně usadil na nabízenou idli a rezolutně odmítl kávu navařenou v nepříli čisté konvici. Přemýlel jak se taktně a co nejrychleji vytratit, neměl chu poslouchat pomluvy.

Přece mladýho Broe. Vdy on je docela stejnej, jako jeho táta. Moná horí. Oni si myslejí, bába, ničemu nerozumí, ale já vím věcí, pane, já bych mohla vyprávět. ebrota je to, věřte mi. Nikdy nic pořádnýho nedělal, protoe mu práce nevoní, vlastní tetu okrad, a byl by skončil v kriminále, kdyby to za něj tenkrát rodiče nezaplatili.

Jistě, taky jsme si nepadli do oka. Tak já u jdu.

Kampak? Copak vás to nezajímá? Vdycky jste bejvali s panem Landou takový kamarádi.

Navrátil sebou trhl, netuil, e ho Madla po tolika letech poznala. Jestli jí v jejím věku slouí ui stejně dobře jako zrak, bylo by nejrozumnějí vechny světlíky v okolí zazdít.

Nemyslete si, e teprv teď, po tom netěstí. To u se táhne dobře dva roky. Vrabci si o tom cvrlikají a jedinej, kdo to nevěděl, byl chudák Landa.

Chcete říct, e paní Helena, nakousl Navrátil větu. Jakápak paní. Coura jedna hambatá. Na mne si stěovala, na mne, pane! Já vím, e by mě nejradi viděla v domově důchodců nebo na krchově. Aby mohla tyhle dva byty spojit a peleit se po libosti. Ale takovou radost jí neudělám.

Ale paní Hocková! Vdy by jí to na národním výboru nepřidělili.

To byste koukal, jak jí jdou na ruku. Na mně pokutu chtěli, a na ní nia Taková enská hodí zadkem, zakoulí vočima a má co chce. e si klidně ije se dvěma chlapama, to nikoho nezajímá. Jednoho do postele, druhýho na práci, chudáci děti…

Pavla Navrátila začala nenávist spojená se stihomamem poněkud unavovat. Co je mi do toho, říkal si v duchu. Tohle není moje starost. Já přiel jen odevzdat Landovy věci a nikdo je nechtěl. To je vechno a domů. Pomalu vstal ze idle.

U jsem napsala dopis. Jestli se se mnou něco stane, tak a se podívají na toho, kdo bude usilovat o můj byt. Ten mladej Bro je schopnej horích věcí ne vrady …

Navrátil se zastavil v půli cesty ke dveřím. Babce plály oči hněvem a moná taky trochu stařeckým veobjímajícím strachem. Bylo mu jí líto.

Paní Hocková, ono bude zase dobře. Určitě to není tak zlej člověk. Zamiloval se do vdaný paničky. To se přece stává. Zmlkla v nechápavém údivu a s pootevřenou pusou. Kdy potom mluvila dál, získal její hlas ječivý hysterický tón, s ním tak často křičívala na provinilé děti.

Coe? A co teda dělal na mým balkóně? Já ho nachytala. Měřil si to tady. Měla jsem na něj zavolat policii.

Pavel Navrátil rychle vyel na chodbu a seběhl staré známé schody. Teprve na ulici se odváil ohlédnout. Dům byl klidný a tichý, jen svody televizních antén nepatrně pleskaly ve větru.

Domů, řekl si a myslel tím jiný činák a docela jinou čtvr. Tramvaj přijela vzápětí, byla poloprázdná, ádná maminka u nepotřebovala pomoc s kočárkem. Nad městem se eřilo, pomalu končil jeden nepříli povedený den. Navrátil, s aktovkou mrtvého přítele na kolenou, se usilovně snail myslet na něco jiného, příjemného a hezkého. Jedna věc mu vak nela z hlavy. Samozřejmě, je to nepravděpodobné, jistě, ale co kdy má ta zlostná upovídaná Madla přeci jen pravdu a skutečně nachytala pana Broe na své terase?

Vůz elektrické dráhy vyjel na vltavský most a zapadající slunce ostře zdůraznilo siluety střech domů na nábřeí.

Pochopitelně, e tam nebyl proto, aby si proměřoval byt staré Hockové. Dům, respektive dvojdům, v kterém strávil Pavel Navrátil prvních třináct let svého ivota, měl rovnou střechu, obklopenou čtyřmi o patro niími terasami. Jedna z nich patřila k Landovu bytu. Bylo to sice zakázané, ale nesmírně dobrodruné vylézt po kovovém ebříku a nahoru na střechu, tady prokličkovat mezi komíny, hromosvody a televizními anténami, na protějí straně slézt na Madlin balkón, kde byla kovová kominická dvířka, vedoucí na schoditě druhé poloviny domu. Otevírala se pootočením čtyřhra-nu, na něj nádherně pasovala stařičká klička na brusle. Kdo věděl o tomhle tajném východu? Děti a kominíci. Ostatní dospělí se o nic podobného nezajímali.

Nicméně vak, kdyby chtěl někdo Landu otrávit zevnitř v zavřeném bytě, mohl by se podobným způsobem dostat pryč. A protoe u mu dávno nebylo třináct, bylo by jen rozumné, kdyby si předem únikovou cestu vyzkouel.

xxxx

V kriminalistické praxi se neobjasněné případy ad acta neukládají. Nikdy. Jen kdy se někdy dlouho nedaří získat ádné nové podstatné poznatky, kdy se týdny táhne nějaké mlhavé a nejasné podezření z trestného činu a cesta k řeení se zdá být nemoná, přesouvá se zájem vyetřovatelů k jiným, naléhavějím příběhům a neuzavřený spis čeká jak uhlík doutnající pod vrstvou popela na svůj den.

Kapitán Václavík si rozhodně nemohl stěovat na nedostatek práce. Sluby na operačním středisku, výjezdy, dvě současně probíhající soudní jednání, na nich se řeily případy předané prokuratuře před několika měsíci, spolupráce s Prahou-západ na nálezu mrtvého mue na elezniční trati vinoucí se Prokopským údolím.

Ohledání místa činu, předběné výpovědi, výsledky laboratoří. Vzato čistě akademicky, kdy vyetřovatel usoudí, e potřebuje sluby kriminalistického ústavu, má pečlivě zajistit předmět zkoumání, trojmo sepsat protokol s otázkami, na které potřebuje názor znalců, vechno to sluební cestou předat a odeslat a potom celkem pokojně očekávat úřední odpověď.

Václavík, i kdy sám sebe povaoval za člověka poměrně trpělivého, to větinou nikdy nevydrel a chodil se na výsledky ptát osobně.

Laboratoř trasologie.

,,Nazdar, Vláďo, řekl čile vyhlíející muík v modrém pracovním pláti.,,Posaď se, ale moc tě nepotěím.

,,Povídej, řekl kapitán.

Trasolog přinesl na stůl tos fotografií a několik odlitků z hmoty na pohled připomínající sádru.

,,Stopy byly zřetelný, kluci odvedli práci dobře. Rozchod napovídá, e to byla kodovka. Stopětka, stodvacítka, rapid, garde, můe si vybrat, vyjde to nastejno. Gumy barumky, třináctky, vzorek er est. Bohuel téměř neojetej pez nějakých chyb nebo vad, který by umonily individuální identifikaci.

Ach jo, vzdychl Václavík.

Nenaříkej, v republice jezdí podobnejch auáků sotva půl miliónu. Jo a s tou podrákou je to taky tak.

Trasolog nadzvihl bílý odlitek lépěje.

Běná polobotka s mírně selapaným kramflekem zvenčí. Mohlo by to znamenat, e ten chlapík má mírně nohy do o, ale taky nemuselo, znám případy, kdy to bylo docela obráceně. Vroubkování na pičce levé boty trochu pokozené, tak mírně, e jestli se v tom bude pacírovat jetě tak tejden, tak se to za-lape a uhladí. Velikost, pochopitelně, devět, respektive čtyřicet tři podle starího číslování. Nejobvyklejí a nejádanějí rozměr.

To je vechno?

Bohuel.

Tak ti, kamaráde, děkuju.

edivé chodby kriminalistického ústavu a sluníčko odráející se od lesklé cedulky Biologie.

Tady se návtěva protáhla skoro na hodinu. Mikrostopy zjevující se v objektivech dokonalých optických přístrojů, analytické rozbory chromatografu. Droboučká vlákna vlněné deky, do které bylo tělo pravděpodobně zabaleno, několik bílých psích chlupů. Cizí vlas, vzorek kůe za nehty, zaschlá krevní skvrnka skupiny nula, er há faktor negativní.

A uhánějící čas.

Na stole v kanceláři leel průklep pitevního protokolu z ústavu soudního lékařství.

Václavík se začetl do pečlivě zpracovaného odborného textu. Mu z Prokopského údolí byl na koleje dopraven v hlubokém bezvědomí, se smrtelným zraněním spodiny lebeční, které bylo způsobeno úderem těkého oválného předmětu a je zcela vyloučeno, aby si někdo přivodil podobné /ranění sám, na příklad pádem ze skály.

Vzhledem k tomu, e ve chvíli předpokládaného průjezdu vlaku pokozený jetě il, jevila by případná dalí zranění vitální reakci a otázku, zda by bylo mono rozpoznat časově předcházející smrtelný úder, povaoval soudní lékař za zajímavou. Vzhledem k relativně pomalému postupu krevního

výronu v mozkových blanách a omozečnici soudí e ano, ovem za předpokladu, e by elezniční souprava lebku nezničila.

Kapitán Václavík listoval dál.

Obsah aludku, tři hodiny uplynulé od posledního jídla, nelóčený vřed na dvanáctníku, alkoholu v krvi necelé půl promile.

Telefon na stole zařinčel.

,,Příjem, řekl Václavík.

Hlas sluby u vchodu zněl úředně a neosobně.

,,No jo, vzdychl kapitán, tak mi ho sem polete.

O pět minut později se ve dveřích kanceláře objevil lehce rozpačitý Pavel Navrátil.

,,Hele, ná detektiv. Tak se u nás posaďte.

Nezdruju?

,,To se ukáe. Tak co jste nám přines?

,,Kdy já … Navrátil pomalu hledal co nejpřesnějí slova, prostě takhle. Tenkrát v autě jste říkal, e kriminalista má prověřit vechno, i kdy se to zdá třeba nepravděpodobné a nesmyslné.

Ovem.

U týden mi nejde jedna věc z hlavy. Byl jsem vrátit paní Landové pár Ivanovejch krámů z letitě, no a tam seděl takovej protivnej cizí chlap. Nějakej Bro.

Ale, mínil Václavík.

A kdy jsem el pryč, tak mě zastavila jistá Hocková. To je uvaněná drbna, která pomluví kadého a co neví, to si vymyslí.

To je zvlátní, divil se kapitán, nám neřekla ani slovo. Ona je toti cvok. Trpí stihomamem, vichni ji pronásledujou, sousedi, policie, pionání agentury a bůhví co jetě. No a mně se svěřila, e jednou toho Broe nachytala na své vlastní terase . .

Ano, řekl Václavík. A vy si teď říkáte, e na kadém prochu pravdy je trochu, zvlá kdy přes ty balkóny nebo vlastně terasy vede kominická trasa.

Jak to víte? vydechl Navrátil udiveně.

To snad nebylo tak těké uhodnout. A dál?

Mladý mu byl poněkud vyveden z rovnováhy. Myslel jsem, kdy nám tenkrát stálo za to prověřovat, jestli manelka neodjela z chaty…

Při slovíčku ,nám se kapitán mírně usmál, ale Navrátil to nezpozoroval. Prostě jestli by nebylo dobré zeptat se pana Broe, co tenkrát v sobotu dělal a kde vlastně byl.

Zní to rozumně. Bohuel to nemůeme udělat.

Proč? Copak nevíte kde je?”

Kapitán vzal zachmuřeně do ruky snímek mue z Prokopského údolí. Ale víme.”

Tak kde?”

Na prosektuře,” řekl kapitán Václavík.

? xxxx

Vrame se nyní ve vyprávění příběhu o kousek zpátky, tam, kde den plný výjezdů kriminálky a zablokovaných kol elezničních souprav vlastně začal.

To bylo toti tak. Ráno před sedmou nebo ve čtvrtek byla na rozvrhu fyzikální praktika a vyučování začínalo o hodinu dřív ne obyčejně oznámil ák Gazda áku Nádvorníkovi pochmurnou novinu.

Dneska bude písemka z matiky.”

Nádvorník pobledl. Nedělal si praádné iluze o vlastní schopnosti řeit rovnice o dvou neznámých a budoucí patná známka hrozila zcela zničit domácí pohodu.

Dělej, nebo přijdem pozdě.”

Nádvorník nepřidal, naopak zvolnil. Usilovně přemýlel, a kdy dospěl k názoru, e vyloudit omluvenku od povolné babičky bude pravděpodobně snazí ne vysvětlit technicky zaměřenému tatínkovi pětku z královny věd, otočil se na podpatku.

Co blbne?”

Já tam nepudu.”

Gazdu nabízené pokuení oslnilo a pokud chviličku tomu bláznivému nápadu odporoval, bylo to jen ze setrvačnosti. Jetě nikdy nebyl za kolou …

Byl nádherný den a představa zavřené třídy se náhle stala naprosto nesnesitelnou.

A co budeme dělat?”

Zajdem na plovárnu. Nebo do zoo.”

Nebo na trilobity!”

Poslední návrh se zdál být nejlákavějí, protoe Prokopák, ta oáza klukovských dobrodruství, byl za humny a k jeho nesporným výhodám patřilo, e se tam nemusí platit vstupné.

Vápencové skály, krasová květena, krajina připomínající dobrodruné filmy. Stráně zákonem chráněné rezervace byly liduprázdné, oba posluchači sedmé třídy základní koly se tu mohli podle libosti honit, hulákat a připadat si přitom jako skuteční westernoví hrdinové. Proto také automobil zaparkovaný v místech, kde se úzká asfaltová silnička měnila v polní cestu, vyhlíel nepatřičně.

Hele, co tu dělá?

Nádvorník nedbale mávl rukou, ale Gazda se rozohnil. Od lesnického dědečka, u něho pravidelně trávil prázdniny, se naučil nenávidět automobilisty, kteří nerespektují zákazy vjezdu do posledních malebných kousků přírody a pronásledovat ty nesvědomité, kteří jsou schopni vyměňovat olej v motoru tak, e starou náplň prostě vypustí a nechají vsáknout do zeme.

Za to by zaslouil stovku pokuty. Nejmíň.

Nech ho.

Zrovna ne.

Třináctiletého zákoláka popoháněl pocit, e bojuje za spravedlivou věc. Přistoupil k tiché bleděmodré kodovce, její okna byla zamlená zevnitř, opatrně se rozhlédl, jestli ho někdo nepozoruje, pak se sklonil a odrouboval čepičku od ventilku pravého zadního kola.

Aspoň si zapumpuje, řekl pomstychtivě. Pak obrácenou čepičkou stlačil střed ventilku. Ozvalo se kratičké zasyčení, ale nejen to. Najednou se vůz zhoupl, zakalal startéra vzápětí se motor rozeřval do vysokých obrátek. Gazda ztuhl překvapením. V rychlostní skříni to zaskřípělo a kodovka vyrazila jako na rallye Monte Carlo a v několika okamicích zmizela v oblaku rozvířeného prachu.

Hergot, řekl Gazda.

Teda to je fór, co, mínil Nádvorník. Buď rád, e ti nedal pár facek.

Gazda byl rád a o chvíli později oba mládenci na celou příhodu zapomněli. Skoro hodinu bezúspěně probírali hromadu pískovcových kamenů, ne se Nádvorník rozhodl svěřit Gazdovi důleité osobní tajemství. Věděl o zkamenělině trilobita, vlastně trilobitka, nebo prastaré zvíře nebylo větí ne otisk palce. Nedávno ho objevil v kolmé skalní stěně vedle elezniční trati.

Uka!

Tak jo, musíme tam slízt.

Sestoupili úzkou kamennou průrvou zarostlou jen mechem a bodláčím, protáhli se pod vápencovým převisem a octli na kolejích. V jedné vteřině byl zapomenut trilobit, strach z matematické písemky i euforický pocit z nečekaně volného dne. Mezi praci elezniční trati leelo nehybné tělo.

Gazda vyjekl.

Von je mrtvej, řekl Nádvorník třesoucím se hlasem. Vítr elestil ve stéblech uschlé trávy a odkudsi z veliké dálky se ozvalo zatroubení vlaku.

Třeba není!

Rachocení vlaku se blíilo, zvuk se třítil mezi skalami a bylo těké odhadnout, odkud se vlastně souprava blíí.

Nádvorník kývnutím hlavy naznačil směr, kterým se chce vydat. Gazda pochopil a rozběhl se na druhou stranu. Hnali se ze vech sil, přeskakovali prace a po kotníky se bořili do hrubého elezničního těrku. Dech hvízdal na plicích, v boku bolelo. A vlak se blíil.

Martin Gazda spatřil tupou příď dieselelektrické lokomotivy ve chvíli, kdy nákladní souprava přejíděla klasický prokopský viadukt. Rozpřáhl ruce, zaermoval s nimi nad hlavou a z posledních sil zařval: Stůj!

Chlapec si připadal nepatrný, nesmírně maličký proti té řinčící mase eleza a oceli a proto ho vlastně překvapilo, kdy se ozvalo zasyčení pneumatických brzd a vlak pomalu a rozváně zastavil. V rozevřených dveřích lokomotivy se objevil chlapík s nádraáckou čepicí na hlavě.

,,Co se děje?

Tam… nahoře … leí na kolejích člověk.

A nedělá si srandu? mainfíra se zatvářil podezřívavě.

Ne. Váně. Je tam. Pod skalama . .

Tak si vylez nahoru.

elezničář napřáhl pomocnou ruku. Gazda se vysoukal do kabiny a vlak se znovu rozjel. Zvolna ukusoval serpentiny praského semmeringu, tra po které před chvilkou chlapec pádil jako o ivot, mizela pod okénkem mohutné lokomotivy.

Etě tak sto metrů. Tady!

Vlak zastavil podruhé, strojvůdce se sklonil k leící postavě a hmátl po tepu. Z opačné strany trati se vracel Krytof Nádvorník.

Tak ten je, mládenci, mrtvej, řekl elezničář. Nebo mu k tomu moc nezbejvá. Dokázali byste sehnat esenbáky? A ňákýho doktora.

Jasně, vyhrkl Nádvorník.

O čtvrt hodiny později se o celé příhodě dozvěděl operační důstojník městské správy Veřejné bezpečnosti.

xxxx

Jindy strohá Václavíkova kancelář byla zařízena tak, e to poručíku Stachovi téměř vyrazilo dech.

Čekáte Sophii Lorenovou?

Ne, řekl kapitán.

Na stolech byly ubrusy, na nich talíře s obloenými chlebíčky, láhve s limonádami a ve váze dokonce kytička.

Tak koho?

,,Počkej, uvidí.”

Po druhé hodině vstoupila do místnosti návtěva. ,Dva obyčejní třináctiletí kluci, samozřejmě v doprovodu rodičů, nebo zásady o výslechu nezletilého svědka jsou poměrně přísné. Pamatují na vechny monosti, kterými by - snad i nechtěně - mohlo být dítěti v podobném postavení ublíeno. Jedno ovem zákon neuvádí a to je způsob, jak přimět nehovorného a zakřiknutého mladíčka k řeči. Kapitán kladl otázky, poručík mu obratně sekundoval, ale odpovědi byly jednoslabičné a nejasné. Ano, snad, ne, moná …”

Nezdálo se, e to Václavíkovi vadí, naopak, překypoval dobrou náladou a zničeho nic se pustil do vyprávění vlastních kolních příhod. Byly to historky zábavné, i kdy v nich kapitán rozhodně nevystupoval jako čítankový premiant.

Mládence podobné zjitění potěilo a Martin Gazda si vzpomněl na to, jak před pololetním vysvědčením schoval s několika veho schopnými druhy třídní knihu za tabuli. Paní Gazdová zoufale vzdychala a obracela přitom oči k nebesům. Kapitán se hlasitě chechtal. Ledy byly prolomeny, přiel čas zabývat se pochmurnou tragédií z Prokopského údolí.

Cesta za kolu, slunný den, přijídějící vlak.

Poručík buil do psacího stroje a jen občas zavadil pohledem o mizející chlebíčky a nově otvírané láhve limonád.

A to jste celou dobu opravdu nikoho nepotkali?”

Ne.”

Nádvorník se zarazil: Počkej, a co ten auák?”

Ale, povídejte,” usmál se kapitán, to mě ohromně zajímá.”

Gazda se pustil do vyprávění o bleděmodré kodovce uprostřed borovicového lesíka, na podrobné mapě dokázal místo snadno ukázat, hovořil o klukovském pokusu o vyputění pneumatiky i o raketovém startu podivného vozu.

Docela náhodou, mládenci,” řekl Václavík a jeho hlas zněl nedbale, jako by mu na odpovědi ani moc nezáleelo, nevzpomenete si na poznávací značku?”

Gazda bezradně pokrčil ramena.

Teda já…” nakousl Nádvorník.

Prosím.”

Já na to číslo koukal. Docela určitě to začínalo ACH. Jako ach, víte? To máme toti taky a táta vdycky říká, e je to z toho, jak se navzdychá, kdy má platit benzín…”

Nádvorník senior se rozpačitě zavrtěl na idli, ale nepoznamenal nic.

A byla tam třináctka. To vím tutově, ona toti spousta lidí takový číslo nechce, e přej přináí smůlu. Ále, to je blbost,

ejo?”

.Třináctka,” opakoval kapitán.

,,No jasně. Jenom tedy nevím, jestli jako první nebo druhý dvojčíslí. Snad to první…”

Čas plynul v povídání, které se mnohem víc podobalo kamarádské debatě, neli výslechu. Přiblině po hodině se návtěvníci rozloučili a kapitán je doprovázel a k bráně městské správy.

Kdy se vrátil do kanceláře, poručík zářil.

,,Tak to máme v kabele,” prohlásil spokojeně.

,.Myslí?”

,,Určitě. Jestli si to pochopitelně ten kluk nevycucal z prstu. U jsem volal na dopravní inspektorát, ozvou se za chvilku. Z kombinatorického hlediska běí o dvakrát sto, vlastně dvakrát devadesát moností, protoe dvojčíslo je i po prohození stejný. Kolik z toho můe bejt bleděmodrejch kodovek: Řek bych tak dvacet, třicet, víc těko.”

,,To jsi tak přesvědčen, e ten vůz s případem souvisí?”

Poručík Stach se zvedl ze idle a přistoupil k velikému nástěnnému plánu hlavního města.

,.Vechno to do sebe úplně logicky zapadá. Tady je místo, kde jsme Broe nali. Podle lékařské zprávy ho někdo poloil na koleje mezi třetí a čtvrtou hodinou. V době, kdy byla jetě tma.”

,,Právě, tak proč tam tedy čekal do osmi?”

Protoe on přece nebyl mrtvěj. Jenom v bezvědomí. Mělo to vechno vypadat na sebevradu …**

Kapitán Václavík začal mlčky sundávat z kancelářských stolů ubrusy.

Proto vrah nemohl odjet. Potřeboval s jistotou vědět, e je vechno vyřízený, e se Bro nevzpamatuje. Mohlo mu to krásně vyjít, ale měl smůlu.”

Stach vytáhl z kapsy zápisník a otočil několik stránek.

Správně tam měla projídět nákladní souprava v pět dvacet. A o hodinu později dalí. Jene na Smíchovským nádraí dolo k porue na nějaký výhybce nebo na čem, pohotovostní četa to dávala do pořádku a první vlak vyrazil na tra v osm patnáct. To byl ten, co ho kluci zastavili.”

Kapitán nevypadal nijak zvlá přesvědčeně.

A tady mám,” triumfoval poručík, hláení meteorologů z Klementina. Bylo jasno a tak k ránu naměřili sotva pět stupňů. V Prokopáku muselo být jetě míň. Nulová izoterma je ve výce devět set metrů.”

Václavík se vyklonil z okna. Zářivé jarní slunce se opíralo do městských zdí, asfaltu a dlaby, zdálo se téměř neuvěřitelné, e v noci mohlo být tak chladno.

Tak jetě jednou, rekapituloval poručík, pachatel čekal na vlak, který nejel, za chvilku mu byla zima a tak se el ohřát do auta. Zatopil si, na oknech se sráela pára, toho si přeci kluci vimli a proto taky skrz zadejchaný skla neviděli, e uvnitř někdo sedí. Moná e taky na chvilku usnul, a teprv kdy ho probudilo to, jak se mu snaej vypustit gumy, zpanikařil a zdrhnul.

Dobře, řekl konečně kapitán, tak to skutečně mohlo být.

Tak to taky bylo, prohlásil Stach s přesvědčením. Co by tam jinak v noci ten auák dělal?

Kapitán pokrčil rameny a vlídně se usmál. Upřímně řečeno, dovedl bych si představit i jiná vysvětlení.

Pavle, prosím vás, musíte mi pomoct!

Navrátil ztuhl překvapením. Hlas v telefonu poznal okamitě, jetě před tím, ne se Helena Landová představila. Co, sakra, napadlo ho, můe chtít. Rozmyslela si vechno a teď je jí líto pinavé bundy od montérek?

Pavle, jste tam? Slyíte mě?

Ano, řekl. Slyím.

Já vím, e je to divné. Vdy se prakticky neznáme. Ale byl jste Ivanův přítel, a on o vás často vyprávěl.

To je zajímavé, řekl a nijak se nesnail skrývat studenou ironii.

Já vás potřebuju.

Tón hlasu byl ustraený a zoufalý, na Navrátila to zapůsobilo a tak odolal pokuení bez velkých řečí zavěsit sluchátko.

Co pro vás můu udělat?

Přijeďte sem, prosím, přijeďte.

Zaváhal, chviličku přemýlel o odmítnutí a potom řekl: Za hodinu jsem tam.

Na město padl soumrak, pouliční výbojky se rozsvěcovaly s elektrickým bzučením a mezi střechami domů se občas objevil bledý kulatý měsíc. Pavel Navrátil vystoupil z tramvaje o stanici dřív a el pěky, aby měl čas vechno si pořádně rozmyslet. Co po něm můe chtít ta podivná ena, která v posledních týdnech přímo přitahuje smrt. Studená, sebevědomá, osudová ena. Navrátil si uvědomil, e si ji vlastně nedokáe představit v roli matky, která vyměňuje nemluvňatům počurané plínky a podepisuje koláčkům první úkoly. Ale i taková přeci musí, nebo musela být, třeba to povznesené chování při první návtěvě byla jen maska zakrývající skutečnou bolest a smutek. Člověk, s ním ila víc ne deset let, zemřel. A o týden později ho následoval i údajný milenec. Ivan Landa a Luděk Bro. Pokud to mohl odhadnout, neměli tihle dva mui pranic společného a nebýt Heleny, asi by se nikdy nesetkali.

Navrátil vystoupal po starých zámeckých schodech do třetího patra a stiskl tlačítko zvonku.

To jste hodný, e jste přiel. Pojďte dál.

Byt, který při první návtěvě připomněl kamaráda, byl studený, cizí a anonymní. Srolované koberce, vude velikánské, čísly popsané papírové bedny, prázdné stěny se pinavými obrysy sundaných obrazů.

Vy se stěhujete?

Vracím se, upřesnila, domů na Moravu. Děti u jsem poslala napřed.

Neřekl nic. Nebylo na něm, aby vysvětloval, hodnotil nebo soudil. Jestli ta paní má něco opravdu důleitého na srdci, a s tím přijde sama, jestli ne, tak nashledanou a pryč, tohle u je dávno cizí dům, cizí byt a cizí příběh.

Víte, jak se tady na mě lidi dívají? Jako bych je zabila. Oba.

Navrátil dobře znal předměstskou čtvr, kam jetě nedolehla uniformní anonymita velkoměsta a kde kadý o kadém v ulici věděl vechno.

Ale já za to přece nemůu. Mám taky právo na svůj ivot.

Jistě, řekl Pavel Navrátil. Ale měl jsem dojem, e něco potřebujete. Mám pomoct se stěhováním?

Ne, vůbec ne.

Chodila po místnosti a zjevně bojovala s rozpaky. Několikrát si sundala snubní prsten a zase nasadila zpátky, připomínala silného kuřáka, kterému zoufale chybí cigareta.

Vy si moná myslíte, e jsem Ivanovi ublíila, ale ono je to tak snadné soudit… Kdybyste věděl, ale ne, o tom nebudu mluvit. Proili jsme spolu řadu hezkých let. Kdybych tuila, jak to vechno skončí…

V očích se jí objevily slzy a Navrátil se zděsil. Rozhodně neměl náladu na nějakou melodramatickou scénu a chlácholení vdovího pláče.

Co jste chtěla?

Helena Landová se posadila a začala hovořit věcným tónem, jako hlasatelka vyprávějící stručný obsah předcházejících dílů televizního seriálu.

Dobrá. Tak a víte vechno. Dneska u jsem měla být u příbuzných v Kroměříi, ale ten kapitán od esenbé mi to zakázal. Rozumíte, ne e by to řekl rovnou, smíte, nesmíte, ale povídal, e by bylo výhodnějí, kdybych se nevzdalovala z Prahy, je to prý v mém vlastním zájmu, a tak dál …

To se dalo čekat, podotkl Navrátil.

Snad, ale já s tím nepočítala. Já u za sebou spálila vechny mosty, Pavle. Zůstala jsem úplně sama. Bez dětí, bez přátel, bez peněz . .

A hele, tak odtud vítr fouká, napadlo Navrátila. Ale proč k tomu takový divadýlko. To nemohla, kruci, říct rovnou, do telefonu, e chce zaloit?

Je mi trapné o tom hovořit, zvlá po té scéně, co jste tady naposled zail, ale já nikoho nemám.

Na docela malou chvilku mu jí začalo být líto.

Kolik potřebujete?

Poprvé za celou tu dobu se usmála. Trochu smutně, ale přece jen.

Já nechci půjčit, to ne. Já mám, tedy mohla bych mít, prostě takhle.

Sáhla do kabelky, a poloila před Pavla zelenou vkladní kníku. Rozevřel ji a podíval se na zůstatek. estatřicet tisíc, osm set dvanáct korun.

To jsou Ivanovy úspory, řekla.

Tak jaký problém? Koneckonců jste jeho manelka, vklady, pokud vím, ádné dědické dani nepodléhají. Ty peníze si můete s čistým svědomím vyzvednout.

Neznám heslo.

A sakra, poznamenal Pavel Navrátil.

Já se o finanční věci nikdy nezajímala, to a teď. Ale to u je trochu pozdě, co?

Počkejte, řekl Navrátil, o vklad přeci nepřijdete. Nemůe být tak obtíné nějak to s vedením spořitelny vysvětlit!

A spořitelna se obrátí na Bezpečnost.

To nevím. Spí na státní notářství. Jako pozůstalost. Právě, Pavle, o to mi běí. U jsem si uila dost. U prostě nestojím o to, tahat se po úřadech. To radi tu kníku zahodím.

Jak myslíte, Navrátil pokrčil rameny. Musíte se rozhodnout sama. V tom vám nepomůu.

Ale mohl byste.

Jak?

Sedla si ke stolku naproti němu a zpříma se mu podívala do očí. Zas mu připomněla přísnou učitelku.

Vy to heslo znáte.

Nesmysl.

Ano, znáte, trvala na svém. On mi toti Ivan vyprávěl, e to bylo vae společné heslo. Před lety. Kdy jste začínali létat. Pavel Navrátil zalistoval v zelené kníečce a podíval se na první vklad. Padesát korun uloených v květnu roku dvaasedmdesát. Čas se vrátil do dnů, kdy dvěma kamarádům bylo sedmnáct, společně tahali navijákové lano po travnatém svazarmovském letiti a ve chvílích, kdy je nikdo neposlouchal, spřádali napůl klukovské a napůl dospělé sny.

- Dovede si představit co to je, zvednout takovou mainu?

- Člověče, nemluv, a to nezakřikne.

Byl to nádherný plán, kterému muselo mnohé ustoupit, protoe vojenská vysoká kola letecká měla náročné poadavky. A člověk je tvor křehký a náramně snadno podléhá pokuení. Bezpočet bylo podobných situací. Ivan se na studentském mejdanu příli zakoukal do skleničky, ale stačilo jedno jediné slovo, aby se začal shánět po sodovce a toniku. Nebo Pavel se zas na plovárně celkem úspěně snail vzbudit pozornost černooké dívky bez ohledu na to, e ho druhý den čekaly maturitní písemky. A zase stačilo jen vyslovit ten cíl, tu touhu po oblacích a řvoucím motoru, který přinutí kovový skelet bojového letadla uhánět rychleji ne zvuk.

Potom přila hodina pravdy a oba uchazeči byli připraveni vskutku bezvadně. Jene Ivan Landa neproel striktními limity zdravotních prověrek. Klikatá čára elektrokardiografu rozdělila dva nerozlučné přátele …

,,Víte, o čem mluvím?”

,,Ovem,” řekl Pavel Navrátil a zvedl se. Najednou ho zase znova zachvátil pocit marnosti a smutku, stav do něho upadl od chvíle, kdy edivý chirurg přestal hovořit v hádankách a řekl otevřeně: Létat u nebudete. S tím se, příteli, musíte vyrovnat.

,,Prostě, já myslela…”

,,Rozumím vám,” Navrátilův hlas zněl tie a unaveně. Sny splasklé jak propíchnutý balón. Touhy téměř splněné a najednou zase tak vzdálené, jako to jediné město v republice, kde vojenská vysoká letecká kola je.

,,Jestli ale nechcete . .

,,Ne. Vdy o nic nejde. Ani jste s tím nemusela dělat tolik okolků. To heslo je - Koice.”

xxxx

Počítači trvalo přemýlení několik vteřin. S elektronickou suverenitou zalovil ve své diskové paměti a na obrazovce terminálu začala naskakovat jména a adresy. Současně zarachotila tiskárna, aby na pás po stranách dírkovaného papíru zaznamenala vechny majitele bleděmodrých kodovek, jejich státní poznávací značka začíná písmeny ACH a v některém z následujících dvoučíslí je třináctka.

Poručík Stach to odhadl poměrně přesně, sedmatřicet vozů. Pracovníci operativy se rozjeli po městě, aby ve vilkách, panelácích a starobylých činovních domech klepali na dveře a po nezbytných omluvách kladli stejné otázky. Jste si jist, e auto neopustilo gará? Nemohl s ním někdo jet bez vaeho vědomí? Kdo vechno vůz pravidelně pouívá? Prověřování odpovědí a zase schody, výtahy a ohmataná tlačítka zvonků. Kapitán Václavík zatím studoval ivotní příběh mue jménem Luděk Bro. Kaleidoskop fakt, vzpomínek a dojmů zahrnující úsek čtyřiceti let.

Bro se narodil v Koířích na jaře roku estačtyřicet, v místě, kde stála kolonie dnes u zbouraných nouzových domů. Otec pracoval ve smíchovské Tatrovce, kde se tehdy vyráběly elezniční vagóny, matka prodávala v místní mlékárně, Luďkovo dětství se nijak neliilo od záitků jiných předměstských kluků. Fotbal na kvárovém plácku, dobrodruné hry v parku pod Klamovkou, první třídy základní, či jak se tehdy ze setrvačnosti říkalo, obecné koly. Kapitán v duchu oceňoval práci, kterou sestavení takového podrobného curricula vitae dalo. Kriminalistům se dokonce podařilo objevit starého učitele, který si na áka Broe dobře pamatoval:

,,Byl to takový zvlátní chlapec, víte? Ne snad konfliktní, to ne, spí na svůj věk překvapivě cílevědomý. Kdy si něco usmyslel, zpravidla to také získal bez ohledu na úsilí, které to stálo. Například si kolním sběrem dokázal vydělat na kanadské brusle, nebo jindy se zase málem utopil na Císařské louce, kdy se rozhodl, e se sám od sebe naučí plavat. Nakonec to dokázal, přes celou řeku pod Vyehradskou skálu a zase zpátky nonstop, to byl, prosím, na samouka sluný výkon. Přiblině tak v páté třídě si umanul, e se stane automechanikem. Vem motoristům v okolí chodil koukat na ruce, pomáhat při opravách a časem toho o autech a motocyklech věděl víc ne leckterý profesionální mechanik.

Ale do učení se stejně hned nedostal, v sedmičce měl na vysvědčení dvě trojky a to rozhodlo. Začal dělat autoklempířinu a na motory přeel teprve později. Jene to u se Broovi odstěhovali a tak jsem ho ztratil z dohledu. Zkrátka, mně se ta jeho buldočí povahadocela líbila, jen jsem si vduchu přál, aby si ten mládenec dokázal vdycky vybrat dobrý cíl, protoe za nějakým patným by dokázal kráčet se stejnou neústupností …

Václavík vypil kávu, která zatím stačila dokonale vystydnout a otočil list. Následovaly posudky z učilitě, vesměs kladné, ale úředně neosobní, plné termínů á la - v kolektivu je oblíben, zapojuje se do činnosti, má kladný poměr a podobně. Kapitán si tie uvědomil, e z těch několika vět starého kantora se toho o Broovi jako o člověku dozvěděl víc, ne z následujících materiálů, zvaných posudky.

První zaměstnání a vzápětí nástup do základní vojenské sluby. Přijímač v Olomouci a dva roky u tankistů v Kroměříi. Několik běných vojenských trestů, pár pochval, na podzim sedmaedesátého roku odcházel Luděk Bro do civilu jako desátník.

Tehdy mělo řemeslo automechanika zlaté dno, vozů přibývalo rychleji neli přísluných opraven, ikovný pracovitý kluk si dokázal vydělat značné peníze. V pětadvaceti letech se oenil a zdálo se, e nastupuje pokojnou cestu směrem ke střednímu věku, pou lemovanou sedacími soupravami, pokojovými stěnami, magnetofony a nákladně zařízenými chatami či rekreačními chalupami. Jene v době, kdy vrstevníci pokojně oblékali bačkory, aby mohli v pohodlí sledovat nejnovějí televizní seriály, se Luděk pustil do závodění. Draího koníčka si u vymyslet nemohl, napadlo Václavíka. Stavba prvního soutěního vozu, získání licence, havárie v Mostu, porucha motoru při Rallye Vltava, sedmé místo v závodě zvaném Ecce homo. Rok, druhý, třetí. Minimální úspěchy, jeden opralý věnec a autobaterie za vítězství v závodu do vrchu, fiat rozbitý na cimpr campr a saab s motorem cennějím neli dva nové sériové vozy. Dvaadvacá-té místo mezi cestovními automobily v Brně, porucha olejového čerpadla na rallye Wiesbaden a čtyřválec zadřený tak, e el rozebrat leda autogenem. Čas plynul, ádná automobilová továrna neprojevila zájem Broe angaovat a ádný sponsor nebyl ochoten zaplatit za reklamu na kapotě neúspěného závodníka ani takovou částku, aby to stačilo třeba jen na benzín. Kadý jiný by u toho dávno nechal a pokorně se manelce omluvil za promrhané úspory, ale Luděk měl tvrdou palici a nevzdával se.

Jeho plat v servisu dávno na náklady spojené se závoděním nestačil a tak se pustil do podnikání na samé hranici trestního zákona. Kupoval havarované zahraniční vozy, v jedné ohradě na ikově je dával do pořádku, mimochodem, tady mu velmi pomohla původní autoklempířská profese - a pak je prodával poetilým zájemcům, kterým lichotila sláva nějaké světově proslulé značky tak, e byli ochotni sáhnout pořádně hluboko do nitra svých peněenek.

Kdy bylo Broovi třicet let, zaádala jeho paní o rozvod. V odůvodnění návrhu uvedla, e u nehodlá dále ít v obývacím pokoji, kde se povalují elektronové disky kol, závodnické automobilové sedačky a hory pneumatik. Dlouho prý doufala, e se situace změní, ale kdy zjistila, e manel vybral z vkladní kníky peníze připravené na nový koberec a zakoupil dvojitý karburátor typu weber, pochopila, e o dalí společné cestě ivotem u nemůe být řeč.

Soud povaoval ádost paní Broové za odůvodněnou a během prvního stání bezdětné manelství rozvedl.

Poslední desetiletí Broova ivota bylo sice nejpestřejí pokud se jednotlivých údajů týče, ale v podstatě se u nic nového či nečekaného nepřihodilo. Řada dalích vesměs prohraných závodů, několik rychle se střídajících přítelkyň, naftová krize a postupně klesající zájem o čím dál draí zahraniční vozy. Nakonec se Luděk Bro snad poprvé v ivotě vzdal a uznal, e z něj u nikdy ádný Caracciola či Niki Lauda nebude. Ohradu na ikově zabral Metrostav. Bro dál opravoval vozy v dílnách ČSAO, ale to u byla doba, kdy konjunktura řemesla končila. Mechanika oddělil od zákazníka přejímací technik, melouchů silně ubylo.

Stárnoucí závodník se dostal do ivotního období, v něm slabí povahy často podléhají pocitu poměrně výstině označeného německy jako Torschlusspanik. Strach z postupně se zavírajících dveří, dojem posledního definitivně ujídějícího vlaku. Hledal záchytný bod, pocit vlastní potřebnosti a uplatnění, a to mu snad - alespoň podle mínění některých přátel v práci - nabídla matka dvou nedospělých dětí, Helena Landová.

Kapitán Václavík odloil spis, zavřel oči a snail se vít do člověka, jakým byl Luděk Bro. Tvrdohlavý smolař, ikovný řemeslník, milenec vdané eny. Kdo vechno na něj mohl mít takový vztek, aby ho chtěl zabít? Landa, pochopitelně, jene ten zemřel dřív. Nějaký oizený zákazník? Teoreticky to moné je, třeba dolo k hádce a náhodnému zranění v následné rvačce, i kdy to by kadý spí očekával v době, kdy Bro s auty keftoval a ne v letech, kdy melouchů nechal nebo je přinejmením velmi omezil.

Tuka, malující na okraj bílého papíru panáčky a zvířata, začala zatrhávat jednotlivé vyetřovací verze. Za A, za Bé, za Cé. Předpokládejme, e Landova smrt byla vrada. Pak by vedle manelky jako nejpravděpodobnějí pachatel vystupoval právě Bro. Měl tak otevřenou cestu do vyhřátého hnízdečka, navíc je tu dalí otázka - tuka zapsala dva velké vykřičníky - kam se vlastně poděly peníze, které Landa v podniku ukradl?

Varianta dalí, romantická. Helena Landová se dozvěděla, e milenec zabil manela a rozhodla se vzít spravedlnost do vlastních rukou. Je to jako z biografu, ale co kdy .. .

Nebo mají oba zločiny stejného pachatele. Pár maličkostí by tomu nasvědčovalo. Například v obou případech měla vradu zakrýt zdánlivá sebevrada. Pokadé lo o záleitost předem promylenou a připravenou … K poslední větě připsal kapitán otazník. Protoe v kadém tvrzení je i základ jeho negace, musíme připustit, e vechno bylo docela naopak. Ivan Landa spolykal práky ze strachu před revizní kontrolou. A Broe někdo pratil do hlavy třeba na nějakém rozhádaném večírku, půl promile alkoholu v krvi by tomu odpovídalo. Mírnáopilost, euforie. Poplaení kumpáni se jenom snaí tragickou nehodu nějak zakamuflovat…

Kapitán odsunul papír a znovu se pustil do studia spisu. Výpovědi spolupracovníků z ČSAO. Do hospody prý Bro moc nechodil. Dělat uměl, o nějakých nepřátelích nikdo nic nevěděl. Pracovní zařazení, hodnocení mistra, čtvrtletní prémie…

Dveře kanceláře se rozletěly a dovnitř vtrhl poručík Stach.

Máme ho,” řekl.

Koho?”

Přece chlapa, co ho ti koláci vyplaili v Prokopským údolí.”

Řídicí tlaková výe nad Skandinávií, studená fronta postupující od Atlantiku, vítr, dé a bolest. Ano, předevím bolest, kterou zpřeráené a seroubované kosti reagovaly na náhlou změnu počasí.

Trápí tě to moc?”

Ale ne, mami, u je to mnohem lepí ne to bývalo.”

Pavel Navrátil se snail tvářit bezstarostně, ale stejně nakonec zalezl do svého pokoje a tři dny nevstával z postele.

Pak se mraky roztrhaly, na obloze se objevilo slunce a Pavlovi bylo zase docela dobře.

Kam se chystá?” zajímala se matka.

Ven. Za holkama.”

Ké by to byla pravda,” řekla stará paní pochybovačně.

Město vlídně sálalo teplem. Pavel Navrátil bezcílně coural po ulicích a s jistým smutkem si uvědomil, e vlastně nemá kam by zael. Nikdy se nenaučil vysedávat v restauracích, nepatřil k ádné partě sportovních fanouků, kteří na stadiónech povzbuzují hráče a nadávají na rozhodčího, nehrál mariá stejně jako se nikdy nenaučil tancovat. Jetě tak sypat v parku ptáčkům, napadlo ho s jistou hořkostí. Na chvilku se zastavil před plakátem lákajícím na nový film s Robertem

Redfordem, ale pak usoudil, e v tak hezký den je koda zalézt do biografu, nasedl na první kolemjedoucí tramvaj, přestoupil na autobus a dost dlouho trvalo ne zjistil, e tahle podvědomé vybraná linka kopíruje notoricky známou cestu směrem k letiti.

Tráva se po detích jásavě zelenala, nad budovou s řídící věí se zvolna otáčela miskovitá vrtulka anemometru. Vrzly dveře a vyel z nich Honza Soukup. Provázel pohlednou tmavovlásku v edivé kombinéze.

,,Ahoj, řekl Navrátil.

,,Nazdar, pravil náčelník. ,,Zdrí se, ne? Za chvíli jsem zpátky, jen tady holku vytáhnu nahoru. Jo, to je Irena.

,,Pavel, představil se a stiskl suchou, příjemně teplou dívčí ruku.

Jasně, počkám.

Slunce zářilo a lesklo se na okrajích kumulů, a nahoře, pod oblohou, trylkoval skřivánek. Po travnaté ploe letitě uháněla Soukupova estadvacítka a za ní stříbřitý větroň. Teď. Motorový letoun se odlepil od země a větroň ho s maličkým zpoděním následoval jako posluný pes. Na dálku nebylo poznat, e v kabině někdo sedí, ale Navrátil sledoval pilotá zrakem odborníka. Skoro ho mrzelo, e nemohl té katanové slečince vytknout ani jednu chybičku.

Vzadu za hangáry, v místech, kde v létě v trávě rostly nejčastěji ampiony, kralovali modeláři. Docela stejně jako před lety. Jen ty klukovské tváře byly jiné, a výrazně přibylo modelů ovládaných rádiem. Pavel Navrátil si lehl nazáda, ruce sloil pod hlavu a pozoroval letadélka poháněná gumou či maličkými motorky na stlačený plyn ze sifonových bombiček. Zůstávaly za nimi tenounké prouky dýmu z doutnáků na kormidlech. To je takové praktické zařízení, které zabraňuje modelu odletět do nenávratna. Po startu a několika minutách letu přepálí doutnák zajiující provázek, nataená gumička převrátí výkovku o devadesát stupňů a napodobenina letadla padá dolů důstojně a zvolna jako unavená kachna.

Odkudsi z dálky se ozvalo vrčení motoru a maličká, ale opravdová Zet dvěstěestadvacítka se objevila v přiblině kilometrové výce. Za ní, tenký jak stín, Blaník pilotovaný Irenou. Na okamik se zdálo, e obě letadla vlastně stojí, pak náčelník lehce zamával křídly, v ostré kopané obrátce sklouzl dolů a větroň osvobozený od vlečného lana tichounce letěl dál.

Navrátil se zvedl a vydal se zpátky k řídící věi. Odpoledne proklábosil se Soukupem, mezi větinou novými členy aeroklubu objevil pár starých přátel, slíbil, e se objeví zase, konec konců, času má teď nepřeberně, třeba by tu mohl obnovit kantýnu, kterou kdysi zásobil jídlem a limonádami děda Modráček.

Čas uháněl, najednou tu byl podvečer. Na odchodu se Pavel Navrátil zastavil v hangáru filmově osvětleném paprsky zapadajícího slunce. Stál tu akrobatický Zlín, stejný typ, na kterém Jirmus obhájil titul mistra světa. Pokuení to bylo klukovské, ale hangár byl prázdný, jen za stěnou z vlnitého plechu pokřikovaly zbytky mládenců z modelářské party.

Rozhlédl se jestli nikdo nepřichází, potom vylezl na křídlo a odsunul kryt kabiny. Nakonec se uvelebil v úzké sedačce a sevřel knipl. Lanka ovládající výkové kormidlo zaustila. Start, strmé stoupání, kopaný výkrut a střemhlavý pád…

Dveře hangáru se otevřely a dovnitř vela katanová dívka v edivém overalu. Zastyděl se jako dospělý otec rodiny, kterého děti nachytaly ve chvíli, kdy si před zrcadlem hraje na indiána.

Slečna jménem Irena sundala velikou sportovní kabelu zavěenou na vnitřní straně dveří a jedním trhnutím rozepla zip kombinézy. Navrátil si uvědomil, e v aeroklubu vlastně nikdy neměli pořádné atny. To toti nikdo nepovaoval za důleité. Hlavní byly letouny, lana, navijáky, vysílačky …

Dívka vystoupila z overalu jako Afrodité z mořské pěny a také toho neměla o mnoho víc na sobě, ne krásná řecká bohyně. Pak bezespěchu vytáhla z taky svetr a plátěnou modrou sukni s naitými kapsami.

Koukal na to se zatajeným dechem a velice touil zůstat tichounký a zapomenutý. Jene tělo dokáe být neuvěřitelně zlomyslné. Celý den nezakalal, ale teď ho ta potřeba začala přímo dusit, zatínal zuby, típal se do tváří, leč marně, organismu neporučí. To, co se nakonec ozvalo v ztichlém plechovém hangáru, bylo hlučnějí ne obyčejný kael, spí to připomínalo výbuch přetopeného kotle.

Irena strnula. Pak bleskurychle dokončila garderóbu a celkem snadno objevila zrudlého voyaeura v kabině akrobatického letounu.

,,Hele, tak tady se míruje. No, tak polezte ven, vy… vy . .

,,Navrátil. Pavel Navrátil.

Zdálo se, e to dívku trochu překvapilo.

,,Ale, teda, já myslela ..

,,Promiňte, řekl tie a snail se elegantně sestoupit zpátky na zem, ale noha zdřevěnělá dlouhým sezením zabolela jako čert a místo sviného seskoku následovalo uchnutí téměř stařecké.

Co jste tam dělal?

,,No toti, cítil e se znovu červená, ,,chtěl jsem si jen vyzkouet jak se v tom sedí.

,,Jo, to já znám. Dívka zvlídněla. Ale moh jste dát o sobě vědět.

,,To by byla koda.

Rozhovor se dostal do běných kolejí a Pavel Navrátil se zvolna uklidňoval.

Váně, moc vám to sluelo.

Zatvářila se pohorené, ale v jejím pohledu u byl úsměv. Vyli ven, oranové slunce mizelo za kulisou města a večerní vítr rozevlál modrou sukni.

Chtěl byste lítat?

Chtěl.

Tak se dejte k nám. To se naučíte snadno …

Na to u nemám ty správný léta.

Ale dejte pokoj. Kolik vám je? Třicet?

Pětatřicet, řekl popravdě.

No to je toho. Víte, jaká je to krása? Teda ze začátku moc ne, brigády, prtání teorie, ale potom. První let. Takovej pocit si nedovedete vůbec představit.

Asi ne, připustil nevesele.

Tak se nebojte, stačí chtít.

Za stařičkou eleznou brankou mezi letitní budovou a hangárem číslo jedna stál oprýskaný fiatek 500. Irena otevřela dvířka.

Vemu vás dolů. Chcete?

Přikývl a směstnal se na místo spolujezdce. Autíčko vyrazilo jak podráděný brouk, okolo pootevřeného okénka umělo stromořadí.

Poslyte, řekl Pavel Navrátil, kdy jste se mě, ze začátku, trochu polekala. Čekala jste někoho jinýho, ejo?

Jo.

Koho? Teda samozřejmě, jestli vám o tom není nepříjemný hovořit.

Ani ne, usmála se a obratně zařadila do hustého provozu na dvouproudé výpadovce, ale ona je to taková divná historie.

ňůra vozů přibrzdila před prvním městským semaforem.

Toti, my měli takovýho instruktora, víte? Jmenoval se Landa, taky u byl trochu v letech … Navrátil si s lehkým steskem uvědomil, e Ivan byl o čtyři měsíce mladí ne on sám.

.. . ale jinak to byl fajn chlap. Doma to měl nějaký patný a tak se tam nikdy moc netěil. Párkrát jsme spolu zali na večeři, jednou mě vzal do divadla. Ale jen tak normálně, rozumíte? Byli jsme kamarádi, nic víc. Jeho ani nenapadlo, aby se o něco pokouel. Nedávno se otrávil. Schválně. Prákama. Hrozně mě to vzalo ..

Zelená dovolila řece vozů pokračovat, třena střídala jednotlivé jízdní pruhy se sebevědomím řidiče nákladního kamiónu.

,,Je to děsný, kdy někdo, s kým jste se pravidelně vídal, je najednou mrtvej. Váně. No a pak se ozval ten chlap. Nejdřív mi volal domů, potom se objevil na letiti. e přej ví, e jsem se s Ivanem dobře znala a e bych mu mohla povědět, do čeho dával prachy.

,,Coe? podivil se Navrátil.

,,Prostě peníze. Jako bych se starala o to, co dělal Landa s gáí. Tak jsem to taky řekla, jene ten chlápek byl neodbytnej, furt kecal o statisících a nakonec ho napadlo, e snad ty prachy mám já. Chápete to?

Pavel připustil, e moc ne.

,,Dy to bylo jako by o mně prohlásil, e jsem nějaká děvka, nebo Co. Tak jsem to řekla Honzovi, jako náčelníkovi ejo, a on slíbil, e jestli mě ten pitomec bude jetě otravovat, tak si ho podá sám.

,,Promiňte, zeptal se Navrátil, vzpomenete si, jak vypadal?

Aby ne. Velkej, tak metr pětaosmdesát, černý vlasy, takovej hranatej obličej a jizvu na bradě. Nesympatickej. Já se ho nakonec začínala skoro bát.

Malé potlučené autíčko odbočilo z magistrály dál ujídělo povltavském nábřeí. Řeka zkalená nedávnými deti se temně leskla v posledních paprscích dne.

Teď u se ho bát nemusíte.

Myslíte? zeptala se pochybovačně.

Nemyslím. Vím, řekl s jistotou, nebo letmo načrtnutý popis zcela přesně odpovídal podobě člověka, který se jmenoval Luděk Bro.

xxxx

Tak jetě jednou, co jste tam dělal?

To je moje soukromá věc.

Vůz vám půjčil otec?

To u jsem přece říkal.

Půjčoval vám ho často?

V poslední době jo. Kdy jsem teda měl na benzín. On u má táta léta a na to jedění moc není.

Byl jste sám?

Tak koukejte, já u toho začínám mít dost…

Mládenec, přiblině dvacetiletý, poposedával na krajíčku idle jako ztělesněná netrpělivost. Kapitán Václavík zvolna se procházející po nevelké kanceláři kriminálky naproti tomu vzbuzoval dojem člověka, pro kterého čas vůbec nic neznamená. Poručík Stach se skláněl nad velkým cívkovým magnetofonem a do výslechu zasahoval jen minimálně.

Byl jste sám?

To u přestává vechno, mladý mu zbrunátněl ve tváři. ,,Já snad budu chtít advokáta. Co je tohle za způsoby? Neodpověděl jste na otázku, řekl Václavík tie.

Ne! A taky neodpovím. Protoe jako kadej člověk mám právo na soukromí. Prosím, zajel jsem do chráněný oblasti. Chcete pokutu? Fajn, zaplatím. Ale tím to bude taky jednou provdy vyřízený.

Nejde o pokutu, poznamenal poručík Soukup.

Tak o co?

Vy si váně myslíte, navázal kapitán, e bychom tu tak dlouho vysedávali kvůli padesátikoruně? To snad ne. Koukejte, váený, přestáném si hrát na schovávanou. Tu noc jste stál sotva padesát metrů od elezniční trati. A na ní leelo tohle! Václavík vytáhl ze zásuvky krutou dokumentární fotografii a poloil ji na stůl.

Jeimarjá, vydechl mládenec.

Vai rodinnou kodovku, řekl poručík ostře, mají zatím v práci technici. A e přijdou nato, co jste vtom autě vezl, nato vemte jed.

Pánové, snad si nemyslíte . .

Vám by pochopitelně poněkud pomohlo, kdyby se nael svědek, který by nevěřil, e jste celou noc rozváel po Prokopáku mrtvoly.

Mladý mu zabořil obličej do dlaní.

No tak, opakoval kapitán mírně, s kým jste tam byl?

S Radmilou. To je spoluačka.

Jak dlouho?

Tak asi od jedenácti.

Do rána?

Ano.

Zkuste nám podrobně popsat, co se odehrávalo. Vechno? zeptal se mladý mu nejistě.

Proboha ne! Jen to, co by mohlo mít vztah k vyetřování. Mládenec si viditelně oddechl a zprvu útrkovitě, ale pak čím dál zaujatěji se pustil do povídání.

My byli v biografu, ale jetě se nám nechtělo domů. Byla taková krásná noc. A já to v Prokopáku znám, jako malej jsem tam chodil poutět draky. Je tam krásný výhled, dolů na řeku a na světýlka nad Braníkem. Zrovna se vracel výletní parník, na palubě zářily lampióny a a k nám nahoru bylo slyet kapelu. Na obloze byly Plejády a taky Jupiter, k ránu se objevila Jitřenka, teda Venue . .

- Sakra, romantik, napadlo Václavíka. Tak to nám jetě scházelo. Mládenec vyprávěl o vůni nočního větru a elestění sovích křídel to u bral kapitán s pořádnou rezervou, nebo sova je pták, který, jak je známo, dokáe létat prakticky bezhlučně o jiskrném napětí vyvolaném zvolna se snáejícím hvězdným prachem. Stach zoufale obracel oči ke stropu a přiblině po půl hodině blábolení, v něm se kriminalistům nepodařilo objevit jediný záchytný bod, zazvonil telefon a laboratoř oznámila, e prověrka vozu dopadla negativně.

,,Tak, přeruil budoucího básníka kapitán, ,,jetě nám tu nechte adresu své kamarádky a můete jít.

Domů?

Pochopitelně.

Slečna Radmila Kruinová se ukázala jako dívka nepoměrně praktičtějí. Nádherná noc ji nijak zvlá nenadchla, nebo byla zima a kodovka se sklopenými opěradly je navíc loe značně nepohodlné.

Teda, já nevím jestli vám to k něčemu bude, ale co, stalo se. Zkrátka, to u bylo pomalu k ránu a mně se chtělo, no potřebovala jsem se vyčurat. Vylezla jsem ven, tma byla jetě náramná a vude bylo mokro od rosy. Najednou se ozvalo funění a něco se na mě vrhlo. Straně jsem zaječela …

O tom se vá přítel nezmínil.

Copak ten. Ten spal jako mimino, prohlásila dívka s jistou něhou, ale já se vyděsila, e sem z toho mohla mít smrt. Natěstí to nebyl ádnej divokej kanec, ale docela obyčejnej malej pes, kterej si chtěl hrát. A za chvilku po tom, co jsem tak vykřikla, se kousek odtaď rozjelo auto…

Kolik mohlo být hodin?

Nevím. Hodinky nenosím. Ale pak jsem nemohla usnout a to u začalo svítat.

Potovní doručovatelka hodila obálku do schránky s profesionálním nezájmem, ale kdy Pavel Navrátil vyndal list cyklostylem potitěného papíru, dýchlo na něj dětství.

Je pozoruhodné, jak větina z lidí touí dělat právě to, na co jim scházejí předpoklady. Mrňavý volejbalista by si přál být smečařem, nahluchlý mladíček sní o kariéře muzikanta a slečna marně bojující s nadváhou sama v sobě vidí manekýnu.

Domovník Bořivoj Číek nesmírně rád maloval, ale vůbec to nedovedl. V době své největí aktivity vlastnoručně ilustroval vechny předměstské sportovní plakáty a říkávalo se, e právě tahle skutečnost donutila řadu lidí s citlivějím výtvarným cítěním, aby se ze čtvrti odstěhovali.

Navrátil si uvědomil, e za uplynulá léta se správce v kresbě nijak zvlá nezdokonalil. Nosatá zrůdička s klouby ohýbajícími se v rozporu s anatomickými předpoklady překopávala iatý míč přes plot, který měl nejspí zpodobňovat sí.

Tělocvičná jednota Výmolov, stálo v záhlaví napsáno velkými tiskacími písmeny, pořádá v neděli 26.5. nohejbalový turnaj “Memoriál Ivana Landy”.

Přihláky se přijímají do 9.00, vklad 25 Kčs. Připraveno je občerstvení a hodnotné ceny pro vítězná mustva. Jednatel TJ Bořivoj Číek.

Navrátil list papíru otočil a na zadní straně objevil soukromý vzkaz načrtnutý tukou: Určitě přijď. Jaine. Najde tu spoustu starejch kamarádů.

Poslední květnová neděle se vyvedla jak náleí. Noční dé jako na objednávku pokropil tři antukové kurty, pod stříkou bývalé sokolovny stál naraený sud piva a v obrovitém hrnci ohřívala paní Číková párky.

Nastoupí taky? zahlaholil domovník dřív, ne si uvědomil, e má před sebou invalidu. Teda promiň.

Nic se neděje, řekl Navrátil. Já tohle stejně nikdy hrát neuměl, ani kdy jsem byl fit. Na rozdíl od Ivana …

Jó, to byl plejér, povzdychl si Číek.

Nohejbalové trojice spolu bojovaly jako by lo o ivot a ne o laciný pohár z litého skla a pár samorostů, které se svým neselhávajícím vkusem připravoval pro vítěze domovník. Navrátil hledal mezi hráči známé tváře a vskutku je nakonec objevil, i kdy těm bývalým klukům z ulice pořádně narostla bříka nebo slezly vlasy. Bony, Prouek, Gill, prastaré přezdívky se vynořovaly z paměti podobně jako příhody ze kolních lavic. To jednou Prouek

Panička nepřila, pravil Číek.

Co prosím?

No e se tu Landová neobjevila. A já ji dvakrát zval. Aspoň na to slavnostní zahájení. Dy je to jeho memoriál…

Třeba nemohla. Určitě má teď dost starostí. A taky se moná bála toho, e by jí vechno to tady přilo líto.

Tý? zasyčel domovník s nečekanou nenávistí, tý a líto? To si dělá srandu, ne? Ta si mne v teplíčku ruce, jak krásně se jich vobouch zbavila. A dej na mě, správce s výstraně pozvednutým ukazováčkem vypadal trochu prorocky, dej na mě, e jestli se jí to nezatrhne, tak oddělá jetě někoho třetího.”

,,Ale pane Číek ..

,,Vak etě uvidí . .

Na centrkurtu skončilo jedno utkání, Bořivoj Číek odeel zapsat výsledek na velikou kolní tabuli a chlap, z kterého se teprve po dlouhém vzpomínání vyklubal postrach třídy Honza amánek, popadl Navrátila za ramena.

,,Nazdar, Jáo. No tohle se musí oslavit.”

Vypili spolu pivo, které bylo poněkud teplé a chutnalo po voskovém pohárku, pak musel amánek zase na hřitě, najednou bylo odpoledne, slavnostní nástup a rozdílení cen. Navrátil shltl poslední párek a zvolna se chystal domů. Kurty byly zameteny, sítě staeny, diváci sestávající z penzistů a tatínků, kteří si tu zpestřovali vycházku s kočárky, se u rozeli. Jen Bořivoj Číek seděl za rozviklaným zahradním stolem a tvářil se pochmurně.

,,Co je vám?”

,,Nic. Člověka dycky sebere nějaká hovadina. Tohle mi přinesli kluci. Koukej, co s tím mám teďka dělat.”

Domovník přisunul před Navrátila sáček, ve kterém byly dvě vnitřní kličky do starého typu kodovky.

,,Nemyslete na to. Já to paničce vemu. Byl to moc hezkej turnaj.”

,,Váně?” pookřál Číek. ,,Tak dík. A u se se mnou nezdruj. Mám tu jetě nějakou práci.”

Navrátil vplul do předměstských uliček, zatímco domovník se srdnatě pustil do likvidování zbytku piva v nedopitém sudu.

Budova koly s velikánskými hodinami v průčelí. Pavel Navrátil si vzpomněl, e kdysi se pravidelně předbíhaly o pět minut. Letmo zkontroloval čas, ale tentokrát ukazovaly ručičky přesné. Stará cesta okolo zapráených oken přízemních domků, kamenná zeď pod Landsingerovou loukou a důvěrně známá Cihlářská ulice. Obratným manévrem, za který by se nemusel stydět ani Maradona, se vyhnul staré Hockové a schody v rodném domě vyběhl po dvou.

,,Co zase chcete?”

Ta tam byla vlídná Helena Landová, oputěná ena, která nedávno potřebovala pomoc. Navrátil se díval do nepřístupné tváře.

,,Já jen … Přinesl jsem kliky do auta. Ivan je sháněl.”

,,Děkuju,” řekla studeně a pokusila se zavřít domovní dveře.

Počkejte, jetě moment…”

Copak. Jsem něco dluna?”

Ne, to si vyřiďte s panem Číkem. Chtěl jsem se jen zeptat, to heslo, fungovalo?”

Ano.

To jsem rád. Snail se zjistit, jestli v bytě někdo je, to by snad vysvětlovalo neochotu pustit ho dovnitř, ale kromě několika krabic připravených ke stěhování nezahlédl nic.

Asi vás zdruju.

Zdrujete, řekla bez jakéhokoliv pokusu o nějakou diplomatickou vytáčku.

Je to moná nesmysl, ale jedna známá z letitě, teda ne moc známá, taková holka… cítil, e se zaplétá do vlastního vysvětlování a začínal dostávat zlost.

Prostě ta slečna povídala, e ji nedávno několikrát navtívil pan Bro a vyptával se na nějaké Ivanovy úspory.

O tom nic nevím, řekla Helena Landová a s definitivní rozhodností zabouchla dveře.

xxxx

Pondělní porada u náčelníka byla sice stručná, leč nepříjemná. éf kriminální sluby měl pocit, e řada vyetřovaných případů nespěje k závěru takovým tempem, jak by si představoval a svou nespokojenost dával dost dobře najevo.

Rozuměl jste?

Ano, řekl Václavík. Zpátky do kanceláře se vracel v náladě neveselé a kdy zjistil, e poručík Stach nesepisuje předběné hláení, ale hraje si s jakýmsi psem, neměl daleko k výbuchu hněvu.

Co to je?

Foxteriér, řekl Stach.

Sakra to vidím. Co dělá tady? Kdes ho vzal?

Sehnal na inzerát. Stálo mě to celej víkend. Ale je pěknej, ejo?

Foxteriér zatěkal.

Jen nevím, jak ho pojmenovat. Fidélio nebo Jindřich. Co se vám víc líbí?

Kapitán ztěka usedl na idli a v duchu počítal do deseti.

Kde je písemná zpráva?

Máte ji na stole.

Má těstí. Aspoň e tak. A teď mi vysvětli, proč je tady ten čokl.

Poručík naposled pohladil psa a uvelebil se ve svém koutě kanceláře. S omluvným úsměvem si zapálil cigaretu a kdy začal mluvit, hovořil naprosto váně.

Já vím, e nemáte rád velký spekulace. Proto jsem se o tom nezmiňoval dřív, ale při výpovědi tý studentky mě napadla taková věc. Samozřejmě, tenkrát v noci ji mohl poplait kadej zatoulanej podvraák, takovejch se jistě v okolí Prahy fláká spousta. Ale co kdy ne?

Kapitán Václavík řečnickou otázku mlčky ignoroval. ,,Prostě já si to představuju tak. Pachatel nakládá nehybný Broovo tělo do auáku. To není ádná legrace, nebotík měl přes devadesát kilo, tak to dělá buď v noci, nebo v zavřený garái, jistě nestojí o to, aby ho pozorovali sousedi. A v tu chvíli tady Fidélio, to je sluný jméno, ne, Fidélio si myslí, e se pojede na procházku a napere se dovnitř taky. Pachatel si toho moná v rozruení nevimne, nebo třeba jo, ale nevadí mu to, je docela rád, e bude mít na týhle pochmurný výpravě společnost. Dojede do Prokopskýho údolí, pustí se do aranování sebevrady na kolejích a foxteriér zatím astně lítá okolo a očuchává studentky. A v tom je celej kámen úrazu, protoe ta holka zaječí.

Václavík po paměti sáhl do levé horní zásuvky a vyndal průklep znalecké expertizy z laboratoře. Mezi mikrostopami získanými z atů oběti byly i dva bílé psí chlupy. Poručíkova historka nemusela být tak za vlasy přitaená, jak se snad na první pohled zdálo.

,,Musel se straně zděsit, pokračoval Stach, jen si to představte. Vude tma jak v ranci, na obloze blikají Plejády, Jupiter, Venue a čert ví co tam jetě viděl ten zamilovanej trouba, a vrah, kterej si původně připadal báječně osamělej, najednou zjistí, e se octl uprostřed čilýho turistickýho ruchu. To je na mrtvici, uznejte sám. Tak skočí do auta a mae pryč, pes nepes, jen bejt co nejdřív pořádně daleko z toho obludnýho hroznýho snu, z kterýho by se nakrásně mohl probudit a pod ibenicí.

Mno,” připustil kapitán neochotně, dejme tomu.

,,A tak jsem přemýlel dál. Vidím na vás, co chcete namítnout; e je to celý jak domeček postavenej z karet. Ale kdy jsme řekli á, tak za ním následuje bé. I kdyby to měla bejt jen logická hra. Take, co udělá ná vrahounskej pán, kdy zjistí, e přiel o pejska? Vrátí se a bude ho hledat, nebo ne? Já si tipnul, e ne, e se bude bát, i kdy, upřímně řečeno, tu pravděpodobnost bych odhadl tak jedna ku jedný. A tak jsem to vzal v pátek přes Hlubočepy, Klukovice a Jinonice a vude vylepoval cedulky, e se mi ztratil čtyřnohej kamarád a člověka, kterej ho najde, čeká sluná odměna. Největí potíe mi dělala rasa, majitel by přeci měl vědět, jestli se mu zatoulal jezevčík nebo kokrpaněl, ale to se nedalo nic dělat.

Poručík Stach vybalil z aktovky svačinu, o kterou se velkoryse rozdělil s foxteriérem. Dokonale spokojený pes dostal salám a Stach se pustil do chleba.

V sobotu zazvonil telefon třikrát. Poprvé mi jakási paní nabízela skvrnitou dogu, ale tu jsem odmít, protoe ta studentka výslovně uváděla, e pes byl malej a hrávej. Dalí pitomec si dělal srandu a zval mě na neexistující adresu a do třetice veho dobrýho se ozval opatrovník tady Fidélia. Nael ho kňučícího a hladovýho den po tom, co se to vechno semlelo.

Kapitán Václavík pohlédl na foxteriéra smířlivě a pes to pochopil. Vesele zavrtěl pahýlem ocasu a vypravil se olíznout kapitánovi ruku. Ten ho pokrábal za uima a přejel mu dlaní po obojku.

,,Jo, to mě napadlo první, řekl Stach. Ale známku neměl. To u je halt taková zlomyslnost, proto, abysme to neměli moc jednoduchý.

koda. Tím pádem nám pes moc nepomůe. I kdyby byl skutečně pachatelův.

Ne tak docela, namítl poručík. ádný soud na světě by to sice jako důkaz neuznal, ale a přijde čas, tak Fidólio svýho pána pozná.

xxxx

Pavel Navrátil leel nataen na gauči a poslouchal starý semaforský anson Hany Hegerové.

Smutné a prázdné jsou

edé a omelé

A z těch dní tak jak jdou

nejhorí je neděle…

O patro vý naklepávali sousedi řízky, z máminy kuchyně voněly pečící se buchty. Obloha za oknem byla ocelově edá a pochmurná, jako by chtěla vystihnout atmosféru písně.

Ta zlá, neděle…

Den bez programu je jako závaí z nudy. Oběd, detektivka jak vejce vejci podobná jiným, dávno přečteným kníkám, zdravotní podvečerní procházka a potom křeslo před televizní obrazovkou. Nic, na co by se měl člověk důvod těit. V předsíni zařinčel telefon. Navrátil slyel kroky matky i klapnutí sluchátka.

Pavle, to je pro tebe.

Překvapeně vstal a vypnul magnetofon. Paní Navrátilová s nevedním taktem zmizela v kuchyňce a syn přistoupil k aparátu.

Haló.

Nazdar. Tady je Irena. Jestli si teda jetě pamatujete.

Dívčí hlas mu zrychlil tep. Ovem, řekl, jistě e pamatuju.

Já vám vlastně musím vynadat.

Prosím vás, proč?

No, mluvila jsem s Honzou, teda jako s náčelníkem. A on mi vyprávěl. O vás, o Koicích i o tom neastným úraze. Take mi to vechno dolo.

,,Co? zeptal se nepříli inteligentně.

Přece jakou jste si dělal legraci. A já vám to shltla. Nerozumím.

Klidně jste mě nechal, abych vás poučovala o krásách létání. První samostatný start, nádhera, jakou si neumíte představit, stačí trochu studovat teorii a tak dál. A tohle já vykládám nadzvukovýmu pilotovi.

Invalidovi, opravil ji.

,,To na věci nic nemění.

Chvilku chtěl odporovat, ale pak si uvědomil, e eny mají vdycky pravdu, zvlátě jsou-li hezké.

Dobrá, omlouvám se. Můu to nějak napravit?

To záleí na vás.

Hrklo v něm, bylo to u dost dávno, co si naposled smlouval rande. Nela byste se mnou, zaváhal, ale chtěl, aby neodmítla, třeba do divadla?

Kdy, zeptala se samozřejmě.

Například dneska večer.

Vy máte lístky?

Ovem. Na cokoliv si budete přát.

Na Vinohradech hrajou Cyrana…

Výborně. Tak v sedm před Ludmilou. Ahoj. Rychle zavěsil, aby si to neměla čas rozmyslet a vrátil se do svého pokoje s pocitem, e ta podmračená lenivá neděle je vlastně jedním z nejkrásnějích dnů v roce. A na to, e čas dělící ráno od večera plynul tak nesmírně pomalu.

Na sporáku o patro vý prskal omastek, kluk z protějího bytu dostal vynadáno za to, e pokazil kolní úkol, v ulici bečely klaksony automobilů. Druhá hodina odpolední, třetí, pátá. Potom bylo konečně sedm, Pavel Navrátil navlečen do svého jediného edivého saka postával na náměstí Míru a oíval se netrpělivostí.

Objevila se s údery věních hodin a zdála se být jetě hezčí, ne nedávno na letiti.

Ahoj, čekal jste dlouho?

Zavrtěl hlavou. Měl chu poznamenat, e na některé dívky je člověk ochoten čekat třeba celý ivot, ale pak mu to přilo banální a pitomé, takto radi neřekl. Parčík před pseudogotickým kostelem voněl začínajícím létem, na lavičkách bylo obsazeno.

,Jenom jsem zvědavá,” ozvala se Irena, jak to uděláte s těma lístkama.”

K bráně divadla se začali pomalu stahovat návtěvníci a na okénku pokladny visela cedulka s nápisem VYPRODÁNO.

Prosím,” řekl, můete se dívat.”

Vybral si dvojici, která vypadala spí studentsky ne dospěle a příjemně se usmál na mladíka v nepadnoucím pozůstatku tanečního obleku.

Promiňte, nemohl byste mi prodat dva lístky?”

Bohuel.”

Toti, abyste rozuměl, chci za ně sluně zaplatit.” Pavel Navrátil sáhl do kapsy, vyndal dvě stokoruny a poloil je na dlaň. Dívka překvapeně zamrkala a mladý mu zaváhal.

Vím, e vám pokazím večer a rád bych to vynahradil…”

Navrátil přidal třetí stokorunu, slečna ouchla do svého partnera a pravila stručně: Ber.”

Divadlo má svou zcela zvlátní vůni a atmosféru, kroky v jeho chodbách se rozléhají docela jinak, ne v nějaké obyčejné budově, um hlasů návtěvníků se zdá být jemný a melodický.

Podobným způsobem,” mínila Irena, nakupoval lístky hrabě Monte Christo.”

Jistě, znám. To je jeden starý zchudlý kamarád.”

Opona se rozevřela, nosatý rváč a básník vyháněl z jevitě hotelu Burgundského obtloustlého herce, ptrosí pera iráků vířila divadelní prach.

Navrátil s přivřenýma očima přemýlel o smyslu celé téhle nečekané schůzky. Proč se vlastně taková mladá krásná holka rozhodla, e půjde do divadla právě s ním? Čím jí můe imponovat? Leteckou minulostí? Co bylo, je pryč. Jiná slečna v jiném městě si to uvědomila okamitě, ani do nemocnice nepřila, poslala jen dopis …

Ó , budi poehnán ten vzácný okamik!” pravil pan de Bergerac, já myslil, docela e jste u zapomněla, a zatím přila jste … Co jste mi říci chtěla?”

Ovem, napadlo Navrátila. Cyrano má pravdu. Nejjednoduí je se zeptat. Třeba trpí na starí pány, S Ivanem Landou si ostatně také občas vyla, i kdy, jak tvrdí, jen čistě z kamarádství.

Pak chtěla jsem,” řekla Roxana, vak dřív, ne ozve se můj hlas,

já chtěla vidět bych, jak svého bratra vás, s ním hrávala jsem si v parku léta celá!”

Ach ano,” vzpomněl si Cyrano, kadý rok k nám ven jste přicházela.”

,,Z třtin meče dělal jste!”

Vy zase z kukuřice

pro svoje panenky jste pletla plavé ktice!

To byla doba her.

A malin nezralých …

V duchu si vynadal, e přemýlí jako pitomec, e tímhle váením a rozebíráním věcí ze vech moných stran se zařazuje mezi podezřívavé lučovité dědky dávno před tím, ne by ho k tomu opravňoval věk. Prostě dost! Člověk se má radovat z příjemných záitků a ne si kazit představení. Nenápadně se otočil k Ireně. Její tvář v odlesku divadelních reflektorů vypadala vzneeně, znovu si vzpomněl na svlékací scénu u hangárových dveří. Vycítila jeho pohled a káravě se zaklebila.

Zpitomělý de Guiche hltal slavných sedm způsobů cesty na měsíc, za kulisami si Roxanas Kristiánem vyměňovali prsteny a gaskoňtí kadeti se s válečnickou euforií chystali na obléhání Arrasu.

Pak spadla opona a byla přestávka.

Půjdeme se protáhnout, ne?

Jistě.

Procházeli se po divadelních chodbách. Míjeli dvojice a hloučky hovořící o první polovině představení. Navrátil se opájel pýchou chlapa, kterého provází neobyčejně hezká ena.

Potom ji spatřil. Měla na sobě dlouhé tmavé aty s hlubokým výstřihem a vesele debatovala s brýlatým pánem ve středním věku.

Dobrý večer přeju.

Přelétla ho očima a bez jakéhokoliv zájmu pokračovala v načatém hovoru. Bylo to skoro horí ne vyslovená uráka.

Kdo to je? zajímala se Irena udiveně.

Manelka Ivana Landy,” řekl Pavel Navrátil.

xxxx

Skřípající dveře odřízly svěí teplé ráno a dladicemi vyloená chodba dýchla chladem.

Chtěl bych mluvit s kapitánem Václavíkem.

Dozorčí Městské správy SNB se zatvářil pochybovačně.

Mám dojem, e tady není. Zvedl telefonní sluchátko, linku vytočil po paměti, ale na druhé straně se ozýval jen dlouhý, přeruovaný tón. No jo, dy jsem to povídal. Potřebujete speciálně jeho?

Myslím, e ano. Jeho, řekl Pavel Navrátil. Nevíte náhodou, kdy přijde?

,.Náhodou ne. Ale zkuste počkat.

Dozorčí zavrzal řememm a zavedl Navrátila do místnosti s nevelkým, bílou barvou zmatněným oknem. Na stole leelo pár ountělých časopisů a dvoje čerstvé noviny. Pustil se do četby. Sparta porazila Bohemku 3:2, Slávie prohrála v Koicích. Pavel si v duchu vybavil kadou podrobnost koického stadiónu, vzpomněl si na místo za brankou, kam s hrstkou spoluáků chodili tahat góly. Hergot, to musela bejt mezi fanoukama sláva, porazit slavnej praskej mančaft rozdílem třídy. Měl chu si o tom s někým popovídat, ale místnost byla prázdná. Teprve krátce před polednem se tu objevil mládenec s krátkými rukávy a rukama a po loket potetovanýma. Chvilku netrpělivě stepoval u dveří a potom si ho vyzvedl mu v uniformě. Po dvanácté hodině, kdy měl do poslední stránky prostudované i půl roku staré Květy, se Navrátil zvedl a znovu vypravil za dozorčím.

,.Jetě se neobjevil?

,,Ne, to bych vám byl řekl. Koukejte, mladej, ono je klidně moný, e nepřijde vůbec.

Pavel Navrátil se zamyslel a pak prohlásil, e si půjde něco sníst.

,,Jen klidné běte, ádnej spěch.

Vrátil se za půl hodiny a čekal dál, teprve krátce před třetí se dveře čekárny otevřely a v nich stál Václavík. Vypadal unaveně, edivá tvář volala po holicím strojku.

,,Á, to jste vy. No tak pojďte.

V kanceláři o dvě patra vý se Navrátil pustil do vyprávění. Hovořil o divném člověku, který na letiti sháněl jakési ztracené peníze Ivana Landy, zmínil se o metamorfozách paní Heleny, o její omluvné a vlídné podobě ve chvíli, kdy něco potřebovala, i o studeném přehlíení v době, kdy ji doprovázel cizí obrýlený pán.

,,Ano, řekl kapitán tie, zajímavé.

Pavel Navrátil byl silně zklamán. Předpokládal, e nové informace, které přináí, budou přivítány s nadením, e pomůe přehodit výhybku celého vyetřování a urychlit dopadení pachatele. Václavík byl zřejmě jiného názoru, nebo si během celého rozhovoru neudělal jedinou poznámku a několikrát, nepříli úspěně, bojoval se zíváním.

To je vechno?

V podstatě ano.

Prima, děkuju. Moc jste nám pomohl.

O pár minut později byl u na chodníku před budovou a připadal si jako naprostý idiot. Tak kvůli tomuhle strávil tolik hodin v neútulné čekárně, zatímco venku svítilo sluníčko a kadý, kdo měl volno, byl buď na plovárně nebo se coural s dívkama po parku. Zatraceně. Václavík toho měl asi dost za sebou, ale stejně, copak únava omlouvá nezájem o vyetřování? Nebo to, co Pavel přinesl, u kriminalisté dávno znali? Jistě, moné to je, pak tam ovem vystupoval opravdu jako snaivý trouba. Radi na to nemyslet.

Město ho přijalo do náruče vyhřátých ulic, do odpoledního spěchu, v něm klapou dívčí podpatky na mozaikových chodnících a tramvaje jezdí s okny dokořán otevřenými. Ve vzteku, který cítil sám nad sebou, se rozhodl k činu, k němu by se normálně asi neodhodlal. Ale a, řekl si, kdy u je den tak dokonale zvoraný, a se sesype vechno. Vlezl do telefonní budky a vytočil číslo Ireny Horákové.

,,Tady Navrátil, řekl.

,,Ahoj.

,,Co děláte?  Vzápětí si uvědomil, e je to přihlouplá otázka, ale nic rozumnějího ho nenapadlo.

,,Bifluju. Pozejtří mám zkouku z analýzy.

To je koda.

Proč? Co jste chtěl?

Nic. Pozvat vás na večeři. Ale to asi nepůjde.

Ale proč ne. Naopak. Pro studium vyí matematiky je dobrá strava nezbytnou podmínkou. To u ostatně říkal kolega Pythagoras.

Zapomenuty byly hodiny čekání. Navrátilova nálada udělala kotrmelec.

Fajn, řekl, budu se těit.

Seli se na Malostranském náměstí a po krátké procházce zasedli ke stolu v Lobkovické vinárně. Irena si poručila biftek a shltla ho s takovou chutí, é by i starověký mudrc mohl být spokojen. Vyprávěla o poměrech na fakultě, letmo se zmiňovala o některých problémech teoretické fyziky a Navrátil, jeho studium v Koicích bylo přeci jen zaměřeno více prakticky, měl co dělat, aby sledoval nit toho, o čem vlastně mluví. Po moučníku se řeč vrátila na pevnou půdu letitě, na staré kamarády a pochopitelně na Landu, jeho usměvavá tvář teď v aeroklubu tolik chybí.

Pavel se pod vlivem dobře vychlazeného ernoseckého vína rozpovídal. Zmínil se o svých pocitech a podezřeních, o podivném chování paní Heleny i o nohejbalovém turnaji, na kterém starý domovník prohlásil hněvivě - dej na mě, jestli se jí to nezatrhne, tak oddělá jetě někoho třetího.

Vy váně myslíte, e v tom má prsty?

Nevím. Nejsem vyetřovatel. Ale moný to je.

Tenkrát z tý chaty, dívka se tvářila zadumaně, jakoby řeila nějaký matematický problém, ,,v jedenáct u byla zpátky. Dobrá, na to je svědek. Dalo se to vůbec stihnout? Jak dlouho trvá cesta?

Navrátil pokrčil rameny. ,,Nevím. Já to neměřil.

Ale to musíme vyzkouet.

Bylo to samozřejmě bláznivé a nesmyslné, jetě příli dobře měl v paměti slova kapitána, který varoval před amatérskou hrou na soukromé detektivy. Jene se nabízela monost, e se s tou milou a zábavnou holkou zase uvidí.

Kdy já nevím . .

Ale určitě, podívejte. Stačí zjistit, kdy ji viděli přes den naposled, určitě někdo jo, kdy tam měla dvě děti. Kdy se vrátila víme, take od toho celkového úseku odečteme čas na cestu tam a zpátky. To, co zbude, je čistý čas, během kterého musela nasypat manelovi práky do sklenice, počkat a je vypije a snad i usne, a pak opustit kvartýr cestou přes střechu. Buď se to dalo stihnout, pak ta paní nadále zůstává podezřelá, nebo ne a potom je ovem z toho venku a Ivanovi neublíila. Měli bysme to udělat, u kvůli ní.

Navrátila napadlo, e na něco podobného pracovníci Bezpečnosti dávno určitě přili taky. Proto snad nic nepokazí, kdy přeměří jednu obyčejnou vzdálenost.

Dobře, připustil, zkusíme to. A kdy?

V sobotu. To bude na té osadě plno. Hodí se vám to?

V duchu se sám sobě ironicky uklíbl. Člověk v invalidním důchodu má přece čas vdycky.

Hodí, řekl a zamával na číníka.

xxxx

Město v edavém oparu smogu zůstalo zazadním okénkem malého vozu a motor bzučel ve vysokých obrátkách. Pavel Navrátil vnímal vemi smysly laskavou atmosféru červnového rána. Orosené pavučiny na loukách, srnka pasoucí se na okraji lesa, muky naráející na čelní sklo.

Řídíte znamenitě.

Nesmysl, řekla. Ale klidně to opakujte dál, kadá enská poslouchá chválu ráda.

Fiatek se vyhoupl na horizont a dlouhá prázdná silnice před ním sváděla k rychlosti.

Jo, a mimochodem, dodala, asi se to nesluí, protoe jsem přiblině o dvě stě let mladí, ale nemohli bysme si začít tykat?

Zail pocit, s ním, jak si představoval, čte člověk zprávu o tom, e mu byla udělena Nobelova cena.

Ano, rád.

Vůz odbočil z hlavní silnice a okolo oken letěl les.

,,Jak jsme na tom s časem?

Koukl na náramkové hodinky.

Pětačtyřicet minut.

Fajn. Ale teď mě musí navigovat.

Most přes řeku a asfaltová stuha zakousnutá do kamenného břehu.

Tady doprava.

Přibrzdila, přeřadila na dvojku, ale do pravoúhlé zatáčky u zase vjíděla pod plynem. Navrátila napadlo, e podobný způsob jízdy by na poněkud kluzčím terénu mohl znamenat dokonalé hodiny. Cesta končila nevelkým, téměř plným parkovitěm.

Tak, odtud musíme pěky.

Sleduje čas?

Jistě.

Zacouvala mezi dvě kodovky docela po muském způsobu, eny zpravidla zajídějí do garáí a parkovacích skulin popředu. Vyrazili po lesní cestě, minuli skalní studánku a u cedule s vypáleným nápisem NOVÉ DŘETÍNY Navrátil znovu pohlédl na zápěstí.

Jedenaedesát minut, patnáct vteřin.

Take dvě hodiny, řekla Irena. K tomu musíme připočíst dalí dvě, protoe sí nedovedu představit, e by někdo dokázal někoho přinutit vypít smrtelnou dávku uspávacího práku za kratí dobu. To chce diplomacii, atmosféru a tak dál. Take, jestli tady někdo viděl Helenu Landovou po sedmé, má ta paní celkem sluné alibi, a u je protivná jak chce.

To se budem vyptávat? zeptal se Navrátil nejistě.

No a proč ne? Líná huba holý netěstí. Taková událost v malý povltavský osadě, o tom si určitě kadej rád zdrbne. Já se ptát nebudu.

Proč?

Protoe u jsem z toho měl jednou nepříjemnosti. Nevadí, obstarám to sama.

Chata číslo dvanáct byla stejně oputěná a zabedněná jako před několika týdny, zato třináctka zářila jako dům oslavující jásavou svatbu. Na stromcích vlály pestrobarevné pentle, velikánský zahradní stůl se prohýbal pod sklenicemi, půllitry a mísami s jídlem.

Vínečko bílééé … Kde je stárek, tam je mládek … Stará, stará, rozsvi lucernu … Směs rozjařených a přiměřeně falených hlasů drásala ui, ale nikomu z veselících se osadníků to zřejmě nevadilo.

Hele, inpektor! Mu jménem Martin Kraus se kymácivě opřel o nízký zahradní plot a jeho tvář zářila v irokánském přátelském úsměvu, tak co, u ste toho chmatákachytli? Jo? Hlavně, e tu dneska nejste sluebně, protoe tohle se musí zapít..

Irena si Navrátila prohlíela udiveným pohledem.

,,Tak pojďte prosím dál, a vy taky paninko, dneska je velkej den.

Nechali se vtáhnout doprostřed veselé společnosti a ne se zmohli na odpor, měl kadý v ruce sklenici vína.

ivijó, ivijó, ivijó!

,,Co vlastně slavíte?

,,Vodu, holčičko, vodu! Karle, zapni to!

Majitel chaty Karel Peterka přistoupil k dřevěnému sloupku s elektrickým vypínačem. Černou bakelitovou páčku překlopil směrem vzhůru. Pod zemí to zaumělo, splasklá hadice koukající z budované studny se nadula a vystříkl z ní mohutný pěnivý proud.

To je pramen, hotovej zázrak, oznamoval Kraus tónem poutového vyvolávače, za hodinu takovýhohle čerpání klesne hladina s bídou vo deset čísel. Ten by utáh hasičárnu.

Navrátil se zvědavě naklonil nad studnou. Pod horní betonovou skruí byla achta kopaná ve skále, dolů k hladině to odhadl na dobrých pět metrů. Elektrický kabel vedoucí k ponornému čerpadlu se lehounce chvěl a ve vodě se zrcadlila obloha.

To musela bejt dřina.

Ani nemluvte, podotkl Peterka a doplnil Pavlovu sklenici.

A nejhorí na tom bylo, e kromě jednoho bláznivýho proutkaře nikdo nevěřil, e to k něčemu bude. Ale dopadlo to dobře.

Pod naima okny, zapěl Kraus, téče vodička.

Vzato čistě prakticky měl pravdu. Voda tryskající z mohutné hadice bublala pod okny chatiček, odplavovala úrodnou prst záhonů a skalek, ale nikomu to nevadilo. Radost z pramene na skalnatém říčním břehu připomínala nadení nomádů, kteří po dlouhém íznivém bloudění narazili na oázu.

Hele, cvakni si etě.

Pavel Navrátil se snail upíjet víno střídmě a přes okraj sklenice sledoval počínání své přítelkyně. Od chvíle, kdy do sebe s gestem ostříleného námořníka obrátila druhou dvou-decku, bylo zřejmé, e večerní automobilový návrat nepřipadá v úvahu. Leda, e by se v osadě podařilo objevit nějakého jiného střízlivého řidiče, ale to se vzhledem k situaci zdálo nepravděpodobné.

Jak se dostáném domů?”

Neměj starost,” řekla Irena, to se nějak zařídí.”

Zábava, která překonala bod kulminujícího nadení, se zvolna vracela do běných zádumčivých kolejí. Peterka se se zájmem vyptával na metody práce kriminální sluby, jeho manelka přináela na zahradní stůl více jídla neli pití, Kraus skládal poklonu sousedovi, jeho jabloně se ujaly bez ohledu na to, e je vysazoval v naprosto nesmyslném agrotechnickém termínu.

Navrátil začínal mít pocit zmarněného času a přemýlel o tom, jak taktně a nenápadně vypadnout.

Ale já opravdu nejsem kriminalista.”

Hele, to je jasný, to přece nemůete přiznat.”

Irena Horáková začala hrát svou roli tie a nenápadně a dokonce i Navrátilovi, který se domníval, e to děvče alespoň trochu zná, trvalo dost dlouho ne pochopil, o co vlastně běí.

To jste váně udělal sám? To bych nikdy nevěřila … U vám někdy někdo řekl, e se podobáte Clarku Gableovi? Já jsem z výtvarnický rodiny a natváře mám cit…Toje ohromně krásná skalka.”

Pánové přijímali zpočátku chválu s jistým ostychem, ale brzy jeden po druhém upadali do osidel dívčích úsměvů, zvědavých otázek a obdivných poznámek. Mu je tvor nedokonalý a nechá se, jak to později s despektem charakterizovala paní Peterková, utáhnout na vařené nudli.

Navrátil to vechno pozoroval se smíenými pocity. Bylo jasné, e se tady nejedná pouze o případný nocleh, ale předevím o detektivní pátrání, ke kterému, jak se zdálo, má Irena Horáková obdivuhodné vlohy. Jene, co kdy to takhle inteligentní a rafinovaná holka hraje na něj také? Jaký je konečně rozdíl mezi pleatým Vaňkem, chlapáckým Peterkou, přiopilým Krausem a jím? Upřímně řečeno, ádný. Vy jste lítal na nadzvukových stíhačkách? Pánejo,- to muselo bejt báječný. Pohled hlubokých čokoládových očí a invalida jménem Navrátil je zpitomělý jako patnáctiletý student, který, kdy má vytočit telefonní číslo svého idolu, omdlévá trémou.

No tak, nalejte si etě.”

Poslechl a pod vlivem vína začal edivý svět dostávat pestré a zářivé barvy, starosti se rozplývaly v pohodě, uvolnění a docela dobré náladě. Bylo pozdní odpoledne, kdy si s překvapením uvědomil, e zplna hrdla zpívá jakousi trampskou píseň o loučení, děvčeti stojícím na břehu zdivočelé řeky a o kánoji uhánějící vstříc nebezpečným peřejím.

Měl by sis jít lehnout.”

Neprotestoval, jen jetě vyprázdnil poslední sklínku a kdy se ráno probudil v neznámém podkrovním pokojíčku, bolela ho hlava jako střep a měl sugestivní pocit, e u je nejméně půl roku mrtev.

Slezl po skřípajících, ebříčku podobných schodech a vypotácel se na zahradu, kde ponořil obličej do sudu s deovou vodou.

Hele, ozvalo se, ná kořala se probudil.

Irena Horáková byla odporně svěí a čerstvá, celá se zdála být pokropená ranní rosou.

Jeimarjá, řekl.

Bě se vykoupat. To ti udělá dobře.

Posluně se vypravil směrem k řece, ospale se svlékl do trenýrek a skočil do větrem zčeřených vln. Vltava byla studená jako nů, dlouho trvalo, ne mohl popadnout dech, ale kdy se konečně zase vykrábal na břeh, bylo mu mnohem lépe.

Vrátil se na zahradu chaty a spatřil Irenu pořádající zbytky včerejí velkolepé hostiny.

Na, vem si. Musíme vyrazit.

Kde jsou ostatní?

Vyspávají. Taky to táhli skoro a do rána. Nemá cenu na ně čekat.

těrková cestička k parkoviti, start slabého, ale posluného motoru, asfalt mizející pod koly.

Tak co ses dozvěděla? zeptal se potichu.

Spoustu věcí. A některý jsou náramně zajímavý. Předevím, Helenu Landovou nikdo neviděl od sobotního poledne. Take alibi má nulový.

Opravdu nikdo?

Jasně. Večer se toti na tom mejdanu sela prakticky celá osada. Ale to ty neví, to u jsi spal.

Cítil v té větě výtku, ale spolkl ji bez poznámek.

Potom u vím, kdo byl ten brejlatej chlápek, co jsme ho s ní viděli v divadle. Nějakej Lubo Kořínek, právník. Landovi se s ním znali u v době, kdy tam tu parcelu kupovali, on to pomáhal zařizovat a několika dalím lidem z osady při té příleitosti taky radil v právních problémech. Prý jeto slunej chlap, má ovem tři malý děti, take to ádná moc výhodná partie nebude.

Má slovník dohazovačky, poznamenal Navrátil.

Co nadělá. Taková jsem já, matinko. Jo a taky vím, jak to v takový kolonii chodí se svozem odpadků.

Coe? zeptal se udiveně.

Odpadků, opakovala pevně. Protoe tam toti, pochopitelně, popeláři nejezdéj. A aby se lidi neutopili ve vlastním svinčíku, tak jim národní výbor asi půl kilometru od osady vyhradil místo na skládku.

,,Dobře, ale co je na tom zajímavýho?

Nic. Jen, e si kadej musí svý smetí odvízt sám. Kdy to neudělá, tak tam halt zůstane.

Mlčky zakroutil hlavou a uvaoval o tom, jestli je tak nechápavý vlivem kocoviny, nebo zda to co slyí, je skutečně nesmysl.

,,Ráno, kdy bylo vude pusto a prázdno, tak jsem se la podívat k tomu zabedněnýmu Lándovic stavení. No a v popelnici jsem nala tohle.

Irena hmátla za sedadlo a poloila si na kolena kabelku. Chvilku poslepu hrabala uvnitř, ale provoz na silnici vyadoval příli mnoho pozornosti.

Moment, řekla, zajela ke krajnici a zastavila. Pak, jako holčička, která chce někoho náramně překvapit, vytáhla z kabelky ruku a rozevřela dlaň. Navrátil spatřil krabičku od léku, který se nikdy v Československu neprodával ani neordinoval. Na luté prázdné tubě bylo napsáno: AKITILOR.

Poručík Stach referoval jednotvárným uspávacím tónem o tom, co se mu podařilo zjistit ve spořitelně.

Ta první vkladní kníka je takříkajíc obyčejná, zaloena byla dávno před svatbou na jméno Ivana Landy, vklad je vinkulován heslem. Původní částka byla nevelká, teprve později narůstala zásluhou podnikového spoření kadý měsíc o čtyři sta korun. K větímu vybírání peněz docházelo pravidelně před prázdninami a před vánocemi, zůstatek během let dosáhl výky třiceti esti tisíc, osmi set dvanácti korun československých. Přesně před týdnem si ovem panička vechno vybrala a kníku zruila…

Kapitánu Václavíkovi se zavíraly oči, mnoho nechybělo, aby nad psacím stolem své kanceláře usnul. Měl za sebou bouřlivých čtyřiadvacet hodin, které se sice vyetřovaného případu netýkaly, ale přesto mu daly zabrat. Pravidelná sluba na výjezdu znamená zpravidla klidnou noc. S hospodskými rvačkami nebo sem tam nějakou tou vyloupenou trafikou si dokáou pracovníci Pohotovostní motorizované jednotky a hlídky obvodních oddělení VB hravě poradit. Jene tentokrát ohlásilo operační středisko loupe v jednom úřadě na Smíchově, přepadený a svázaný stráný, ukradená pistole ráe sedm pětaedesát, v kanceláři pak násilně otevřená pokladna, ze které se ztratily nasáčkované výplaty pro sto dvacet pět zaměstnanců.

Blikající modré majáky, sirény sluebních vozů, oslnivě bílé flee fotoaparátů. Oila kriminalistická kartotéka, ze známých recidivistů vybral počítač typy, kterým se styl loupee podobal, hlídky Bezpečnosti uzavřely praské výpadovky a jetě před ránem byl první pachatel zadren v restauraci na Hlavním nádraí právě ve chvíli, kdy se chystal zaplatit útratu bankovkou z jednoho z ukradených výplatních sáčků. Jeho pomocníka, který spokojeně dospával probdělou noc, vyzvedli operativci přiblině o hodinu později. Tím ovem práce teprve začínala, následovaly svědecké výpovědi, protokoly, identifikace a tak dál a dál; kdy se Václavík konečně mohl vrátit do své kanceláře, měl u veho dost, ale čekal ho vlastní případ, který se zatím nijak zvlá z místa nehýbal.

,,Ta druhá vkladní kníka je ovem mnohem zajímavějí, pokračoval Stach. ,.Částky tam naskakují a ubývají v přímé závislosti na tom podvodném černém kontu, které objevil kolega Zmok ..

Kapitán míchal černou kávu silnou tak, e v ní bylo víc logru ne vody a snail se soustředit na to, co poslouchá. Taková souvislost byla toti víc ne pozoruhodná.

,,Podívejte, například tady. Dvanáctého pátý. Podnik proplatil falenou fakturu a poukázal na konto estadvacet tisíc korun. O pár dní později pouil Landa dispoziční právo, peníze vyzvedl a okamitě je uloil na svůj účet. Ani tam se ovem neohřály, prvního estý zase někdo celou částku vybral, a na těch základních dvacet korun, aby se kníka nezlikvidovala. A to samý v bleděmodrém se odehrává o půl roku později

Václavík si uvědomil, e jednotlivé střípky skládanky konečně do sebe začínají trochu zapadat.

,,Dohromady se takhle otočilo skoro čtvrt miliónu korun .

Take, opakoval si kapitán, Bro moná neměl o celé záleitosti tuení, mohl objevit vkladní kníku v Landově pozůstalosti. A začalo ho náramně zajímat, co vlastně manel jeho přítelkyně s těmi penězi prováděl.

,,Co sakra, řekl Stach, ,,s těma prachama dělal? Cpal je do enskejch? Hrál hazardně karty? Bral drogy?

,,Drogy ne, poznamenal Václavík, ,,na to by se při pitvě přilo.

,,Tak vidíte. Kdy se to dá dohromady s poznatkama hospodářský kriminálky, tak to tak nejspí vypadá na ten hazard. Proto ty opakující se poměrně malý podvody. Pořád věřil, e je to u naposled, e přítě vyhraje a vechno srovná . .

,,Za zkouku to stojí, připustil kapitán. ,,Řekni operativcům, a se podívají na valchaře.

To u je zařízeno.

Fajn. Tak to můem pro dneek zabalit.

Ba ne, řekl Stach. Vím, e toho máte dost, ale jetě nás čeká ten právník.

Ach jo, vzdychl Václavík.

Kdy vycházeli z budovy městské správy, poznamenal poručík téměř vesele.

Mám takovej dojem, e jsme na stejný cestě jako nebotík

Bro.

Místnost byla zařízena s poněkud starosvětským vkusem. Koená sedací souprava, mohutný mahagonový psací stůl, na něm lampa se zaloutlým pergamenovým stínidlem, vedle mohutný sekretář ve stylu biedermeieru.

Vítám vás, váení, posaďte se prosím.

Poručík Stach téměř zmizel v obrovské uaté klubovce, Václavík byl opatrnějí a uvelebil se na celkem obyčejně vyhlíející idli. Otevřená padací dvířka příborníku odhalila úctyhodné mnoství lahví nejrůznějích značek.

Co vám mohu nabídnout?

Děkujem, nic. Nepřili jsme popíjet.

Z klubovky se ozvalo lehké zklamané vzdechnutí.

Ovem, chápu, řekl brýlatý hostitel JUDr. Lubo Kořínek, causa Landová. Ten případ se mé dotýká i poněkud osobně. Jsme toti s paní Helenou staří přátelé. Take mi odpuste neprofesionální otevřenost. Vy ji podezříváte, pánové? Václavík pokrčil rameny. Nijak zvlá.

Ale přesto jste jí doporučoval, aby se nevzdalovala z území hlavního města.

To je běný postup.

Ovem. Takové doporučení je právně zcela nezávadné, ale v případě nerespektování to staví ve vaich očích příslunou osobu do - dejme tomu - horího světla. Nemám pravdu? Kapitánovi začal podobný rozhovor připadat jako chození okolo horké kae.

O co vám jde, doktore?

O vae svolení, my ho pochopitelné nepotřebujeme, ale přesto bych byl rád, kdybyste souhlasil s tím, aby se paní Landová mohla odstěhovat do Kroměříe. Má tam děti, rodiče, a tak zajisté pochopíte …

Prosím, a se odstěhuje.

Právník se rozzářil. Výborně, děkuji, s vámi je opravdu radost jednat.

,,Nápodobně, řekl poněkud nezdvořilým tónem poručík z hlubin své lenoky.

Nu, a teď přijde na řadu nae prosba. Podívejte se, pane doktore, Helena Landová je pro nás malou záhadou. Sebevrada jednoho mue, vzápětí vrada druhého, a uprostřed toho podivná, uzavřená ena, která na otázky zřídkakdy odpoví jinak neli jednoslabičně. Mohl byste nám vy, jako přítel, její chování trochu objasnit?”

Lubo Kořínek se znovu vypravil k baru a naplnil sklenici sám sobě.

To je kvůli tlaku, rozumíte? Lék. Váně nechcete?”

Posadil se za svůj velikánský stůl, zvolna se napil a mlaskl. Tak kde začít. Třeba u toho, čeho jste si u sami bezpochyby vimli. Devětadevadesát lidí ze sta povauje Helenu za naprosto nesympatickou, zlou a arogantní enskou…”

Václavík překvapeně nadzdvihl obočí. Vy snad také?”

Ne, já ne. Já jsem to jedno procento, já toti vím, jaká je ve skutečnosti. Jistě na to existuje nějaký přesný psychologický termín, ale já jako laik bych to popsal coby projev jisté sociální invalidity.”

Poručík Stach v pohovce udiveně zavrzal.

Prostě vrozená neschopnost přizpůsobit se prostředí, skrytá vada, která člověka společensky diskvalifikuje. Nedovedete si představit, jak byla a v podstatě stále je Helena neastná. Jak těce nese svou neoblíbenost a jak silně árlila na svého manela. On byl v tomhle ohledu zcela opačný typ. Okamitě se dokázal orientovat v kadé společnosti, kraloval stejně u pobryndaného stolu v uhlířské hospodě jako na vysokokolském semináři. Smysl pro humor otevírá vechny dveře, kadý ho rád viděl a jeho ena za ním chodila jako černý stín. Jen já vím, kolikrát si umiňoyala, e bude milá, vlídná, roztomilá, ale stačilo pár vět, chvilka nepozornosti a vechno bylo pryč, prostě postrádala umění jednat s lidmi. Landa ji proto vodil mezi své přátele čím dál tím méně, a tam taky někde jsou kořeny celé té jejich roztrky.”

Chcete říct, e on opustil ji?” zeptal se Stach.

Ne prosím, nemíním hodnotit. V tomhle ohledu je to nesmírně obtíné, vimněte si také, e ná právní řád v rozvodových sporech nerozhoduje o vině té které strany. A to je velemoudré opatření. Jediné, co snad lze alespoň trochu hodnotit, je míra bolesti, kterou rozchod působí. Atady na tom byla Helena nepochybně hůř.”

Myslíte?”

Ovem. Ona neměla kde si postěovat a na vechno zapomenout. Neměla přátele, aeroklub, společnost hospodských pijáků, prostě nic. Stárnoucí enská, se kterou manel u léta nespí, zvolna odrůstající děti připravené vypadnout z nevlídného domova jak jen to bude technicky moné. Pochmurná perspektiva.

,,Měla si pořídit psa, řekl Stach a měl přitom na mysli foxteriéra z Prokopského údolí, take si neuvědomil, e taková poznámka zní poněkud cynicky. Právníka se to vak nedotklo.

,,Udělala něco horího, řekl váně, ,,nala si lumpa.

,,Tím myslíte pana Broe? zeptal se kapitán se zájmem.

,,Jisté.

,,Vy jste ho neměl rád?

Doktor Kořínek mávl rukou: Teď u je to jedno. Koukejte, ono se říká, o mrtvých jen dobré, ale já s touhle zásadou nesouhlasím. Kdy byl někdo gauner za ivota, tak ho nemá smysl anovat jen proto, e u tu náhodou není. Chlap, který se chlubí tím, e prodal auák mnohem drá ne zač ho koupil, je u mě prachsprostý podvodník a spekulant a ne zdatný obchodník. A kdy si ňákej blbec dokazuje munost tím, e přes vesnici, kde si hrajou na silnici malý děti, jezdí sto čtyřicet, je to potenciální vrah ..

On se tak doopravdy choval?

Hůř, řekl rozhněvaný právník. Tomu nelo v ivotě o nic jiného ne o prachy a snad o nějakou slabomyslnou závodnic-kou slávu. Landa jetě nevystyd v hrobě a u tady ten prevít byl a vyzvídal. Jestli mu prý náhodou nebyl někdo něco dluen, jestli někam neukládal úspory a tak dál. Jako bych zastupoval jeho a ne paní Helenu.

Odpověděl jste mu?

Vyrazil jsem s ním dveře.

Jistě, chápu, řekl Václavík, ale protoe se zdá, e Ivan Landa skutečně v posledních letech do něčeho investoval značný obnos, zeptáme se tentokrát my. Víte o tom něco, pane doktore?

Nemám tuení, prohlásil Lubo Kořínek.

Kdy se kriminalisté znovu ocitli v ulicích města, byla u tma a stíny chodců se míhaly před blikajícími neóny.

Skoro bych řekl, poznamenal poručík Stach, e pan doktor je do Heleny Landový pořádné zamilován. Přesto vak to, co o ní povídal, bylo zajímavý.

Myslím, e by bylo zajímavějí, řekl kapitán skepticky, kdyby to říkal někdo jiný ne její právní zástupce.

Bořivoje Číka probudila vůně zahrady, kterou ranní vítr přinesl do dokořán otevřeného okna domovnického bytu. Chvilku leel bez hnutí a pozoroval odlesk slunce na rozevláté zácloně, potom se zhluboka nadýchl a popadl činky. Raz, dva, tři …

Venku zpíval kos a rozhlasový přijímač za cihlovou zdí tlumeně vyhrával dechovku.

Raz, dva, tři… Ranní rozcvička patřila k léta zaběhnutým nezbytnostem a Číek tvrdil, e právě její zásluhou se cítí naprosto fit i ve věku, kdy se řada jeho vrstevníků nedokáe ohnout ani tak, aby si zavázali tkaničku.

Raz, dva, tři… Pak nad dveřmi zařinčel zvonek. Koho to sem čerti nesou, pomyslel si domovník a hlasem připomínajícím povely na rozlehlém cvičiti, zařval: ,.Moment!

Vklouzl do kalhot a vyrudlého trika s velikánskou estkou naitou na zádech a otevřel.

Dobré ráno, řekla Helena Landová.

,,Jo, dobrý, zavrčel.

Promiňte, chtěla jsem vám jen oznámit, e odjídím.

Číek si uvědomoval, e by bylo na místě vyjádřit údiv, politování nebo popřát astnou cestu. Jene zrovna na podobné řečičky neměl náladu a tak mlčel.

Mám na vás takovou prosbu. Víte, stěhováci přijedou a v pátek dopoledne. Vechno je připravené, zabalené, stačí jim jen otevřít a potom za nimi zamknout.

Tak teda jo ..

Helena Landová podala správci klíč a stokorunu. To jej poněkud obměkčilo.

Spolehněte se, dodal.

Jetě takovou maličkost. Já u mám odhláený telefon, mohla bych si zavolat od vás?

Jistě. Ustoupil ze dveří a pokynem ruky ukázal na aparát na stolku v předsíni. Potom zael do kuchyně a celkem taktně za sebou zavřel dveře. Slyel vrčení číselníku a pár nezřetelných slov. Pustil rádio a začetl se do včerejích novin, dokud se neozvalo jemné zaklepání.

Vyřízeno. Děkuju. A mějte se tu hezky.

Přijal nabízenou ruku a usmál se.

Tak na shledanou. A a je vám tam lip ne tady.

Díky, řekla, popadla kufr, který stál na chodbě a bez ohlíení odela z domu, kde strávila téměř deset let ivota. Tramvaj, metro, hala Hlavního nádraí. Koupila si lístek na rychlík a zala na opoděnou snídani do restaurace, kde nedávno jeden nepříli duchaplný recidivista propíjel uloupené výplaty.

Vlak vyjíděl před polednem, duněl na kolejích a s drncáním přeskakoval výhybky. Daleko za sebou nechal hlavní město, s pyným nezájmem míjel drobná nádraí a zastávky. Helena Landová seděla u okna poloprázdného kupé a bez valného zájmu pozorovala ubíhající krajinu. Znala na téhle trati snad kadý hradlařský domek, násep a most, nesčíslněkrát seděla v podobném skřípajícím vlaku, ale přesto měla dnes zvlátní pocit něčeho výjimečného, tenhle návrat do rodného města byl předěl v ivotě, krok do tmy. Trochu se bála a trochu taky těila, měla dojem, e kadá změna můe být jen k lepímu.

,,Jízdenky, prosím ..

Průvodčí zacvakal kletičkami, souprava se prohnala zalesněným úvozem a vjela do polí. Slunce se pohybovalo na bezmračné obloze a kdy se stíny začaly prodluovat, zastavila dieselelektrická lokomotiva ve městě zvaném Kroměří.

Staré známé nádraí, kelímky s pivem a limonádou, edivé peróny a mektavý hlas sluebního ampliónu.

Zalila ji představa bezpečí a domova. Venku před červenou cihlovou budovou mu se slunečními brýlemi úsluně otevřel dvířka přistaveného vozu. Poznala ho okamitě.

Vy? Tady? zeptala se udiveně.

Nastupte si.

Co tu děláte?

Přijel jsem účtovat.

To je dobře, mínila a zabořila se do vypoltářovaného zadního sedadla. Automobil se odpoutal od chodníku a tie rozjel. Automaticky cvakla závěrem kabelky a vyndala pudřenku. Napadlo ji, e po té dlouhé, únavné cestě musí vypadat hrozně.

Tady jste mohl zabočit doprava.

Řidič mlčky pokrčil rameny a pokračoval dál svou cestou. Zdálo se, e Kroměří nezná, ostatně zdejí jednosměrné a často rozkopané ulice byly dopravní hádankou i pro domorodce.

Vůz minul dalí odbočku směřující do středu města a zvýil rychlost. Semafor se zářící zelenou, přednost na kruhovém objezdu, nízké předměstské domky a cedule s překrtnutým jménem města.

Kam to jedete?

Řidič mlčel a v mírné zatáčce zapitěly pneumatiky.

Zastavte!

Automobil přidal rychlost a řítil se u vyloeně bezohledně. Helena Landová byla zvyklá na rychlé jedění Luďka Broe, ovem tomu věřila, e si dokáe s volantem poradit, s cizím člověkem dostávala strach.

Chci vystoupit.

Nic se nezměnilo. Vůz nadskočil na terénní vlně tak, e se udeřila hlavou o střechu.

Slyíte?

Popadla ji panika, uvaovala o tom, e otevře dveře a vyskočí za jízdy, ale to nelo. Smykem vech čtyř kol odbočil automobil na lesní cestu a zvířil za sebou mračno prachu.

Zastavte!

Řidič, jakoby teprve teď vzal na vědomí přání pasaérky, začal zpomalovat. Větve stromů se kolem okének míhaly čím dál volněji, a nakonec motor utichl a zaskřípaly zuby prudce zataené ruční brzdy.

Zvolna se otočil a Helenu Landovou polila ledová, veobjímající hrůza. Najednou vechno pochopila a konečně si uvědomila, e mu, který se na ni dívá, je vrah.

Začala křičet.

xxxx

Pavel Navrátil leel na zádech, okusoval stéblo trávy a pozoroval oblohu. Bílý načechraný mrak měl podobu shrbeného starce, jeho hlava pomaličku klesá ní a ní, vítr upravoval tvar jako nespokojený malíř, najednou byl z dědečka lev a potom pádící oblačný kůň. Slunce ozařovalo okraje oblaků a na docela malý okamik se zalesklo na tíhlém stříbřitém trupu větroně.

Sledoval pilotá s odborným zájmem. Tak, teď trochu ubrat a doprava. Ne ne, to je moc, koda vejky. Jo, to u je dobrý… Celokovový Blaník naposled zakrouil nad letitěm a el na přistání. Pavel si vzpomněl na svůj první samostatný let, nato, jak se nemohl nabait svitění větru na náběhových hranách křídel a ve snaze udělat o jeden okruh víc, ne měl, skončil nakonec v kukuřičném poli za silnicí a děda Modráček se mu zato dlouho posmíval tehdy oblíbenou písní Kukurukuků …

Tráva zauměla, větroň se dotkl země lehounce jako motýl a setrvačností dojel a na úroveň řídící věe. Kryt kabiny se odklopil a Irena seskočila na trávu.

Ahoj. Mrkla na hodinky a zatvářila se skoro provinile.

Hele, je nejvyí čas vyrazit.

Neptal se kam. Lenivá nálada sobotního odpoledne se ho zmocnila natolik, e si připadal jako loutka, za její provázky někdo tahá. A pokud je to hezká holka, tím pochopitelně lépe. Bez odporu se nechal posadit do mrňavého fiata v pevném přesvědčení, e a se bude dít cokoliv, bude to zábavné. Mraky se spojily a připomínaly cimbuří rozlehlého gotického hradu.

Měl bys koupit kytku,” řekla Irena a zastavila před květinářským Stánkem.

Tobě?”

Ne. Jedné hodné staré paní, ke které jsme pozváni na návtěvu.”

Zaplatil za pět karafiátů a teprve kdy se fiatek zakousl do stoupání Cihlářské ulice, zeptal se.

O koho jde? O Landovou?”

Ne, ta se odstěhovala. Jen se nech překvapit.”

Zastavili před starým známým domem a Navrátil si viml ve dveřích skleněné tabulky, na které byl pilníčkem na otevírání lékařských ampulek vykrábán neumělý obrázek. Před více ne čtvrt stoletím dostal za tenhle výtvor od tatínka pořádně nařezáno.

No tak, pojď.”

Vystoupali do třetího patra a Irena stiskla zvonek s cedulkou Magdalena Hocková.

Madla z cihelny,” vzdychl Navrátil, to je ..

Dveře se otevřely a největí drbna z celé ulice pravila se zářivým úsměvem: To jsou k nám hosti. Tak pojďte dál.”

Vhodně předaná kytice dokáe zázraky. Z periférně rozkřičené Madly se stala dáma důstojného chování a vybraných způsobů.

Co vám můu nabídnout? Aspoň kousek koláče? Vemte si, dneska jsem ho pekla …”

Pavel Navrátil se ze slunosti zakousl do tvarohové placky a mlčky pozoroval Irenu. Nebylo mu moc jasné, co vlastně chce touhle podivnou návtěvou dosáhnout.

My oba jsme byli přátelé pana Landy.”

Vak já vím. Tady mladýho znám od malička. Teď u se to skoro nehodí říkat, ale bejval to pořádnej roák.”

Ale,” řekla Irena se zájmem.

No, kdy třeba zavřel Pinkasovic kočku do sklepa. Nebo jednou, pomazali lavičku před trafikou lepidlem …”

Pavel si připadal jako při prohlíení starého rodinného alba. Ano, tady je ná Pavlíček v kočárku, a tady sedí na nočníčku. Kuk!

A co se navyváděli s panem Landou na zahradě!”

Vidíte,” řekla Irena váně, jak ten čas letí. Mimochodem, tenkrát, při té tragédii naproti, byla jste doma?”

Byla. To víte ejo.”

Jistě se vás u na to vyptávala Bezpečnost…”

Jo. Ale moc se toho nedověděli. Ty jsou poslední, kterejm bych někdy něco řekla …”

Pročpak?”

Kdybyste slečno věděla, Magdalena Hocková popotáhla nosem a setřela si z víčka neexistující slzu, jak se natrápili mýho nebotíka manela. To bylo ikanování!

Pavel Navrátil měl chu zařvat hněvem. Dobře si pamatoval na pana Hocka, který byl nepolepitelný kořala a ikanování spočívalo pouze v tom, e byl čas od času nucen zaplatit nocleh na záchytné stanici nedaleko kostela svátého Apolináře.

Ani na smrtelný posteli bych jim nic neřekla, ty to maj u mně zkrátka prohraný.

Jene my jsme přátelé, namítla Irena.

Jistě.

Víte, stejně je to vechno takový podivný. Člověku to ani nejde na rozum.

Madla z cihelny chápavě pokývala hlavou.

Proč to, proboha, dělal? Mladej, zdravej chlap . .

Tak já vám něco povím, slečinko, řekla paní Hocková a tajuplně ztiila hlas. Von tam ten večer nebyl sám.

Coe? vyhrkl Navrátil.

No jak povídám. Já slyela dva hlasy.”

To je zajímavý, opravdu?

Nato vemte jed.

A nemohla jste si to třeba splést. S rádiem, nebo s televizí?

Madla se zasmála. Já mám, děvenko, zvuky tohodle baráku náramně zmapovaný. Poznám kdo bouchne dveřma nebo zakale na chodbě. Ba ne, ádný rádio. Ten večer tam někdo byl.

Mu nebo ena?

Chlap. Já ho taky na chodbě zahlídla kukátkem ve dveřích. Ale o čem mluvili, to vám nepovím. V televizi zrovna dávali Lábuse s Kaiserem a to já si nikdy nenechám ujít.”

Navrátila okamitě napadlo probrat si staré televizní programy a zjistit, jestli je Madlino vzpomínání hodnověrné. Ovem, na druhé straně, jakou to vechno vlastně má cenu?

A kdy ten člověk odeel? zeptal se.

To je to, paní Hocková poprvé upadla do jistých rozpaků, nevím.

Jak to?

Já usnula. Jako dřevo, opravdu. Kdy jsem se probudila, tak u televize jen uměla a bylo po půlnoci…

Nula od nuly pojde, řekl si Navrátil. Jestli návtěvník pokojně odeel po schodech a Landa za ním zamkl, mohl to být kterýkoliv nevinný přítel, kamarád, pojiovák nebo opravář ledniček. Prostě nevíme nic. Jestli ovem odeel přes střechu…

Slyíte kominíka? zeptal se a ukázal prstem na strop.

Madla z cihelny vykulila oči v nepředstíraném údivu.

,,Proč se ptáte?

,,Toti, ale ne, víte … Můu si něco vyzkouet?

,,Prosím, svolila Hocková nejistě.

Otevřel francouzské okno a vyel na terasu. V rozpadajícím se truhlíku tu vadly pelargonie a na napříč napnuté ňůře se suily pestrobarevné kousky prádla. Doel k eleznému ebříku ústícímu na rovnou střechu a vylezl nahoru. Ucítil tiplavý pach vyhaslých komínů a izolačního asfaltu, změklého teplým dnem. Lehkým krokem prokličkoval mezi dráty od hromosvodů a svody televizních antén, na protějí straně domu slezl na zrcadlově stejnou terasu.

Okna Landova bytu byla zalá, bez záclon studená a neosobní. Uvnitř zahlédl papírové kartóny poskládané do neumělé podoby pyramidy, nábytek odsunutý od zdí a překrytý prostěradly. Tohle byla tedy definitivní tečka, konečnějí a smutnějí ne pohřeb. Opřel se o kovové zábradlí a nakoukl do zahrady. Zdála se podivná a cizí. Potom si viml maličkosti, která mu téměř vehnala slzy do očí. Okolo patky zábradlí byl omotán zalý, asi metr dlouhý kus dvojitého zvonkového drátu. Poslední zbytek domácího telefonního spojení mezi dávnými nerozlučnými kamarády. Pokusil se drát odmotat, ale byl zpuchřelý, lámal se pod rukama. Nechal toho, otřel si dlaně kapesníkem a stejnou cestou jakou přiel se vrátil zpátky.

Tak co, slyeli jste něco?

Irena zavrtěla hlavou a Magdalena Hocková pokrčila rameny.

No, takový ourání. Ale moc slabý.

Dobře, řekl si. Poslední večer měl Ivan návtěvu a přes střechu jde při troe pečlivosti přejít nepozorovaně. O tom by rozhodně měli vědět vyetřovatelé. Jestli u to ale dávno nevědí. Vzpomněl si na vlekoucí se čas v čekárně a rozhodl se, e Václavíkovi zavolá. Nic víc od něj nikdo nemůe chtít.

Půjdeme, navrhl.

Ale kam byste spěchali, odporovala Madla.

U opravdu musíme, řekla Irena a zvedla se. Bylo tu hezky a ten koláč se vám ohromně povedl.

Hostitelka zrůověla potěením. Kdy se o chvíli později cpala Irena Horáková za volant svého autíčka, vypadala velmi spokojeně.

Tak co tomu říká?

e u toho mám dost.

Čeho?

Toho hraní na detektivy. Jsem příli starý na to, abych se musel usmívat na předměstský drbny.

Stoh spisů o rozměrech Tří muketýrů, to byly výpovědi přátel, známých a zákazníků neúspěného soutěního jezdce Luka Broe. Operativa ve snaze objevit motiv neobjasněné vrady odvedla úctyhodný kus práce.

Inenýr Pavlík koupil od Broe automobil SAAB 96. - Byl to výbornv vůz. lapal jako hodinky …

Jan Červinka Broovi prodal havarovaného torda a pořídil si od něj Fiata 127: Tak z toho u jsem, váení, výrost. Cizí auák mně nesmí do domu. Vecko je na něj desetkrát tak drahý a přitom je to větí popelnice ne obyčejná kodovka. Cena? Jo, děsná, ale bylo to v relaci…

Poručík Stach se podíval na Václavíka zabraného do četby, opatrné podrbal klimbajícího foxteriéra za uima a řekl nahlas: Čeká tu ten uba.

No jo, já vím. Jetě moment.

Automechanik Janeček, který s Broem pracoval první roky po vyučení: No jo, bral lidi na hůl, ale jim to nějak nevadilo. Jsou zkrátka blbí. .

- Mohl byste to vysvětlit?

- Třeba takhle. Na dvůr přijede chlap, e mu nefunguje elektrickej ostřikovač. Bro dělá chvilku drahoty, pak sáhne do cizího auáku, co stojí vedle a ostřikovače vymění. Dostane stovku na čelo a ten druhej zákazník, kdy vyjede a zjistí e mu to nestříká, se vrátí a vecko se opakuje v bleděmodrým. Je to jako pes jitrničku seral. Ani nafasovat ve skladu nemusel novou součástku a přitom ji prodal třeba desetkrát.

Kapitán Václavík vylovil ze svazku záznam o Miroslavu ubovi. Pokud se řada ostatních osobních konfliktů nebotíka Broe nezdála být příli podstatná, tady lo do tuhého. Podle svědeckých výpovědí uba Broe napadl a zbil ho tak, e musel vyhledat lékařské oetření. Ani datum sporu nebylo příli staré, vechno se odehrálo jen před několika měsíci.

Tak ho teda přiveď.

Poručík vstal a svině vyel na chodbu. Probuzený pes ho sledoval lítostivým pohledem.

On je náramně zvědavý, jak bude reagovat, Fidélio, řekl kapitán tie. Ale myslím, e tentokrát bude jetě zklamaný.

Dveře se otevřely a v nich se objevil svalnatý, nakrátko ostříhaný pořízek.

Jen pojďte dál, pane ubo, posaďte se.

idle zaskřípěla, foxteriér bez valného zájmu očuchal záloky návtěvníkových kalhot a pak se vrátil zpátky pod poručíkův stůl.

Nezlobte se, e vás obtěujeme, ale běí o tu nepříjemnost, co jste měl v zimě s panem Broem.

To sem si moh myslet, e i toho budou eté tahanice.”

Mohl byste nám vysvětlit, o co vlastně tehdy lo?”

Tak jo,” vzdychl uba, kdy to musí bejt. Teda, já vod něj koupil soutěáka, za sto dvacet papírů. A to vecko kvůli motoru.”

Na tom motoru bylo něco zvlátního?” zeptal se poručík poněkud naivně.

To si pite, e jo. Koukejte, víte vy vůbec, jak to v takovým soutěním oddělení automobilový fabriky chodí? Tak takhle. Kadá součástka má svý přípustný rozměrový tolerance, jasný?”

Jasný,” řekl Václavík.

Pro sériovou výrobu je to fuk, ale závodní mechanici si vyberou ty součástky, který nejvíc vyhovujou ideálnímu rozměru. A z těch pak sloej dejme tomu dvacet motorů. Ale ani jeden z nich nebude stejnej.”

Proč?” zeptal se poručík.

Protoe to tak chodí. Nejde se trefit do ouplně stejnýho výkonu, to se musí vyzkouet. A tak se ty mainy daj na brzdu a přeměřej se. A z nich jenom nejlepí dvě nebo tři se pak začnou upravovat pro závody ..

A Luděk Bro takový motor měl?”

Jo. Přímo od firmy. Jene ho zadřel, kdy mu vyplivlo volejový čerpadlo a tak se ho chtěl zbavit. A já mu na to nalít. Vecko vymyl benzínem, take se to naprázdno jak tak točilo, ale sotva sem to trochu vosolil, tak se to zakouslo zas …”

To jste ovem mohl pochopitelné reklamovat.”

Čerta starýho, eté se tahat po soudech, Řek sem mu , a si tu unku veme zpátky a kdy se cukal, tak dostal nakládačku. Potom u vysolil prachy celkem ochotné.”

No, dobrá,” připustil Václavík unaveně. Tady soudruh poručík to s vámi sepíe. Ale, pane ubo, jedno přátelské varování. Jestli budete řeit spory podobným osobitým způsobem, tak se jednou dostanete do pořádného maléru.”

Návtěvník pokrčil rameny a zatvářil se provinile.

Já u jinej nebudu, pane kapitáne.”

Psací stroj zarachotil a vvruený foxteriér hledal co by kde dobrého seral. Miroslav uba mu velkoryse nabídl vlastní svačinu. Den plynul dál tie a pokojné, mravenčí práce ukryté ve stoh protokolů zdánlivě neubývalo. Bylo u hodně pozdě odpoledne, kdy zazvonil telefon z vrátnice.

Je hrozně rozčilený a tvrdí, e s vámi musí okamitě mluvit.”

Co se dá dělat,” řekl kapitán.

O chvíli později přivedl slubukonající poddůstojník zpoceného a vyjeveného dr. Luboe Kořínka.

Helena zmizela!

Coe?

No přece Helena Landová, opakoval právník. Domů do Kroměříe prostě vůbec nedojela.

Lékař s hlavou holou jako koleno a s faunovsky rozčepýřenými vousy zavěoval před zářící mléčné sklo rentgenové snímky hrudních koů, tie přitom pomlaskával a cosi zapisoval do svazku zdravotních karet. V levém rohu svítila matnice a zůstával obrázek Navrátilových kostí.

Tak tohle sis udělal na kole? To musela bejt lupka, chlapče..

Pavel Navrátil neříkal nic. Byl rozechvělejí, ne kdysi před maturitní zkoukou. V pravé dlani mačkal potem zvlhlý kapesník a pohledem visel na doktorových ústech.

Pamatuj si, e násilnici zahynulo mnohem víc pilotů ne ve vzduchu. To sou ty reflexy, ví. Jede v autě, přijde zatáčka, chce pedálem vykopnout kormidlo, jene ouha, von je to plyn a u se v příkopě

Pavel měl dojem, e tyhle nezávazné řeči mají jen oddálit chvíli, kdy se dozví pochmurnou a neveselou pravdu.

Je to moc zlý?

ádná paráda to není. Musí to občas dost bolet, co?

Ne, vůbec ne.

e se taky ptám, zachechtal se lékař. Dy jste vichni stejný. Honza mi u vo tobě povídal.

Honza?

No Soukup, náčelník. Loudil pro tebe aspoň výjimku na větroně.

Navrátil zatajil dech. Ale doktor zase odbočil od tématu.

Říkávali jsme mu Netopýr. Vykládal o tom někdy? Ne? Vlastně se ani moc nedivím. To bylo pár let po válce, my vichni byli na lítání nadrený jako čerti..

Vousáč vyměnil dalí sérii snímků, jen negativ polámané a seroubované nohy nechával na místě.

Ale byl náramnej kumt vůbec se dostat do vzduchu. Vlečnejch main málo, benzín na příděl, jedinej naviják, kterej spí připomínal lokomotivu na orání, byl ustavičně rozbitej. Startovali jsme na gumocuku, vy mladý u ani nevíte jak to vypadalo. To byly vlastně jen takový skoky …

Navrátil hluboce touil dozvědět se, jestli je to s tou výjimkou myleno váně, ale neodváil se zeptat. Lékař se zatím dál opájel vůní vzpomínek.

Ideální bylo lítání na svahu. Kdy teda byly podmínky, to se povede tak dvakrát za sezónu. Jednou to vylo. Představ si to, úpatí Hostýnskejch vrchů, stálej silnej západní vítr, prostě jak z pohádky. Já el na ten kopec první, běelo o pětihodinovku na stříbrný céčko, motal jsem se tam jak nudle v bandě, ale dobrý, po mně nastoupil ňákej Zimola, toho nezná, no a do třetice vyla řada na Honzu. Ovem to u byl den v háji, slunce zapadalo a objevovaly se hvězdy. Tenkrát pochopitelně taky byly předpisy, jene se na ně zase tak moc nehledělo. Tak jsme rozsvítili reflektory starýho Minora, na obrátkách zapálili hranice dříví a Soukup el do vzduchu.

Nejdřív to bylo straně krásný. Teplá letní noc, černej stín krouícího větroně, praskající vatry. Nádhera. Pak se změnila termika a on začal stoupat, dostal se a do patnácti set, to bylo pořád dobrý, i kdy u byla tma jako v pytli a nám dole docházelo dříví. Ale potom ten západní vítr přinesl mrak jak botu a bylo po vem ..

Proč mi to povídá, pomyslel si Pavel. Chce tím říct, e taky lítal, taky toho musel nechat a já si nakonec zvyknu stejně jako on? Ale to přece vím, proto jsem sem snad nemusel chodit.

Jestli nám bylo ouzko, mohlo bejt Honzovi jetě hůř. Ve dvou tisících se začal klepat zimou, kromě fosforovejch ciferníků vůbec nic neviděl, kdepak nae prskající ohníčky. Dokaď ho termika táhla nahoru, mohl se utěovat nadějí, e snad přece jen něco dole zahlédne. Pak ale el variometr dolů a bylo po vem. Jednu chvíli se pod ním roztrhly mraky a uviděl svítící město. Neměl ponětí, jaké. Snail se co nejdřív dostat pryč, i kdy mu později Zimola vysvětloval, e to byla chyba, měl prý to poloit někam na ulici, aspoň by na přistání viděl. No, nebudu to natahovat, nakonec nějakým zázrakem, opravdu estým netopejřím smyslem se skutečně strefil na kousek louky a o dvanáct hodin pozdějc dorazil zpátky na letitě s větroněm na ebřiňáku. Mimochodem, to čekání na něj patří k nejhorím záitkům jaký pamatuju ..

Pane doktore!

Copak?

Jak to vypadá s tou výjimkou?

Lékař si pohladil ple a vzal do ruky Navrátilův rentgenový snímek.

O to nejde, to by nebyl problém!

Pavel ucítil nádhernou vlnu úlevy.

Opravdu?

Jo. Ale počkej, něco ti k tomu chci říct. Já to konzultoval s jedním kolegou, ortopédem ze Střeovic.

,,A on je proti?

Ne. Navrhuje novou operaci. Teď se ve světě objevilo pár novejch metod na spravování neikovnejch cyklistů a on si myslí, e by tě dokázal dát trochu do pořádku. Na migy u by to nebylo, ale na zlíny moná jo.

,.Váně? Opravdu by to lo?

,.Počkej. Uvědom si, co to znamená. Tejdny v nemocnici. A pochopitelně, jako vechno se to taky nemusí povíst a mohl bys na tom být třeba hůř ne teď.

,,Ale to přece vůbec nevadí!

,,Jen se neunáhluj a nech si to projít hlavou.

Lékař nezúčastněné nastrkal na matnou tabuli dalí pětici prosvícených hrudníků a dál zapisoval nesrozumitelné údaje do zdravotních karet. Pavel Navrátil ho měl chu obejmout a políbit na narůovělou ple.

Jo, a jetě něco, dodal doktor. Moná je docela pohodlný pobírat důchod. Já to jetě neměl příleitost vyzkouet. S tím by ses ale musel rozloučit a hledat si nějaký zaměstnání.

O půl hodiny později vyběhl z budovy Ústavu leteckého zdravotnictví rozzářený mu, který se sám pro sebe pochechtával, nebo soudil, e svět je neuvěřitelně krásný. Lidé, kteří ho udiveně pozorovali, si poklepávali dlani na čelo na znamení, e je to asi nějaký přiopilý blázen.

xxxx

Strach nejdřív obaloval vechno jako hustá edá mlha, která brání v přemýlení, svazuje tělo v úzkostné křeči, tají dech. Potom začala bezprostřední hrůza polevovat a vnímání zahlcené touhou po sebezáchově zakreslovalo drobné konkrétní detaily. Zlatý můstek v pokřiveném úsměvu, ručně malovaná kopretina na skleněném dbánu s vodou, sluneční skvrna pomaličku se pohybující po cihlové podlaze.

Odvaha je předevím zvyk, říkával kdysi Hemingway a vzpomínal na vojáka, který po několika týdnech strávených v zákopech poklidně hraje karty za nejprudí kanonády, ačkoliv ho dřív děsil zvuk ojedinělého výstřelu. Helena Landová si připadala podobně. Nejhorí to bylo ze začátku…

Doufám, e je vám to jasné … Ochraptělá zoufalým hysterickým křikem stačila jen přikývnout. Vůz vycouval z lesní houtiny, na cestě se otočil a za chvilku u pod jeho koly zauměl asfalt. Uhánějící automobily v protisměru, vesnička s hloučkem lidí na návsi, město a uniformovaný mu řídící dopravu na křiovatce. Stačilo zavolat nebo rozbít okno podpatkem dámské lodičky. Stačilo málo, ale Helena Landová nepochybovala, e tomu za volantem u je vechno jedno, a e by své výhrůky okamitě splnil.

Zase klikatá černá pentle silnice a blikající luté světlo kontrolky paliva. Zabočil k nejbliímu čerpadlu a téměř nedbale podal pumpaři klíčky od nádre.

Kolik?

Plnou.

Znovu mohla ztropit povyk, ale nedokázala se odhodlat.

Ták, máme to za sto pětadevadesát.

To je v pořádku.

Díky. astnou cestu.

Začala přemýlet o tom, co má vlastně v úmyslu. Zabít ji? Člověku, který toho má tolik na svědomí u na něčem podobném nesejde, alespoň z hlediska výe případného trestu. Jene, proč to tedy neudělal tam, v lese, kde měl ideální příleitost. Proč riskuje tu podivnou nekonečnou cestu?

Kam mě vezete?

Neodpověděl a tak se kousla do rtů a od té doby u vzdorně mlčela. Uspávající betonový povrch dálnice a ručička tachometru ustálená na sto deseti kilometrech za hodinu.

Začínalo se stmívat. Protijedoucí automobily zářily jako procesí světluek, kraj zednul a ztratil letní barvy. Zabořila se do sedadla a snaila se předstírat, e spí. Ve zpětném zrcátku tmavnoucího interiéru vozu co chvíli zahlédla pohled očí, které ji sledovaly. Dlouhá vlekoucí se cesta, na jejím konci byl sklep. Čtyři betonové stěny a uzounké okno těsné pod stropem.

Kdy budete rozumná, nic se vám nestane. Potřebuju několik dní a potom u mě nebudete zajímat. Týden, nanejvý dva..

Na podlaze se povalovaly plechovky od oleje, masívní elezné dveře, kterými přili, vedly do garáe.

Jestli zkusíte utéct nebo někoho zavolat, potom…

Palcem pravé ruky si přejel pod krkem a velmi oklivé se usmál. Potom to dopadne takhle. I kdy mi to bude líto.

Mlčela. Sedla si na dřevěnou lavici a ruce opřela o elezný dílenský ponk, na kterém byl připevněn červené natřený svěrák.

Nic podstatného vám nebude chybět.

Otočil se na podpatku, odeel a pečlivě za sebou zamkl. Po pěti minutách byl zpátky, přinesl vlněnou deku, dbán vody, čtvrtku chleba a několik konzerv. Buďte rozumná, opakoval tie a zmizel.

Rozhodla se, e bude rozumná. Svět je krásný i z pohledu ze sklepa, zvlá kdy má člověk naději, e z něj časem vyleze.

Noc strávila na tvrdé dřevěné lavici, nikdy by nevěřila, e se v podobné situaci a poloze dá spát, ale kdy se probudila, cítila se osvěená a čerstvá.

Prouek slunečních paprsků, prozařujících achtovým oknem, se nejdřív objevil na zdi a potom přelezl na podlahu. Odkudsi z nesmírné dálky se ozval klapot projídějícího vlaku. Před jedenáctou sluneční skvrna zhasla a Helena Landová si uvědomila, e má nesmírný hlad. Otevřela plechovku lanmítu ke kterému přikusovala okoralý chleba a měla pocit, e u dlouho si tak báječně nepochutnala.

Dvanáct, půl jedné, jedna.

Čas se vlekl se zoufalou pomalostí, nakonec, z nedostatku jakékoliv jiné zábavy, začala v nevlídné sklepní místnosti uklízet. Kovový stůl přisunula ke stěně, pod něj narovnala plechovky, kanystry a staré pneumatiky. Přitom objevila umatěný a věkem zaloutlý časopis Svět motorů. Potěilo ji to víc, ne nález drahokamu. Nikdy předtím ji sice automobily příli nezajímaly a Broovu zálibu v karburátorech, kardanech, vačkách a rozdělovačích upřímně nechápala, jene nouze udělá i z hádavého zemana pozoruhodného houslistu. Přečetla prastarý časopis od první do poslední stránky včetně inzerátů a tiráe a kdy byla u konce, pustila se do čtení znova.

est, půl sedmé, sedm.

Zvolna začínala chápat, proč se pobyt v samovazbě povauje za zpřísnění trestu. Devět, deset, jedenáct. Věznitel se objevil krátce před půlnocí, přinesl novou vodu, papírovou taku plnou jídla a k tichému Helenině potěení tos pejprbekových detektivek.

Pojďte se mnou.

Vyvedl ji do koupelny se záchodem a starým potlučeným umývadlem, na terase otevřené do zahrady se mohla na pár minut nadýchat svěího vzduchu temné letní noci. Potom se vrátila mezi betonové stěny pod slabou holou elektrickou árovkou.

Den, druhý, třetí. Strach zvolna ustupoval zvyku a čím dál častěji se zabývala mylenkou, e by bylo zajímavé nebýt tak docela rozumná. Pomocí lavice postavené na dřevěném stole se dostala a k oknu, zahlédla vrcholky stromů, mraky na obloze, ale kvíra byla tak úzká, e by se ven neprotáhlo ani nemluvně. Kdyby ovem el někdo kolem, mohlo by se na něj zavolat. Vrah přece někdy z domu odchází. Jene kdy?

Uvaovala o tom problému půl dne a kdy večer tupě a unaveně koukala na zapráenou árovku, najednou to měla.

V automobilovém haraburdí objevila silný ocelový drát, ve svěráku jej ohnula do vidličky podobné malému dětskému praku a konec obalila papírem z toho nazpamě zvládnutého Světa motorů. Bylo půl deváté, vude kolem hrobové ticho, jen z lesa se slabě ozývalo houkání sovy. patné znamení, napadlo Helenu Landovou, ale pak mávla rukou a strčila svůj vynález do elektrické zásuvky. Zajiskřilo to, začoudilo, árovka u stropu zhasla a vechno se ponořilo do tmy.

Tak co, je tady nebo není?

O pár minut později někde nahoře zaduněly kroky a za plechovými vraty bylo slyet přiduené sakrování. Vyhozený jistič proudu klapl a znovu se rozsvítilo světlo. Je tady, zněla odpověď a Helena měla ze svého experimentu takovou radost, e usnula s docela dobrou a spokojenou náladou.

Čtvrtý den. Znovu vyhodila pojistky, tentokrát v poledne a nic se nedělo. Několik hodin vydrela stát na nejisté pyramidě před stropním okénkem, ale nezahlédla ani iváčka a pokřikovat jen tak do větru se jí nechtělo. Večer se světlo znovu rozsvítilo.

Pátý den. Do třetice veho dobrého. Jene tentokrát reagoval věznitel bezprostředně. Vtrhl do místnosti a ostraitě nasával vzduch jako děd Vevěd čichající člověčinu. Ucítil pach kvařícího se kabelu a viml si začouzené zásuvky.

,,Co jste tu dělala?

,,Nic, řekla a tvářila se jako vzdorné dítě.

Odrouboval kryt zásuvky, zkontroloval měděné dráty, vrátil bakelitové víčko zpátky a bezradně se kolem sebe rozhlíel. Pak spatřil primitivní vidlici s rukojetí silně omotanou papírem. V očích mu zazářilo pochopení.

Tak takhle? No prosím, milostivá, jak chcete.

Odeel, zamkl dveře a odpojil betonovou sklepní místnost od zdroje elektrického proudu. Holá árovka u stropu přestala svítit a zásuvka oněměla.

estý den. Ranní sluníčko, vlak kdesi daleko pravidelně projídějící v deset čtyřicet dva, zteplalá voda ze dbánu, prach zvířený stereotypním chozením ode zdi ke zdi. Helena Landová si čím dál tím víc připadala jako veverka uzavřená v otočné kleci, byla pronásledovaná nudou, poníením a ponurými sny.

Rozhodla se, e uteče, i kdy jetě neměla nejmenl tuení jak. Sedmý den se vrah se svou pravidelnou mináí nedostavil.

Po pohřeované Heleně Landové bylo vyhláeno celostátní pátrání, její tvář se objevila na obrazovkách miliónů televizorů, tiskárna ministerstva vnitra vychrlila stovky letáků k dispozici vem pracovníkům Bezpečnosti.

Můete-li poskytnout jakoukoli informaci, obrate se prosím na nejblií oddělení VB nebo přímo na Federální kriminální ústřednu … Řinčení telefonů, klapot psacích strojů zaznamenávajících nesčetné výpovědi. Mnoho lidí se v podobných případech snaí pomáhat, ale jen mizivé procento z těch mlhavých dojmů, vzpomínek a pocitů je pro pátrání nějakým způsobem pouitelné.

Zatím pracovníci kriminální sluby sledovali krok za krokem poslední den, kdy Helenu Landovou někdo spatřil.

,,Jo, stavovala se tu,” povídal správce domu Bořivoj Číek, ,,e jako odjídí a jestli bych nedohlíd na stěhováky. Proč ne, ejo. Ne, vůbec mi nepřipadala nějaká vyplaená, naopak, u dlouho jsem ji neviděl tak příjemnou. Člověk by řek, e se na tu svou Moravu těí. Koukejte, to já nevím, kdy chtěla odjet, ale měl jsem dojem, e la rovnou na nádraí…

,,Ale pánové,” odpovídala u pátá a poslední pokladní z těch, které měly ten den slubu, ,,dovedete si vůbec představit, co tady projde lidí? Copak mám čas si je prohlíet? Já bych si v tom fofru nevimla, ani kdyby si u mne kupoval lístek Karel Gott.”

Kancelář výpravčího, harmonogram slueb na jednotlivých soupravách, klaksony lokomotiv, bouchání vagónových dveří. Desítky záporných odpovědí, a nakonec chápavý úsměv průvodčího při pohledu na předloenou fotografii.

,,Ovem, tuhle paní jsem vezl. Cílová stanice Kroměří. Copak se přihodilo? Jistě, já vím, u se neptám. Sama, určitě jela sama, proto jsem si ji zapamatoval. Teprve později k ní přisedl do kupé nějaký chlapík, ale ten k ní určitě nepatřil. Měla dva velký kufry, dost těký, s jedním jsem jí pomáhal, kdy vystupovala. Pochopitelně, v naprostém pořádku vystoupila v Kroměříi na prvním nástupiti. Pokud vím, nikdo ji nečekal. Aspoň teda na peróně ne ..

Domů, k rodičům pečujícím o dvě vnoučata se u Helena Landová nedostavila. Vzduná vzdálenost mezi nádraím a bytem dva kilometry pět set metrů, po klikatících se ulicích tři kilometry. Někde v těchto místech se beze stopy ztratila dospělá pětatřicetiletá ena s dvěma velikými koenými kufry.

Praha se spojila s okresní správou SNB v Kroměříi, dálnopis vyklepával potřebné údaje a hlas v telefonním sluchátku byl klidný a samozřejmý. Spolehněte se, uděláme vechno co se dá …”

Skoro se tam mám chu rozjet,” řekl poručík Stach.

Chápu tě, ale bylo by to zbytečné. Tady jsi potřebnějí. Mimochodem, odpoledne nás čeká kolega Zmok.”

Stach mávl beznadějné rukou. Tak zrovna teďka nemám

nejmení náladu poslouchat vyprávění o tom, kde se v Praze dělají nejlepí ledvinky á la madeira.

Operativní pracovníci v Kroměříi zatím vraceli zpátky ztracený čas. Na podrobné mapě města se objevovaly záchytné body. Klímající penzista na lavičce, mladík čekající na slečnu, novinový kiosek vedle nádraní budovy.

,,Ano, rozumím, vypovídal prodavač. ,,Rychlík přijel s maličkým zpoděním. Tak tři, čtyři minuty, víc ne. Vyhrnulo se dost lidí, jako vdycky, mezi nimi taky taková parta přiopilejch mladíků, trochu pokřikovali, ale nic moc, kdy se tam objevil jeden vá přísluník a legitimoval je, tak zkrotli a ztichli. A tou dobou stál také dole v ulici, před estnáctkou, pohřební vůz. Já jsem, ehm, trochu pověrčivý, a tak jsem se chytil za knoflík. Zrovna ve chvíli, kdy si u mé jeden zákazník kupoval sparty. Byl to takový drobný starí člověk s brýlemi..

Dávno uplynulý den pomaličku a pracné oíval. Záznam z perlustrace, výpověď řidiče vozu pohřební sluby, poněkud roztrpčené vyprávění chlapce, kterému na schůzku přítelkyně nepřila.

,Třicítka? Promiňte, ale za takovými se neohlíím.

Na orientačním plánku ulic přibývalo lidí v podobě malých pohyblivých magnetů. Soused si viml souseda, babka umývající okna zaregistrovala kočárek z protějího domu. Jedna výpověď navazovala na druhou a se v té iroké rozhozené síti objevil taxíkář.

Vy jste stál před nádraím?

Ano. I kdy to bylo pro kočku.

Proč?

Protoe bylo hezky. To máte tak. Kdy svítí sluníčko, tak jde kadý radi pěky a těch patnáct dvacet korun uetří. Ale kdy prí, tak se o droku poperou i páni profesoři.

Take jste tam byl zbytečně.

Vdy povídám, měl jsem radi zůstat doma. Větina lidí bere stejně a v pátek ..

Pokračujte.

Jak říkám, bylo horko. Postavil jsem vůz do stínu a poklimbával. Nejdřív přijel brněnský rychlík a o půl hodiny později praák. Byl u skoro večer, ale stejně jsem se potil vedrem a koukal na toho bláznivého číka, jak se smaí pod černou střechou…

Pardon, mohl byste to upřesnit?

To je toti taková móda, víte? Matně černá barva na střechu vozu, lidé si to nechají dělat na zakázku a jetě za to platí, i kdy to v létě změní auák na pojízdnou pec. A on stál na naem taflu v plném sluníčku. Docela mě zajímalo, jak to dlouho vydrí a byl to drsný chlapík, od hodiny mohl dělat na Sahaře beduína. Pak se objevila ta teta, naloil ji a odjel.

,,Jaká teta?

No tak třicet, pětatřicet let, bruneta s brýlemi, dva kufry a edivý kostým. Přesně ten typ, co si bere droku. Kdy teda na ni nikdo nečeká.

Myslíte, e čekal na ni.

Jasně. U nás tedy najdete také pár lidí, co taxikařejí načerno, ale ty vyjídějí větinou v noci a ádnej z nich by se nepostavil na rezervovaný tafl.

Dokázal byste řidiče popsat?

To ne, toho jsem si neviml. Tuctovej chlap. Spí to auto. Bílá stodvacítka s černou střechou. Vzadu hák na tahání přívěsu.

A státní poznávací značka?

Bohuel, já si nepamatuji ani tu vlastní. Jediné co můu prohlásit je, e to číslo bylo praské.

V kuchyni cinkalo nádobí a v pravidelných intervalech syčel papinův hrnec.

Je ta slečna Irena hezká?

Pavel Navrátil překvapeně zvedl hlavu od rozečtených novin.

No, jistě je. Proč se ptá?

Ale jen tak, řekla matka a pokračovala ve vaření. Dalí otázku poloila a ve chvíli, kdy Navrátil myslel, e celý problém u dávno pustila z hlavy.

Jak je stará?

Něco přes dvacet.

Co dělá?

Studuje.

To je dobře, mínila Marie Navrátilová. enská má mít něco v hlavě, i kdy je pěkná. Moc o ni stojí?

Navrátila napadlo, e od maminky by se mohl klidně učit i kapitán Václavík. Dokonalý výslech. Otázky vskutku ité na tělo. Moc o ni stojí? Těko říct. V podvědomí ano, hrozně, moc, jene podvědomí je trouba, co se nechá opít rohlíkem. Skeptický rozum vidí věci v jasnějím světle. Proč se slečna Irena Horáková tak náramně zajímá o vyetřování Landova případu? Jistě, znala ho, ale zdaleka ne tak dlouho jako on a navíc neměla ten podivný teskný pocit provinění, dojem, e stačilo zajít na předem dohodnutou schůzku a vechno mohlo dopadnout jinak. Je to vůbec typické, aby si dívka ve věku, kdy

se má ze veho nejvíc starat o módu, tancování a obdivné pohledy mládenců, hrála na soukromého detektiva? Ne, pochopitelně, je to nesmysl. Vede ji k tomu tedy něco jiného, nabízí se vysvětlení, e je do celé historie zapletená mnohem víc, ne se zdá a tají to; co ji ovem nemilosrdně zařazuje mezi podezřelé. Skeptický rozum se kochá logickou úvahou, zatímco lyricky zaloené podvědomí se tichounkým hláskem zmůe na námitku. Co kdy se zajímá předevím o tebe, Pavle Navrátile? Duička na malou chvilku dětsky zajásá, ale skeptický rozum krákorá - To snad nemyslí váně, ty starý, domýlivý blázne …

,,No tak, opakovala matka, ,,záleí ti na ní?

,,Nevím maminko. To se třeba jetě ukáe. A co, e se tak najednou stará?

Ale nic, řekla Marie Navrátilová tónem tak samozřejmým, jakoby mluvila o chystané návtěvě instalatéra, ,,já jen, e ti telefonovala.

Kdy? vyletěl Pavel.

Ráno. Kdy jsi byl na nákupu.

Pročs to neřekla?

Nevěděla jsem, e je to tak důleitý.

Jeimarjá, zaúpěl Navrátil a vrhl se k telefonnímu aparátu.

Teď ji nevolej. Stejně nebude doma.

Maminko!

Matka se zasmála jako Mefistofeles, kterému se konečně podařilo doktora Fausta doběhnout.

Tak u neběduj. Přesně ve dvě tě bude čekat u Národního divadla.

Město bylo ponořeno do mlhavého oparu a klasické panoráma Hradčan připomínalo starý, mírně zalý obraz. Velikánská labu lenivě přeletěla most Prvního máje a dosedla na hladinu řeky s elegancí vodního lyaře. Laminátová plovárna u Slovanského ostrova byla nabitá k prasknutí a na prázdném platu půjčovny lodiček podřimoval chlapík v placaté námořnické čepici.

Baf, řekla Irena, koukám, e ti maminka vzkaz vyřídila. Ahoj. Jistě … Slaměný klobouk s irokou klopenou střechou, jednoduché plátěné aty a sandály s koenými, kolem kotníku omotanými řemínky. Skoro ho zabolelo, jak to té holce sluí.

Co máme na programu? zeptal se. Honbu lstivého padoucha v katakombách praské kanalizace? Nebo výslech senilního lorda na jeho ponurém sídle ve skotských pustinách?

Zasmála se. Dneska ne. Uděláme sl, milý Watsone, výjimečně volno.

Take?

Navrhuju procházku. Rozvánou, dobrou, starosvětskou. Prosím, souhlasil Pavel Navrátil.

Řeku přeli po irokém kamenném mostě a tie vpluli do petřínských zahrad. Řeč lehce splývala se rtů, hluk velkoměsta pomalu utichal.

Sem jsme chodívali na pravidelné nedělní procházky s tatínkem. Solidní kotníčkové boty, taka s chlebem a limonádou. Jak já tyhle výpravy nenáviděla . .

Prosím tě, proč? Vdy to muselo bejt docela pěkný. Bylo. Jene to je právě to, co jsem tenkrát nedovedla ocenit. Já měla pocit, e něco zmekávám, bylo mi líto party, která tou dobou třeba táhla do kina nebo se vichni flákali na ofíně, holky pitěly, kluci se vytahovali a já, místo abych tam byla taky, jsem musela poslouchat tátu. Ten o kadém kostelíčku věděl, kdo ho stavěl, kdy a proč, zastavil se u kadého pomníku vdycky s nějakou novou historkou, vyprávěl o tom, jak měl Jan Neruda rád raky, jaksi Karel Hynek Mácha rozbil v dětství obličej, prstem ve vzduchu maloval zbořené praské hradby a na fasádách domů dokumentoval rozmanitosti stavebních slohů. Kdyby se to tak dalo vrátit zpátky. Nejhorí je, e si z toho skoro nic nepamatuju, protoe jsem se uírala touhou bejt obdivovaná mládenečky, co suverénně vdechovali první douky ze^zakázanejch cigaret. Věří vůbec tomu, e jsem byla tak straně pitomá?

Pavel Navrátil taktně neříkal nic. Teprve kdy se mezi stromy Seminářské zahrady objevil půvabný pohled na město, začal hovořit kolským tónem:

V pokračování Hladové zdi stávala Újezdská brána. Tudy se pravidelně ubíraly pohřební průvody na Malostranský hřbitov poměrně velmi vzdálený od města a zaloený v době, kdy Prahu suovala morová epidemie. Pan Neruda jeden z takových pohřbů popsal v povídce Doktor Kazisvět.

Fajn, řekla Irena. Na tohle snad u nezapomenu. Zavřené bluditě a stařičká rozhledna připomínající dětství. Jako úplně malá jsem trpěla závratí. Na schodech jsem zavírala oči a tatínek se mi smál…

Já zas jednou poutěl seshora letadélko z kladívkový čtvrtky. Věřil jsem, e doletí někam straně daleko, ale vítr ho popadl a zmuchlal jako docela obyčejný kus papíru. Parkem, chladným jako vzduch táhnoucí z pootevřených dveří sklepa, seli na vyhlídkovou cestu plnou kočárků, hrajících si dětí a mileneckých dvojic. Irena Horáková se zastavila u samého kraje travnatého srázu, roztáhla ruce nad městem, take připomínala romantická zobrazení kněny Libue větící budoucí slávu české metropole.

..Představ si to, teďka letět.”

Navrátil pochopil, e zvednuté ruce naznačují křídla.

,.Vidí ty kumuly nad řekou? Báječná termika. Stačilo by sklouznout ze stráně a tam dole se nad rozpálenými střechami postavit na křídlo, mít tak čtyři pět metrů na variu, okolo kabiny by se točilo město a bylo by čím dál tím mení. Jak vysoko můe být spodní hranice mraků? Tak dva a půl, tři tisíce metrů. Potom to srovnat a letět dál, ke sluníčku, na jih ..

,.Jistě, to by bylo váně pěkný,” řekl Pavel Navrátil.

Irena se zarazila. ,,Promiň, já zapomněla.”

,,Mně to nevadí.”

Prudce zavrtěla hlavou, jakoby se probouzela z opojného snu.,.Stejně je to nesmysl. Nad Prahou se lítat nesmí.”

Navrátil se krátce zasmál a po chvilce mlčení se rozhodl, e se svým nadějně hýčkaným tajemstvím svěří.

Ví, přítí týden nastupuju do Střeovic. Na novou operaci.”

Proč?”

No, doktoři si myslejí, e by mě mohli dát trochu víc do pořádku. Kdyby se to povedlo, mohl bych se moná vrátit na větroně …”

Váně?” vyhrkla Irena a oči se jí rozzářily.

A moná i na motorařinu.”

Dívka neříkala nic, ale s nečekanou vehemencí objala Navrátila kolem krku a dala mu velikánskou pusu.

xxxx

Co tomu říká?” zeptal se kapitán Václavík a podal poručíku Stachovi otevřený dopis. Jen si to pěkné prohlídni.”

Poručík vzal do ruky podlouhlou obálku. Byla adresovaná Městské správě SNB k rukám kriminalistů vyetřujících tragédii v Prokopském údolí.

A sakra,” pravil Stach. V pravém rohu korunová známka z poloviny překrytá kulatým razítkem z něho se dalo vyčíst, e dopis byl odeslán včera a z Prahy, Poručík sáhl dovnitř a opatrně za růek vytáhl list dvakrát přeloeného papíru.

Na otisky se neohlíej,” poznamenal kapitán. U to bylo v laboratoři.”

Zpráva byla naklepána zjevně na stejném psacím stroji jako adresa v tuctové úpravě úředních dopisů.

Váení,

S těkým srdcem se na Vás obracím zrovna tímto tak často odsuzovaným způsobem, ale věřím, e je to má povinnost a vyčítal bych si, kdybych to neučinil. Pokud jsem zpočátku váhal, bylo to proto, e mé podezření je zaloeno na pouhých dohadech a obával jsem se, abych člověku nevinnému nezpůsobit zbytečné nepříjemnosti. Včerejí pátrací relace mi vak otevřela oči a pochopil jsem, e něco udělat musím. Sděluji Vám tedy to, co vím v naději, e vám to alespoň trochu pomůe.

1: Přiblině před rokem mi jistý Lubo Kořínek, právník, ukazoval několik krabiček zahraničního uspávacího práku AKITILOR a - myslím, e tehdy jetě v ertu prohlaoval, e tímto lékem by se dal náramně snadno někdo zabít.

2: Domnívám se, e ani pro vás není tajemstvím, e tentý doktor Kořínek miloval a miluje paní Helenu Landovou.

3. e nenáviděl Luďka Broe.

4. A konečně, e toho o zmizení paní Heleny ví rozhodně víc, ne říká.

Nue, to je celé, závěry přenechám muům povolanějím. Nemohu si vak odpustit ocitovat starou kriminalistickou otázku. Cui bono? V čí prospěch museli dva lidé zemřít? Ale to u je samozřejmě Vá problém, loučím se s pozdravem a věřím, e pochopíte, proč jsem se nepodepsal.

Poručík Stach si přečetl dopis dvakrát po sobě a čím dál tím víc se mračil. Tak tenhle typ anonymů přímo miluju. Mám sto chutí hodit to do koe.

Docela tě chápu, připustil Václavík, ale prověřit se to musí. Tak se za tím Kořínkem zajdi podívat.

Stach povzdechl a zvedl sluchátko. Dozvěděl se, e JUDr. Kořínek ve své kanceláři není a jeho byt na sídliti dosud není telefonem vybaven. Poručík chvilku uvaoval o tom, má-li si vzít sluební vůz, ale pak usoudil, e by to bylo spí zdrení a s nejnovějím plánem města v podpaí se vypravil na stanici metra.

Čtyřpokojový byt v sedmém patře panelového domu se od advokátovy starosvětsky zařízené kanceláře silně liil. Světlounký sektorový nábytek, celoploné pastelově zbarvené koberce, jedno řvoucí dítě ve věku batolecím a dvě o něco starí ratolesti, potýkající se se kolními úkoly. Uprostřed toho drobná růolící ena s ustaraným výrazem ve tváři.

Mohl bych mluvit s panem doktorem?

Věra Kořínková pozvedla okraj zástěry k obličeji a rozplakala se. On tu není.

A kde je?

,,Nevím.

Poručík Stach pochopil, e se od něj očekává trocha diplomacie.

,,No tak, neplačte. Nic tak hrozného se neděje. Kam el, a kdy?

Já, já nevím jak to říct.

Zkuste to.

Dneska ráno před pátou. Ládíček celou noc brečel, protoe mu píchali ui, a kdy konečně usnul, tak najednou zvonek u dveří, tam soused celej v pyamu, e prej někdo straně nutně musí s manelem hovořit. My toti jetě nemáme telefon . .

Ano, to vím, řekl poručík Stach.

Pak se Lubo vrátil a hned se začal oblíkat. Chtěla jsem vědět co se děje, ale on mě odbyl, a se nestarám, nařídil, e ho mám omluvit v práci, e dneska nepřijde, proč, povídám, ale on se rozzlobil, jako bych ho kdovíjak urazila. Vypadl, ale já vím, e to vechno bylo zase kvůli tý enský, tý je jedno, e u dva utrápila a nedá si pokoj. Boe, jak tohle vechno dopadne.

Nemluvně uprostřed koberce se opět rozkřičelo, nepomohlo ani konejivé matčino náručí.

Opravdu nevíte, kdo to volal a kam pan doktor jel?

Ne, to bych vám přece řekla. Já ho neměla poutět.

Proč si myslíte, e to bylo kvůli Heleně Landové?

Copak u zavinila málo malérů?

Stach usoudil, e s podobnými argumenty je obtíné polemizovat. Udělal společenský kukuč na ubrečeného Ládíčka a chystal se k odchodu.

Paní Kořínková, jakmile se vá manel objeví, nebo nějak ozve, vyřiďte mu prosím, e je bezpodmínečně nutné, aby se s námi okamitě spojil. Je to v jeho vlastním zájmu.

On něco provedl, zaúpěla ena.

To nevím, řekl poručík. Ale my s ním skutečně musíme hovořit, mohu se spolehnout, e mu to vyřídíte?

Ano … Určitě.

Venku, na vzduchu bez vůně sunaru a pachu vyvářených plen poručíka napadlo, jestli není moné, e paní Kořínková poslala podivný anonymní list sama. Chvilku si s tou mylenkou pohrával, ale pak ji zavrhl jako krajně nepravděpodobnou. Vítr zvedal sídlitní prach, slunce zapadající nad městem se lesklo v nesčetných typizovaných oknech.

Je čas práce a je čas odpočinku. Přeplněné vagóny metra přiváely lidi z města domů, zatímco zpátky do centra ujíděly vlaky téměř prázdné. Je čas bdění, je čas spánku. Prastaré rozvrení střídajících se dob se ovem příli nevztahuje na profesi kriminalisty. Poručík Stach nemířil k zapnutému televizoru, ani k rozesílané posteli, nýbr do kanceláře, kde strávil noc v nepohodlné dřevěné idli naproti edivému studenému přístroji zvanému telefon.

Do rána zazvonil aparát třikrát. Jako poslední se z něj ozval rozpačitý hlas Luboe Kořínka.

Chcete prý, teda ena říkala, e se mám s vámi spojit.”

,,Ovem, pravil Stach lakonicky.

,,e mě snad potřebujete, a tak jsem chtěl vědět, kdy . .

Hned,” navrhl poručík bezcitně.

Ale já celou noc nespal. Jsem celý utrmácený…

Stach se podíval na náramkové hodinky, bylo půl esté.

Jistě, chápu. Klidně se dejte do pořádku. Čekáme vás v osm, vyhovuje?”

Na druhé straně drátu se ozvalo cosi jako zaúpění a potom klaplo sluchátko. Přes neastný tón a proklamovanou potřebu spánku byl advokát, kdy se dostavil do kanceláře kriminální sluby, jako ze katulky. Perfektně oblečený, oholený a voněl kolínskou.

Kapitán Václavík ho přivítal jako starého známého.

Posaďte se prosím u nás. Dáte si kafe?”

Kořínek zavrtěl hlavou a s výrazem člověka, který si nutně potřebuje odpočinout, se zasunul do nabízené idle. Co ode mne chcete?”

Maličkost. Zatím to, abyste nám vysvětlil, co jste dělal během posledních čtyřiadvaceti hodin.”

Ach jo,” vzdychl advokát, kdy ono je to tak hrozně divný. Taky mi nebudete věřit, jako Věru.”

Kdo?”

No přece moje ena.”

Jen to klidně zkuste, třeba jsme chápavějí.”

Prosté takhle. Telefon ráno, skoro jetě za tmy. Namíchnutej soused, ani se nedivím. A ve sluchátku muskej hlas. e prej Heleně, jako tedy paní Landový, jde o vechno. A já mám okamitě přijet k ní, na Moravu, ona tam na mě čeká, je nesmírně důleitý abych o tom nikomu nic neřekl, zvlátě ne kriminálce, je to prý ..

No prosím,” řekl kapitán unaveně.

Je to prý otázka ivota a smrti.”

Poručík Stach se nad tou patetickou větou zoufale zaklebil a pak potichounku opustil místnost.

A dál,” pobízel Václavík.

Zkrátka, poslechl jsem. Poprosil jsem manelku, a mě omluví v kanceláři, nasedl do auta a vyrazil. Teprve cestou jsem o vem začal pořádně uvaovat, proč mi Helena nezavolala sama, čím jí můu prospět zrovna já, a tak dál. Vechno to bylo za vlasy přitaený jak z nějaký pitomý kovbojky, jene na druhý straně, Helena skutečně zmizela a to není legrace. Nevím, kdy jste byli naposled v Kroměříi, ale tam se vechno komplikovaně objídí, jetě hůř ne v Praze, trvalo mi to skoro hodinu, ne jsem se dostal na správnou adresu. Ale tam nic. Jen ustaraný Heleniny rodiče, obě děti, ale vichni spí čekali zprávy ode mne, ne aby věděli něco víc, ne e dcera, respektive maminka domů nedorazila. Napadlo mě, e ten telefonát byl nějaký nejapný ert, jene, ujel jsem tři sta kilometrů a tak se mi nechtělo jen tak, bez ničeho se vrátit. Počkal jsem do večera, telefonoval vem známým a přátelům paní Landové, ale marně, a teprve po půlnoci, kdy jsem nenael jedinou záchytnou nitku, jsem vyjel domů.

,Jake, řekl Václavík, ,,vás někdo poslal na naprosto zbytečný výlet.

,,Dá se to tak říct.

Ten hlas v telefonu. Nebyl vám aspoň trochu povědomý? Nebyl. I kdy to nic neznamená. Já byl v tu chvíli jetě rozespalej a zase tak moc jsem toho nevnímal.

Pane doktore, slyel jste někdy o léku zvaném Akitilor? Ne, co je to?

Nikdy jste nic takového u sebe neměl?

Ne. Já, zapla pánbu, jetě vystačím na vechno s aspirinem. K čemu je to dobrý?

Práky na spaní. Zahraniční. Nebudu vás dál napínat a naliju vám čistého vína. Co říkáte tomuto listu? Kapitán sáhl do psacího stolu a vytáhl anonym. Lubo Kořínek při četbě zprvu zvolna, ale potom téměř nebezpečně brunátněl ve tváři. To je ale sprosárna! Kdo? No to u přestává vechno! Je na tom něco pravdy?

Ani písmeno. Pomluva! pinavá pomluva.

V té chvíli se rozevřely kancelářské dveře a v nich se objevil poručík Stach provázen černobílým foxteriérem. Pes při spatření Luboe Kořínka radostně zatěkal, vyskočil právníkovi na klín a nadeně mu olízl tvář.

xxxx

Dveře. elezné, edivou barvou natřené dveře. Kovový rám, ohmataná klika, uzounká kvíra patentního zámku. Helena Landová uvaovala o tom, jak nedostatečně je člověk vybaven pro ivot.

Učitelka usilovně se snaící vzbudit v ácích zájem o poezii, matematikář nadený analytickou geometrií, nudné hodiny francouztiny a čas strávený brnkáním na piáno v hudební kole.

Desítky lidí se pokouely naučit dospívající děvčátko něčemu potřebnému. Správnému drení příboru, přecházení křiovatek na zelenou, sbírání jedlých hub. Nikoho ale nenapadlo vysvětlit jí, jak se dostane ze zamčeného sklepa.

Masívní elezné dveře. Zpočátku se je pokouela vyrazit, ale bylo to stejně beznadějné jako snaha mouchy o roztřítění výkladní skříně. Potom to zkusila s páčením, ale jediný výsledek byl ohnutý roubovák. Vzpomněla si, e v novinové černé kronice četla cosi o rozlamování patentních vloek, ale neměla nejmení tuení, jak se něco podobného dělá. Téměř půl hodiny buila do vyčnívající fabky ze vech stran, ale výsledek byl nulový.

Prázdný dbán a tichý dům. Věznitel byl evidentně pryč a byla otázka, jestli se vůbec jetě někdy vrátí. Vyhlídka na smrt hladem a ízní Helenu Landovou nijak zvlá nelákala. Začala znovu a systematicky přerovnávat haraburdí provizorní dílny s matnou představou, e objeví nějaký nástroj, který jí umoní dostat se ven. Pilka na elezo, trojhranný pilník, plechovka plná hřebíků, roubů a matiček. Kladivo s ulomeným topůrkem, hasák, ruční vrtačka, dláto . . Vzpomínka se mihla jako stín, ale kdy u tu jednou byla, získávala stále zřetelnějí obrysy. Ovem, tenkrát přece tatínek… Rodiče se chystali do divadla, maminka si chtěla vzít tu starou stříbrnou bro po babičce, ale od malé přenosné pokladničky, kde bylo uloeno pár rodinných cenností, se ztratily klíče. A táta si tehdy dělal legraci, prohlaoval o sobě, e je mezinárodní kasař a zámek odvrtal.

Jasně, vrtačka. Vzala kolovrátku podobný přístroj, zatočila kličkou, vechno fungovalo. V plechovce na rouby a hřebíky nala vrták, upnula ho do hlavice a pustila se do práce. Nebylo to tak jednoduché, jak si původně představovala, ale lo to. Zprvu nepatrný důlek pod klíčovou dírkou se pomaličku prohluboval. Půl hodiny, hodina. Světelná skvrna se posunovala po podlaze. Helena Landová se opírala do vrtačky a počítala, kolikrát otočí klikou. Vdycky po padesáti obrátkách kratičká pauza, vyfouknutí kovových pilin a potom zase do práce.

Na vzdálené trati rachotil vlak, odkudsi se ozývalo kukání kukačky. Vzpomněla si na dětství a na poněkud oehavou otázku. Řekni eulko, jak dlouho budu ivá. Pták snaivě předpověděl metuzalemsky dlouhý věk. V zámku to zaskřípělo, vypadl malý kovový váleček a drobná pruinka. Povzbuzená Helena se dala do vrtání s jetě větí vehemencí. Dalí kolíček a pérko, potom odpor povolil a vrták se zabořil do nitra patentní vloky. Helena Landová měla pocit vítězství. Do otvoru pro klíč zasunula hrot úzkého roubováku a otočila doprava. Dvakrát to klaplo a proklínané elezné dveře se otevřely. Octla se v prázdné, mizerně osvětlené garái, sklápěcí vrata v čelní stěně u nebyla ádnou velkou překákou. Čerstvý vítr, vůně trávy a lesa, hřejivé paprsky slunce. Otočila se, aby si prohlédla své vězení. Dřevěný domek na vysoké kamenné podezdívce měl zavřená okna, vude bylo mrtvo a klid. Prola zahradní brankou a volnou chůzí se vydala směrem k lesu. Pak uslyela motor automobilu. Zprvu ho nevnímala, ale kdy se zvuk blíil, uvědomila si, e se vůz prodírá cestou pro motorová vozidla uzavřenou. Popadl ji strach. On se vrací, určitě se vrací! Dala se do běhu a teprve kdy dorazila k prvním stromům, odváila se ohlédnout. edivý igulík zastavil před garáí, její vrata byla dosud pootevřená a levé dveře se rozletěly. Nečekala dál a dala se na zoufalý a panický útěk. Větve lehající do obličeje, ustící loňské listí, přerývaný dech a píchání v boku. Uvaovala o tom, jak veliký má náskok. Tři čtyři minuty, víc ne. Pak zjistí, e je klec prázdná a začne ji honit. Nikdy neuměla nijak zvlá běhat a cítila, e proti atleticky disponovanému chlapovi nemá v podobném závodě anci. Les se zdál nekonečně oputěný a zákeřný. Pravou nohou zapadla do díry po vyvráceném stromu a ucítila ostrou bodavou bolest v kotníku. Zatla zuby a pokračovala v bezhlavém útěku, dokud se stromy nerozestoupily a neobjevila se silnice. První projídějící auto, na které zamávala, zastavilo.

Copak se děje, paninko? zajímal se oviálně obtloustlý řidič. Měl ple a zuby zaloutlé od nikotinu, ale Heleně Landové v té chvíli připadal krásnějí ne ďArtagnan.

Vypadáte, jako by vás honilo čtyřicet loupeníků.

Jeden stačí, řekla a vděčně se zabořila do sedadla. Vůz se rozjel a nechal za sebou vonící les, prázdnou komůrku za otevřenou garáí i strach.

Tak kampak to bude?

Na Bezpečnost, rozhodla Helena Landová po kratičkém zaváhání.

xxxx

Chirurg byl mnohem mladí, ne si ho Pavel Navrátil původně představoval, měl rozcuchané, nakrátko ostříhané vlasy a vůbec nevypadal důleitě. Pročítal výsledky předoperačních vyetření a zdálo se, e je s nimi náramně spokojen.

Tak co, kdy se do toho pustíme? V pondělí nástup, v úterý na sál, nebudeme to odkládat, e?

Navrátil si uvědomil, e Kostky jsou vreny, pokud jetě existovala nějaká monost z celého rozhodnutí couvnout, vzápětí bude definitivně ztracena.

Ano, v pondělí, řekl.

Fajn. Tak si zařiďte co potřebujete a přijďte. Jo a pozor! Nějaké nachlazení nebo chřipku nemůeme potřebovat.

Jistě, pane doktore, a … věděl, e jeto otázka zbytečná, e je diktována dětinskou touhou po troe optimismu a e by se tak chlap, který není strapytel, ani ptát neměl, ale stejně ji vyslovil. ,,.. . a myslíte, e to dopadne dobře?

S tím si nelamte hlavu, pravil chirurg nedbale. To ukáe pitva.

Nečekaný záblesk klasicky černého humoru Navrátila vzpamatoval víc, ne kdovíkolik váných ujitění. Ovem, dělá si legraci, tak to přece nemůe být tak zlé, to mi snad kolečková idle nehrozí. A dost u, opakoval si v duchu, říkal, e si s tím nemám lámat hlavu a sluí se, aby pacient svého lékaře poslouchal.

V parku obklopujícím nemocniční budovy poletovaly vlatovky a pokřikovali vrabci. Cestou k tramvajové zastávce uvaoval, co vechno musí za těch pár zbývajících dnů stihnout. Kdy se poprvé dostal do nemocnice, byl nezkuený a jeho představy o vyplnění vleklého času byly nereálné. Věřil například, e by mohl vyuít prázdných nekonečných dnů k doplnění znalostí světové literatury. Svolal kamarády a vzápětí se začal plechový, bíle natřený stoleček prohýbat pod tíí věhlasných jmen. Balzac, Anatol France, Marcel Proust, James Joyce, Dostojevský a Wiliam Faulkner… Byly to překrásné knihy, později větině z nich opravdu přiel na chu, ale do skličující atmosféry nemocničního pokoje na chirurgickém oddělení se prostě nehodily. Tady se ádal humor, dobrodruné příběhy ohmataných detektivek, největí úspěch měl dokonce zcela slabomyslný příběh z dávné červené knihovny. Zlomené srdce oktavánky Lucky vyvolávalo u lidí, z nich mnozí se ocitli na samé hranici ivota a smrti, výbuchy smíchu tak nespoutaného, e nakonec vrchní sestra, z obavy před praskajícími stehy, románek pro jistotu zabavila.

Tramvaj sjela ze střeovického kopce, Navrátil vystoupil u vozovny a vydal se pěky přes Hrad a staré zámecké schody dolů na Klárov. Dávno si zvykl na pobolívající kyčelní kloub, rezavé píchání dokázal běně rozchodit, ale tentokrát ho napadla zvlátní mylenka, e moná přítě bude podobnou procházku absolvovat jako zdravý, nebo téměř zdravý člověk. Ale stop, čistou hlavu, nařídil chirurg.

Take detektivky. Bod číslo dvě je rádio. Rozhlasový přijímač, v běném ivotě někdy a příli opomíjený, je v nemocnici poklad k nezaplacení. K tomu pár magnetofonových kazet, pečlivě vybraných, dobrá muzika se dá poslouchat skoro pořád, ale mizerná písnička se zprotiví po třetím přehrání…

Na malostranské stanici podzemní dráhy uměly vodotrysky v kanách a lidé se vyhřívali na sluníčku. Voda přitahovala tlupu dětí.

Hele, babi, ten pán kulhá.

Jetě před několika týdny by se ho podobná poznámka dotkla téměř bolestně, ale teď se na čtyřletého chlapečka vlídně usmál. Projel metrem pod řekou, dalí hodinu strávil v Městské knihovně a domů si přitáhl pořádné napěchovanou taku.

Má zavolat té svojí Ireně.

Ano, mami.

Hlas na druhém konci drátu byl svěí a veselý, Navrátil se dozvěděl, e má zajitěn neomezený přísun literatury, kterou Irena Horáková sice nazývala brakovou, ale projevovala v ní nadprůměrné znalosti. Věděla jakou značku tabáku si s oblibou vybíral komisař Maigret stejně bezpečně jako to, e Philip Marlowe jezdil za svými kalifornskými případy ve voze typu Oldsmobil.

Díky řekl. Bude v neděli na letiti?

Slíbila, e docela určité a Navrátil by docela rád vatlal do telefonu jetě pořádné dlouhou dobu, kdyby maminka z kuchyně nepokřikovala cosi o tom, e na talíři stydne svíčková. Po obědě se dal do třídění opráených magnetofonových kazet. Jen malá část z nich byla popsána, ostatní si musel pustit. Některé nahrávky ho překvapily tak, e si vůbec nedokázal vybavit kde a proč je pořizoval, jiné oivily atmosféru zalých let.

Bez hlavy a bez paty

Svět je jako pustá ulice,

Jetě k tomu včera - pane!

Vylili mi péra - z bytu.

Motám se tu jako jepice.

Klasický umem mírně zastřený zvuk orchestru Osvobozeného divadla, ano, tenkrát na jakýsi středokolský večírek přinesla spoluačka celou sérii gramofonových desek a třída poslouchala tu krásnou muziku, která okouzlovala jejich rodiče stejně, jako se časem bude líbit vnukům, protoe kdy je něco dobré, nezáleí na vkusu přelétavých mód.

Bez bytu a bez atů,

Jdou za mnou jen stopy zavátý

Po vechny ty roky - pane!

Dupou za mnou kroky - pane dupou.

A lapou mi při tom na paty.

Vyměnil pásek a z přístroje se ozval ostrý bigbítový rytmus písničky, která mohla být směle zapomenutá jetě dřív, ne ji kapela přehrála poprvé. Ne. Armstrong ano, Savanna girles ne. Probírka pokračovala pomalu, dlouho váhal nad výběrem mluveného slova, a nakonec zvolil Návtěvní dny imka a Grosmanna, Semaforskou Kytici a záznamy z představení divadla Járy Cimrmana.

Potom pustil dalí kazetu. Zprvu se zdálo, e je prázdná a nenahraná, potom následoval umot, skřípot a zvlátní drnčivý zvuk připomínající rozhněvaného chrousta v krabičce od zápalek.

Co jsem to, proboha, nahrával, pomyslil si Navrátil, to jsem blázen. Z reproduktoru zaskřípěly kroky, vrznutí, ano, to by mohly být dveře a potom hovorovým tónem pronesená věta: Tak dobrý den.

Pavel Navrátil strnul. Vypnul magnetofon a chvilku s přivřenýma očima čekal, a se mu uklidní tep. Ne, tohle přeci nejsou ádné čáry, ani halucinace horečnatého snu. Je to normální a docela určitě snadno logicky vysvětlitelné.

Přetočil pásku na začátek a poslouchal znovu. um, zvukový ohlas vzdáleného drnčení, kroky a potom: Tak dobrý den. Slova byla pronesená tónem, který by poznal mezi tisíci jinými, zásluhou zvlátní, trochu sykavé výslovnosti. Z magnetofonové kazety se ozýval hlas zemřelého přítele Ivana Landy.

xxxx

? ? ?Pavel Navrátil se rozhodl pro racionální přístup vědce. Vyndal kazetu a pečlivě si ji prohlédl ze vech stran. Černá bakelitová krabička firmy Emgeton, edesátka, to jest třiceti-minutový záznam na kadé stopě. Zoubky na spodní straně byly vylomeny, co znamená, e záznam nelze smazat nedopatřením, novou nahrávku je moné pořídit jen tak, e se vzniklé otvory přelepí umělohmotnou samolepkou.

Vrátil pásek do přístroje, jene tentokrát obráceně a stiskl startovací klávesu.

When I get older, losing my hair many years from now Will you still be sending me a Valentine Birthday greetings bottle of wine …

Zčistajasna bylo vechno vysvětlené. Ovem, jak nato mohl zapomenout, tohle je přeci ta kazeta, kterou dostal spolu s Ivanovými věcmi na letiti a nafoukané se tvářící pan Bro ohrnul nad bezvýznamným dědictvím nos. A on sám, kdy zkouel co je nahráno, zvolil stopu plnou písniček a automaticky předpokládal, e tak to bude na obou stranách.

Tak dobrý den, ozvalo se po třetí. Následovalo ticho jaksi rozpačité a teprve po pauze se ozval cizí hlas:

To jsou k nám hosti. Copak chce?

Vyříkat si pár věcí.

Já na povídání nejsem, mínil cizí hlas. Ale kdy jinak nedá, tak spus.

U toho mám dost!

Čeho?

Veho. Já u nemůu, rozumí? Prostědost. Dál nehraju. Na to jsi měl, kamaráde, myslet dřív.”

Nehraju, opakoval Landa.

Zase zvuk kroků, podivně silný a dunivý, potom cinknutí skla o sklo.

Tak se snad nejdřív napijem, ne?

Ne.

Jak chce. Co ti teda přeletělo přes nos?

Mám strach. Nemůu spát. Bojím se kadého auta co zastaví před domem, vyděsí mě i cinknutí domovního zvonku.

Mikrofon zachytil tlumené zakalání a zvuk tekutiny vylévané z láhve. Potom se ozval cizí hlas.

To nic není. Jse prostě přetaenej. Kopni to tam…Vidí. Je sluná, co? Z Moravy.

U se nenechám vydírat, řekl Ivan Landa.

No to moment! Brzdi, příteli. Co tím chce říct?

e to vechno dělám jenom kvůli tobě!

Ale, ale, pravil cizí hlas posměně.

Jasně e kvůli tobě. Já sám u z toho hezky dlouho nemám ani korunu.

Hlas se zasmál.

Ty mi nevěří? Ale já si o vem vedu účetnictví.

Jistě, v tom jsi odborník.

Můu kadému dokázat, jak je to doopravdy.

Ovem, jen do toho! Mladý pán je přímo ztělesněná nevinnost. To já zakládal falená konta, já okrádal podnik, zatímco on zpíval na kůru koledy.

Tenkrát jsem to vrátil.

Zase smích, řezavý a zlomyslný. Vrátil říká. I s úrokama, co? Tak proč jsi neel do spořitelny? Jistě proto, e jsi poctivec. A vechno ostatní je jen mámení smyslů, ná chlapeček je vzorný a pokud udělal nějakou levotu, mohli zato patný kamarádi. To je váně jak v divadle . . hlas napodobil patetickou hereckou manýru: A Brutus bezpochyby ctihodný je mu. Vichni jsou muové ctihodní…

,.Hajzle, řekl Ivan Landa.

Pavel Navrátil třesoucí se rukou stiskl klávesu s nápisem STOP. Zdálo se, e má před sebou tajemství přítelovy smrti a chtěl se na dalí poslech pořádně soustředit. Chvilku chodil po pokoji ode zdi ke zdi a snail se rekapitulovat to, co slyel. Vydírání, krádee, falená konta a nepoctivost. Tak dál! Kazeta v přístroji se opět začala otáčet.

,,Jen si poslu.

Hajzle!

Tak se jetě napij, a se ti lip nadává.

Zkrátka konec, prohlásil Landa, u ode mě neuvidí ani halíř.

Ale uvidím.

Ne.

Neznámý hlas ztratil ironický odstín a najednou zněl naprosto váně: Tak u dost kňourání, a teďka na rovinu. To si, sakra, myslí, e mně to celý svinstvo je příjemný? Co jsem měl teda dělat? Jít a prásknout kamaráda? A potom u soudu vystupovat jako svědek a koukat jak vyfasuje pět est let natvrdo? Ty, táta dvou dětí?

Nechal sis to zaplatit.

Jo nechal. Protoe nejsem spolek-sypejte ptáčkům. Nebo jsem snad měl dret hubu zadarmo? Ve svý funkci? Hergot, mysli chvíli hlavou. Já mám úplně stejný riziko jako ty. Jestli to praskne, vezu se taky. Proto mám stejnej nárok na smetanu…

Jene já u to poslední roky dělám jenom pro tebe.

To je ovem tvůj problém.

Fajn. Kdy můj tak můj. A na dalí splátce trvá?

Jinak to nejde.

Ale jde, to ví e jde … Landův hlas získal nepatrný nádech plačtivé hysterie. Jde, a tohle mě zbavilo posledních výčitek, e v tom vymáchám někoho cizího. Já toti vechno poloím.

Ale to tě zavřou.

Tebe taky.

Jse blázen.

Blázen jsem byl. e jsem se v tom vez tak dlouho. Kdybych se nechal sebrat hned, měl u jsem dneska vechno za sebou. Takhle je to čím dál tím horí, protoe neví kdy přestat. Se nenasytná pijavice, nikdy nepovolí …

Chytá tě fantas. Uklidni se ..Cizí mu, zdálo se, poprvé od začátku rozhovoru ztrácel svou bohorovnou jistotu.

.. a přestaň vyhroovat. Kdy chce sám sebe zničit, prosím, poslu si. Ale proti mně, příteli, nic nemá. Ani takovejhle důkaz.”

Vak uvidí.”

Co?”

,,To ti teď vykládat nebudu. Ale neměj strach, taky bude účtovat.”

Pozice hovořících muů se evidentně měnila. Landa přebral iniciativu a cizí hlas se stáhl do obrany.

Tak u neblbni a napij se.”

Vrznutí idle a odcházející kroky.

Ivane, počkej jetě. Nechtěl jsem ti to říkat předčasně. Ale myslím, e mám takovou monost jak vechno dokonale a navdycky zlikvidovat.”

Jakou.”

Přesně ti to řeknu za tejden. Vlastně deset dní. Musím si něco ověřit. Ale bude to tutovka, fakt. Tak aspoň na chvilku přestaň blbnout.”

Po pauze dlouhé tak, e se skoro zdálo, e některý z muů odeel, řekl Ivan Landa: Dobře, deset dní. Ale peníze u nečekej.”

Vrznutí dveří, hrčivý ruící tón zesílil a pak najednou cvak a ticho, magnetofon dál převíjel jen tichý nenahraný pásek.

A Pavel Navrátil si uvědomil, e ten podivný cizí hlas u jednou v ivotě slyel a temné dunění v pozadí nahrávky je zvuk, který vydává elektrická sbíječka hloubící studnu.

xxxx

Známá brána městské správy, jen mu u vchodu byl jiný, ne minule. Nadpraporčík s tváří zbrázděnou spoustou odslouených let, a s chápajícím úsměvem, který jako by vybízel ke klidu a rozvaze.

No tak, rozum do hrsti. Nic není tak horké, jak se to uvaří…

Potřebuju kapitána Václavíka.”

Nadpraporčík zavrtěl edivou hlavou. Odjel.”

A co ten poručík, co s ním pracuje …”

Stach. Tak ten odjel taky.”

Jak je to moný,” vyhrkl Navrátil neastně, proč tady nejsou?”

To vám nepovím. To je kriminálka, víme? Oni se v kanceláři nikdy moc neohřejou. Tak u to chodí.”

Ale já s nimi musím mluvit.”

Zkuste počkat,” navrhl nadpraporčík.

Ne, to ne,” řekl Navrátil, kterého představa nudné malé čekárny skoro poplaila, já zavolám. A jestli se objeví, řekněte, e jsem tu byl.

To by lo, souhlasil. Jene kdo jste?

Navrátil. On u bude vědět.

Pavel se vydal do ulic a horečně uvaoval o tom, co dělat. Poznal hlas, pamatoval si jméno. Ovem, napadlo ho, k jménu můe přece taky patřit telefon.

Vlezl do budky, rozevřel seznam, ale skoro dvě plné stránky stejných příjmení ho připravily o chu zkouet cokoliv. Zalitoval, e tu není Irena se svými bláznivými nápady, on sám nemohl přijít na nic rozumného. Ačkoliv … Jak se jmenoval ten podnik? Moment. Ano, tak nějak.

Stránky telefonního seznamu se znovu rozletěly. - Eta, Eternit, Etopak…

Haló, ano je u nás zaměstnán. Přepojím …

Rozumím. Ale on tady není. Vrátí se, počkejte, jo, za tři týdny.

Nerad obtěuji, řekl Pavel Navrátil, ale je to opravdu moc důleité. Neznáte jeho telefon domů?

Hm, tak to bych se musel podívat. Chvilku počkejte. Navrátil svíral ve zpocené dlani sluchátko, okolo se s rachocením přehnal náklaďák.

Jste tam jetě? Tak si pite. Nerudný hlas nadiktoval číslo.

Moc vám děkuju.

No, tak dobře. Ale přítě se koukněte do seznamu. Navrátil se koukl do seznamu hned. Přiřadil telefon ke správnému jménu, přečetl adresu a o chvíli později u ho tramvaj číslo est odváela na Smíchov.

Klasicky důstojná vilka se zanedbanou předzahřádkou, čtyři kamenné schody a mosazná cedulka na starých dřevěných dveřích. Stiskl tlačítko zvonku. Po době dost dlouhé na to, aby se probudil i spící medvěd, se zevnitř ozvaly ouravé kroky a dveře se otevřely. Navrátil se díval do tváře eny, která mohla být před takovými deseti lety docela hezká, ale teď vypadala strhané a zbytky rozmazaného mejkapu jen zdůrazňovaly poněkud ordinérní vzhled.

Co chcete?

Hledám pana Krause.

To je dneska po něm ňáká sháňka…

On tu není?

Ne.

Vy jste jeho paní?

Pomalovaná dáma se usmála, zřejmě jí ta představa zalichotila.

Sestra. Jenom sestra. Koukejte, jestli ho nutně potřebujete, tak moná bude na svý chatě. Ta je …

Já vím, řekl Navrátil.

Ale jenom do neděle, protoe pak jede na dovolenou k Jadranu. Vrátí se a koncem měsíce a já se mu tu zatím starám o barák . .

Pavel Navrátil poděkoval, ze stanice metra jetě jednou zkusmo zavolal na městskou správu, ale ani jeden z jeho dvou známých kriminalistů se dosud nevrátil, a tak se vydal rovnou na autobusové nádraí. Podvečerní spoj zpočátku kopíroval vltavský břeh, potom se zakousl do úctyhodně dlouhého kopce zvaného Cukrák, minul pruhovanou televizní vě a s úlevným poklesem obrátek unaveného motoru vyrazil směrem k Dobříi.

Navrátil přemýlel o tom, co udělá, jestli pana Krause skutečně na chatě zastihne. Předevím nesmí dát najevo, e ví něco víc neli tenkrát, kdy pramen hluboko ve skále zaplnil pracně vylámanou studnu. Kdepak. S úsměvem připitomělého telete musí vatlat o věcech podruných a zbytečných, protoe jediné, co chce doopravdy vědět, je to, kde bude dotyčný Kraus zítra a pozítří k mání. Nebo odborníci, to jest kriminalisté, by si s ním rozhodně měli promluvit dřív, ne se vypraví na zahraniční dovolenou …

Autobus zastavil, dveře se se syčením otevřely, osada Nové Dřetíny byla od zastávky vzdálená přiblině půl hodiny sviné chůze.

Vystoupil a vydal se na cestu. loutnoucí pole vystřídal les a pěinka strmě klesající do údolí vyhloubeného řekou. Chatová kolonie dýchala atmosférou nastávajícího víkendu, a i kdy den jetě zdaleka nekončil, v některých oknech se u svítilo. Navrátil si viml auta před Krausovým srubem, na docela malou chviličku se cosi uvnitř v hrudi úzkostně sevřelo, ale pak si řekl nesmysl a odhodlaně vykročil. Tři kamenné schůdky, krytá veranda a dveře. Zaklepal a veel dovnitř.

Hora s horou se nesejde,” poznamenal kapitán Václavík, pohodlně usazený vedle studeného krbu, ale člověk s člověkem ano.

xxxx

Zůstal stát. Byl tak překvapen, e se v první chvíli nezmohl ani na slovo.

,,No to jsou k nám hosti, pokračoval kapitán pobaveně, copak nám nesete? Přesnídávku pro pani Helenu?”

Jakou Helenu? zeptal se Navrátil nechápavě.

Ale nic. Já jen začínal mít podezření, e víte vechno. Tak koho tu hledáte?”

Pana Krause.”

Bohuel, nemohu slouit. Ten je toho času ve vyetřovací vazbě.”

Take vy to víte? Já vám přinesl kazetu. Rozumějte, já nevěděl e ji mám, byla Ivanova, na letiti jsem ji dostal já, ale oni ji nechtěli, nevěděl jsem, co tam je, myslel jsem e beatlesky, jene ono to bylo docela jinak, měl mu přinést peníze, ale nechtěl, dohodli se na odkladu, prý týden, maximálně deset dní..

Váený příteli,” řekl Václavík, nezdá se vám, e mluvíte trochu zmateně?”

No jo, asi jo,” připustil Pavel Navrátil a posluně se usadil na nabízenou idli. Potom se ve dveřích objevil poručík Stach.

Shání vás operační.”

Proč.”

Na Smíchově se na oddělení objevila Helena Landová. Je trochu hysterická a kolegové nevědí, co si o jejím povídání mají myslet.”

To se nedivím. Popros je, a ji uklidní. e u se nemá čeho bát. A předevím, a ji ubytují v nějakém opravdu sluném hotelu a pozvou na večeři. Musí mít chudinka hlad jako vlk. Ráno u se s ní spojíme sami.”

Poručík Stach secvakl podpatky civilních polobotek a odeel do sluebního automobilu ke krátkovlnné vysílačce.

Zvlátní enská,” dodal kapitán, my ji sem přijeli zachraňovat, ale ona u byla pryč. Mimochodem, dokázal byste odvrtat patentní vloku v zámku?”

Nevím, snad jo.”

Dobrá, jste koneckonců technik. Tak jak to bylo s tou kazetou?”

Pavel Navrátil se pustil do vyprávění, pomalu a s rozvahou, tak, aby příběh odpovídal ustáleným zvyklostem o úvodu, podstatě a závěru. Snail se řadit fakta do logických řetězců příčin a následků, slovo od slova se pokusil zopakovat rozhovor odposlechnutý z magnetofonu.

Výborně,” řekl Václavík. To se vám docela povedlo. Jak je vidět, vechny cesty vedou do Říma.” Navrátila napadlo, e kapitán pojednává večer ve znamení přísloví. Poznamenal tedy, e odříkaného chleba největí krajíc, a proto by ho docela zajímalo, co se vlastně děje. V tu chvíli se do místnosti vrátil poručík a oznámil, e technik tu bude coby dup.

Na co technik?”

To víte,” povzdechl kapitán; my jsme takoví puntičkáři.

Natomto místě dolo k násilnému omezování osobní svobody, to je závaný trestný čin, který je nutno do vech detailů zadokumentovat. Ale nebojte se, nebude to trvat zas tak dlouho.

Navrátil řekl, e nespěchá a pokud ho něco doopravdy trápí, je to zvědavost.

Prosím, pokrčil Václavík rameny, ,,kdy vás to tak zajímá, není co tajit. Ale předem, abyste byl, jak se říká, v obraze, něco o tom, jak takové vyetřování vlastně vypadá. Intuice, nápad, elegantní logika, to jsou termíny, které zpravidla zdobí románové kriminalisty, jene praxe je mnohem měně zábavná. Úmorná pečlivost, to je metoda, která řeí i nejzapeklitějí případy. Je-li sto moností, prověří se jich sto, ani o jednu méně; je-li deset vyetřovacích verzí, pracuje se na vech, bez ohledu nato, e některé jsou pravděpodobné a jiné ne. Prosté na začátku celé historie byla ne zcela přesvědčivá sebevrada vaeho přítele Landy. Podezření, které se mohlo potvrdit nebo vyvrátit, ale rozhodně je bylo nutné prozkoumat. Sousedi, příbuzní, známí, spolupracovníci a tak dál a při té příleitosti vyla najevo pozoruhodná věc. e toti pan Landa po několik let soustavně svého zaměstnavatele okrádal.

Ivan? vydechl Navrátil nevěřícně.

Bohuel. A lo o dost značnou částku . .

Moment. Mám tomu rozumět tak, e na to jste přili vy, i kdy si toho nikdo jiný neviml?

Tak u to chodí, řekl kapitán filozoficky.

A co podniková kontrola?

,,K tomu se jetě dostaneme, mladý příteli. Jen bych vás rád upozornil na to, e podle statistiky z vekerých objasněných hospodářských trestných činů jen na pouhá tři procenta upozornily orgány vnitropodnikových kontrol. Ale to je stará bolest, o to teď neběí. Rozkrádání dalo sebevradě logický motiv, pachatel se vyhnul trestnímu stíhání způsobem, řekněme, definitivním. Jene nae ouravost je pověstná a kolegové z hospodářského oddělení mají rádi práci důkladnou. Tak probrali nejen Etopak, ale vechny dalí závody sdruené pod stejnou výrobně hospodářskou jednotkou a ejhle, objevil se dalí případ, podobný tomu Landovu jako vejce vejci. Krádee opakované v pravidelných kvartálních intervalech. A tak jsme si milého úředníka vzali k nám, zprvu bral hrdě vekerou vinu na sebe, ale časem se mu to v hlavě rozleelo a prohlásil, e vedoucí resortní hospodářské kontroly na celou boudu před lety přiel, neoznámil to nadřízeným orgánům a navrf\L e za mlčení chce podíl. No a ten éfkontrolor se jmenoval Martin Kraus ..

Navrátilovi začínal být podivný rozhovor nahraný na kazetě jasný, jako kamínek doplňující mozaikový obraz.

Víte, pokračoval kapitán, myslím, e by stálo za to, jestli u to někdo dávno nesepsal, vypracovat psychologickou studii lidí stíhaných za hospodářské kriminální delikty. Vůbec ničím nepřipomínají vrstvu, které se říká galérka. Naopak. Větinou jsou nenápadní, sluní, bez chybičky v kádrových materiálech a osobních hodnoceních. Kolikrát jsem jen slyel tu udivenou větu soudruh ten a ten měl naprostou důvěru, je to spolehlivý a obětavý pracovník, vichni jsme byli přesvědčeni o jeho bezvýhradné poctivosti. A přitom přísluný obětavec ukradl půldruhého miliónu a taky ty peníze stačil rozházet. Zkrátka, ádný zločinec, od pohledu obyčejný člověk a také začátky velkých sérií defraudací a podvodů bývají opatrné a skoro nevinně dětské. Ale ono je to jako lavina, malý uvolněný kamínek s sebou strhává dalí, někdo se věčně chvěje strachem před odhalením a vytlouká klín klínem, jiný se zas bohorovně domnívá, e jemu se nic stát nemůe; ale oba se vezou s tím zákeřným řítícím se proudem, aby se dřív nebo později ocitli na lavici obalovaných. Ale vrame se k naemu případu. Měli jsme výpověď, znali jméno, důkazů vak bylo pramálo, na základě toho, co jsme mohli předloit, by ádný prokurátor nepodepsal ani povolení k domovní prohlídce. A tak se muselo na vechno zgruntu a to jetě náramně opatrně, aby se pan Kraus předčasně nepoplail. Ukázalo se, e patří k té sortě, která se povauje za nezranitelnou. Astronomicky vysoké konto v bance, vila v Praze na Malvazinkách, dva automobily, jeden obyčejný pro cesty do práce, druhý tuzexový, pro reprezentaci. No, moná znáte, jak to chodí. To u bylo velmi zajímavé, ale pořád ne zcela dostatečné. Potom operativa objevila jednoho vzdáleného synovce, muzikanta, který svému strýčkovi ze zájezdu po Státech přivezl a taky propaoval deset krabiček uspávačích práků značky Akitilor. Pomalu pomaličku přibývalo různých nepřímých důkazů, jistá paní Hocková vybrala Krausovu tvář ze série předloených fotografií, to prý, duovala se, je ten člověk, který osudný večer Ivana Landu navtívil.

Navrátil se usmál.

Copak? zajímal se kapitán.

Ale nic. Já jen e Madla, pardón, paní Hocková, se duovala, e pracovníkům Bezpečnosti nikdy nic neřekne, kdyby si měla jazyk vyvrtat. Jak jste ji přemluvili?

To bylo nejjednoduí. Stačilo pochválit krajkovou dečku na televizoru. Před lety ji prý paličkovala sama. Nebudu vás nudit vypočítáváním vech drobných indicií, prosté nakonec přiel na správu anonymní dopis, ve kterém neznámý pisatel vehementně obviňoval jistého doktora Kořínka ze vech moných a nemoných zločinů, bylo to absurdní a zdálo se zřejmé, e pachatel, který toho o práci kriminálky moc neví, se nás snaí svést na nepravou stopu. Ovem byl to taky poslední hřebíček do vlastní rakve, protoe stačilo zajít do Krausovy kanceláře a ověřit si, e list byl napsán na jeho psacím stroji..

A potom Fidélio, řekl poručík Stach, který se potichu vrátil do místnosti.

,,Kdo prosím?

,,Fidélio, věrný pes, doplnil Václavík. ,,Hledí naň okem mdlým, a jetě ruku líe mu, jazykem krvavým.”

Coe?

,,To je Wolker, balada o námořníkovi, znáte?

Navrátil nejistě přikývl, I kdy měl dojem, e se oba kriminalisté zničeho nic zbláznili.

Tak tenhle Fidélio, dříve Rex, foxteriér ztracený v Prokop ském údolí, poznal nejen Kořínka, který si s ním při občasných návtěvách Nových Dřetínů hrával, ale samozřejmě taky svého pána.

Navrátil přikývl, i kdy mu to stále jetě nebylo tak úplně jasné, ale k dalí otázce se nedostal, nebo vousatý technik s fotoaparátem zavěeným na krku přiel oznámit, e je hotov a je tedy moné uvaovat o návratu.

Zamkli srub, dveře i okenice přeleplll edivými páskami úředních pečetí, a Pavel Navrátil měl dojem, e vedle pochmurně tiché chaty Ivana Landy umřelo dalí stavení.

Vůz voněl cigaretovým kouřem, radiotelefon na palubní desce občas zapípal a tlumeným epotem se dovolával jednotlivých motorizovaných hlídek Bezpečnosti.

Jak to teda vechno bylo? Od začátku.”

Kapitán Václavík se na pravém předním sedadle otočil téměř proti směru jízdy, opřel se o palubní desku a dveře a začal vyprávět: Dobrá. Přiblině před esti lety Ivan Landa připravil svůj podnik pomocí konta faleného výrobního drustva o padesát tisíc korun. Na co ty peníze tak nutně potřeboval, to zatím nevíme, ale pro samotný příběh to není tak podstatné. Zkrátka dopustil se finančního podvodu, který odhalil pečlivý kontrolor Martin Kraus. Záleitost neoznámil, a ádal podíl…

Vydírání,” poznamenal Navrátil.

,,Ovem. Nutno poznamenat, e Landa chápal, e podobná situace dobře skončit nemůe, a snail se z pasti vyvléknout. Nejdřív peníze vrátil. Věřil, e tím vyrazí Krausovi trumf z ruky, asi si v tu chvíli neuvědomil, e tak snadno se trestný čin odčinit nedá, ale pan kontrolor mu hravě, se sbírkou zákonů v ruce vysvětliI, jak se mýlí. Lavina se rozjela a on se v ní est let propadal stále hloub a hlouběji. Kadá splátka znamenala pouze odklad a není nutné zdůrazňovat, e Landa milého Krause nijak zvlá nemiloval. Časem se smířil s představou, e a jednou vechno praskne, půjde si sednout do kriminálu, ale velice stál o to, aby tam neputoval sám. Pracně sháněl důkazy kontrolorovy spoluviny, zpočátku to bylo obtíné, protoe Kraus byl opatrný, časem to lo lépe. Magnetofonová kazeta do toho taky patřila, Landa jistě nečekal, e vyděrače obměkčí, ale chtěl mít natočeno jeho přiznání.

Svědectví z pásku je poněkud diskutabilní, prohlásil Stach.,,Dobrá, ale o to teď neběí. Představa, e by se Landa el dobrovolně přihlásit a potom stáhl spoluviníka s sebou, Krause poplaila. Nebyl zvyklý na odpor, uvědomoval si, e trest, který mu hrozí, znamená v jeho případě vlastně doivotí, a tak se rozhodl jednat. Ono to bylo vlastně ideální řeení. Sebevrada defraudanta, zahlazené stopy, čistý stůl. Stačila jedna večerní návtěva v době, kdy zbytek rodiny odjel na chatu a láhev fernetstocku s předem namíchanými práky. Landa v poslední době dost pil a o fernetu prohlaoval, e je to kaviár mezi alkoholy. Kraus ohrnoval nos nad hořkou chutí a popíjel vodku. Pak přítel usnul a cestu přes střechy u znáte . .

Ale to snad, já jen …

Prosím, řekl Václavík.

Připadá mi to hrozný, kvůli něčemu takovýmu zabít člověka.

Kapitán se usmál dost posmutněle. Já, kamaráde, u vyetřoval vrady kvůli padesátikoruně. Navíc je jetě jedna lidská vlastnost, kterou bych zahrnul do té psychologické studie. Pozoruhodný nedostatek jakékoliv morálky. Zajděte si někdy k soudu, je to poučné. Uvidíte třeba dva náměstky, z nich jeden hází vinu na druhého, a kdy se jim to nedaří, svorně obviní chudinku sekretářku, která i to kafe, co jim vařila, kupovala ze svého. Potetovaný, věčně opilý recidivista má v sobě desetkrát víc slunosti, ne podobní pánové.

Navrátil mlčel, motor sluebního vozu tichounce předl.

Dalí kapitolu příběhu rozehrál Bro. Zklamán minimálním dědictvím po manelu své přítelkyně, začal s urputností, a on dokázal být pořádně urputný, prohledávat pozůstalost. Vyptával se přátel a známých a nakonec nael listiny, dokazující, e Landa předával Krausovi značné částky peněz. Nepřemýlel příli, o co vlastně lo, usoudil, e je to dluh a pustil se do vymáhání. Záleitost se chvilku táhla a časem dolo ke schůzce ve veliké, ale prázdné vile na Malvazinkách. Z Broova hlediska to bylo vlastně nedorozumění. Nepochyboval toti, e Landa odeel ze světa dobrovolně, proto neměl nejmení tuení, e jde na schůzku s vrahem. Byl si jist svou fyzickou převahou a ne tak dávná zkuenost z prodeje závodního motoru ho na vlastní kůi přesvědčila, e facka je kolikrát lepí ne dobré slovo. Vzal si s sebou púlmetrový kus silného elektrického kabelu jako argument a tak má Kraus moná i pravdu, kdy tvrdí, e útočníka udeřil vlastně v sebeobraně.

,.Jene bude těko vysvětlovat, podotkl Stach, ,,e ho v sebeobraně cpal v nocí na elezniční koleje.”

,,Jistě. To byla taková malá hororová vloka, během které utekl Krausovi pes. Ale nejpodstatnějí bylo, e tím se případ, aspoň z hlediska pachatele, dostal do nové dimenze. Pokud ze začátku mohl předpokládat, e Landova zdánlivá sebevrada projde bez vánějích následků, teď u bylo jasné, e se hraje o čas a vlastně o krk. V Čedoku si zaplatil poměrně drahý a zásluhou toho jetě volný letecký zájezd do Jugoslávie a urychleně se začal zbavovat majetku. Krausova sestra sama netuí, e opatruje dům, který je prodaný, nový majitel tuzexového forda moná neví, proč dostal vytouené auto tak lacino. Za utrené peníze kupoval perky, mince, známky, prostě vechno, co se při troe těstí dá na podobné cestě propaovat. Čas letěl a dalí kapitola se jmenuje Helena Landová.

Ta teď sladce spí přinejmením v Alcronu,” mínil poručík.

A. Nebudeme ji budit. I kdy se zatím kvůli tomu musíme uchýlit k dohadům. Soudím, e zpočátku netuila oč běí. Nevěděla, kam el Luděk Bro ten osudný večer, pochopila jen, e Kraus dluí její rodině peníze, které nehodlá vyplatit. Rozhodla se jednat rázně. Těsně před odjezdem panu éfkon-trolórovi zavolala a oznámila, e u se dál handrkovat nebude, e odjídí a doma předá své pohledávky a přísluné dokumenty soudu a Bezpečnosti. Potom nasedla na vlak.

Automobil minul televizní vě a hluboko dole pod kopcem zazářilo velkoměsto.

Pro Krause to musela být těká rána. U u se zdálo, e je vechno v suchu, zahraniční cesta byla na dosah ruky, ale nějaké vyetřování mohlo odjezd pokazit. Věděl, e se Helena Landová vrací do Kroměříe, prostudoval tedy jízdní řád, usedl za volant a předhonil vlak. Potom trpělivě čekal před

nádráím a kdy se objevila, předvedl únos jako ostřílený gangster.

,,e mu vůbec vlezla do auta.

Nedomylenost, únava po cestě, zkrat. Moná si myslela, e opravdu přijel peníze vrátit. Ale Kraus u byl v jiné situaci, ne v předelých případech. Potřeboval jen několik málo dní a potom spánembohem, svět je veliký a člověk s kapsami plnými perků a staroitných mincí se v něm neztratí. Myslím, e právě blízký termín zájezdu zachránil paní Landové ivot . .

Z toho plyne poučení, řekl poručík Stach, e i na člověku absolutně bezcharakterním se občas najde dobrá stránka. Mohl ji zabít? Mohl. Pochvalme ho za to, e to neudělal.

Ku, pravil kapitán Václavík. Případ byl ve finále a Kraus se rozhodl, e nám jetě pro jistotu zamotá hlavy. Proto napsal ten anonymní blábol, proto hysterickým telefonátem odeslal doktora Kořínka na Moravu, měl pocit, e tak se právník bude zdát jetě podezřelejí. Byl tak přesvědčen, jak chytře vechno provedl, e kdy jsme si pro něj přili, nemohl tomu nejdřív vůbec uvěřit a potom se sesypal jako hromada netěstí. Řekl kde najdeme paní Landovou, okamitě jsme tam vyrazili, ale ona si zatím s neobyčejnou ikovností pomohla sama.

Lahovice, Velká Chuchle a ňůra automobilových světel táhnoucích se od obzoru k obzoru.

Mně na celý tý historii připadá nepochopitelná jen jedna věc. To, e Ivan kradl.

Připoutím, e to u kamaráda zabolí, řekl kapitán.

Taky za to dost krutě zaplatil, mínil poručík.

Navrátil u neříkal nic, prohlíel si zářící okna domů na protějím podolském břehu, viml si parníku, který důstojně rozráel smolně černou hladinu řeky. Mezi bledými hvězdami nad barrandovskou skálou se objevil temný stín proudového dopravního letadla.

Iljuin, dvaaedesátka, poznamenal Václavík a Navrátil s jistou úctou konstatoval, e je to konečně tak, i kdy poznat typ letounu jen podle pozičních světel a zvuku motorů není nijak snadné.

Podobné mainy, pokračoval kapitán, lítají z Prahy do Bělehradu.

Vůz uhnul z hlavní silnice a vjel na nový most přes Vltavu.

Myslím, e v pondělí bude na pravidelné lince jedno místo prázdné.

xxxx

?Bolest hlavy připomínala kocovinu po proflámované noci, ale Navrátil u dávno znal zvlátní nasládlou chu v ústech, provázející probuzení z narkózy. V hlavách postele pípaly elektronické mainky a sestřičky se pohybovaly po resuscitačním pokoji tie a lehce jako čarodějné víly. Chirurg do toho snového poklidu vtrhl jako slon do skladitě porcelánu. Poplácal Navrátila po tvářích tak vehementně, e to nemělo daleko k pohlavkům a hlasem, který by dokázal vyniknout i v přeplněném hospodském lokále, řekl:

,,Tak jak je, mladej?”

Dobře.

Fajn. Lékař zamířil k vedlejímu lůku, ale otázka ho zastavila.

Jak to dopadlo, pane doktore?”

Přece dobře. Jak jinak?”

Dny zvolna plynoucí jeden za druhým, vrcholící léto za okny nemocnice. Po dlouhém slunném období se nad městem zatáhlo, jedna bouřka střídala druhou a potom následoval dlouhý nekonečný dé, který uměl v korunách stromů nemocničního parku, bubnoval na plech pod oknem a bublal v okapových rourách. V polovině srpna, kdy se počasí jak tak umoudřilo, udělal Pavel Navrátil první bolestivé, leč samostatné kroky. O týden později u dokázal pohodlně dojít do umývárny a za dalích čtrnáct dní podepisoval lékař propoutěcí listiny.

Tak, my tady udělali co se dalo. Zbytek u bude záleet na vás.”

Rehabilitace je záleitost úmorná a v lecčems připomíná třífázový trénink vrcholových sportovců. Rozcvička, bazén, posilovací cviky, znova bazén, večer pak ostrá procházka, později běh, est kilometrů nejméně, potom spánek, při něm je tělo tak unavené, e se nezmůe ani na sny. Ráno pak rozcvička, plavání a posilování…

Listí na stromech zeloutlo a začalo opadávat, kraj zteskněl podzimem. V jednom z posledních hezkých dnů toho roku, před tím, ne listopadové detě k nepotřebě rozmáčí travnatou plochu letitě, startovalo na svazarmovské louce malé sportovní letadlo. Odlepilo se od země, prudce zamířilo vzhůru, a se změnilo v nepatrnou tečku na pozadí bílých oblaků, následoval pád do vývrtky, potom zase stoupání, přemet a série kopaných výkrutů, střemhlavý let, po něm rachot motoru vyplail hejno racků, kteří u od severu přiletěli zimovat.

Irena Horáková to sledovala skoro bez dechu a z nervozity trhala zuby růek kapesníku. Náčelník Soukup si zatím sám pro sebe bručel povely: No tak, přitáhni to jetě trochu, fajn, vydr ..

Akrobatický zlín připomínal ptáka, vychutnávajícího radost z létání. Obraty, lopingy, pády a po nich dalí vzlety. Dlouho se toho nemohl nabait, ale protoe vechno musí jednou skončit, nakonec naposled zamával křídly, dosedl na plochu letitě a volně dojel k lutě natřenému hangáru, kde motor konečně zmlkl.

Irena se rozběhla po ustící uvadlé trávě, chtěla být u letadla první, ale v polovině cesty ji předhonil náčelník. S překvapením si uvědomila, e je tenhle stárnoucí dobrácký chlap přezdívaný Netopýr, má z kousku cizího těstí stejně bláznivou radost jako ona sama.

Zvolnila, Jan Soukup docválal k maině, opřel se o hranu křídla a ztěka popadal dech. Potom se plexisklový kryt kabiny odklopil a objevila se usměvavá Navrátilova hlava.

No jo, řekl náčelník letitě nejlhostejnějím tónem, jakého byl v tu chvíli schopen. Bylo to docela dobrý.

Konec