Poselství od gilotiny - Josef Hotmar

Na věích Notre-Dame odbíjí hodina po půlnoci. Je dusno k nevydrení, ačkoli zdravý rozum káe, aby horko, leící nad Paříí ji několik dní jako kodolibý pozdrav tropů, odstoupilo. Ani tichý epot Seiny za zády moc chladu neskýtá, take milenci první letní noci utekli od

romantiky břehů básníků do klimatizovaného soukromí doby konzumu.

Také aut a jejich rámusu vůbec neubylo. Jakoby nebyla vůle noci a čas jít spát. A nechat si zdát, jak před téměř dvěma staletími zrovna odtud vyjel obyčejný cestovní landauer s

neobyčejným nákladem dvou Veličenstev a tří Výsostí. Kdy i na kozlíku zasedl místo kočího hrabě, aby důstojnosti cestujících bylo dáno, co jim patří.

Ujeli nám, protoe metropole Francouzského království byla tehdy mení a také

o krapánek temnějí. Rovně městská brána hned při ruce, tady za rohem náměstí

Svornosti, nazývaném nejkrásnějím na světě. Kdy potom u nestálo uprchlíkům nic v

cestě, ne prach silnice a vůně zelinářských zahrad, polí nasazujících na zrno, a sem tam nějaký vinohrad těkého červeného. Hlavně vak tři sta kilometrů země, která netuí, e je krutě zrazována. e tajný útěk krále má obrátit její naděje vniveč.

Korunovaní uprchlíci budou spěchat celou noc a den. Sotva vydechnou při přepřahání a u zase jedou. Svěí krajinou, s malými vesničkami a městečky, kam jejich obyvatelé sváejí obivu na rozvrzaných dřevěných vozech, taených párem volů. Protoe tady se dobývá

chléb v potu tváře. Vlastně dodnes.

Jeliko máme čas, který nám skvěle etří dálnice a také podstatně méně důvodů se kochat nevábnými továrními komíny, eleznými konstrukcemi dálkového vedení, anténami zvící

pevnostních věí i jinými skvělými vymoenostmi civilizace, které 20. století rozeselo

nepočítaně na úkor lesů, vod a strání, stačíme se vyspat do růová. A přesto být včas u toho, a kočár, plný bláta a prachu - jak nezdvořile nablýskaná je kapota naí renaultky , zastaví na 212. kilometru. Před potou městečka Sainte-Menehoulde, aby popáté za noc a

den měnil spřeení.

Je přesně 19.55 hodin 21. června 1791.

Mladý Jean Baptisté Drouet - potmistrův syn, který právě dovril 18 let se činí, protoe kočí na kozlíku významně zacinkal měcem. Take tři páry koní jsou zapřaený v nevídaných

patnácti minutách. Proto není vůbec čas ochutnat prasečí noičku, kterou vzácným

cestujícím nese osobně hostinský od Červeného koně, jak se bude často psát v lepích i

horích líčeních dramatického útěku.Něco jiného se vak opravdu stalo.

Jen na osudovou chvilku se rozhrnuly pečlivě zataené záclonky kočáru a do eřícího se

dne vyhlédla bledá tvář. Mladý Drouet, který se vypjal k poslednímu pozdravu, ustrne. Tu tvář přece zná. Visí na obrázku v radniční síni a je vyraena na livrech, které právě dostal.

To je sám Ludvík XVI., Jeho Veličenstvo král. Nemůe být mýlky. A zůstane několik minut nehybný, jakoby do něho udeřil blesk.Je 20.10 hodin. Ve 20.15 Drouet tryskem vyjídí za kočárem, kterému zbývá na belgickou hranici devadesát jedna kilometrů.

7

Protoe víme, co přijde, dáme vale dřívějí potě a dnení četnické stanici, kde nám dějiny dovolily nahlédnout do své tajuplné tváře. U Červeného koně, samý zčernalý trám a dobové rytiny plné muinců, si poručíme, co ,,menehoulďany proslavilo stejně jako Drouetův

vlastenecký čin. Prasečí noičku s pořádnou číí burgundského. Take neuslyíme zběsilý noční křik, zaznívající od Tour de lHorloge, blízkého městečka Varennes, kde houf sedláků s píkami a vidlemi právě zastavil kočár a přinutil královskou rodinu vydat se do rukou lidu. V

obrátce dějin od království k republice. Na ní bude čekat Ludvíka XVI. a jeho enu Marii Antoinettu gilotina.

8

KRÁL POD GILOTINOU

Jeden z kronikářů posledních Bourbonů zapsal o svatení noci Ludvíka XVI. To byl jetě

pouhým následníkem za času kralování svého děda Ludvíka XV. Vpravdě dosti opoválivé,

ale zřejmě podle skutečnosti:

Princ otevřel dveře svatební lonice či vlastně předpokoje. Arcivévodkyně Marie Antoinetta ho očekávala v pozlacené posteli, která se pod jejím křehkým,a zhýčkaným tělem téměř ani nepohnula. Je to podivné, ale kdybychom mohli číst na jejím zachmuřeném čele, zastíněném mraky smutku, rozeznali bychom místo radostného očekávání nevěsty hrůzu děvčete

ohroovaného nebezpečími, je vzruivé povahy tuí, ale zároveň snáejí s větí odvahou, ne samy o sobě předpokládají.

Ceremonielem předepsaní svědci okamiku kvapně vyli z pokoje. Mladí manelé osaměli.

Na chvilku se rozhostilo ticho. Potom princ přistoupil k Marii Antoinettě a vztáhl ruku k pohlazení. Srdce mu divoce builo, cítil, jak mu do hrudi, do spánku i do rukou proudí mladá krev rozpálená láskou. Zároveň vak něco prince, velmi bázlivého a velmi neikovného, silně ochladilo. Snad májová bouře, k ní se schylovalo venku, snad vědomí, e vytouený

okamik jetě nemůe přijít. A tak ráno, a ceremonielem povolaní vstoupí do místa setkání nejslavnějích královských rodů Evropy, najdou princeznu z domu Habsburků, jak s hlavou v dlaních se modlí a vzdychá na klekátku pod starobylým kříem ze santalu. A na druhém

konci lonice odpočívajícího na pohovce u zdi následníka francouzského bourbonského

trůnu, který je stejně bledý jako jeho mladá cho. I jemu se perlí na čele studený pot z děsivých snů. Ani si nezul střevíce. Jakoby právě veel. Svatební loe zůstalo od večera nedotčeno. A manelství nenaplněno, co se u Bourbonů stalo poprvé, co praotec rodu

Robert vtrhl s rámusem do francouzských dějin.

V den slavné květnové svatby roku 1770 bylo Ludvíkovi estnáct let , narodil se

23 srpna 1754. Dobře se o něm vědělo, e navzdory pilné péči vychovatelů vědomostí příli nepobral.

9

Na první pohled se jevil dvořanům jako poddajný, slabý, vdy nerozhodný, i kdy zároveň plný dobré vůle zavděčit se a jednou byl i dobrým vládcem Francie. To vechno se nejen

vědělo, ale i patřičně přikralovalo.

Jen několik zasvěcených vak mělo povědomost o princově neschopnosti být ivota

dychtivé, koketní a v jistém smyslu i náruivé Marii Antoinettě nejen manelem, ale i

milencem. Prostě nemohl. Take spolu začnou opravdu ít a po sedmi letech , to u je tři roky králem Ludvík XVI., kdy starostlivý, o hateřivou rodinu vdy pečující vagr Josef II., císař římský a německý, obstaral schopného vídeňského chirurga, který vlastně velice

snadno odstranil malý zádrhel. A bylo to. Osmý rok manelství se ji narodí první dítě, dcera symbolického jména po babičce Marie Terezie. Pak konečně i dauphin Ludvík Josef a jetě jeden syn - Ludvík, z nich ádnému nebude dopřáno trůnu jejich neastného otce. Mezitím stíhaného hanlivými popěvky, epigramy a pamflety, v nich je zesměňován i jako mu

utěpačně, i kdy vlastně trochu dobromyslně, co vůbec nelze říci o jeho eně Marii

Antoinettě, jí zvlátě Paříané neřekli jinak ne ta Rakuanka.” Navzdory tomu, e Francii, pořád věřící v monarchii, dala rovnou dva následníky.

Popravdě řečeno Ludvík XVI., král Francie a Navary, který nikdy ničemu nezabránil, nikoho nezastavil, samozřejmě ani patřičné nečelil váným událostem, které se jako lavina valily přes jeho hlavu, byl jenom obětí nekonečného počtu předchozích dějů, jejich řetěz,

táhnoucí se z minulých století, se měl právě zauzlit. Nejen v opakované monosti bankrotu, který vlastně hrozil ji od dob Ludvíka XV., a jemu nemohl trvale zabránit ani kouzelník-bankéř v jedné osobě - Jacques Necker. Avak jetě poválivějí byla vudepřítomná bída, po opakovaných neúrodách přímo stralivá, protoe jen půlmiliónovou Paříí se potulovalo dvacet tisíc ebráků. V zrcadle miliónů livrů vyhazovaných kadoročně rozmařilou lechtou, ale i vysokým klérem, vskutku jedinečné panoptikum říe, v ní sice pořád jetě platí lex rex, králův zákon, ale stát zároveň přestává řídit běh ivota vezdejího. Moc krále, daná bohem, na ní horlivě braly podíl dva vyvolené stavy - lechty a duchovenstva - ono pouhé procento z dvaceti osmi miliónů obyvatel Francie, která stále více chudne, a proto se i stále častěji bouří, slábne. Kdy roste moc veřejného mínění, včera posmívaného království aků slova, které dávno ústy Encyklopedie odmítá minulost, pověry o boském právu, ctihodné

instituce, hlavně církev, tu nevěstku doby, protoe je třeba změn, nového uspořádání věcí veřejných, budoucnosti hodné člověka.

Ludvík XVI., milující dobré jídlo, bez ohledu na varovnou skutečnost, e od mládí byl dosti otylý, vzruující se také hony a nejvíce ze veho dílnou dvorního zámečníka Gamaina, vak vůbec nevnímá vánost okolností, buících na vrata jeho paláce. Proč vlastně přemýlet?

Jestlie ve duevní od dětství přímo nesnáel. A mylení ho tolik unavovalo. Při schůzích státní rady proto obvykle spal. Prospal vlastně i první setkání s osudem.

Druhý rok vlády se nechal korunovat v Remei, v tradičním městě slávy počátku kadé nové epochy. Tam mu pomazali svěceným olejem dojatě skloněnou hlavu a prohlásili jej králem

Francie a Navary. Přísahu skládal s rukou na staroslověnském kodexu, původem ze

Sázavského klátera, podle zvyku, za něj Francia, vděčí královně Anně, dceři kyjevského kníete Jaroslava Moudrého.

Pokládalo se za zcela nezbytné, aby před návratem do Versailles vedly jeho kroky kolem, či nejlépe do nejslavnějích chrámů království. Proto navtívil Paří a nechal se znovu uspat pontifikální mí v Notre-Dame.

10

Potom stoupal jeho skvělý průvod, samý purpur a bělostné lilie, po mírném svahu ke kostelu svaté Jenovéfy, první křesanské patronky Paříe. Cesta v jarním vedru dosti úmorná,vedla kolem starobylé univerzity. Se zastavením v koleji Ludvíka Velikého, kde celý houf

vyplaených univerzitních hodnostářů se přímo předháněl,

aby bezvadnou latinou uctil krále přáními na dlouhé a poehnané panování. Kdy ho

podobnými litaniemi zdravili kněí vysokého učení, král ji nehnutě seděl ve slavnostním křesle, podoben vypasené, přesto vak velkolepé modle, a zvolna usínal.

Ve chvíli, kdy před něho předstoupil útlý, sedmnáctiletý mladík, bledé tváře, ale ostrých rysů, malý na svůj věk, král u podle svého dobrého zvyku tvrdě spal. Take vůbec nevychutnal skvělý latinský projev nejlepího áka koleje, který si jej napsal zcela sám a jak vdy tvrdil, výrazně prostoupil námitkami proti nepřijatelnému stavu společnosti. A jestlie jej odvodil od mylenek Rousseaua a jeho Společenské smlouvy, která byla biblí jeho ití, jistě tomu tak i bylo. Avak tenkrát byl jetě při ruce mladíkův ostraitý učitel latiny a řečnictví abbé Hervaux, který se postaral, aby projev neobsahoval ádné kacířství, a tak doel k vládcovu

milostivému sluchu. A také doel, protoe král se nakonec probudil a zdvořile Maximilienovi Robespierrovi - v koleji přezdívanému Říman zatleskal. Ačkoli to nebyla jeho nejskvělejí řeč, jak historie vkrátku ukáe. Přesto byla víc ne výstraná a zralý mu by to jistě i pochopil.

A se tito dva potkají podruhé tváří v tvář, půjde Ludvíkovi o ivot.

Mezitím ovem události veřejné zcela předběhnou vechny lidské úmysly. Francouzská

vláda zosobněná čtyřiatřicetiletým monarchou dospěje na samu mez úpadku. Ludvík XVI.,

stále bez peněz, rozpačitý a povolný, někdy velice umíněný, jak slabí králové občas bývají, přijal konečně radu svého právě zavreného ministra financí Jacquese Neckera a rozhodl

svolat generální stavy. Ve své boí naivitě propadlý iluzi, e měanstvo, kterému dal

největí počet hlasů na shromádění tisíce dvou set nejlepích muů království, vděčně

rozetne uzel finančních starostí a začne platit dluhy, které nezavinilo. Tehdy zaije poprvé a naposled dříve nebývalé projevy veřejné přízně. Nazývají ho spravedlivým” a

osvoboditelem, zatímco obrazy jeho nenáviděných ministrů jsou veřejně páleny.

V prvním roce Revoluce král vlastně nepochopí vůbec nic. Události se prostě kupí kolem

něho a někdy i přes jeho hlavu. Chová se jako vdycky. Je krajně nevímavý, dějů veřejných nedbalý, neschopný činu i v tom směru, který sám naznačil v okamiku, kdy velkomyslně

rozhodl dát zemi nové jistoty a spravedlivějí řád.

A trest krutý a nesmiřitelný na sebe nedá dlouho čekat.

Kolikrát jen se potom bude budit ve strachu, co ho s rodinou zase natrefí? Určitě v noci na 6.

října roku 1798, kdy osm tisíc Paříanek, posílených několika stovkami muských dobyvatelů Bastily, přitáhlo do Versailles, vniklo do zámku, zabilo několik stráí a směle zabuilo na dveře královských lonic. Král zcela ochromen hrůzou, jen ve vyívané koili, bez paruky, s potem ve tváři, vyslechl nepříli uctivé přání en z lidu, aby se okamitě vypravil do Paříe, kde u několik týdnů zuřil hrozný hlad. Zatímco rozmařilý dvůr dále nevycházel z radovánek, honů, plesů, kde dosud nic, vůbec nic nechybělo. Protoe u krále se jedlo, pilo a skotačilo, jakoby země neúpěla starostmi.

Tehdy poprvé, ale nikoli naposled, královský ceremoniel utrpí na kráse. Ludvík XVI., tváří v tvář enám ani okamik nezaváhá a ihned vydá příkaz opustit Versailles.

11

A tak 6. října, brzy zrána směřuje do Paříe podivný průvod.

Vojáci s bochníky chleba napíchnutými na bodácích. Mladičká děvčata i eny v letech s

vypůjčenými vojenskými klobouky, obkročmo na koních a dělech. Králova strá větinou bez klobouků a také beze zbraní pobíhá zmateně a zvětuje chaos. Uprostřed davu jede

královský dvůr ve slavnostních povozech. La Fayette v kordonu svých národních gardistů

starostlivě střeí s rukou na avli krytý kočár, v něm se veze Ludvíkova rodina. Vude kolem, na po nočním deti rozbahněné silnici vesele povykuje různorodý dav muů, en i

dětí, ověený vemi druhy zbraní a mávající ulámanými větvemi, se lutým, hnědým i

červeným listím.

A nad nimi,o hlavu výe, se nese vousatý obr, určitě model z výtvarné koly Latinské čtvrti, oblečený do římského krunýře, který v noci sal dva tělesné stráce ohromnou sekerou, ji celou zakrvavěnou drí na rameni.

Jene jedna lekce utědřená lidem králi nestačila. Ačkoli vechno viděl a slyel, stále nic nechápal. Proto se sice usmívá na revolucionáře, s nimi se musel po odstěhování do

Tuilerií , dříve zámku královen-vdov , naučit ít. Dokonce se dojímá občasnými podvečerními návtěvami Paříanů pod okny, kteří si voláním vynucují, aby král vyel ven a pozdravil je.

Kdy stejné nikdy neádají od královny.

O Rakuanku toti Paří nestojí u dávno.

Snad z hlouposti, snad z pocitu uraenosti hromadí dalí chyby. Přes svoji přirozenou

zbabělost zdruje zákony, za co sklidí přezdívku král veto, přeje kněím, kteří nepřísahali věrnost státu a dokonce píe svým příbuzným a královským bratrancům, jak se cítí pohaněn a zda se mu konečně dostane pomoci odjinud.

Pak souhlasí s dramatickým útěkem z noci 20. června 1791, který zosnovala královna a její početní obdivovatelé. Stejně pomateným, a proto nepovedeným jako celá jeho vláda. Kdy

pokus o únik trapně skončí 22. června ve Varennes, vlastně nedaleko francouzských hranic, za ně u uprchla větina jeho rodiny a ministrů, ji vlastně není francouzským králem’, jak zní jeho nový ústavní titul. A zbývá jen několik obrazů fraky, v ní mu bude souzeno hrát smutnou a tragickou roli.

Zbývá mu jetě rok a půl ivota, ale jaký to bude ivot. Ve stálých hádkách s Národním

shromáděním. Haněn revolučním tiskem. A nakonec tván i Paříany kteří dávno

zapomněli, komu se tak rádi klaněli. Proije mnoho bezesných nocí a jetě více krutých

probuzení.

Zvlátě divoké ráno zaije 10. srpna 1792. Tehdy ho vyruí hlahol zvonů z celé Paříe , tak výhrůně zněly naposled za Bartolomějské noci , ale i rachot děl a výstřelů muket, protoe Paří, tentokrát nejen třetí, ale i čtvrtý stav chudinský, vyhlásily povstání. A král, aby zachránil holý ivot, který vak si nezachovají výcaři a lechtici, je u něho čestně a v protivenstvích dreli strání slubu, uprchne pod ochranou Národního shromádění, se

kterým se tolikrát vadil. A ře, která v Tuileriích nastala hned, jakmile tam vnikl lid, strávil klidně v místnosti stenografů, kde v pohodě pojídal broskve a staral se, kdy známý jakobín a jetě známějí malíř David dokončí jeho podobiznu. Ji nikoli královskou, protoe právě toho dne bude zbaven královského titulu.

Zbytek ivota běhu občana Ludvíka Kapeta je jetě smutnějí. Vlastně zcela bez zastavení na cestě k popraviti, kam zmocnění poslanci Konventu polou dvojnásobného zrádce,

který povolal své bratrance, cizí tyrany, aby lid potrestali, stále rozetvává národ a tím se dopředu odsoudil.

12

Přesto jen 361 hlasů proti 360 bude ádat jeho okamitou smrt.

Určenou na neděli 21. ledna, na desátou hodinu ranní, na náměstí Revoluce, dříve

pojmenovaném po Ludvíku XV. a dnes známém jako náměstí Svornosti.

Zelený, zcela zavřený a záclonkami stíněný vůz, do něho usadili bývalého krále a teď

zavreného občana Republiky Ludvíka Kapeta, také jeho zpovědního abbého Edgewortha,

vyjídí z klátera Templu, kam internovali královskou rodinu, před půl desátou. V Paříi je pomourno, sychravo, ale ulice jsou přesto plné. Metropole si přece nedá ujít divadlo roku, chce být u toho, a bude umírat ten, který byl jetě včera jejich pánem.

Kočár doprovází tisíc pět set pěáků a jezdců. Dragouni jedou zvolna, aby pěí vojsko

stačilo, rovnou prostředkem ulice, která je lemována dvojitou řadou paříské gardy a vojsk z venkova. Jakmile kondukt vyrazil, zazněl zlověstný rachot bubnů. Bubeníci si předávají

paličky jako tafetu, po celou cestu, a na náměstí, k dřevěné tribuně, nedaleko tenkrát jetě nedokončené sochy města Brestu.

Ludvík XVI. vystoupil z kočáru za naprostého ticha kolem. Pomalu vykročil k monstru s

gilotinou, kterou se popravuje teprve necelý rok. Po boku mu kráčí důstojně jeho zpovědník.

Jen s obtíemi vystupuje po prkenných schodech, hlavu svěenou, oči upřené před sebe.

Snad ani na chvilku nevzhlédl na náměstí, na zvědavce, kteří mu tolikrát lichotili a teď mu tolik spílají. Času nezbývá, aby se alespoň jedním pohledem zastavil na zahradách, v nich se tak rád procházel.

Zcela ztratil zbytek vůle k ivotu.

Proto se vůbec nebrání, kdy mu Charles Henri anson, včera královský a dnes

republikánský kat, upravuje at a dohlédá, aby správně poklekl a hlavně bez vzpěčování

vloil hlavu do hrůzného otvoru. Snad stihl, určitě mohl stihnout říci: ..Lidé, umírám nevinen ve vem, z čeho jsem obalován. Přeji si, aby má krev upevnila těstí Francouzů.” Rachot bubnů vak zcela vyloučil, aby byl někým slyen.

Jisté proto je pouze, e abbé Edgeworth doprovodil svist Luizetky - jak se gilotině zprvu přezdívalo slovy: Synu svátého Ludvíka, vstup na nebesa.

V deset hodin dvacet dva minut Ludvík XVI., stár třicet osm let, pět měsíců a dvacet devět dní, nebyl mezi ivými.

ABBÉ BEZ SUTANY

Kdy Paříané volili své zástupce do generálních stavů, vlastně trochu na poslední chvíli, protoe sepisování nekonečných stíností na poměry vezdejí nebralo konce, a narychlo

vymýleli i jakousi první verzi deklarace práv člověka, vtrhl do arcibiskupství, na ostrově Cité uprostřed Seiny, kde sbor volitelů zasedal, dav otrhanců. A za děsného povyku rozhodně

poadoval vydání jednoho z volitelů, jménem Réveillona, výrobce papírových tapet z

předměstí Saint-Antoine. Ten se ovem pro jistotu skryl přímo v Bastile. Zřejmě nevěřil ani vojsku v ulicích, které u několik dni demonstrativně nabíjelo zbraně rovnou před očima nespokojeného a hlavně vyhladovělého davu.

13

A tak 27. dubna dosud vlastně dosti klidná Paří bouřlivě rámusí. Zatím jenom proti

zbohatlíkovi, bývalému dělníkovi, který zrovna snioval mzdy na ebráckých patnáct

soudobových haléřů a vyznamenal se nadvakrát jetě jako čerstvý nositel čestné stuky za slubu vlasti. Demonstranti v nouzi, kdy Reveillona nechytí, oběsí alespoň jeho podobiznu, kterou pak před radnicí jetě obřadně spálí, aby nakonec vybili i jeho továrnu a honosné sídlo. Pozdviení potom rozeene vojsko natolik rozhodně, e na dlabě zůstane leet dvě stě mrtvých.

To ve se semele přímo před očima paříských volitelů, kteří dva dny nemohou řádně

jednat. Tak alespoň poslouchají abbého Emmanuela Josepha Sieyese, který svojí útlou

knihou Co je třetí stav? se před nějakým časem pasoval na mluvčího jetě včera mlčící třídy. A naslouchají paličským řečem o neschopné vládě, která nedbá hlasu země,

zpustoené, neplodné země, je odpírá dávat lidem ivot”. Něco nevídaného k slyení z úst kněze, drásajícího mysl sice rovně nespokojených, ale přece jen dosti bohatých, protoe v Paříi mohl podle zvlátního královského ediktu volit jen řádný poplatník esti livrů daní.

Dvakrát větího poplatku ne jinde. Proto na setkání v arcibiskupství sedí hlavně obchodníci, majitelé manufaktur - krutý vykořisovatel Réveillon byl přece také vybrán mezi volitele -

advokáti, lékaři, také vědci. Přesto právě oni budou vkrátku povoláni pohnout dějinami.

Kdy ráno 29. dubna byl v Paříi zase klid, plnomocní volitelé pokračovali ve své práci.

Jene ztracené dny u nelo dohnat. Volby v metropoli nakonec potrvají a do 20. května, take paříská deputace nebude na prvních zasedáních generálních stavů - jednají ve

Versailles od 5. května - přítomna.

Jako poslední nejen z Paříe, ale i z Francie bude zvolen do delegace jednačtyřicetiletý Sieyěs - narodil se 3. května 1748 - generální vikář ze Chartres, který vlastně první

naplánoval den zrození Revoluce. Nenápadný vzhledem, v edé, nepříli čisté sutaně, která se stále více podobá střihem civilním atům, ale silný kadým slovem, by pronáeným mdle a bez vzruchu, jím země a její lid ádají pozdní spravedlnost, volají po odpykání minulosti a přejí si dosíci spásy od budoucnosti. Takový i bude, snad jetě ostřejí, ve slovech a

rozhodnějí v činech, jakmile vstoupí do versailleské Kratochvíle, kde zatím generální stavy jednají odděleně, plni řevnivosti, nespokojenosti, hlavně se státními financemi, ale jakoby pořád jetě dobře neviděli a zřetelně neslyeli sténání hladovějících Francie.

V měsíci marností, kdy dvůr rozdělením stavů chtěl dále pevně dret moc, alespoň jako

smírčí soudce rozvaděných. Take se rychle vytrácela včera probuzená naděje, e zítra

bude lépe.

10. června vejde do shromádění svých druhů Sieyěs a zvolá hlasem osvědčeným na

kazatelně: Přetněme lano, je u čas! Tehdy pravý okamik nael i pravého mue.

Rozčarování z neochoty privilegovaných nemohlo být toti větí. Nebezpečí, e se nakonec lechta spojí s duchovenstvem a vytvoří jakousi horní komoru - druhou sněmovnu, blií. e lid bude na oko spasen jedinou okoralou skývou chleba, aby byl konečně klid, poválivějí.

A jen vechno zůstane při starém, přeje si dvůr, take je otázkou pouhého času, ne

generální stavy, náhlá hrozba stávající moci, samy od sebe zaniknou.

V úskalích, licitacích a hlavně odkladech se marnil jednací čas generálních stavů. Kdy jedni poadovali cit, ulechtilost a důvěru od druhých. A ti druzí zase chtěli diktovat větině svá přání z jiné doby.

14

A dosud byl ovem král uznávanou autoritou i pro třetí stav.

Právě ten, který se postará o konečné prohlédnutí veřejnosti. Díky kampani odrodilého abbé.

Jen hlasitě svolává své druhy k samostatné plavbě a zároveň láká vemlouvavými a

mírumilovnými výzvami lechtu a hlavně duchovní, jich větina smýlela rovně ponovu,

aby se připojili, dokud je jetě čas. A vpravdě se i dočká, protoe nejprve přejdou k třetímu stavu tři, pak sedm a nakonec osmnáct farářů z kněské kurie. Napohled málo z počtu 291

poslanců, ale přece jen dosti na počátek neplnění ideálu, který Sieyes vyjádřil lapidárně před svými pařískými voliči: Říká se, e třetí stav netvoří generální stavy … Nu co, tím lip, nezbude mu, ne vytvořit Národní shromádění.” A za podpory hraběte Mirabeaua, který ho nemá rád a advokáta Targeta, který mu závidí, hlavně vak svých přátel z Paříe, prosadí hlasování o roztrce, kterou Revoluce potřebuje. Téměř pět set bylo pak těch, kteří řekli ano, kdy hlasy proti nashromádily ani stovku do počtu. Ti si potom dodávali odvahy voláním:

A ije král!” Zatímco Sieyěs opět stojí na řečnitl a napadá malověrné, lidu se odrazující, na svoji povinnost nedbající, zrovna ve chvíli, kdy vítězství je nae.” Proto se stal Sieyěs 17.

června prvním mluvčím nejen třetího stavu, ale i Národního shromádění. Vlastně celé

Francie. Také zárukou, e dobrá věc se podaří.

Král potom v jedné ze svých ojedinělých chvil rozhodnosti nechá zavřít Kratochvíli, kde se dosud zasedalo. Vzpurným zástupcům lidu proto nezbude ne se odstěhovat. A poslanci

ubohých si najdou vpravdě i ubohé sídlo. Tentokrát putují ze sídla královského mezi

obyčejný lid do starých Versailles. A tím proslaví Jeu de Paume - Míčovnu , sál oklivý, po léta neudrovaný, bez nábytku, krajně zchátralý, vlastně nevhodný k poslání zrození nového věku, přesto nejpamátnějí z roku 1789 vůbec.

Právě tady ná vzpurný abbé, teď milovaný lidem po celé zemi, protoe revoluční noviny se postaraly, aby Francie o něm a jeho činech věděla, zaije jetě mnoho ze svých početných triumfů oněch týdnů. To u Národní shromádění bude sloeno ze vech členů generálních

stavů, kteří nakonec přilezli ke kříku z nezbytí, také uznáno králem a povoláno sezdat první ústavu země. Proto se od 9. července nazývá Ústavodárným.

Jak rychle vzplála Sieyěsova sláva, tak rychle vak i hasne. Od srpna jakoby zvolna

ustupoval do pozadí, náhle zastíněn větími řečníky a také větími skandalisty, z nich vkrátku stojí nejvýe na stupních popularity hrabě Mirabeau. Sieyěsův řazavý hlas náhle zaznívá z tribuny Národního shromádění jen málokdy. Konečně nebyl nikdy zrovna dobrý

řečník a teď se krasořečnictví dostalo do módy. Jeho dosti vysoká postava a obličej

výrazných galských rysů náhle mizí v davu ji zase větí tisícovky poslanců. Snad se i urazil, e nebyl zvolen do ádné významné funkce a dokonce ani povoláván k obhajobě nových a

nových zákonů, které neberou konce. Přesto je stále tady. Zvykl si vlastně od dětství, e jeho tuby, chtěl být vojákem, ale rodina rozhodla e půjde na kněze , nejsou pro cesty osudu rozhodující. Proto se čas od času uzavírá do sebe, ije po svém, na větinu svých přátel i kněí velice ctnostně. Zatím toti nepotřebuje brát úplatky, ani se předvádět na stále

početnějích slavnostech. Jestlie ho později Robespierre důvodně přezdí jako krtka

Revoluce”, protoe opravdu podryl základy království, pak polovinu revolučního roku snad celý jeden následný letopočet stráví v zimoviti. Bez potřeby být účasten.

S jednou, velice svéráznou výjimkou.

15

V listopadu, v době, kdy Národní shromádění zruilo vekerá feudální privilegia, a proto dojde i na výhody kněstva, náhle vystoupí veřejně. Jako zjevení se objeví na tribuně

shromádění, které si mezitím zvyklo oslavovat Mirabeaua a Baillyho, ale čas od času i

Robespierra. A vyvolá poprask, Kadý v sále čeká nový útok na království. lechtici i jeho druzi v sutanách si stírají pot z čela jetě ne spustí. O to větí bude jejich překvapení z toho, co vlastně řekne. Sieyěs toti rozhodně odmítne zruení církevních desátků, které jsou jeho jediným zdrojem obivy. A sklidí posměch, výčitky a nevděk. A rázem včera slavné

jméno je proklínáno, Marat ho nazve věrným sluebníkem papee”, přátelé se od něho odvracejí, zůstane téměř sám. Pokus dvora přetáhnout včerejí idol lidu na svou stranu vak hrubě sele. Lidový abbé zůstane věrný svým ideálům čisté revoluce”. Určitě na čas.

Ludvík XVI. si ho nekoupí jako mnohé jiné.

Jeho mlčení, protoe několikaměsíční působení v Paříi, kde stál v čele městské správy, vkrátku ukončené vlastní demisí, není příli pozoruhodné, potrvá více jak dva roky. Stráví je převáně na venkově, uprostřed starých knih a v historických studiích, v nich hledá

odpověď na svá ivotní zklamání. Zřejmě ji nakonec najde, protoe jeho návrat do velké

politiky bude astnějí ne první vstup na jevitě. A také delí.

Bude to ovem jiný abbé Sieyěs, stejně chytrý, ale i více vypočítavý. Velice obratně řídící své dalí kroky, protoe hlavní je přece přeít!” Avak zároveň zachovávající zásady, kterými proslul v roce 1789. Určitě navenek.

Potvrdí je v plném rozsahu jako člen revolučního Konventu, který od 13. listopadu 1792

projednává osud Ludvíka Kapeta, dříve Ludvíka XVI., co je vlastně první causa mladé

republiky.

Přítomni v sále - Konvent zasedá jako Národní shromádění po svém přesídlení do Paříe v Jízdárně Tuilerií - byli snad vichni poslanci zvolení v září roku 1792. Lid si na ně toti osobně dohlíel. A velice bedlivě, take kadý projev, kadé stanovisko řečníka bylo u dopředu věcí veřejnou. Proto od počátku měli vrch v jednání zarputilí odpůrci krále a

poslanci jindy ústupní a celkem názorově milosrdní jednali opatrně, raději mlčeli a příli nedávali najevo, co si vlastně vskrytu due myslí. Popravdě řečeno těch, kteří byli rozhodnuti potvrdit konec monarchie a tím i Bourbonů tak, e padne poslední korunovaná hlava, byla valná větina. A také dav na galériích a pod okny Jízdárny si nemilosrdně ádal, aby tekla královská krev.

Proto se jenom střídají řečníci v předem jasné při.

Saint-Just popravil krále bez soudu. Jakobín Lindet, který připravil obalovací spis, vyhlásil, e Kapet ivot dávno ztratil v osidlech zrady”. Podobně se dal slyet Robespierre, mu, který před léty v Arrasu dva dny nespal a nejedl, kdy měl podepsat rozsudek, odsuzující vraha k popravě. Podobně mluví, s výjimkou tří řečníků, větina.

Abbé Sieyěs, mající vrozený smysl pro sarkasmy, promluví a 16. ledna 1793, kdy v osm

hodin večer začalo poslední dějství, aby skončilo a v osm hodin dalího dne. Po velice zdlouhavém rozhodování, v něm se od poslanců poadovalo, aby jeden za druhým po

vyvolání jménem vyjádřil veřejně, zda je král vinen a odsouzen na smrt.

Jízdárnu v onu chmurnou chvíli hlasování osvětlovaly pouze olejové lampy. Galérie

vyhrazené veřejnosti přímo přetékaly svátečně oblečenými lidmi, kteří se bez zábran bavili, vyjídali stánky se zmrzlinou a pomeranči nebo se hltavě ivili z koů, které si přinesli s sebou.

16

Přitom ovem i pozorně naslouchali, co se děje na tribuně, a sledovali jména poslanců, kteří se u stihli vyjádřit. Po stále hlučnějím sále kolovaly lahve. I poslanci se dávno přestali ostýchat a s gustem se věnovali občerstvení. Soud nad králem se tím změnil v pou.

Tehdy přila řada na Sieyěse. Král u byl dávno odsouzen, jen ve věci okamité odloené popravy nebylo jasno. Tehdy včerejí radikální mluvčí třetího stavu dnes kněz snad jenom svědomím, protoe jeho církev, které se nikdy nezřekl, byla dávno vyvlastněna a zcela

postátněna, pronese lakonické: ,,Smrt bez frází! A stane se tím nejen odrodilcem nejsvětějí církve, ale i královrahem. Vědomě, protoe chtěl nejen přeít, ale i pevně věřil v republiku.

Právě ji bude dále hájit. Teď ji nikoli ze vech sil, naopak dosti nenápadně, ale o to úspěněji. V mnoha dalích letech jako člen Rady pěti set a posléze jako direktor. Také zachraňovat v nepřehledných přích, kdy jednou budou mít vrch ti, co navrhli Robespierra, potom zase nejhorí korupčníci mladého státu, také monarchisté, vůči nim bude

nejnesmiřitelnějí. Vlastně ideál spravedlivého státu, kterého se nikdy nedočkal, ho i zavede, do osidel moci, která mu byla vdy osudem a kterému se nakonec zcela podřídil.

Mezitím jetě bude přetrvávat jeho mlčení. Vlastně nebyl osobou veřejnou za éry feuillantů, girondistů i jakobínů. Téměř nepozorované ití vak jakoby znásobovalo jeho vnitřní sílu.

Přátelé, těch ovem neměl nikdy mnoho, říkali, e za jeho mlčením se vdy tají něco víc. A nepřátelé v něm zase hledali, čeho tam vlastně nikdy nebylo.

Je mu padesát let, nazývají ho starým, ačkoli vypadá pořád stejně. Vcelku edivé,

nenápadné stvoření. Avak začínají se ho zase bát, protoe ze záhadných důvodů roste

jeho popularita v zemi. A tak kdy se stane členem Direktoria v květnu roku 1799 i sebejistý Barras, dosud vlastně v ničem nepostiitelný diktátor, náhle ztrácí půdu pod nohama a

prvním se stává ten krkavec”. Jak Sieyěsovi obvykle přezdíval.

Bez Sieyěse by nakonec nebylo 18. brumairu Bonaparta, který si sice sám převrat vymyslel, přál a uskutečnil vojenskou silou. Jene aranmá uvnitř institucí republiky mu obstaral Sieyěs. Jestlie později o sobě prohlaoval udělal jsem 18. brumaire, měl pravdu. Jene tím i bezděčně přiznal, e on nebyl tehdejím vítězem, by se také nakrátko stane konzulem.

Vdy občanská moc, kterou celý ivot hájil, nakonec zcela přela do rukou vojáků. A

muem v čele se stal generál Bonaparte. Tím nejen revoluce, ale i republika prohrála.

Jen jetě jednou se tedy prohřeil proti své zásadě, e nejrozumnějí je přečkat’, přestal se skrývat, rýt pod zemí. Stal se nápadným, dokonce na několik měsíců prvním v zemi, take musel dále hrát va bank. Zrovna s Bonapartem. A to právě v době, kdy vdy načepýřený,

také důleitý, plný důstojnosti a patřičně pyný na svoje postavení, které mu umoňovalo být přezíravým, mít plnou pravdu, vekerá státní rozhodnutí komentoval skuhravě: patně!

patně! Vechno je patně!

S Francií to bylo před 18. brumairem opravdu patné. Náhle platilo doslova, e na jedné straně jsou zloději a na druhé ti, kteří zradili vlast evropským králům. Přitom krize Francie, kterou Sieyěs chtěl léčit reimem silné ruky, proto hledal svého Bonaparta, byla daleko hlubí. Sama státní moc se začala hroutit, ádným vánivým mobilizacím a tklivým výzvám k národu se ji nedaří najít adresáta.

Jene nakonec si Bonaparte, ten silnějí hráč ve dvojici silných, sám vlastně nael Sieyese.

17

A v okamiku, kdy se stává prvním konzulem 12. prosince 1799 tedy za pouhý měsíc po

převratu, ji nepotřebuje toho, kdo se nejvíce zaslouil. Moc bodáků má toti jistou a pevnou.

A ,,abbé v čele státu” musí jít.

Jene on opět vechny přechytračil. Od dob Direktoria je velice bohatým , ze státní pokladny si osobně předal, stihl to na poslední chvíli, 700.000 franků ve zlatě a měl několik

nezruitelných akademických hodností. Proto si můe říkat hlavně ít”. A také přeít konzulát, císařství, restauraci, sto dní”, druhou restauraci, červencovou revoluci a monarchii občanského krále Ludvíka Filipa. Z těch, kteří spolu s ním vstoupili do vřavy Revoluce roku 1789 a blouznivě setrvali na svých ideálech, lidí s kypící krví v ilách a nikoli se zatuchlou vodou, u nikdo neije. Vichni zahynuli. Jen včerejí revolucionář, pak ticholápek, znovu vánivý obhájce republiky a nakonec sluha generálů, proel vemi úskalími. Je naivu

Jetě v roce 1836 ,umírá 20. června t.r. jako vetchý stařec glosuje pro sebe události a větinou se nemýlí. To u dávno jeho názory nikoho nezajímají. Sieyes je vak ani nikomu nevnucuje. Teprve v posledních měsících se jeho vdy proslulá a obávaná pamě pokazila.

Vybavovalo se mu jenom to horí z jeho pohnutého ivota. Krátce před smrtí vytrvale

nabádal svého komorníka: Přijde-li pan de Robespierre, řekněte mu, e nejsem doma.”

HRABĚ MIMO ZÁKON

Má ryzí italský původ, protoe rod Riquettiů pocházel z Florencie. Tím lze leccos vysvětlit z dramatického ivotaběhu hraběte Gabriela Honoré de Mirabeaua. Plného, ba přeplněného

avantýrami se enami, souboji, soudními spory, také vězeními, stálými vzestupy a pády, ale hlavně setrvalým podněcováním vzpour proti královské moci. Také dobře pochopit jeho

lidskou, vlastně i politickou nestálost, která vlastence a buřiče, velkolepého řečníka, nesmlouvavého odpůrce vekeré absolutní moci zavedla nakonec do tajného spiknutí s

králem. Take lev revoluce a první nesmrtelný vlasti”, který roztáčel kola pokroku, upadne na sklonku svého pohnutého ivota do osidel zrady a korupce.

Byl vytouené, ale vkrátku zavrené dítě z manelství bez lásky, v něm zchudlí Riquettiové nali v baronce de Varsanové skvělý zdroj finanční záchrany. Snad proto i proije svoje první ivotní drama ji při narození. Stigmatizující jeho dalí ivot.

Události z 9. března roku 1749, kdy se na zámku Le Bignon v jiní Francii narodil, popsali rodinní kronikáři poprvé a naposled s pochopením pro pokračovatele rodu. Gabriel Honoré byl toti prvorozený syn vítaný vemi s láskou, úctou a nadějemi. Rodina i přátelé se radují, blahopřejí astné matce a posílají rychlé posly pro nepřítomného markýze Victora

Mirabeaua.

Krásný jarní den, v něm mandloně v sadech kolem zámku nasadily na květ, byl shledán

pamětihodným a bude dlouho v dobrém vzpomínán, protoe sluhové dostali volno a lid

poddaný penění dary.

18

Rodný zámek přitom tonul ve slavnostním osvětlení dlouho do noci. Pilo se na zdraví

novorozence a oslavovalo s křikem jetě celý týden . .

Někdo se ovem postaral, aby otec obdrel včas důvěrné sdělení lékaře: Těký porod stál matku málem ivot. Novorozeně má zkřivenou noičku a nebývale velkou hlavu. Jeho zdraví není vcelku pevné, take nahodilosti nejsou vyloučeny … Poloopilý Victor Mirabeau, kterého nali a druhý den v posteli známé morseilleské kurtizány, se v tom okamiku zmohl pouze na několik u něho obvyklých nadávek určených rodu de Varsan. A na dítě se zajel ze zdvořilosti, ale jen na skok podívat a po týdnech, čím vyčerpal svoji otcovskou lásku na dlouho. I tím spíe, e chlapce zrovna stihl váně nemocného, take lékařovy předpovědi doslova vycházely. Vpravdě a do třetího roku, kdy malý Mirabeau jetě ke vemu chytil

netovice, které mu zanechaly trvalé stopy ve tváři, co ho nakonec vzdálilo i matce. Vlastně nespravedlivě, protoe svojí přirozenou odolností překoná vekeré nemoci a velice rychle vyspěje. Jeho učitelé si pak vkrátku stěují na skvělý rozum předbíhající neduivé tělo.

Nepřízeň rodičů, hlavně otce, který mu nekoupil pluk, jak bylo v oné době zvykem v lepích lechtických rodinách, poznamenala jeho dětství i chlapectví a spoluvytvořila vlastnosti

,,lva i akala zároveň”, jak mu v době zralosti s oblibou přezdívala paní de Stael. Zuřivějí pronásledování bliních ho vak teprve čeká. Od církve, kterou si zoklivil přes svoje

přepečlivé vychovatele a jezuitské učitele v Paříi. A hlavně od krále a vekeré jeho policejní a soudní moci.

Vlastně nepřetritě je stíhán pro dluhy, z valné části zaviněné nekonečnými pletkami se enami, kterým kupodivu nevadí jeho zjizvená tvář. A tak pozná mnohá vězení jiní Francie: ostrov Ré z těch lepích a potom i smrduté kobky proslulého Cháteau dlf, kam reálně

předejde hraběte Monte Christa o třicet let. To u se řídí ivotní zásadou, e odvaha

nemusí být vdy rozumná, neobvyklé činy zločinné a odpor nečestný”. A unáí do výcar Sophii de Monnier , v tu dobu je u řádně enat s Emilií de Marignan , krásnou manelku prezidenta besangonského parlamentu. tván potom policií několika států zároveň a

nakonec bude jako potupitel lechtické cti a francouzského zákona” dostien a v poutech, určených pouze sprostým zločincům pohnán do Vincennes. Hrozí mu popravitě, protoe byl mezitím odsouzen k trestu smrti.

Je dvanáct let před svoláním generálních stavů.

Neklidná mysl provensálského bouřliváka” se konečně uklidní. Po dlouhé měsíce čekání na revizi hrdelního procesu sedí u stolu, pod zamříovaným oknem a za svitu louče píe. Jeho trvale rozpolcená, zároveň vak vánivá mysl nachází poetický, něný, přímo jímavý výraz v

Dopisech Sophii”, které vstoupí natrvalo do milostné literatury jako dílo vybrané stylem a romantické obsahem. A tak teprve ve studených zdech Vincennes, které byly určeny pro

zvlátě nebezpečné zločince království, přelétavá due vzpurníka a zostuditele království”

se promění k lepímu. Je prodchnuta citem, dojetím nad konečně nalezenou věčnou láskou, pro ni budu jásat i plakat najednou. Jene stíny vězeňské cely nezpůsobily jediný zázrak.

Mirabeau sice propadl milostnému touení, ale holubicí se přesto nestal. Jeho vytříbený intelekt se toti vzepjal i k daleko munějímu činu. V okamiku, kdy třicetiletý hrabě skutečně dospěl, stal se přesvědčeným nepřítelem království, které mu ovem odpustí a

nakonec dopřeje i svobody.

Jetě ve vězení napíe Pojednání o despotismu”, hluboký odsudek ubohosti a zpupnosti absolutismu.

19

Filozoficky i lidsky zralý soud o úpadku královské moci, o její nelidskosti a hlavně

nezpůsobilosti ke správě věcí veřejných. Necítí třídně, ale určitě lidsky pouta násilí, nespravedlnosti, zvůle, které popíe tak sugestivně a zarputile, e se jako jeden z prvních muů roku 1789 přiblíil alespoň v mysli ideálu republiky. K úplnému odmítnutí monarchie ovem nedospěl ani ve spisku Dopisy z vězení , psaných s břemenem smutku nad

monarchií, která ho přivedla k buřičství ruku v ruce s těmi nejuboejími .

Přesto se svojí třídě ji zcela odrodil.

V tom okamiku, kdy nejprve enfant terrible aristokracie a nepřítel krále se stává úředně prohláeným vyděděncem společnosti i vlastní rodiny. A to navzdory králově milosti. Je

přece zcela zbaven zaměstnání je mu odebrána i důstojnická hodnost a proto utíká opět za hranice a jako bludný poutník se potuluje Evropou. ije z ruky do úst, často na pomezí

zákona, stíhán početnými výzvami na souboj, ale i soudními alobami. Policie Londýna,

Lutychu a Berlína mu věnuje větí péči ne jeho vlastní společnost. Na své kůi poznává, e

co se nedá umlčet, čemu nelze dále odolat, je hladovějící lid.

Do Francie se vrátí v předvečer výbuchu a s pevným úmyslem předloit účty svým

pronásledovatelům.

Jetě vak musí strpět uráku, e jako přísluník nejpřednějí lechty Provence nebude od svých blízkých vybrán do generálních stavů. Nikdo z nich si toti necení jeho řečnických schopností, ani znalostí světa, kterým proel, protoe zhanobil lechtickou čest a ohrozil dobré jméno království. Ti, které později nazve ignoranty, chamtivci a nestoudníky o něho prostě nestojí. Kdy naopak za čest ho zvolit si povauje třetí stav města Aix a Marseille mající dosud velký nedostatek mluvčích, a proto tak často sahajících po kněích, ale i

lechticích. Popravdě řečeno i astně, protoe jako jeden z prvých odmítne absolutní

monarchii a provolá rovnost, volnost, bratrství , i kdy ho přitom osobní ctiádost strhává natolik, e si neokliví ádné prostředky v postupu veřejném.

Hrabě Mirabeau, teď ji maman Mirabeau, jak mu na veřejnosti přezdívají, píe dějiny.

Včerejí dobrodruh, stále bez peněz, s věřiteli v patách, se stává osobou velké politiky. A po dva roky bude i prvním řečníkem revoluce. Vdy v čele událostí, trefný glosátor a ohnivý polemik, sarkastický a nesmiřitelný ve vem, co se týká zájmů krále a duchovenstva, které je

třeba odsoudit a zavrhnout .

Od počátku vzruivého roku 1789 ho bedlivě sledují piclové obou táborů, zároveň

pronásledují teď náhle početní obdivovatelé, hlavně eny, co mu stále více lichotí a je také nejčastěji citován novináři oněch dní, protoe nevědět, co soudí a říká Mirabeau znamená nevědět nic o běhu věcí veřejných. Od slavného procesí 4. května, kdy se generální stavy sely ve Versailles, aby stvořily národ”, je nejslavnějím muem Francie. Určitě v tom okamiku, kdy se poprvé objevil v zástupu muů skromně oděných do tmavého atu.

Jeho rozčepýřená ktice a lví hlava přitahuje pohledy en na terasách ozdobených

proívanými tkaninami, bizarními pery a pestrými květinami. A výrazná tvář děsí a vzruuje zároveň. Mui se od něho rozmrzele odvracejí, větinou s opovrením na rtech, zato eny fascinovány slávou kolem ho doslova hltají očima. Jako by ho vědomě chtěly vyprovokovat k dalím dobrodrustvím a třebas i skandálům, jim se samozřejmě ji zítra nevyhne.

Málokoho napadne, e poznamenaná ple a ochablé tváře jsou důkazem tvrdosti jeho

rodiny, která ho odsoudila k chudobě, e v očích si nese svit z vězení, jen vypovídá a tyranii státu.

20

Určitě nikdo z přihlíejících poslední me královské nepostřehl, e hrdě vztyčená hlava je rovně svědectvím o mravní převaze mue, který se vědomě odrodil své třídě a tím na sebe přivolal straný hněv. Jene právě Mirabeau byl nejlépe povolán, aby zosobnil konec světa a zrození nové doby, nástup rozumu, svobody, obrody ducha a vech dosud potlačených

nadějí, kdy do karpy padá poskvrněný, hermelínem obitý plá králů a lechtic se vemi pěti pohromadě, kvapem obléká černý at třetího stavu . Vyuívaje příleitosti, kdy se

měák teprve učí mluvit, a proto si z nouze libuje v aristokratických přátelích. Zrádný hrabě a milovaný maman” bude přítomen u vekerého významného dění z oněch pohnutých dní.

Také 23. června, kdy u třetí stav několik dní rokoval sám v Kratochvíli jako Národní

shromádění a Mirabeau ohlásil hlasem boha Hromovládce,

e jeho členové jsou nedotknutelní, a e kdokoli by vztáhl ruku na některého poslance, je zrádce a člověkem bezectným a je proto hoden smrti”. Vlastně v pravý čas, protoe jetě tý den začnou kolem zámku obcházet vojáci královy tělesné stráe a někdo rozířil ve

shromádění zvěst, e edesát poslanců zapsaných na černé listině má být zatčeno.

Pro dobrou vůli se onoho vzpomínaného dne sely vechny tři stavy, aby zdvořile vyslechly královo poselství, v něm ten, nevěda co činí, přímo provokativně stvrdil feudální práva a znovu nařídil oddělené jednání stavů. Jinak bude sebe sama pokládat za jediného

představitele lidu a podle toho i dále jednat”. Jene zasedací síň spolu s ním opustí pouze posluní kněí a lechta. Větina, která se právem povauje za Národní shromádění, sedí dál nehnuté. A král vysílá ceremoniáře de Dreux-Brézé, aby vzpurné přivedl konečně k

rozumu. Brézé vejde a obrátí se k předsedovi, kterým je ďAilly, slovy: Pane, slyeli jste králův rozkaz?”

Odpověď obdrí prostou, ale důstojnou. Národní shromádění se usneslo, e zasedání

bude pokračovat i po králově projevu a nemohu je proto rozpustit, pokud samo o sobě

nerozhodne.” Pak se obrátí do sálu a zvýeným hlasem zvolá: Zdá se mi, e zvolení zástupci lidu nemusí přijímat ádné cizí rozkazy. Jim rozkazuje jenom lid.”

V dramatické chvíli první zřejmé vzpoury třetího stavu proti králi vyskočí Mirabeau z místa a začné halasit svým silným, impozantním hlasem, jeho majestátnost u byla proslulá ve

shromádění jeho druhů, ale nikoli na dvoře krále. A tak Brézé dále poslouchá, zcela

ohromen opoválivostí řečníka:

Slyeli jsme, jaké záměry má král a co ve mu někdo pokoutně vnukl. Víme ji, co míní.

Avak vy, pane, který v naí při nemůete být královým tlumočníkem, vy, který zde nemáte ani místo, ani hlas, ani právo mluvit, vy nejste povolán ani k tomu, abyste nám královu vůli připomínal… Proto jděte povědět těm, kdo vás poslali, třebas by to byl sám král, e jsme zde z vůle lidu a e je nás mono odtud vypudit jen bajonety.”

Ceremoniář zcela vyveden z míry a neschopen dalího slova, dobře vycítil, e má před

sebou nově vyvstalou moc, silnějí královské. A proto jí vzdá tuté poctu, které je schopen, je je ovem přísně vyhrazena pouze králi. A couvá ze sálu pozpátku, hlavu skloněnou a

ruce strachy nehybné.

Tak pravdivý, odváný a přesvědčivý bude Mirabeau jetě mnohokrát. Určitě celý rok 1789, snad i podstatnou část roku následného. Usilující ze vech sil o pád feudalismu, o záruky lidských práv, o zničení moci církve. Povede si vesměs skvěle, také okázale, e mu začnou závidět i slavní herci.

21

Molé, miláček paříských divadelních ramp, na něho zrovna tehdy zvolá: ,,Pane hrabě, vy jste se minul povoláním!” Je to doba, kdy v jeho stínu stojí i Maximilien Robespierre.

Postupně vystoupí a na vrchol veřejné slávy, ale právě tehdy i lidsky sele. Snad z touhy po světských hodnostech, které mu nebudou dlouho dopřány ani v Národním shromádění ,

jeho předsedou se stane a těsně před smrtí , určitě pod tíhou ivotního prokletí peněz, jich se mu stále nedostává. A proto přijde i poslední proměna. Od revolucionáře ke konfidentovi.

Kdy nejprve donáí rakouskému vyslanci Mercymu-Argenteauovi a nakonec rovnou králi

Ludvíkovi XVI., tomu omezenci, který zavedl Francii do propasti”, jak ho sám několikrát uctil.

Bude mít ovem tolik těstí, e dokumenty elezné skříňky”, v ní král ukrýval svá největí tajemství, tedy i stvrzenky na peníze za prokázané věrné sluby hraběte Honoré Gabriela Riquetti de Mirabeau, spatří světlo světa a po jeho konci.

29. března 1791 ulehne, aby ji nevstal.

Smrt mu bude milostivá. Přijde si pro něho včas a navíc mu i dopřeje veho, čeho si v ivotě nejvíce cenil. Paříský lid, několik měsíců pobuřovaný zvěstmi, které uváděly v pochybnost jeho občanskou spolehlivost, jakoby znovu uvěřil svému maman”.

A zaplavuje hasnoucí provensálskou pochodeň” svojí upřímnou přízní. Trpělivě bdí u jeho smrtelného loe. Tisícové zástupy postávají kadý den pod jeho okny, aby se dozvěděly, zda jejich oblíbenec se cítí lépe. A ten jako dokonalý herec velice těí ze svojí benefice. Pořád mluví k návtěvám, ale tentokrát opatrněji ne obvykle, protoe se chce jetě jednou zapsat do paměti. Nae matinka Mirabeau řekla, soudí, vzkazuje,” nese se Paříí posledních březnových a prvních dubnových dní. Jeho sentence opakují i významné osobnosti, protoe se jim líbí literární vytříbenost a filozofická hloubka, vlastní kadé jednotlivě.

V dubna umírá.

A Paří proto zaije u 4. dubna jednu ze svých v Revoluci tolik milovaných slavností.

Tentokrát ryze smuteční, protoe je za pláče celé metropole doprovázen na poslední cestě statisíci, uloen do hrobu první nesmrtelný Revoluce”.

V Panthéonu, který podle dekretu Národního shromádění ze 3. dubna je na místo kultu

svaté Jenovéfy zasvěcen památce hrdinů a svátých naí doby”. Dočká se proto posmrtně zbonění, ve které nikdy sám nevěřil, nebo dobře znal meze veřejné přízně, velkých zvratů v mysli lidu, skoků od lásky k nenávisti”. A teprve historie bude jednou povolána, aby jeho velkou, ale zároveň rozpornou osobnost zhodnotila v protikladech, někdy uválivě a jetě častěji vánivě. Ovem pro Paříany zůstal za iva velikým, milovaným a váeným”.

Protoe příběh elezné skříňky” se začne vyprávět a 20. listopadu 1792.

Rozčarování potom přijde kruté a trest bude jetě horí. Ten, který nemůe leet vedle hrdiny Marata”, je nemilosrdně vykopán z hrobu a jeho ostatky bez skrupulí vreny do neznámého hromadného pohřebitě na blízkém hřbitově. A Mirabeau , tvanec v ivotě, je

tván i po smrti, jeho památce spíláno, skutečné zásluhy zneváeny, dobré vlastnosti

zpochybněny, prostě úředně zapomenut, a to z rozhodnutí lidu, kterému chtěl tolik slouit, ale jemu nedokázal zůstat věrný. Bojovník za správnou věc, ale podplatitelný milovník

přepychu a slávy, dobrého jídla a pití, en a květin. Duchem revolucionář, ale stylem ivota stále jen poivačný aristokrat.

22

NOVINÁŘ BEZ VADY A HANY

Patří k zástupu těch, které navzdory hanlivému přízvisku ,,meteků, tedy přivandrovalců, přitáhla Paří poloviny 18. století. ivotodárná oáza umělců, vědců, myslitelů i revolucionářů, kteří se rozhodli měnit svět, jeho zákony, styl ivota, ale i prosté vední dny. Kteří navzdory úspěchům veřejným, majetku a poctám odmítli se prodávat a vedli celoivotní spor s mocí, světskou nespravedlností, s řádem utiskovatelů. K nim nesporně patřil Jean Paul Marat.

Dlouho se v ivotě hledá jako člověk i jako občan. Přesto bude světobčanem u v době, kdy Francouzi jetě neměli vlast”. Ačkoli do Revoluce přímo zasáhne a ve věku čtyřiceti esti let narodil se 24. května 1743 a v jistém smyslu bude nestorem vech svých druhů. Vdy

Saint-Just tehdy dovrí pouhých dvaadvacet let, Desmoulins a Babeuf dvacet devět, Danton třicet, Robespierre třicet jedna, La Fayette třicet dva, Talleyrand, Rolandová a Fouché třicet pět, Mirabeau téměř čtyřicet a Sieyes jedenačtyřicet. Je proto výjimkou potvrzující pravidlo, e revoluce jsou dílem pouze mladých lidí. Prostě k ní musel dozrát, nebo se snad ona za jeho cestou opozdila. Marat toti nebyl revolucí stvořen, protoe k ní před jejím vypuknutím dospěl, a proto ji také s vání přímo divokou uskutečňuje. V poslední proměně svého

romantického ivota, plného zvratů, osudových bitev, v nich se prokázal jako odolný, těko zranitelný, ale vdy dosti osamocený poutník.

Nejprve chtěl být a také se stal vědcem. Díky badatelskému zanícení, které v něm probudil otec, bohem nadaný chemik.

23

Přitom stihne být i lékařem lidumilem, také trochu veterinářem a jen velice málo

vychovatelem.

Z oné doby ho pamě přátel, kterých neměl nikdy mnoho, popisuje jako ,,mue malého

vzrůstu, ale robustní, vpravdě hromotlucké postavy. Byl brunet, výrazně snědé pleti , původ po otci panělovi nikdy nezapřel s orlím nosem a mírnýma očima, vdy vak planoucíma

vnitřním árem. Gesta měl vdy pozoruhodně ivá, hlas muný a hluboký, ale se zřetelnou vadou ve výslovnosti.” A kdy se po letech potloukání Evropou zmohl , a koncem

sedmdesátých let , na lékařský diplom a dokonce i na jistý majetek, spolehlivý znak dobové ctihodnosti, rázem patří k lepí společnosti. Nosí meč. Má sluhu. Také milenku s erbem.

Stýká se zásadně s prvním stavem země a mezi jeho oblíbenými hosty v ulici de Bourgogne, kde vlastní krásný byt s koberci, porcelánem a plátny módních malířů, jsou předevím

markýzové de Choiseul, de Gouyi a hrabata de Nogent, de Mallebois. Jakoby se smířil s

dějinami, ,,s muzeem hrůz, v něm je zároveň sladko ít”. A jakoby zapomněl na časy, kdy obdivoval Voltaira, Rousseaua a Smithe, psal veskrze buřičské knihy, z nich Okovy

otroctví” předpověděly věk svobody, která vylehne z plamenů povstání proti despotismu, kdy nespravedlnost světa bude změněna násilím”.

Tehdy se jetě nerozhodl, kudy vlastně půjde. Ačkoli je úspěným lékařem nevyléčitelných”, sám se povauje spíe za arlatána. Proto se i náhle odříká výhodné lékařské praxe a vrhá rovnýma nohama do osidel vědy. Tím poprvé v ivotě podstoupí velký ivotní zápas,

kterému zatím kupodivu uel i za svoje paličské politické knihy a stati, protoe nejostřejí, ale i nejosvícenějí napsal a vydal pod cizím jménem.

Na konci sedmdesátých a začátku osmdesátých let vánivě bádá. O ohni, elektřině a světle.

Přitom uskuteční se sobě vlastní svědomitostí na sto sloitých pokusů. Popíe tisíce stran.

Koresponduje si s Franklinem a Lamarckem. Jeho pokusy přijde zvědavě obhlédnout sám

Volta. Snad proto se dobou povauje za geniálního objevitele a rozhodně ádá na

francouzské Akademii věd, aby uznala, e předčil Newtona, vyvrátil Lavoisiera a dostihl Condorceta. Jeho včera útulný byt se zvolna změnil v brloh plný fyzikálních nástrah, ale i nepotřebného haraburdí, které popuzuje vekeré akademické komise, pověřené odhalit

velikost objevů pana Marata”. Teď ji dosti zpustlého na oděvu i ve tváři.

Dosáhne toho, e je mu nabídnuto členství v Akademii, kterým ovem hrubě opovrhne,

protoe neměl dosud čas o něm přemýlet”, čím na smrt urazí i těch několik zbývajících přátel, kterých mu válem ubývá, co se poctivě nevěnuje lékařské praxi. A kdy přijde o svoji největí přímluvkyni markýzu de Laubespine, mladou, sladkou, milou a dobrou”, jak ji sám nazýval, je prohláen lepí společností za blouznivce, nenapravitelného kverulanta, se

kterým francouzská Akademie nakonec odmítá vůbec jednat.

Protoe jeho důkazy jsou v rozporu se základními poznatky o optice, a je zbytečné se jimi vůbec zabývat, nato se s nimi trochu blíe seznamovat”.

Vypuká spor, jeho vědecký rámec se vkrátku mění v pouliční tvanici.

Marat jej vede se sobě vlastní prudkostí, kterou moná ovlivňuje záhadná břiní nemoc, je u něho v polovině osmdesátých let vypuká. Z hanopisů, které si vyměňuje s Akademií a

vesměs velice váenými vědci, vyvodí historik Hippolit Taine tvrzení, e Marat byl

nenormální, trpěl strachem z druhých osob, viděl nepřátele i ve svých blízkých, take

nakonec podlehl stihomamu natolik, e vánivě volal po krvi a doháněl lidi pod gilotinu.

24

Tainovo tvrzení vak nikdo dalí nezopakoval, protoe příčin, proč Marat byl, jaký byl, se shromádilo v něm i kolem vícero.

Jisté ovem je, e příběh vědce končí v posledních rocích osmdesátých let, kdy jeho

protagonista si ije pod obvyklou ivotní úroveň a je stíhán jako samozvanec v království moudrých a neomylných. Zneváen i jako lékař. Navíc jeho čerstvé filozofické stati, které nikdy zcela nepřestal psát, úplně propadly. Náhle nemá vůbec ádných přátel s jednou

výjimkou. Na blízku samotáře osudem zůstal pouze Bréguet, hodinář a fyzik, s ním se znal z dob výcarského dětství. Věrný mu byl na chvíli i Brissot, který ovem vkrátku jeho

přátelství zneuije a Marata pomluví jako ,,dryáčníka, fantastu a pomatence.

V červenci roku 1788 Marat sepíe poslední vůli a chystá se umřít.

Zázrak jeho zmrtvýchvstání obstaral 2. srpna 1788 Ludvík XVI. oznámením, e svolává na

jaro dalího roku generální stavy. Tehdy povstává z loe vánivý vlastenec, který ji nemusí naříkat nad netěstím Francie. Ani dále úpět pod útiskem akademiků a filozofů. Vdy lze konečně volně dýchat v důvěře, e uvidí, jak je lidstvo pomstěno, a zároveň i přispět ke zlomení jeho pout.

Začíná kapitola od neúspěného vědce k nejlepímu novináři Francie.

Prorok máločetných filozofických statí zakládá noviny ,,Le Publicisté Parisien, které se vkrátku přejmenují na LAmi du peuple” (Přítel lidu). A vyjde jejich první číslo ,16. září 1789

budou Maratovi zbývat do konce ivota tři roky, deset měsíců a čtyři dny.

To u bude vědět a také veřejně roziřovat, e vechno je daleko těí, ne si kdo umí představit”. Zrodil se toti Marat, který předbíhal, předpovídal a zároveň postihl tvář revoluce.

Straný jako přízrak, se zarputilou vírou ,,v plebs, který vdycky udělá první krok”. Výhruná byla vlastně i jeho poslední kniha, kterou stihne sepsat, pod velice učeným a dlouhým

názvem Ústava neboli návrh Prohláení práv lidských a občanských, doplněný plánem

spravedlivého, moudrého a svobodného konstitučního zřízení”. Tím předstihl v mylení dobu, a proto i patřičně ovlivnil činnost Národního shromádění.

Oko revoluce”, jak si sám říká, se vkrátku stane mluvčím nejchudích, rolníků, drobných obchodníků, řemeslníků, dělníků, z nich povstal svobodný lid, odmítající snáet jařmo útisku a vdy ochotný zlomit jeho okovy”. Těch osmnácti miliónů nemajetných, kterým ani Revoluce vůbec nic mimo svobody slova nedala. Proto jsou jeho plamenné výzvy odmítány nejen u

dvora, ale často i v Národním shromádění a hlavně na paříské radnici, za starostování astronoma Baillyho, kterému Marat posměně říkal malíček lidu”. A on vytrvale tván také policií. Přítel lidu zastavován, take se Marat musí skrývat. A ho na čas vyenou do

emigrace.

Snad právě tehdy , někdy na konci roku 1790 dospívá k ivotnímu krédu, které nikdy

neodvolal, ale hlavně nechal vylepit vude po Paříi: Abychom uetřili několik provinilých hlav, bude moná jednoho dne třeba prolít potoky krve … Budu obviněn z krutosti, já, který jsem neublíil ani kuřeti? Kdy pomyslím na to, e jen proto, abychom uetřili několik kapek krve, proléváme jí stejně potoky. Hanbím se proti své vůli za nae falené zásady lidskosti…

Jsme to ale hlupáci! Bojíme se třeba jen krábnout nae úhlavní nepřátele a dovolujeme jim, aby se opět postavili na nohy. Jakmile by se na jeden, jediný den zase stali pány, a to se stane moná brzy, smetou vechny, kteří by jim kladli sebemení odpor.”

Tak prozíravě kolil, vychovával a připravoval na velké činy opravdové občany a zároveň vytvářel veřejné mínění”.

25

Dříve zcela bez přátel, teď ovem obklopen věrnými áky, ale i nadenými stoupenci, jim jeho slova pronikala a na dno due. A proto, jakmile bude zase pronásledován , to se mu stane i za éry girondinského Konventu, najde vdy mezi chudáky pomocnou ruku a

bezpečný úkryt. Proměněn zcela nejen na duchu, ale i na těle. Trochu démonický, zároveň podobný těm, za ně mluví a jim prozřetelně předpovídá to nejhorí , vojenské nepokoje, nepřátele na hranicích, aristokratická spiknutí, králův útěk, pád monarchie, republiku, činy statečnosti lidu, ale i zradu a zbabělost vůdců a hlavně krev, potoky krve, které budou smáčet červánky svobody”. Tehdy si ji zcela odvykl pečovat o své aty a vypadá přímo zchátrale. Proměnil se rovně ve tváři. Čelo má nízké, iroké, ustupující dozadu, lemované huňatými a nepříli čistými vlasy. Oči jantarového lesku a ple sinale naloutlou. Divoké vzezření prvního novináře země jetě zdůrazňoval po pirátsku uvázaný átek na čele a pár pistolí za pasem. Tehdy projde poslední metamorfózou. Stane se politikem. Vykonavatel vůle chudiny v Konventu. To u je nesporným zosobněním velikosti, ale i hrůzy revoluce. Stojí blízko, vlastně přímo v kadlubu událostí, hlasuje pro královu smrt, navrhuje ustavení

revolučních tribunálů, postaví se za Výbor veřejného blaha a za teror, v něm se zřekne svých krátkodobých přátel Dantona a Desmoullnse, protoe hlavy nepřátel vykoupí těstí vlastenců”. Je to doba, kdy pouívá převáně silných slov: Upalte je! Vytrhejte jim jazyky!

Usekněte jim ruce! Narazte je na kůl!” Tak si představuje svoji slubu lidu, který vdy upřímně miloval. Proto i věřil v nezbytnost krutosti provázejících Revoluci a někdy se přímo opájel erosvitem hrůz, které dýchaly z revolučních tribunálů a jejich rozhodování. A tak přirozeně dosáhl, e byl obáván i milován zároveň, hlavně těmi bláhovými a nestálými

dětmi, neschopnými spravovat své záleitosti”, jak o nich soudil v době republiky. Bude na vrcholu své slávy, kdy ovládl jakobínský klub v roce 1793 je jeho předsedou, spřátelil se s Robespierrem, kdy ho Konvent, který se před ním třásl, obviní, e nabádal lid k drancování a vradění”, co obvykle stačilo na gilotinu, jak potvrzovala causa jakobínského starosty v Lyonu - Chaliera. Zatknout se ho vak nepodaří. Zase se skrývá mezi chudinou předměstí

Saint-Antoine. A 23. dubna 1793, v předvečer procesu, se sám dal uvěznit, doprovázen za mříe, do famózní Consiergerie, tisíci přátel z celé Paříe. A uije si jedné hrůzostrané noci, v ní nepřetritě zasedá Revoluční tribunál, je slyet vzdechy, prosby o milost, nejhrůznějí přiznání a ono proslulé zvolání alobce Fouquiera-Tinvilla, který po vynesení rozsudku smrti pronáel zavedené uvolněte cestu pro pána!, co znamenalo přímo hleď na gilotinu, či v těch málo druhých případech doprovoďte občana!”, který pak mohl opravdu ve cti odejit domů. Provázen potleskem ulice, spokojené, e spravedlnost není vdy slepá. Soud s

Maratem byl ovem veskrze jiný. Nikdo se neodváil ho soudit tajně, a proto v okamiku, kdy bude přiveden, postává v sále a pod okny půlka Paříe. Určitě ta její lepí část, která přísahala, e příteli lidu nebude zkřiven ani vlásek, ledae by roajalisté pochodovali přes mrtvoly vech sansculotů v zemi”. Tribunál vlastně ani nestihl přijmout čest shromáděných povstátním a Marat ji mluví: Občané, před vámi nestojí provinilec, ale přítel chudých, apotol a mučedník svobody. Dnes jsem stíhán bezectnou frakcí státníků. Občané, má věc

je vaí věcí, je to věc svobody.” Přitom je natolik rozumný, e zalichotí soudu, od něho ádá, aby stál za spravedlností, přísnou spravedlností a neprojevoval shovívavost”. Tím dosáhne, e hrůzu nahánějící veřejný alobce Antoine Quentin Fouquier-Tinville,

26

nenáviděný a proklínaný, ale hlavně obávaný, poprvé v ivotě nedokázal odříkat obalovací řeč plynule. Navíc bude v obsahu i formě nejmírnějí z těch, které dosud pronesl veřejně.

Jetě tý den drama končí. Porota se radí tři čtvrti hodiny a jednomyslně zamítá vechny body obaloby.

Marat je okamitě osvobozen a oslavován Paříí, jak se ve městě nestalo od dob dobytí

Bastily. Hned jak vyel ze soudní budovy, dav shromáděný na nábřeí Seiny se ho zmocnil a nesl na ramenou metropolí, s hlavou ověnčenou vavřínovou korunou. Ulice se přitom

hemily postavičkami jako na divadle. ádné okno nebylo zavřené. Kolem hřměly výkřiky:

A ije republika. A ije Hora! A ije Marat!”

V Konventu, kam ho zástupy doprovodily, Marat potvrdil svoje vyznání době a lidu slovy:

Nepřestanu hájit práva lidská, občanská a vůbec práva lidu s vekerou energií, kterou mne obdařilo nebe.”

Do konce ivota mu zbývá osmdesát dní.

Stihne toho jetě mnoho. Prosadit zatýkání girondistů. Vyhlásit maximální ceny obilí. Uvalení dalí miliardové daně na boháče. Být duí levicového povstání Paříe proti váhajícímu

Konventu. Hlasovat pro první republikánskou ústavu.

Pak znovu onemocní a celé dny tráví na lůku. Zdolán nemocí, která byla spíe vyčerpáním.

Často odpočívá ve vaně, v ní si koupelemi léčil svůj koní neduh.

Ve vaně ho zastihne 13. července i Charlotta Cordayová , celým jménem Anna Charlotta

Corday ďArmont , lechtična, přímá potomkyně Pierra Corneille. Dvakrát nebude vputěna

do Maratova domu. Potřetí kolem osmé hodiny večerní stojí konečně před tygrem, který

uprchl ze sibiřských pralesů, aby se v naich končinách nachlemtal lidské krve”, jak o Maratovi soudila s neenskou zavilostí.

Marat se uvolí návtěvu přijmout a po její hádce s domovnicí a potom i s jeho drukou

Simonou Évrardovou. V situaci podobné Davidovu známému obrazu, kdy je ovem poněkud

více zahalen ne malíř soudil. A v lázni, s psacími potřebami na prkně přes vanu, naslouchá zprávě o girondistech z Caen, co je záminka, pod ní se host vloudil do domu. Pozorně ji sleduje a vůbec nepřeruuje. Občas si udělá poznámku. Přitom je stále přítomna i Maratova druka.

V okamiku, kdy ta na chvíli vyjde z koupelny, Charlotta Cordayová nepřeruí řeč, aby píící Marat nepostřehl změnu jejího chování a vytáhne ze záňadří nů. Pak ze vech sil udeří. A krev stříká na vechny strany.

Ji na smrt zraněný měl Marat zvolat: To mně, milá přítelkyně, to mně?” a pak se zhroutil a zemřel.

Poslední tvář, kterou bude jetě na okamik vnímat, ne vydechne naposled, ji není

aristokratka, nýbr ulechtilá a ryzí hlava Simony Évrardové. Prosté paříské dělnice. Té eny, která mu zůstane a do smrti věrná. Ochrání jeho památku, ale hlavně spisy. Dvakrát poputuje do vězení, avak své jediné lásce se nezpronevěří ani v době nejkrutějích

porevolučních represí.

Simona Évrardová, vdova po Maratovi, co je titul, který jí přiznal Konvent, přeije svého druha o dvacet jedna let. Ani na chvíli nezapomene na mue, jen chtěl být v pěti letech učitelem, v patnácti univerzitním profesorem, v osmnácti spisovatelem a ve dvaceti géniem.

Nakonec si z due a nejvíce přál stát se mučedníkem. Toho ivotního cíle i dostihl.

27

GENERÁL DVOU SVĚTŮ

Vstup Gilberta la Fayetta , celým lechtickým jménem Marie Joseph Paul Yves Roch Gilbert Motier de La Fayette , do dějin Revoluce měl opravdu slavnou předehru. Je mu přesně

dvacet let , narodil se 6. září 1757 , kdy po sňatku z lásky, uzavřeném 11. dubna 1774 a skvělé vojenské kariéře, o ni se mu stará tchán vévoda ďAyen, koupí námořní loď,

nejme dobrovolníky a odjede do Ameriky. Do války za svobodu třinácti povstalých osad proti Anglii. A udělá něco nevídaného na aristokrata, protoe cítí takovou lidskou povinnost. Tím poruí přísný zákaz krále Ludvíka XVI. o výjezdech do Ameriky.

Tak dramaticky začíná vstup do dějin mladého La Fayetta, dědice tradic významného

lechtického rodu, velkého francouzského boháče, který se navíc přienil do slavného rodu Noailles, jen dal zemi mnoho marálů a ministrů. A proto často pobýval ve skvělém paláci v ulici Saint-Honoré , jakémsi Versailles Paříe na ebříčku vysoké lechty , hned proti

kláteru sv. Jakuba, přezdívaném u jakobínů, kde budou za Revoluce po zruení klátera

sídlit jeho nejvánivějí političtí odpůrci. Zatím vak se můe jetě kochat bohatstvím a vkusem nejnádhernějího domu čtvrti mnichů a lechticů. Velkým majetkem navenek i uvnitř.

Vzácným nábytkem, mramorovými stoly, portýrovými stolky, čínskými a japonskými vázami.

Také obrazy ze tětců nikoho meního ne jsou Leonardo da Vinci, Raffael Santi, van Dyck, Rubens, Rembrandt, ale i od právě módních mistrů Watteaua, Bouchera a Fragonarda. Tam

bude něně říkat eně Adrieně moje drahé srdíčko”, co je oslovení, které nevymění za jiné po celý, dlouhý ivot, který jim dopřeje mnoha tklivých odloučení, astných shledání, slávy veřejné, hany královské i revoluční, také krutého vězení a lidského zatracení.

V Americe, kam odjel s hodností generálmajora, propůjčenou dobrovolníkovi od

zplnomocněnců Kongresu v Evropě, odmítne old a okamitě se přihlásí do boje. Hned po

rozmluvě s Georgem Washingtonem, jeho podobu líčil jako vzneený obraz, přímo v

královských barvách a s city vlastně synovskými, vdy kdy vzpomínal jeho

nenapodobitelné důstojnosti, elegance a mylenkové zanícenosti vůdce hnutí, je vzruilo svět..

V první bitvě, kterou svede s Angličany u Filadelfie, je La Fayette lehce zraněn. Později se u ničím jiným neproslaví. Protoe o zimování jeho polonahé a zmrzlé divize ve Virginii se větině historiků nepodařilo napsat nic pozoruhodného. Co také sdělit světu o vojsku bez bot, které zanechávalo na cestě krvavé stopy, o dřevěné boudě, kde jejich velitel jektal zuby a utěoval se sněním o budoucnosti v noailleském paláci, v něm se světlo lustrů tak krásné odráí od zlatavého obloení stěn.

Nakonec neměl čeho litovat. Byl ve dvaceti letech generálmajorem a Washington, o něm s úctou mluví celý svět, ho přijal jako přítele a dokonce se s ním radí. Zatímco o La Fayettovi začíná mluvit zase celá Francie. A noailleský dům se u pochopitelně na mladého rebela

nehněvá.Být s Američany”, se toti stalo v zemi módou. A se včera proklínanými povstalci začíná dokonce jednat i Ludvík XVI.

A 6. února 1779 připluje La Fayette do Brestu, budou ho vítat výstřely přístavních děl.

28

Hned po návtěvě eny a rodiny spěchá do Versailles, v ruce supliku, v ní prosí krále o odputění. A dostane se mu jej vrchovatě, protoe na hrdinu dvou světadílů se přece nelze hněvat. O královu milost varnému generálovi se předevím stará Marie Antoinetta, která právě astně porodila dceru a je krásnějí ne dřív. A přímo velebí mladíkovu odvahu i dává za vzor jeho statečnost. To jí La Fayette později mnohokrát splatí.

Do Ameriky se vkrátku vrátí, kdy veze povstalcům proti Anglii zbraně a vojsko, které

tentokrát posílá sám Ludvík XVI. A La Fayette je vrchním velitelem expedice. Na druhé

výpravě si skutečně zaválčí, vpravdě statečně. Celý rok 1781.

Po návratu roku 1782 se jeho palác v Bourbonské ulici stane nadlouho hlavním tábem

Američanů v Paříi. A za věrné sluby americké věci bude La Fayette po vítězství Spojených států , odjede do Ameriky jetě jednou jako host George Washingtona v roce 1784 , vítán zvony, dělovými salvami, velice veleben, slaven a uctíván. Je jmenován doivotně občanem Států a vlastně adoptován bývalým prezidentem, který se mezitím uchýlil na odpočinek do Mount Vernonu.

A se bude navdy loučit s Amerikou, pronese v Kongresu slova, která ho ve vlasti učiní jetě slavnějím, ne jeho nepočetná vojenská vítězství: Nech se tento mohutný chrám

Svobody, Spojených států, tyčí jako výstraha vem utlačovatelům, jako příklad utiskovaným, jako svatyně lidských práv celého světa… Popravdě, protoe Amerika tenkrát takovou i byla.

S poselstvím svobody se vrátí do vlasti, aby se stal doma rebelem.

Je sice pořád zván ke dvoru, dokonce i ke králi panělskému a pruskému , bude ve Vídni

hostem i Josefa II. , ale jeho důvěrné styky s Neckerem, zvlátě je-li v nepřízni krále, a vemi zavrenými ministry způsobí, e dřívějí vřelost Ludvíka XVI. se zvolna vytrácí. Posléze mu jeho piclové donesou zvěst, jak La Fayette pomlouvá ministry Broglieho a Breteuile, čím se jejich nelibosti jetě zvětí. Rozkol pak dokončí informace, e si vyvěsil v pracovně americkou Deklaraci práv člověka a vedle nechal prázdný rámeček, kam později dám

francouzskou Deklaraci práv člověka”, jak říkával důvěrným návtěvám.

V květnu roku 1787 La Fayette jako první vůbec poádá na shromádění notáblů krále o

svolání generálních stavů. Tím se stal z přítele a nepříjemného kritika rovnou nepřítelem trůnu. Kdy bude zbaven generálské hodnosti, je u miláčkem davů, které v něm dávno

nevidí jenom osvobozeneckého velitele, nýbr přímo spasitele Francie.

15. července 1789, den po dobytí Bastily je zvolen velitelem paříské domobrany, která se na jeho doporučení nazve po americkém vzoru Národní gardou. Hned nato je povolán uvítat krále během první návtěvy monarchy ve vzbouřené Paříi.

Ludvík XVI. dorazil ve chmurách, doprovázen několika sty poslanci generálních stavů a

zdraven voláním A ije národ!”. A ije král!” se toti zvolna přestávalo hodit do pohnutých časů, jejich chod začal určovat sám lid. Vude po cestě postávali ozbrojenci s trojbarevnou kokardou , barvou vech tří stavů , vedle nich bylo vidět i mnichy, kteří měli trikoloru připjatou na sutaně. A lidé vzhlíeli ke královskému průvodu dosti nevrle. I kdy větina ji věděla, e král odvolal z okolí Paříe vekerá vojska, propustil neoblíbeného ministra

Breteuile a ke dvoru opět povolal Neckera, kterého Paříané milovali.

Průvod se vyhnul Bastile, kde u začalo velké bourání, úklid, po něm nezůstane z vězení ani kámen. Kvapem vejde na radnici, kde ho uvítá revoluční starosta Bailly, vedle něho stojí v uniformě amerického generála , francouzské byl přece zbaven , zavrený La Fayette.

29

Ludvík XVI. na něho nepohlédne ani na okamik. A do chvíle, kdy vichni tři stojí na

balkóně a kynou lidu, který volá slávu Baillymu a La Fayettovi, ale po králi ani nevzdechne.

Dokud generál v nemilosti nesundá z klobouku tříbarevnou kokardu a nepřipne ji králi na rameno.

V tu chvíli Paříané zvolají hlasitě, jakoby potěeni: A ije král! A Ludvík XVI. vděčně vzhlédne na rebela, který mu nabídl ruku ke smíru. Ze zástupu poslanců na scénku

zamračeně hledí Maximilien Robespierre.

Velitel Národní gardy, který je zároveň místopředsedou Národního shromádění ji vech tří stavů, můe být spokojen. Jeho dřívějí obliba veřejná přinesla i zralé plody v úřadech.

Rázem patří mezi nejmocnějí mue státu a je mu dopřáno stát na výsluní, na které si vdy tolik potrpěl. Snad právě tehdy se ho zmocnila vemocná ctiádost, která ho vkrátku zavede na scestí. Je mu pouhých třicet dva roků. Je mladý, svůdný, ale i dychtivý dalí a dalí popularity na veřejnosti, ji často vyzývá k nejdůvěrnějímu souití, k harmonii”. Přitom sní o parlamentní vládě, o pevné a oddané větině národa, kterou by rád stvořil podle filozofie americké Deklarace práv, je sice zaručuje nepromlčitelnost svobody a rovnosti”, ale také

nedotknutelnost vlastnictví”, take vkrátku i začne zapomínat těch, kteří nic nevlastní, a proto ani neplatí daně, tak důleité pro stát.

Ji v noci na 6. říjen pak ochraňuje v čele Národní gardy krále a jeho rodinu před rozlícenými Paříankami. A uctivě se klaní Ludvíkovi XVI., jakmile se mu nedaří dostatečně čelit davu.

Omlouvá se přitom slovy: Nejjasnějí pane, vidíte před sebou toho nejneastnějího mue.

Kdybych se byl domníval, e Vaemu Veličenstvu dnes poslouím lépe tím, e ztratím hlavu na popraviti, Vae Veličenstvo by mne tu nevidělo.”

Tehdy se revoluční velitel Národní gardy stává královským sluhou. Zapomíná na svoji lepí minulost a opět se sbliuje se svými druhy rodem. V uích mu vytrvale zaznívají výhrůky gardistů, e pokud bude bránit stěhování krále do Paříe oběsí ho Paříané na první

lucerně”.

Co jim nikdy nezapomene. A dobou se pomstí Paříi velice krutě.

Vlastně a po letech, kdy se stane pro dvůr nepostradatelným pomocníkem. Nejprve

důvěryhodným velitelem vojska kolem Paříe , na patnáct mil , pak majordomem

královského paláce a na čas i prvním ministrem. Předevím vak nepostradatelným

vyjednavačem s Národním shromáděním, důvěrným poslem krále v misích veřejných i

tajných. Získává dvoru spojence, a to nejen bratry Lamethy, které dobře zná z Ameriky a je jako on vyměnili levici za pravici, aby nakonec i oni stáli věrně ve slubách dvora.

Přesvědčeni o nezbytnosti změn, ale pod praporem konstituční monarchie.

Na jistý čas se sblíí i s Mirabeauem. Bude jedním ze strůjců jeho zrady veřejné. Oba se sice nenávidí , Mirabeau se mu posmívá, přezdívá mu velijak, také Cromwella-Grandissona ale okolnosti je nutí spolupracovat. Dokonce si občas lichotí, čeho důkazem je zachovaný dopis Mirabeaua, adresovaný La Fayettovi, v něm se říká: Buďte Richelieuem na

královském dvoře ve prospěch národa a tak znovu vybudujete monarchii rozířením a

upevněním veřejné svobody.”

Zároveň se vak trochu zitně v něm i připomene: Richelieu měl ovem svého kapucína

Josefa. Zvolte si proto také svoji edou eminenci, nebo budete ztracen a nikdo vás

nezachrání. Vae vynikající vlastnosti potřebují mých podnětů. Mé podněty potřebují vaich vynikajících vlastností. ” Přitom se ovem i krutě a často pomlouvali a intrikovali proti sobě vlastně nepřetritě. Jako praví synové nejlepích lechtických rodů Francie.

30

Kdy La Fayette zaloí Společnost roku 1789, do ní získá markýze Condorceta a abbého Sieyese, stojí u zcela na cestě zrady Revoluce. V roce 1791, kdy přímo spolupracoval či alespoň usnadnil nakonec nepovedený králův útěk ze země jeho gardisté měli uloeno

střeit královskou rodinu, třeba i v jejich lonicích , se rozejde úplně s lidem. A konečně se patřičně pomstí Paříanům.

17. července na Martově poli , na místě ji tradičních oslav národního sbratření kde se koná veřejná soupisová akce k sesazení krále. A Národní shromádění ovládané pravicí uloí ji okamitě rozehnat, třeba i s pouitím zbraní. A tak je před osmou hodinou večerní vcelku pokojný dav obklíčen ozbrojenci.

Těm, kteří stáli a na vysoké ploině, kolem stolu, jen slouil za oltář vlasti a na něm se právě podepisovala rezoluce proti králi, se naskytla velkolepá podívaná. Jeden pluk Národní gardy za druhým , v modrých stejnokrojích a s nasazenými bodáky , pochodoval za víření

bubnů, ozářený ikmými paprsky večerního slunce. Za gardisty cválají dragouni, koně se

vzpínají a davy divoce křičí. Je vidět i děla. A v čele velkolepé přehlídky síly přijídí La Fayette, jako obvykle na bílém koni, celý v modři a zlatu. Posměně vzhlíející na opěalého starostu Baillyho, který vyhlauje stanné právo a dává příkaz k rozchodu, k návratu domů a zakazuje navíc vekeré veřejné projevy. Jen málokdo ho slyí, protoe dav je nekonečný a hlavně neklidný. Proto stačí jeden náhodný výstřel z pistole …

A krveprolití pak na Martově poli začíná.

La Fayette velí zahájit palbu. Nikoli na ty, kteří povykují dole, nýbr do davu na schoditi.

Lidé křičí, padají celí zkrvaveni. Mnozí vůbec nevědí, co se vlastně děje. Jekot, klení muů a bědování en spolu s pláčem dětí stoupá do výe. Srocení propadá panice.

Lidé utíkají na vechny strany, ale východy jsou dávno zataraseny vojskem a gardou.

Prchající lapou po těch, co upadli, zraněným nikdo nepomáhá.

Zuřivost vojska a národní gardy nezná mezí. Vyjedou dragouni a bijí do neozbrojeného

zástupu avlemi. Dělostřelcům zabrání v palbě na poslední chvíli La Fayette. Svoji vinu za stovku, moná i více mrtvých , jakobíni prohlásí veřejně, e nechal zabít tisíc lidí , vak nesmyje. Jeho vítězství na Martově poli bude i jeho první porákou, které se od toho dne začnou řadit do dlouhého zástupu. ádný triumf se proto nekoná.

V říjnu u nebude velitelem Národní gardy. Ve volbách na paříského starostu hanebně

propadne. Vrah z Martova pole nemá co mluvit za Paří,” píe o něm Přítel lidu. Je sice jetě pořád hlavním rádcem krále a královny, ale za jeho doporučeními ji nestojí ádná větí sila. Sám také víceméně tuí, e je ve slubách ztracené dynastie a začíná o sobě pochybovat. Tehdy mu lichotivě říká Marie Antoinetta: Vidím, e pan de La Fayette nás

chce zachránit stůj co stůj.

V soukromí vak jetě dodá: Kdo asi zachrání pana de La Fayetta?”

Ten mezitím vsadil svůj osud na poslední kartu.

Nechá se jmenovat do čela armády na západních hranicích, pod velením marála Lucknera.

Nepřestává konspirovat, protoe pořád věří, e zůstal idolem vojska jako za starých časů. A tak v červnu roku 1792 přijídí naposled do revoluční Paříe, aby podpořil girondistický nástup k moci. Jene v Národním shromádění ji nemá valný vliv. Paří se k němu zcela

otočila zády, a proto mu nezbývá, ne se vrátit na frontu. V metropoli přitom hoří na ulicích jeho podobizny, kterými lid dává najevo, jak opovrhuje domnělým vlastencem”.

Ve dalí, co ho očekává, se podobá operetě. Sice se jetě jednou pokusí vyrazit na Paří, u zcela jakobínskou a sansculotskou , tedy v rukou třetího a čtvrtého stavu , ale vojáci, kterým velí, ho nechají na holičkách.

31

19. srpna 1792 jako generál bez vojska prchá k Rakuanům, k přátelům krále a královny,

kterým obětoval ve i vojenskou čest, občanskou hrdost i veřejnou slávu.

A dočká se dalího trpkého rozčarování.

Frantiek II., čerstvý vídeňský monarcha, nechá La Fayetta uvěznit. A ten vkrátku vystřídá několik německých pevností, sedí dokonce i v samovazbě. Zatímco jeho ena a děti okusí

paříské vězení doby teroru. Setkají se , bude to v Olomouci , ale pořád jako vězni, protoe Adriena La Fayettová toti pouze vymění francouzské mříe za rakouské. Dobrovolně, s

dobromyslným souhlasem Frantika II., toho ,,Nera v upanu”, jak mu jeho vězeň na

Olomouci rád říkal i před důstojníky, kteří ho střeí.

Svobodná bude rodina La Fayettova, díky neustálým intervencím vlády Spojených států, a v říjnu roku 1797.

Do Francie se vichni vrátí ihned po 18. brumairu Bonaparta. Do jeho slueb, který o ně velmi stál, vak La Fayette nevstoupí. Konzulát i císařství proije větinou v soukromí.

Teprve za Restaurace se nechá dvakrát zvolit poslancem.

Mlčenlivým”, jak mu říkají, protoe s bourbonskou dynastií, které obětoval tolik, se ji nikdy nesmíří.

Dopřeje si jetě poslední ivotní triumf. Kdy se Ludvík Filip , včerejí vévoda Orleánský stane konstitučním králem. Tehdy La Fayette právě odmítl návrh svých přátel, aby se

postavil do čela republikánů jako prezident státu. A naopak trojbarevný prapor vloí na balkóně paříské radnice do rukou nové dynastie, která se ovem dynastií nikdy nestane.

Neastný La Fayette, sice znovu velitel Národní gardy, vsadí opět na krále, který přivede Francii jen k dalí revoluci. Tím si vyslouí poslední přízvisko ,,ná generál hrobař”. Bude ho provázet a do smrti, které se dočká 20. května 1834.

Pohřben téměř v zapomenutí veřejném, vedle své eny na Picpuském hřbitově uprostřed

Paříe. Pod americkou vlajkou, kterou čísi pečlivé ruce vztyčují na jeho hrobě a do naich časů.

BOHYNĚ GIRONDISTŮ

Zosobněním jednoho z nejsilnějích politických proudů Velké francouzské revoluce byla

Gironda. Spolek, v letech 1791-1793 vlastně i hnutí, kterému pro bohémské sklony,

rozkonictví, výbunost, ale i zřejmou naivitu členů přezdívali velkých dětí revoluce”. Název získal podle jednoho z největích departementů země, odkud pocházela větina zakladatelů Girondy, povoláním hlavně advokáti a novináři, vesměs mladí nadenci a fanfaroni, hluboce přesvědčení, e tyranii je třeba nejen odstranit, ale přímo zničit. Ačkoli hájili střední buroazii, stáli dlouho na levici Revoluce. Jene nakonec se prokázalo, e to byli jen a jen lehkomyslní umělci, kteří zabloudili do politiky”.

Jejich múzou, dobrou vílou, rádkyní, doslova bohyní, kterou obdivují a větinou opravdově milují, se stane Manon Rolandová, ena významného lyonského girondisty Jean Marie

Rolanda de la Platiere.

32

Na přelomu let 1791 a 1792 v době, kdy akcie girondistů prudce stoupaly, bylo dobrým

zvykem navtěvovat vybrané salóny, jakési lepí a zábavnějí kluby, ne ona proslulá

seskupení u jakobínů u cordelierů”, u feuliantů, protoe v nich byly hostitelkami převáně eny. Sice pořád volebně nerovnoprávné , ve Francii získá něné pohlaví volební právo a roku 1944 , ale přece jen uznávané jako důstojné partnerky opravdových občanů a

vlastenců. Z těch, které zcela určovaly duch a styl paříského veřejného ivota, nelze

pominout salón Julie Talmové, eny slavného herce z Comédie-Frangaise, v ulici

Chantereine. Skvělý dům vedla Marie Louisa Condorcetová v Hotel de Monnais, který byl

slavný ji v době encyklopedistů. Daleko nejnavtěvovanějí byl vak salón Manon

Rolandové. Opravdu nejslavnějí místo společenského ivota od června roku 1791 do

června roku 1793.

Manon Rolandová přila do Paříe z Lyonu právě v době nezdařeného králova útěku za

hranice. Právě překročila třicet est let , narodila se 2. listopadu 1754 kdy její mu ji dovril estapadesát. Postavou sice dosti statná, ale veskrze příjemná ena, její největí předností bylo republikánské nadení, duchaplnost a působivá výmluvnost. Hned po příjezdu do

Paříe otevřela malý, ale vkrátku vyhledávaný salón v ulici Guénégaud. A její dům se stal brzy hlavním střediskem politických radikálů, vlastně vekeré levice Národního shromádění a klubů. Později tam rád chodil starosta Paříe Pétion a také vydavatel listu ,,Le Patriote Frangais” - Brissot. A jetě před nimi bývalo dobrým zvykem, e se na kus řeči stavil i Robespierre, natolik důvěrný přítel, e mohl zůstat i na oběd.

Manon Rolandová byla toti zprvu jeho obdivovatelkou. Dokonce se nael, list, kde mu

pochlebuje a vlastně si ho namlouvá. Jene tady vekerý arm zkuené eny nebyl nic

platný, protoe neúplatný” uznával jenom ideje. A tak svoji obdivovatelku na smrt urazí a její pomstě bude vystaven vlastně po celý rok 1792.

Tehdy bytostná idealistka Rolandová, stále více vzruená, a exaltovaná v názorech, je nejprve čerpala z Rousseaua, ale později z různých mystických učení, získá věrného

vykonavatele svých avanturistických přání. Nikoli manela, přespříli zaměstnaného vládními povinnostmi , od 22. března do 12. června 1792 je ministrem vnitra a pak znovu od 11. srpna 1792 do 23. ledna 1793 , nýbr Jacquese Pierra Brissota de Warwilla, mue, který byl

schopen zastoupit Rolanda ve vem vudy.Rovně radikála a stoupence jakobínů. Zároveň

vak snílka, se sklony k mysticismu, který mu vloila do mysli matka, náboenská fanatička.

Propadlý jejím představám, je zároveň po Paříi roziřoval Anacharsis Cloots, pruský baron vychovaný ve Francii, snad jetě větí poetilec, jen celý ivot snil o vytvoření světové republiky.

Brissot, původně nepříli úspěný advokát , diplom obdrel v Remei, kde se nezískávaly zkouky studiem, nýbr za úplatu , se na jeden čas stal významnou politickou osobností

paříského nebe. Girondistům se proto někdy i říkalo brissotovci. V době, kdy jejich mluvčí byl hybnou silou Národního shromádění a nepřetritě vzruoval paříské ulice, protoe se oblékal jako chudý lid, nosil střevíce místo bot a vlasy si nepudroval.

Brzy se domluví s Manon Rolandovou a společně zaútočí na Robespierra, kterého oba

nenávidí. Je vcelku jisté, e velký útok na tehdy jetě druhou hvězdu paříského politického nebe vyel právě od ní.

33

To u vůdkyně girondistů , je sama překřtila na rolandovce , vůbec nedokázala být bez

stálého vzývání muů, dobře si vědoma, e tento stav nemůe dlouho trvat, protoe ji

přestoupila svůj zenit enské krásy.

V její druině se tehdy pohybovalo několik muů. I kdy i několik dalích zrovna zradilo její matronskou krásu a dalo přednost mladistvému kouzlu slečny Candaille, populární herečky.

Jeden z nejvěrnějích, Jean Baptisté Louvet, úspěný éfredaktor deníku, který zaloil

Roland, byl v tajné noční poradě na konci října roku 1792 vybrán, aby v Konventu svrhl

jakobínského obra. Určitě i proto, e Manon Rolandová pořád nezapomněla, jak málo o ni

stál.

29. října vystoupí v Konventu nejprve její cho a ministr vnitra zároveň. V dlouhé a sugestivní zprávě líčí zpustlý a alostný stav, do něho se dostala Paří za vedení Komuny, která od 10. srpna diktuje svoje představy i vládě. Přímo aluje, e se dokonce nepostarala ani o dobrovolníky z venkova, o záchrance vlasti před Prusy a Rakuany, take tito stateční mui táboří a spí v metropoli bez postelí a matrací. A z těch, které pohotově dodalo ministerstvo vnitra, se pak větina ztratila. Co potom můe Konvent očekávat od falených přátel lidu, kteří skrývají své výstředností a darebáctví za maskou vlastenectví, jim jsou krev, zlato a ukrutnosti potravou. Zároveň Roland bohatě citoval ze zprávy tajné policie, v ní se tvrdilo, e Komuna chce znovu poutět Pařii ilou a jediný, o kom mluví jako o přijatelném vůdci, je Robespierre”.

Za křiku girondistických lavic na Robespierra ty darebáku!” jde na tribunu Louvet. Slabý, vlastně křehký mladík, zentilého vzezření, kterému se říká rytíř Faublas”, jako hrdinovi jeho vlastních povídek. S bohémskou nenuceností, oblečen dosti nedbale, nezaváhá ani

chvilku a přímo napadne Robespierra, kterého včera obdivoval jako miláčka lidu, jen si zasluhuje věčnou lásku”.

Moc Manon Rolandové nad mui byla vpravdě neuvěřitelná.

Louvet stojí na tribuně a hlasem tragéda volá: Robespierre, já tě obviňuji!” Nedbá přeruení a protestů Dantona a vykřičí na něho vechnu zlobu salónu z ulice Guénégaud:

Robespierre, obviňuji tě, e jsi ustavičně pomlouval nejlepí a nejulechtilejí vlastence.

Viním tě, e jsi snioval a pronásledoval Národní shromádění, a e jsi jiné popouzel k tomu, aby je přezírali, sniovali a pronásledovali.

Obviňuji tě, e jsi dovolil, aby s tebou nakládali jako s modlou.

Viním tě, e jsi zjevně usiloval o nejvyí moc!”

A Robespierre nebude poprvé v ivotě schopen odpovědět a Girondě vyklidí pole. Určitě na čas. Válka mezi jakobíny a girondisty tím ovem propukla naplno.

První vítězství, které Manon Rolandová naplánovala jako enskou pomstu, se mělo brzy

ukázat ztracené ve válce, ji dopředu zcela prohrané. Jakmile hnutí fanfaronů dohnalo

vyčerpanou zemi k dobyvačné válce,

k překročení hranic na severu i východě, k rozpoutání nepřátelství celé Evropy. Tehdy

Francie nepevná uvnitř se brzy stane krajinou ohroenou zvenku. Také moudřejí včerejka.

V tu dobu ovem vrcholí vliv Rolandové na girondisty. Paříské noviny ji velebí i hrozí zároveň. Právě z nich je vybrán trefný hold moci nejvýznamnějí eny v Revoluci, v něm se píe: Něná polovice ctnostného Rolanda vede nyní Francii na ňůře jako kdysi

Pompadourová a du Baryová. Brissot je nejvyím podkoním této nové královny. Louvet

jejím komořím, Buzot nejvyím kancléřem, Fauchet almuníkem, Barbaroux velitelem

gardy, Vergniaud nejvyím ceremoniářem, Guadet dvorním číníkem a Lanthenas hlavním

uvaděčem,”.

34

Přitom opravdu vede skoro dvůr, který ji, a přijde čas, doprovodí i na popravitě.

V jejím domě se scházejí k poradám ti, kteří sice zvolna ztrácejí moc, ale pořád jetě

vládnou. A plánují dalí a dalí válečná taení. Sepisují dekrety Konventu. Přemýlejí, zda vydat či nevydat krále na popravu, a to ve chvíli, kdy je ji zcela mrtev na veřejnosti.

Manon proívá horečnatý sen svého dětství, kdy jako velice mladé děvče, zapomenuté

rodinou uprostřed Provence, snila o tom, e dobude Paří, oslní královský palác a bude plést hlavy muům. Její Paměti, vydané a mnoho let po její smrti, jsou plné velkých slov,,o slubě vlasti”, ale i slávě veřejné”, o velké lásce” a zároveň mnoha jiných láskách”, o mravnosti jako míře vech činů” a uitečnosti vech prostředků, které člověka proslaví”. Teď je slavná, vede větí dům ne král, její velká láska s rozumem lepího knihovníka to dotáhla na

ministra, a v zástupu mnoha dalích lásek se střídá věčný favorit Brissot s Buzotem, muem veskrze čestným, ale svedeným ke patnosti”. Čím větí je její vliv, tím zavilejí jsou její osobní záti. Stále více propadlá osidlům moci, s kdekým rozhádaná, ochotná věřit kadému nesmyslu. Proto se často rozchází i s lidmi, kteří se jí obdivovali a vkrátku mezi své

nepřátele zařadí i Dantona a Fabreho ďEnglantina, tvůrce revolučního kalendáře, kteří

později spolurozhodnou o jejím osudu. Za bláhové nařčení, e se vloupali do jejího domu a zcizili perky.

Jene sama sebe krajně přecenila. Jako mue, kteří ji obklopovali. Vdy rozhodní nakonec byli nerozhodní. Rozpoutali válku, ale neuměli včas uzavřít mír. První obalovali krále a ádali republiku, ale nakonec to poslední nechali udělat jiné. Volali po sociální spravedlnosti, ale ihned obklopovali velké vlastníky nimbem nedotknutelnosti. Kdy stáli v čele několika ministerstev, dopustili svojí nedbalostí stranou bídu, proti ní nenali vůbec ádný lék. Tím potvali na Girondu větinu země. A mui veřejného blaha” se zvolna stali patnými vlastenci”, stejně jako ena v jejich kruhu. Myslící na svoje poivačné choutky a

zapomínající, e velkorysost bývalých přátel můe pominout.

Kdy girondisté prohráli svoji velkou bitvu a 2. června 1973 bylo dvacet devět z nich

uvězněno ve svých bytech, Manon Rolandová stále jetě věřila, e slaboch v Komuně

nezmůe slabé v Konventu”. Dále uráela velkorysého Robespierra, který dovolil, e internované girondisty hlídal pouze symbolicky jeden stráník na osobu. A oni toho patřičně vyuívali. Volně se procházeli městem, přijímali návtěvy a pořádali hostiny. Z ulice

Guénégaud odcházeli kadý den poslové, putující hlavně na jih Francie a vezoucí dopisy s výzvami proti Paříi a hlavně proti Komuně. Přitom i na Manon Rolandovou, její manel stihl včas uprchnout, je rovně uvaleno domácí vězení.

Během června je celá Francie v ohni. Girondisté povstali a v Lyonu dokonce popravili

starostu Chaliera. Vzpoura se íří tím více, e mnozí z internovaných girondistů prchají a staví se do čela venkovských bouří. Jene i tady se avanturisté, ovlivnění Manon

Rolandovou a její nenávistí, zmýlili v odhadu situace. edesát dva departementů sice

povstalo, ale v jednu sílu se spojit nedokázalo.

Bylo proto jen otázkou krátkého času, kdy jedno ohnisko povstání vyhasne po druhém.

Zvlátě kdy Výbor veřejného blaha, který od konce července řídí sám Robespierre,

převezme do rukou větinu výkonné moci.

Vlastně a do října strůjkyně slávy i hany girondistů” věří ve svoji astnou hvězdu.

Jenome u v době procesu s královnou , konal se 14. a 16. října , kdy byly zveřejněny dopisy usvědčující girondisty ze zrady, z paktování s cizinou, z nabádání k veobecnému povstání, je zřejmé, e vechno skončí patně.

35

Věc vícemajetných byla ztracena. Éra parlamentarismu zavrena. Velký teror nastolil svoji moc.

V října stojí před Revolučním tribunálem dvacet muů a jedna ena. Velké děti revoluce”

dosti pocuchané na vzhledu několikaměsíčním vězením, se tváří odbojně a vzpurně. Vichni se chtějí hájit, s jednou výjimkou. Jakýsi Boileau se prohlásil za oklamaného, kajícného a upřímného, co ho vak stejně nezachrání.

Jejich soud se ji ani zdaleka nepodobá tomu, který naplňoval hrůzou celé město. Kdy teror začal a jeho verdikty zosobňoval dobyvatel Bastily - Maillard. Veliký, osmahlý, vdy edě oděný mu se avlí po boku, větinou trochu ospalý, protoe soudil vdy dlouho do noci. S

přísedícími nedbale rozsazenými kolem stolu, na něm stály nebo leely v malebném

nepořádku vězeňské záznamy, kus chleba, sklenice, lahve s vínem a svíčky zastrčené do

lahví. A svit pochodní osvětloval přísné tváře soudců, krví potřísněné mue z ulice v

červených čapkách, ozbrojené větinou píkami, ale i sekerami nebo pouze sekáčky na

maso. Kdy vichni zúčastnění měli popelavé tváře. A soudci pouze úsečně vyslýchali a

rozhodovali podle Maillardovy ivotní zásady nikoli za smýlení, nýbr za činy”. Své rozsudky pak předseda označoval na umudlaném papíře zcela prostě: Popraven podle

rozkazu lidu. Maillard”. Nebo stejně lakonicky: Osvobozen lidem. Maillard.”

Girondistům bude toti dopřána hlavní jednací síň Justičního paláce a vechno jak se patří u řádného soudu. Pěti soudcům předsedal Joseph Armand Herman, zkuený právník a

oddaný revolucionář. aluje jako obvykle straný Fouquier-Tinville. Jeho řeč se podobala pamfletu, ale v onu dobu, ji nebylo třeba formalit, které dusí svědomí a zabraňují

přesvědčivosti”. Přesto poprvé dotázaní porotci odpověděli, e záleitost jetě není jejich svědomím dostatečně osvětlena”. A přelíčení muselo pokračovat.

Skončilo a estý den 30. října.

Jedenadvacet girondistů bylo odsouzeno na smrt jednomyslně. Výrok soudu přijali s výkřiky a nadávkami. Jeden z nich Charles Valazén se probodl, kdy opoutěl síň. Tribunál ovem nařídil, aby jeho tělo bylo vezeno na káře a na popravitě. Kde useknou hlavy vem

zbývajícím 31. října. Za divokého pokřiku obrovského davu, který skandovaně volal. Pryč se zrádci!” Manon Rolandová si na popravu počká a do 8. listopadu. Před ní jetě stihne gilotina setnout Filipa Égalité, dřívějího vévodu Orleánského, který mnohokrát projevil loajalitu k revoluci, ale nakonec byl usvědčen ze zrady, ze spiknutí s cizinou a girondisty.

Včerejí modla muské části revoluční Paříe vystoupí na popravitě statečně. Dojde a ke gilotině sama, bez cizí pomoci. Velcí vypravěči, jimi se dějiny jenom hemí, tvrdí, e ve chvíli smrti zamumlala: Ach, svobodo, kolik zločinů je pácháno tvým jménem.” Pokud něco takového opravdu řekla, odpovídá to duchu jejího ivota, okázalé povaze a vysoké mravní síle, s ní vítězila i prohrávala. Zřejmě jetě vyí princip mravní vyznával její mu Jean Marie. Od června mimo Paří, stále v úkrytu a v nebezpečí ivota. Kdy se 15. listopadu v Rouenu dozví, e jeho ena není mezi ivými, probodne se dýkou ukrytou v bambusové holi, kterou nikdy nedal z ruky.

36

ATHÉŇAN V REVOLUCI

Velcí muové Revoluce teprve zvolna vystupovali ze stínu početných generálních stavů na světla ramp. Avak Camille Desmoulins, zatím také zcela neznámý, nepříli úspěný

paříský advokát, ji opravdově dělá dějiny. Není toti pochyb o tom, e dal první popud k dobytí Bastily. Je mu přitom teprve dvacet devět let narodil se 2. března 1760.

Není členem generálních stavů, tedy ani Národního shromádění, ale Versailles navtěvuje kadý den.

37

Nejčastěji je vídán v kruhu přátel Mirabeaua, kterého, jak sám říkal, miloval coby nevěstu”.

Bude náhodou u toho, kdy král opět propustí Neckera. A ihned spěchá do Paříe, aby

oznámil, co se stalo. Také nese zvěst, e Národní shromádění vyhlásilo nepřetrité

zasedání, protoe chápe vánost situace.

Desmoulins kvačí rovnou do zahrad Tuilerií, které v onu pohnutou dobu byly místem

veřejných shromádění, kde se dbalo nejen na módu, ale bujela i neřest, karban a trochu na své si přila také politika. V zahradě provozovalo ivnost mnoho kaváren. A právě v jedné z nich , v Café du Foy , vystoupí Desmoulins na stůl a pronese pobuřující řeč proti dvoru a poměrům veřejným. Příkře odsoudí proputění ministra Neckera a varuje spoluobčany před

vojskem, které král poslal do Paříe a nechává vyhrůně tábořit na Martově poli. Mluví tak působivě, e vkrátku se srotil početný dav, který vyrazil do města a stále se zvětoval.

Za dva dny, 14. července u bude tak velký a mocný, e dobude Bastilu. A Desmoulins

zaútočí na obludu” spolu s ním.

Mladý advokát, který studoval v mládí ve stejné koleji jako Robespierre, a dosud nedosáhl v ivotě ádného úspěchu. Na soudu mu značně překáela jeho malá vada řeči. A tak se po

léta ivil skromně a často mu muselo stačit, e svým astnějím druhům opisoval soudní listiny. V Café du Foy mu vak koktání nevadí. Přes noc je slavný, obdivován mui a milován enami.

On vak zůstane věrný svojí první lásce - Lucille Duplessisové. Půvabné dívce z měanské rodiny, kterou dobové obrázky shodně zpodobňují jako krásku se spoustou zlatých kadeří, se smělými, trochu ibalskými rysy a tmavohnědýma očima. Deník, který si Lucilla psala ji v době, kdy Desmoulins byl jetě chudý advokát, prozrazuje, e svého vyvoleného vánivě

milovala a hledala v něm jednoho z Rousseauovských hrdinů. Zřejmě se řídila ryze

literárními vzněty, protoe Camille nebyl zrovna hezký, i kdy vdy okouzloval okolí svojí bezprostředností. Kdy se pak stane revolučním hrdinou, oblíbeným pisatelem pampfletů a potom úspěným vydavatelem týdeníku Paříské revoluce”, který ho i zajistil finančně, jejich láska se jetě upevní.

Příběh jejich milování patří k nejdojemnějím z oné doby.

Svatba, kterou milenci nakonec prosadili proti stále nepřejícímu otci nevěsty, se konala na jaře roku 1790 v kostele Saint-Sulpice, na půvabném náměstí stejného jména. Svědkem

enicha je Maximilien Robespierre, kterému Desmoulins dávno dává přednost před

Mirabeauem. A vzletně ho oslovuje ná Aristide, ná Demostene, ná Cato”.

Svatební obřad vykonal abbé Berardier, představený koleje Ludvíka Velikého, který přes

vechny zvraty doby byl pořád na svém místě jako za časů, kdy tam studovali Desmoulins i Robespierre. Vypravuje se, e enich byl v kostele dojat a k slzám. A jeho svědek mu prý eptal: Plač, je-li ti do pláče!” i kdy druzí íří verzi, podle ní měl říci: Neplač, pokrytče!”

Obojí je moné, protoe ti dva si odjakiva vyměňovali trefné glosy a častovali se občas i krutě. Kdy jednou Desmoulins stihl dosti urazit Robespierra v novinách, ten mu vyčítal lehkovánost a v dopise ho osloví neosobně pane”. Autor posměku mu pak odpověděl:

Jsi v právu, měl bys vak pozdravit starého kamaráda lehkým pohybem hlavy. Přesto tě

mám rád, poněvad jsi věren zásadám, i kdy ne lásce.” Slova, která budou platit do písmene, a bude manelům Desmoulinsovým hrozit gilotina.

Ze svatební hostiny se stane velká paříská událost. Veselá, velice zábavná pro vechny zúčastněné, mezi nimi budou přítomni vichni velikáni současné metropole.

38

Přijde starosta Pétion. Také Brissot de Warville. Samozřejmě Danton. Pozván byl i

Mirabeau, ale ten nepřiel. V tu dobu se ji schylovalo k jeho nemoci.

Přitom nad veselím se nepozorovaně vznáí těký mrak osudu. Neuplynou ani čtyři léta a

větina z přítomných nebude mezi ivými. Vyhubí se navzájem manel a manelka, jejich

svědkové a dalí pozvaní. Tak krutá doba je čeká.

Mezitím ovem Desmoulins jetě ujde dlouhou a vpravdě i slavnou cestu.

Jeho časopis, ale hlavně pravidelně vycházející pamflety ho proslavily po celé zemi.

Málokdo toti dokázal tak síravě napadat dvůr, lechtu a vekeré patné vlastence. Je

první, který nejen zvolá, ale i rozíří poadavek na republiku. Dlouhý čas je povaován za nejlepího novináře Francie. Náhlá sláva ho ovem poněkud zavádí. Stále častěji má i

potíe, protoe potutelný otek jeho pera si dobírá nejen nepřátele, ale i přátele. Někdy zcela bezdůvodně. A tak trpkosti, které kolem sebe íří, vlastně zaviní jeho pozdějí straný pád.

27. dubna 1790 zakládá spolu s Dantonem a Maratem Společnost přátel práv člověka a

občana”, která vstoupí do dějin jako Klub cordelierů podle frantikánského klátera, v něm sídlí. A tak zatímco včerejí ,,milý přítel” se pro Robespierra stále více stává zhýčkaným dítětem”, rodí se osudový vztah Desmoulinse a Dantona. Stojí si bok po boku vlastně celý rok 1791 a 1792 a zřejmě spolupracují při povstání 10. srpna 1792, kdy paříská Komuna

začíná spoluvládnout Revoluci.

Je zvolen do Konventu.

Tam ovem nikdy nevynikl. Nikoli pro svoje slabé koktání, kterého se nikdy nezbavil, ale pro stále patrnějí nedostatek ivotní rovnováhy. Pořád zůstal nevyrovnaným mladíkem,

vznětlivým studentem, plným sarkasmů a sklonů k takařinám.

Na zasedání mocných” pravidelně moulal papír a vyráběl z něho kuličky, které házel po poslancích. Vdy jakmile zasáhl, nejen pohaněl, ale způsobil i bolest. Jednou obratně trefil Saint-Justa a přidal doslova: Nosí hlavu s takovou váností, jako by to byla svátost.” Proto vyslechl od stejně vznětlivého mladíka jako byl on sám tuto odpověď: Zařídím ti, e svou hlavu bude nosit pod paí jako svátý Divi.” Avak Desmoulinse to neodradilo, házel i po jiných a soustavně si dělal dalí a dalí nepřátele. Stále méně bylo potom těch, kteří ho omlouvali a zlehčovali jeho činy jako projevy nedospělého. Jene on si náhle začal zadávat i veřejnými projevy z tribuny.

Vlastně ji za předchozího Národního shromádění padl návrh, aby byl Desmoulins zatčen a pohnán před soud. Tehdy zasáhl z galerie Robespierre , nebyl poslancem druhého

Národního shromádění , který ho stále povaoval za mladího bratra, a to jetě stačilo, aby podnět nebyl ani projednáván. Jene pak ho musel několikrát hájit i v Klubu jakobínů , u v prosinci 1793 bylo poprvé navreno jeho vyloučení a stále častěji mu radil, a drí na uzdě svoji nestálost, protoe ,,nestačí milovat svobodu a být republikánem, kdy je zapotřebí se i tak chovat veřejně”.

Nedůslednost Desmoulins projeví i při výběru svých přátel. Vdy jeden čas patřil k jeho nejbliímu kruhu Arthur Dillon, roajalistický generál, zkompromitovaný styky s hrabětem de Fersenem, který se pořád pokouel osvobodit královnu z vězení. Zároveň byl jeho druhem i Stanislas Fréron, skutečný terorista a jeden z nejukrutnějích prokonzulů republiky, kterému se přezdívalo falený Marat”. Právě ten, který navrhl, aby Marie Antoinetta byla smýkána Paříí, přivázána na ocasu koně.

39

Jetě jednou se ovem rehabilituje. Pomáhá rozbit spiknutí girondistů. Jestlie jeho přítel Danton je mnoha historiky podezříván, e Girondu odsoudil pouze účelově, pak pohnutky

Desmoulinse byly veskrze čisté. Nevěřil,,dětem revoluce” a často je napadal veřejně. Dva z jeho populárních pamfletů mířily na Brissota, jeho včerejího přítele. Podle síravého podání Desmoulinse se i Brissotovy ctnosti dobou změnily v neřesti. Obvinil ho, e vedl ve Francii sdruení proti otroctví pouze proto, aby francouzské kolonie povstaly a staly se snadnou kořistí Anglie. Tak mu propůjčil nálepku agenta Albionu”.

Kdy vak Brissot a jeho druzi byli jednomyslně odsouzeni na smrt, Desmoulins se zhroutil.

Vyběhl ze soudní síně jako pomatený, bledý, vyjevený a rozcuchaný. Před shromáděným

davem na nábřeí Seiny vykřikoval: Můj boe, můj boe! Já ho zabil! Moje odhalení Brissota vechno zavinilo! Jsem vrah!”

Snad právě tehdy se jetě více přimkne k Dantonovi, který stále více sní o tom, e odstraní Robespierra. V časopise Starý cordelier”, kterého stihne vydat pouze sedm čísel, sice jetě schvaluje postup proti zběsilým”, je chtěli revoluční moc změnit na masové vradění, ale pak najednou začal napadat vládu. Samu podstatu revoluční moci a její přehmaty. V době, kdy v zemi zuří desítky povstání, v ohni je Lyon, Marseille a Bordeaux, je ohroena východní a severní hranice, Rakuan Wurmser stojí před trasburkem, ve slovně jistě kouzelné

alegorii, ale nakonec neváně zesměňuje revoluční zákony, zvlátě opatření proti

podezřelým a emigrantům, vem zuřivým odpůrcům republiky. Píe, e skuteční nepřátelé

se dávno vystěhovali do Vandée , kde se bojovalo proti Revoluci ji druhý rok , e republika nemá jiných nepřátel kromě en, dětí a několika nemohoucích starců”. ádá, aby se otevřely brány vězení a propustily vechny zatčené. A píe o tom vem s vánivými slovy: Svoboda k nám přece nesestoupila z nebe, není to ani víla z operety, ani červená čapka či modrá vesta. Svoboda , to je těstí, zdravý rozum, vědomí, e jsme lidé. Proto otevřme vězení a propusme na svobodu dvě stě tisíc spoluobčanů, kterým říkáme podezřelí. Nebo je chceme vechny gilotinovat? Nebojíme se přitom, e budeme sami gilotinováni?” Starý cordelier”

zapůsobil jako puma.

Rozířilo se jej padesát tisíc výtisků, co byl největí zaznamenaný náklad novin oné doby.

Roajalisté jásali a přepláceli časopis jakoukoli sumou. Revolucionáři byli ovem zděeni.

Desmoulinsova obrátka nemohla být ničím omluvena.

5. ledna 1794 bude obviněn ze zrady přímo v Klubu jakobínů. Robespierre se ho přesto

vechno jetě jednou pokusí zachránit. Prohlásí: To, co Camille nedávno napsal, je hodno odsouzení. Jsme vak povinni odliovat jeho osobu od jeho článků. Víme přece, e je

veskrze dobré, by trochu rozmazlené dítě, které má sklony podřizovat se patné

společnosti.” A navrhuje symbolický trest: spálit urálivý časopis veřejně.

Avak Desmoulins nepochopil, e mu přítel podal ruku ke smíru naposled. Vyletěl jako

splaený a pyně vykřikl: Spálit není odpověď!” a tím za sebou zbořil zbývající most.

Druhý den ji nebude jakobínem.

Hrůzu okamiku zaznamenala do vech podrobností jeho ena Lucilla: Kdy se začalo

stmívat, přistoupila jsem k oknu. Zasedání jakobínů by u mělo být u konce. A se Camille vrátí, určitě poznám podle chůze, podle drení hlavy a jiných příznaků, jak dopadl

rozhodující den naeho ivota.

Čas ubíhal, ero houstlo, ulice se vyprazdňovaly. Kdy se u zcela setmělo, schoulila jsem se v křesle, ale pořád napjatě poslouchala.

40

Jak trapně se ten čas vlekl. Bylo tak ticho, e byly slyet i tiché kroky ojedinělých chodců z ulice. Pak se zase rozprostřelo ticho.

Konečně dole bouchly dveře a Lucilla zaslechla jeho kroky. Podle tápavých, nejistých,

pomalu stoupajících kroků jsem pochopila. Je vemu konec. Nemusím se ho na nic ptát,

slova jsou zbytečná. Jen jsem se dívala, jak klesl naproti mně. Dlouho seděl mlčky. A mu to nedalo a zmateně, páté přes deváté, zajíkavě vypravoval, co ho straného potkalo.

Utrápený, zasaený opoděnými, a proto zbytečnými výčitkami. Jistě, měl se chovat zcela jinak. Měl se bránit, přejít do útoku, podívat se té hrůze rovnou do očí. Měl na ně křiknout:

Vzpamatujte se! Vzpamatujte se, proboha! Koho tu vylučujete ze svých řad? Samotnou

revoluci. Sebe samé. Lidového prokurátora povstalé Paříe? Řečníka, který v bouřlivých

červencových dnech roku 1789 v Palais Royale první vyzval k dobytí Bastily? Redaktora

časopisu ,,Les Révolutions de France et de Brabant”? Camilla Desmoulinse, který pět let zosobňoval nejlepí tuby lidu? Nemůete přece vyloučit revolucionáře, ani vztáhnete ruku na samou revoluci, na vechno, čeho dosáhla?”

Určitě by ho pochopili a zarazili se. Kdy nikdo jiný, tak Robespierre, ná přítel, který má tolik autority, aby je povolal k pořádku. On by přece pochopil, kam a zali. e tahle hranice znamená strhnout lavinu, která odnese vechny a vechno do propasti.”

Jene můj drahý tohle nestihl, take události vzaly jiný konec.

Pak se mi Camille rozplakal. Síly ho zcela opustily. Ztratil poslední naději. S hlavou v mém klíně lkal jako děcko a já ho hladila, vískala mu rozcuchané vlasy a těila ho: Mlč, miláčku, vechno dobře dopadne, budeme zase astni.”

Ačkoli jsem i sama ztratila vechnu naději.”

Právě tehdy Danton bezhlavě zaútočil a strhl onu hroznou lavinu. A Desmoulins, snad z

věrnosti k poslednímu příteli, jen mu zůstal, snad ze své obvyklé nerozvánosti, stojí v jeho stínu. Tím se samozřejmě sám odsoudil. Robespierre sice dobře věděl, e Desmoulins nemá valný zájem usilovat o moc, navíc nebyl vinen ani korupcí ani napomáháním nepříteli, ale nebezpečí, které rozpoutal Danton bylo opravdové a tak, i kdy si samozřejmě nepřál jeho smrt, zároveň jí vůbec nečelil.

Je toti téměř jisté, e mohl Desmoulinse zachránit, kdyby opravdu chtěl. Zachránil

Frangoise Hanriota, velitele paříské Národní gardy, v době honiček na zběsilé”. Také pomocníka jejich vůdce , Jeana Boulangera.

Mohl přece vstát v Konventu a zvolat svým autoritativním hlasem: Nepřipustím, aby Camilla popravili!” Protoe obvinit ho tenkrát, bylo toté jako ho popravit. Neučinil tak. Pouze napsal Saint-Justovi, který připravoval obalobu: Desmoulins prokázal svou čestnost a

republikánské cítění, kdy káral ve svých článcích Mirabeaua, La Fayetta, Barnava a

Lametha. Dokázal to v době jejich moci a vánosti, i kdy je předtím méně mocně chválil.”

Příkaz k jeho zatčení ovem podepsal.

A tak v noci ze 30. na 31. března 1794 zabuily paby puek do dveří domů, kde bydlel

Danton, Desmoulins, Delacroix a Philippeaux. Hlavní vůdci dantonistů putovali do

Conciergerie.

Jetě tý den Lucilla Desmoulinsová vyhledá Robespierra, aby orodovala za ohroeného

mue. Co mu asi říkala, si lze snadno představit. Jistě připomínala svatbu, ve které byl svědkem, časté návtěvy v době, kdy se mladým manelům narodil syn.

41

Mohla, protoe tehdy se Robespierre cítil u Desmoulinsů vdy dobře, ač povahou váný a

přísný, často se usmíval, brával chlapce na kolena a hrával si s ním. V tu dobu se dokonce sblíil se sestrou Lucilly. Adéle, jak se jmenovala, napsal i několik dopisů, které mohou být označeny s jistou nadsázkou jako milostné, protoe ji v nich obvykle oslovoval milovaná malá plavovlásko”. Jene mu, jemu byly ideály nadeve, se nedokázal přemoci. Nakonec dopustil, aby byla zatčena i Lucilla.

Ta mu pak píe z vězení: ,,O, Robespierre: Ty, jen jsi míval nae ruce ve svých, ty, jen ses usmíval na naeho synáčka, jeho dětské ruce tě tolikrát hladily, mohl bys odmítnout mou prosbu, nedbat mých slz a polapat spravedlnost?”

Avak Robespierre se ji rozhodl. On, mu jindy plný milosrdenství, je náhle krajně rozhodný a neústupný. V jeho Poznámkách proti dantonistům” nenacházíme ani stopu vnitřních pochybností či váhání. Nenapadá sice přímo Desmoulinse, ale proti Dantonovi přímo soptí.

Camille si před soudem vede statečně. Nekřičí jako jeho druzi, mluví uválivě, a zcela

rozumně vyvrací alobu. V jednotlivostech i v celku. Mluví tak působivě, e Fouquier-Tinville se nakonec nezdrí a vezme mu slovo. A Desmoulins zmačká svoje poznámky do papírové

koule a vmete ji prokurátorovi do tváře. V posledním projevu sobě vlastního ibalství.

3.dubna je odsouzen k trestu smrti. A ji 5. dubna putuje na káře na náměstí Greve, kde se v tu dobu popravovalo. Kdy vůz s odsouzenci projíděl ulicí Saint-Honoré, před domem č.

398 s pevně zavřenými okenicemi, kde bydlel Robespierre, měl Danton, mlčící po celou

cestu, vzkřiknout: Brzy půjde za mnou, Maximiliene!” Desmoulins vak vůbec nezvedl hlavu.

Na popraviti pak Danton začal straně nadávat. Desmoulins se naopak rozplakal. A ten,

aby ho povzbudil, přistoupil k němu a políbil ho. Kat se ohradil, e to není dovoleno a Danton, jediný, který neztrácel odvahu, mu odpověděl: Hlupáku, za chvíli se nae hlavy políbí v koi i bez tvého zákazu.” V tu chvíli u oba odsouzení věděli, e revoluce není pouhé divadlo.

13. dubna vystoupí po dřevěných schodech popravitě Lucilla Desmoulinsová . Dav,

větinou zlý a urálivý, ji povzbuzuje: Buď hodna svého Camilla!” křičí na ni. Na enu revolucionáře, kterému i zavrenému spravedlností, jako jedinému vůbec, nepřestal nikdy říkat jinak ne křestním jménem. Kdy této královské výsady před ním dosáhl v Paříi pouze Jean Jacques Rousseau.

42

MIRABEAU LIDU

Georges Jacques Danton získal v ivotě bezpočet přezdívek. Ta lechtická a zároveň

řečnická byla ovem daleko nejrozířenějí. Také ho nejlépe vystihovala, protoe se

zavrenému aristokratovi a miláčkovi lidu velice podobal svým fascinujícím vzezřením. Podle pamětníků byl Herkulovy postavy, s rameny jako Atlas. Patřil k němu i buldočí vzhled, věčně opuchlé tváře se silnou spodní čelistí a obličejem znetvořeným netovicemi více ne měl Mirabeau. Vlasy popsaly soudobé prameny jako tmavé, větinou rozjeené, zatímco nos

shledaly krátký a iroký, rty plné, stále dychtivé jídla a polibků. Dobrý oběd si nedá ujít ani kvůli schůzce s krásnou enou, napsala o něm paní de Stael vtipně a popravdě.

Potrpěl si na rozmáchlá gesta, hlas dovedl rozezvučet v neomezeném rozpětí. Kdy se

rozhorlil, třásly se i okenní tabulky, a někdy prý i sklenice na stole. Ačkoli se uměl vyjadřovat vzletně, dosti si liboval v hrubé mluvě. Podle paní Rolandové a jejích Pamětí i trnice by mohla Dantonovi závidět jeho způsob vyjadřování. Kdy se ohlásí Revoluce, je mu necelých třicet let , narodil se 26. října 1759. Osudem ji po otci má předurčeno právo. Po právu nakonec ztratí i ivot. Zatím ovem ničeho velkého nedosáhl. Byl nakrátko koncipientem u známého advokáta v Paříi a potom jetě kratčeji samostatným advokátem, který si místo u Královské rady zakoupil tím, e si na ně vypůjčil. Sice u vyhrává první procesy, proslul jako výborný znalec zvykového práva, ale i obvyklých právních kliček doby, také skvěle mluví, ale takových obhájců se nabízelo v Paříi dvanáct do tuctu.

43

Dodnes je záhadou, zda se Danton dal na politiku z přesvědčení, či aby ukojil svoji jeitnost, touhu dobře ít, být slavný a hlavně mocný. Určitě mu nelze upřít, e první roky revoluce vstoupil zcela vědomě do řad demokratů a dokonce přímo do občanské levice. Zároveň

načas bude upřímně slouit Komuně. V Paříi je proto od začátku roku 1790 také vidět, ale i slyet téměř vude. Na lidových shromáděních, v občanské sekci Théátre-Frangais, v

Klubu jakobínů, kam ovem nejprve chodil pouze poslouchat. Vynikl vak teprve v Klubu

cordelierů, který zaloil ve frantikánském kláteře, přezdívaném u cordelierů.

Právě tehdy se sblíil s Maratem, který hrál v klubu od počátku rovně rozhodující roli.

Velice si rozumí v názorech na zrovnoprávnění občanů, alespoň při volbách, a proto je jejich spolkové společenství nejdemokratičtějí v Paříi a pravděpodobně v celé Francii.

Danton se stává podobně jako Marat lidovým tribunem. Z jejich přátelství, kdy si po léta nezitně pomáhají , Danton hájí Marata proti starostovi Baillymu , vzejde filozofie vlády lidu, alespoň v pojetí paříské chudiny. Oni dva budou nesporně první či mezi prvními, kteří

navrhnou soud s králem, ustavení republiky, přísné zdanění boháčů a také zavedení teroru.

Danton ji v roce 1791 dospěl k názoru, a mluvil o tom zcela bez zábran, e je třeba

nemilosrdně zúčtovat s kadým, kdo stojí revoluci v cestě, třeba i stínat hlavy, hodně hlav, tisíce hlav, protoe si to tak přeje lid . Jeho pojetí vůle lidu vox populi bylo totoné s vox dei, hlasem boím, kterým dovozuje poadavek, aby teror zadrel legie zrádců ukrytých v naich řadách, a to ve chvíli, kdy se lid chystá na pochod proti nepříteli” Jak byl velký ve svých přáních, tak byl zároveň krutý ve svých činech. Vdy zcela bez skrupulí, take podle mnohých historiků je jedním z hlavních strůjců událostí, kteří rozhoupali zvon straného občanského krveprolití, jen pohltí nejprve jeho pokrevního bratra Marata a pak i jeho, obludu s hlavou akala.

Báli se ho opravdově a bojí se jeho mylenek i v naich časech. Vdy právě za jeho

ministrování dolo ke stranému vradění vězňů. V září roku 1792. Mezi prvním a druhým

povstáním Komuny. Paří stála tehdy ve stavu ohroení jako celá Francie. Verdun byl

obleen a Prusové hrozili ve zbrani jen čtyři hodiny od metropole. Ve Vendée povstali

roajalisté a ve městě se rojily podivné ivly.

V neděli 2. září 1792 odpoledne se Paříe zmocnilo mystické vytrení. Vyvřelé z pocitů

vlastenectví, ale i třídní nenávisti. Dav vnikl do věznic a zabíjel jako bez rozumu. Tisíc sto lidí bylo během lidové bouře surově ubito. A svědomí města to plně schvalovalo. Dozorčí výbor Komuny, v něm Danton zasedal, zběsilce dokonce přímo povzbuzoval. Zabíjelo se bez

soudu, jen kopími a avlemi. V celách, na dvorech, třeba i na schodech kostela. Tehdy

Robespierre poádal starostu Pétiona, ale i ministra spravedlnosti Dantona, aby rázně

zakročili, e krev vraděných popiní revoluci. Pétion se pokusil uchránit alespoň jednu věznici. Danton vak neudělal vůbec nic. Naopak se chlubil, e paříská mláde se nebude bát v boji, a se střetne s Prusy. Zbrocena krví vězňů nebude milostiva ani emigrantům, kteří vtrhli do země. V zápiscích Charlotty Robespierrové - sestry Maximiliena - je dochována poznámka, e Danton zcela odmítl udělat cokoli, třebas i tajně. Jakoby se v krvi rád brodil.

Popravdě byl i statečný a rozhodný, kdy lo o vechno.

Úspěně vedl Paříany, opravdu lid, do povstání. Nejprve proti králi , 10. srpna 1792 a pak i proti Konventu, v něm měli zprvu vrch girondisté. Stalo se tomu 2. června 1793. A sám se potom moná divil, jakou hroznou bouři rozpoutal.

Velitel paříské Národní gardy obdrel brzy ráno onoho dne následující rozkaz: Obklíčit Konvent značnými ozbrojenými silami tak, aby vůdcové Girondy mohli být okamitě zatčeni, jestlie poslanci odmítnou vyhovět oprávněným poadavkům paříských občanů.”

44

V čele ozbrojených Paříanů stál tehdy ji Frangois Hanriot, bývalý výběrčí daní, potom velitel praporu Národní gardy, proslulý robustní postavou a hřmotným chováním. Kdy

mluvil, vdy se mu mocně pohnuly svaly ve tváři a bezděčně třikrát zamrkal. Velitel to byl schopný a rozhodný. Na jeho spolehlivosti bylo mono stavět cokoli. Ani tentokrát vůbec nezaváhal. A rozkaz, který vlastně zneváil nejvyí zákonodárnou moc státu, začal plnit přímo horlivě.

Jetě před úsvitem se rozjedou ze tábu kurýři. A v jedné sekci po druhé začnou vířit bubny a hned na to u přibíhají mui oblečení do modré uniformy Národní gardy, aby se zařadili pod své prapory. Zvony, trochu kupodivu, jako loni 10. srpna nikdo nerozhoupal.

Chmurné víření bubnů vak přesto rozechvělo celé město. Náhle plné dusotu koní,

pochodujících jednotek a řízných povelů důstojníků.

Protoe byla neděle, zvony se nakonec přece jen rozezněly. Před osmou hodinou ranní, aby pozvaly věřící na mi. Jene ani poboné eny dnes větinou nemyslely na modlitby, pouze postávaly na prahu domů nebo vyhlíely z oken, zvědavé na revoluci, která půjde po ulici”.

A jejich mui opravdu připochodovali, vichni v dobré náladě, protoe ráno bylo modré a zlaté, a také jim v kapse vesele cinkaly dva franky, které dostali za námahu ve hře na vojáky.

Podle některých zpráv vytáhlo ten den na sto tisíc muů, ale spíe jich bylo něco přes

padesát tisíc. la s nimi ovem i jízda a dělostřelectvo. Hanriot nechal na doporučení

Dantona mobilizovat i pluk německých oldnéřů, který pobýval v Paříi. Operace přitom

probíhala v naprostém klidu. A před věznicemi , na rozkaz Robespierra , postávaly pro jistotu vojenské posily, aby nedolo ke krveprolití jako loni v září.

Konvent zasedal jako obvykle od deseti hodin. Garda přitáhla těsně po desáté. Kdo se z

poslanců opozdil, byl doprovázen na místo dvěma ozbrojenými mui. Na průčelí Tuilerií

náhle cílila děla. A od toho okamiku byli poslanci zajatci paříského lidu. Kdo chtěl opustit zasedání, byl bez milosti vrácen. Garda přitom vesele tábořila na nádvoří a v parcích a zpívala posměné písničky.

Pro shromádění, které vzdorovalo králi, pak ho poslalo na smrt, které vyhlásilo válku půlce světa, to bylo něco nepředstavitelného. A tak alespoň mluví. Vyhrouje. Pak se usnáí, aby se garda okamitě vzdálila. Také chtějí spontánně odejít. Jen Robespierre, Marat a třicet dalích ze sedmi set celkem zůstanou sedět na místě, bouřlivě aplaudováni galériemi.

Za chvíli se vzdorující poslanci do jednoho vrátí, protoe stráe venku byly zcela neoblomné.

Hanriot neustoupí ani o krok. Jakmile znovu usednou na místo, aby dali konečně souhlas se zatčením dvou girondistických ministrů a uvalením domácího vězení na dvacet devět z nich v sále, uvítá je ten, kdo stál v pozadí rozhodujících okamiků - Danton: Jste nyní

nepochybně přesvědčeni o své svobodě. Setkali jste se s lidem a shledali jste, e je dobrý, lechetný a rozumný v kadém směru. Take jste i poučeni co máte dělat, aby lid byl s vámi dále spokojen.”.

A oni pak posluně odhlasují, co se na nich od rána ádá. A strůjcům své poráky se pomstí alespoň hanlivou a výhrunou písničkou, kterou po Paříi zpívají nepřátelé republiky: Hlavu Maratovu, Robespierrovu a Dantonovu, i vech, kteří jdou s nimi, ádáme a také srazíme…”

Jene v tu dobu je jediným vládcem Francie Robespierre a Danton jako jeho věrný stín.

45

Určitě od okamiku, kdy 13. července zákeřné zahyne Marat s dýkou v srdci.

Danton je za událostí jara 1793 opravdu upřímným přítelem Robespierra. Přilnul k němu jako předtím k Maratovi. Ačkoli ten se od něho dosti odliuje. Vlastně téměř ve vem. Je vdy vyrovnaný, nepříli vzruený a hlavně prostý vech osobních pohnutek v jednání. Zatímco Danton, i kdy slouil spravedlnosti jako ministr a věci lidu jako druhý prokurátor Komuny , za co bude Národním shromáděním stíhán zatykačem a načas musel odejít do Anglie ,

zcela nezitný nebyl nikdy. Robespierra ovem po léta podporoval, protoe to slouilo jeho vlastním záměrům. Zároveň vak jeho důvěru občas zneuíval a někdy se netítil ani

krajních lidských pinavostí.

Girondisté jetě ne byli vyhnáni z Konventu stačili Dantona zaalovat, e zneuil dvou set tisíc livrů tajných fondů z doby, kdy byl jetě ministrem. To ji se mezi poslanci pokradmu mluvilo o tom, odkud se asi berou peníze na rozmařilý ivot tribuna lidu, e se sníil k rozprodeji pokoutně získaného zařízení z králova majetku, e za zlato a diamanty vymůe milost kadému. Třebas i u Fouquiera-Tinvilla. A Robespierre, který se dobou zcela vzdálil svému měáckému původu, ije skromně, obléká se a nápadně prostě,

začíná čas od času pochybovat o upřímnosti nepřetritého rozhorlení, velkých slov a

revolučních návrhů, kterými Danton přímo oplývá.

Tehdy ovem umírá Dantonovi, jen nakrátko pobývá u severní armády, ena a Robespierre

mu jetě píe list plný lidského porozumění: Můe-li ti v netěstí dát nějakou útěchu jistota, e má milujícího a oddaného přítele, pak ti ji nabízím. Miluji tě víc ne kdy jindy láskou, která potrvá a do smrti. V okamicích, jako je tento, cítím se zajedno s tebou. Neodmítej přátelství, které sdílí tvůj bol. Plačme spolu a hledejme útěchu v činnosti proti tyranům, kteří jsou odpovědni za tolik veřejných a soukromých netěstí.

Milý příteli, byl bych ti vyslovil svou soustrast ji za tvého pobytu v Belgii, kdybych nepovaoval za vhodnějí ctít tvé soukromí v hodině zármutku.”

Jetě jednou mu uvěřil. Snad proto, e si váil přátelství mezi mui, a kdy pak pochyboval, vdy mu trvalo dlouho, ne se opravdových druhů zřekl. Jene mezitím mu někdo donesl, e Danton po návratu sice nechal vykopat svou mrtvou enu, aby ji mohl naposled políbit, ale za est neděl nato se oenil se estnáctiletou dívkou a dokonce kvůli ní přestoupil ke

katolíkům.

Potom se zřejmě podřekla Eleonora Duplayová, přítelkyně a moná i druhá ena vůbec, na

kterou si jinak velice cudný Robespierre myslil. Její osobní záitek vrhal toti na Dantona velice patné světlo. Při pobytu na venkově, kdy mu byla zcela náhodou představena a na chvilku s ním zůstala sama, ten ji chtivě vzal do náručí a bezostyně navrhl potřebuji enu, teď hned, proto pojďte!” Přestoe nemohl nevědět v jakém vztahu je k Robespierrovi a e je vagrovou Philippa Frangoise Lebase, člena Výboru pro veobecnou bezpečnost. Danton

prostě neměl ádných zábran. Proto lze dát za pravdu Saint-Justovi, který Robespierrovi opakovaně tvrdil, e slovo ctnost je Dantonovi pro smích. A ádná mravní idea mu nestojí ani za haléř.”

Nakonec ovem jejich osobní při rozhodl Danton sám.

Nikoli Robespierre, nýbr on osobně vyhlásil válku. Jako mu prudkých vání, jednající vdy se sobě vlastní ivelností, která napohled působila jako straná síla. Zrovna v době, kdy jeho věrný přítel, spolehlivý partner a posléze i zrazený člověk mu nechává svobodu rozhodování.

46

Danton přitom vyrazí do útoku s programem, který znamená rozvrátit tak těce zbudované

základy republiky. Dokonce se zabývá mylenkou dovolit návrat emigrantů, co spolu s

veobecnou amnestií mohlo způsobit pouze jediné, vyvolat krvavou občanskou válku. Ve

svých úvahách, které zavinul do filozofie lidskosti, veobecnéhé smíru a vzájemného

odputění, připoutí monost obnovení starých pořádků, tedy i monarchie. Veselý

republikán” začíná hlásat .nezbytnost království”. Jeho návrhy jsou sice jen napůl veřejné, ale roziřované ve velkém kolují po celé Francii v opisech, dychtivě sledovány La Fayettem a vévodou de Chartres, synem popraveného Filipa Egalité, který se po desítkách let jako

jediný Orleánský dočká královské koruny. Vůbec vekerá emigrace, hodně otřesená a

rozvaděná, náhle vzhlíí k Dantonovi jako ke svému spasiteli.

Opravdoví revolucionáři jsou z Dantona roku 1794 přímo zděeni. Je to vůbec tentý mu, který jetě nedávno navrhoval, aby kadý den padla alespoň jedna významná hlava

nepřátel vlasti?” Jene ten se u pevně rozhodl a cestu zpět si tarasí dalími a dalími činy zrady. Spojí se s nespokojenými konstitucionalisty, jak se nazývali členové Ústavodárného shromádění a s jeho zanícenou pomocí včera poraenými girondisty.

Spiknutí dantonistů se tím stalo skutečností.

Začne mobilizací vech sekcí cordelierů, které Dantonovi věřily jako bohu. Jeden z vůdčích členů Klubu cordelierů Jacques Hébert , vlivný člen Komuny a manipulátor divokých lidových vání má roztočit káču na konci palce”, jak sliboval Danton Robespierrovi, kupodivu ji veřejně. Spolu s ním stojí věrně bok po boku vichni ohroení avanturisté,

krvaví prokonzulové, ale i někteří členové Výboru pro veřejné blaho, kteří se třásli obavami, e Robespierre skoncuje s katy lidu, kteří pod záminkou sluby Revoluci pohřbívají

Republiku”, jak několikrát prohlásil veřejně.

Spoléhají přitom na paříská předměstí, která zatím vdy povstala, jestlie uslyela pravá hesla o slubě lidu … patných vlastencích … nebezpečí, e bohatí budou mít vrch”.

Tentokrát vak se hybatelé vání” hrubě zmýlí. Metropole je krajně unavena nepřetritými kampaněmi. Potoky prolité krve otupily rozum. Srdce lidu jakoby nic necítilo. Rozpory vůdců jim navíc zlhostejněly. Jene to Danton jetě neví či nedomyslí.

Naposled se setká s Robespierrem. Na obědě mezi čtyřma očima v ulici de Saintonge. Co si říkali, vědí proto jen oni dva. Věrohodná zpráva pouze dokazuje, e Robespierre zůstal chladný jako mramor”. A Danton, jakmile se za ním zavřely dveře, zvolal: Proklatě! Musíme jednat. Nesmíme ztratit ani okamik!”

Jene zvony Paříe se na jeho rozkaz vůbec nerozezněly. Předměstí nenapochodovala.

Národní garda se nezvedla. V bistrech Paříané sice horlili na vládu oklivě, kritizovali ji, ale svrhnout ji zatím nikdo nenavrhoval. Agitátoři cordelierů měli náhle před sebou hluché a němé. Nejspíe unavené, jak ukáí i dalí měsíce.

Hned po Dantonově zatčení, které proběhne v úplném klidu, protoe Paříané nehnou ani

prstem, Robespiérre zaaluje Dantona, protoe chce zaujmout Rolandovo místo, a stal se tím nepřítelem vlasti”. Archanděl smrti” Saint-Just pouze dodá, e dantonisté stejně jako hébertisté dusí svobodu pod krásnými frázemi, které jsou stejně zločinné jako jejich činy”.

Ve dalí je věc Revolučního tribunálu, který podle tradice, pohotově a kruté ukončí při. Se stoupenci Héberta 24. března a s nejbliími druhy Dantona 5. dubna.

47

Francie má v tu chvíli pouze jedinou hlavu, jediného vůdce, ale i jediného diktátora

Maximiliena Robespierra.

Do 10. thermidoru, kdy se události zopakují naruby, chybí sto osm dní.

MADAME DEFICIT

Marie Antoinetta je u třetí rok královnou. Opravdovou hvězdou versailleského dvora, který ji vcelku přijal s otevřenou náručí, vynáí ji a dále rozmazluje, a to jetě více ne kdysi dvůr vídeňský. Je jí dvaadvacet let , narodila se 2. listopadu 1755 a k úplnému těstí jí chybí, e zatím nedala Francii dauphina. Vlastně vůbec ádného potomka královského rodu, za co vlastně nemůe, jak velice podrobně i kdy utěpačně vysvětlují z paříského Pont-Neuf

roziřované pamflety. Popisující neschopnost Ludvíka XVI. chovat se jako mu.

Právě tehdy zavítá do Versailles vysoký a hromotlucký mu , hrabě Falkenstein, jemu jsou prokazovány pocty jako královské návtěvě. Jistě důvodně, protoe do Francie dorazil

spoluvládce císařovny Marie Terezie a bratr Marie Antoinetty , Josef II. A přes svoje jindy dosti strohé vystupování nechá se bez odporu unáet krásami zahrad Le Nótra, Malým

Trianonem, Belvederem, ale i pompou Palais Royal. Chvílemi obdivně pohlédne také na

sestru, která vyrostla do krásy, chová se lehce, nenuceně, dávno to není ta chichotavá Flora z Hofburgu, nýbr skvěle oděná ena, vyrovnaných pohybů a vybrané mluvy. I kdy trochu

mazlivá, protoe tuí, e přísný bratr nepřijel jenom tak, a proto stále opakuje, jak ji Paříané zboňují a celá Francie miluje. Spokojená sama sebou a navýsost.

Dokud ji Josef II. nepřinutí přečíst si matčin dopis.

Kam se jenom podělo dobré a něné srdce arcivévodkyně Marie Antoinetty? Teď se

dovídám jenom o intrikách, nízké zlobě, piclování a posměchu. O intrikách, které by sluely Pompadource nebo Dubaryčce, ale nehodí se pro královnu z tak dobrého rodu, jako je

lotrinský a rakouský.

48

Celou zimu jsem se třásla strachy kvůli tvým rychlým úspěchům a tvým pochlebovačům,

které omračuje zábavami a směnými nákladnými aty. Jedna zábava a radovánka za

druhou a vdy bez krále!

Tvé těstí se můe najednou zvrtnout a jen z vlastní viny upadne do největího netěstí.

Jednou na to přijde, ale to můe být pozdě. Nepřeji si, abych se doila toho netěstí. Proto prosím boha, aby mi co nejrychleji zkrátil dny a nedopustil, abych uviděla, jak se moje drahé děti, milované do posledního dechu, řítí do hrozného netěstí.”

A bratr, aby předeel pláč a výčitky, co ,,můe dělat s impotentem, s chudákem, o něm si uká pravdu nejen dvůr, ale i vichni pobudové Paříe”, rozhodně zvedne ruku a pronese vemlouvavě: Přivezl jsem lékaře. Podstoupí operaci, je mladý, take se ve napraví… To ovem neznamená, e nemusí změnit chování. Jsi královna a je třeba se podle toho i

chovat. Habsburkové nejsou zvyklí na rozmařilost a avantýry před očima celé Evropy. Je

třeba, abys upevnila dynastii Bourbonů!” Pak se chvatně rozloučí, protoe splnil rodinné poslání, odmítne honor Versailles a nechá se ubytovat v Paříi. Okázalost dvora ho toti rozčiluje.

Druhý den ho zastihne na cestě do Vídně. Přes výcary, kde je ve Ferney očekáván

Voltairem. Jene Josef II., hlavu plnou plánů reformy polnohospodářství říe, zapomene, s kým se chtěl tolik setkat.

Marie Antoinetta propláče dva dny. Pořád slyí poslední bratrovu větu. Přijde straná

katastrofa, jestlie se nezmění.” A vpravdě se pak pokusí být jiná. Do roka porodí dceru Marii Terezii a vkrátku i následníka.

Francie ji v tu dobu opravdu miluje. Jene pouze do času.

Dokud se po letech vechno nezopakuje. A Marie Antoinetta opět začne vyhazovat

insolventnímu království peníze oknem, pořádat plesy, hony, recepce, kde po jejím boku

větinou nebude pobývat Ludvík XVI., vyhýbající se zábavě a vyhledávající ticho

zámečnické dílny. A naopak v jejím kruhu se bude točit hned několik svůdných muů, z nich největí přízni se trvale těí védský hrabě Axel Fersen. Zároveň dává královna dosti

neastně přednost enám ne zrovna nejlepí pověsti, zvlátě Jeanne de la Motte.

Původkyni skandálu královnina náhrdelníku”.

V dusné srpnové noci roku 1784 se sejde v hloubi versailleského parku maskovaný mu s

dámou v bílé plátěnce.

Louis René de Rohan, kardinál a královský velkoalmuník, také biskup trasburský, velice prohnaný intrikán je na vrcholu blaha, protoe tajná schůzka má jednoznačně potvrdit, e končí období jeho nemilosti u královny, protoe taková noční dostaveníčka umoňuje jenom několika vyvoleným. Za čest mít rendez-vous s Marií Antoinettou ovem platí draho:

briliantovým náhrdelníkem v ceně miliónu esti set tisíc livrů, na které jinak dosti ochotný Ludvík XVI. prostě neměl.

Kardinálovo rozčarování bude kruté.

Zakrátko po Paříi kolují zvěsti o královnině tajném setkání s Rohanem a o jeho koupi

náhrdelníku, který v tu dobu jetě nebyl zcela zaplacen, i kdy dávno předán. Král se hrozně rozzlobí a nechá kardinála zatknout. Mezitím ovem vyjde najevo, e celá historka je

zosnována hraběnkou de la Motte, která se za královnu vydávala v parku , nebo obstarala zastoupení a jejím jménem i převzala klenot, jen mezitím není k nalezení. I ona je proto zatčena a uvězněna v Bastile, nebo dvorní klenotník Boehmer se hojí předevím na ní.

49

Vyetřování podvodu se ovem vleče, take pomluvy se kvapem íří. Královnina reputace,

navzdory prohláení, e o záleitosti vůbec nic neví, klesne na bod mrazu, nebo ve hře je zapletena její včerejí důvěrnice. Ani přísný soudní verdikt nad podvodnicí, která svůj dalí dobrodruný ivot stráví s cejchem V na rameni

Voleuse” neboli zlodějka , Marii Antoinettu příli neočistí, protoe lidé si o procesu myslí své. A zvlátě se baví nad odsouzením kardinála, který sice přiel o fialový klobouk, ale zároveň byl zcela zbaven viny, nebo nelze povaovat za provinění, domnívá-li se někdo, e francouzskou královnu lze snadno svést”.

A tak je Marie Antoinetta hrubě pomlouvána dále a u ji nepřezdívají jenom jako Madame Deficit”, za vrozenou rozhazovačnost, ale i Autrichienne”, Rakuanka, co je slovo, které skrývá i druhý význam , chienne”, tedy fena. Nenávist k ní je přitom veobecná, protoe tentokrát je velice zneuctěna nejen ena, ale i manelka. Zvlátě v Paříi, kde policejní správce přímo doporučil, aby metropoli proboha vůbec nenavtěvovala, protoe se nemůe

zaručit za královninu bezpečnost. Skandál v Ludvíkově rodině měl takový ohlas, e

trasburská mincovna se opováí vyrazit několik desítek zlatých louisdorů, na nich je král přizdoben parohy.

Jestlie dříve byla Marie Antoinetta veselá, trochu rozmarná, dychtivá ivota a rozmazlená veobecným obdivem, ale pořád dobrosrdečná, náhle se změní. K horímu. Je podezřívavá,

mstivá, často popudlivá a zároveň i chtivá moci, podílu na politice, v ní podřizuje svoje kroky ryze enským rozmarům. Čím více upadá stát, tím nevyrovnanějí jsou její činy.

Skotačivá léta mládí vystřídala nikoli ivotní zralost, nýbr panovačnost bez lidské moudrosti.

Pád královského majestátu pochopitelně snáí velice těce.

Paří, kam se s Ludvíkem, dětmi a velice malým dvorem přistěhuje z donucení v říjnu roku 1789, ji přímo dusí. Uvědomuje si snad nejlépe ze vech, e jsou rukojmími a s potupným postavením v Tuileriích se nedokáe smířit. Tehdy naplno rozvine svoji dříve trochu hravou energii v intrikách, a protoe ji dávno nemá tolik obdivovatelů jako ve Versailles, pokouí kadého, koho má zrovna po ruce.

Generála La Fayetta , v tu dobu se píe demokraticky Lafayette , jeho Národní garda ji střeí. A netrvá dlouho a vrchní velitel gardy je rovně zapleten do povídaček, jak často tráví noci s Marií Antoinettou. Tiskem roziřovaný pamflet Milostné večery generála Motiera a krásné Antoinetty od Rakuančina psíčka křepeláka” je pak stejně oblíbený jako revoluční noviny.

Ovem hlavní úlohu v dlouho připravovaném útěku ze země královna svěří svému

opravdovému milenci hraběti de Fersen, kterému důvěřuje daleko víc. Navíc rozzlobena, e v souvislosti se zvěstmi o moném útěku krále je na rozkaz velitele gardy Marie Antoinetta nucena vstávat, oblékat se a uléhat v přítomnosti muů, pověřených ji střeit. Přesto je k La Fayettovi velice zdvořilá, aby dosáhla zmírnění strání sluby, co se jí nakonec podaří.

Určitě v noci z 20. na 21. června 1791.

Kdy si král, zatím pořád váhající, zda má opravdu uprchnout, dá konečně říci a nechá si vystavit pas na jména barona Korfa, který cestuje se enou a dvěma dětmi do Frankfurtu. V

přestrojení za komorníka a sluebnou projdou kadý sám a pěky celými Tuileriemi.

Královna v klobouku a dlouhým átkem na hlavě přitom potká La Fayetta, který právě skončil obhlídku stráí a odjídí domů. Noc je temná, a proto zřejmě nebude poznána. Jestlie ano, nechá ji La Fayette projít, protoe v tu dobu ji věděl, e Ludvík i Marie Antoinetta jsou ztraceni. Královna pak podle fantazírujících románových verzí příběhu nepřátelsky vihne La Fayettův kočár bičem.

50

Těsně po jedné hodině 21. června vyjídějí z Paříe. Zcela v rukou královnina milce de

Fersena, který dělá, co umí, ale přesto patně připravený útěk nedovede do astného

konce. Sice horlivě zajiuje přepřahy, občerstvení a občas i krátký odpočinek v zájezdních hostincích. Nakonec i vojenský doprovod. Tak útěk probíhá v klidu a do Saint-Menehouldu.

Tam potkají svůj osud v osobě Jeana Baptista Droueta, syna potmistra, který otce právě zastupuje. A upoután zářivě bledou lící Marie Antoinetty, která vzruením vdy zkrásněla, pozná i krále. Uprchlíky ovem jetě nechá odjet do blízkého Varennes. Mezitím narychlo vzbouří koho můe a hlavně přikáe uzavřít most přes řeku Aire, pouhých sto kilometrů od belgických hranic.

Kdy pak chtěla královská rodina brzy ráno 22. června projet, nala most zabarikádovaným obsazený ozbrojenci. Celé Varennes bylo rázem na nohou, seběhli se vichni, i rolníci z okolí, a podle plánu zde čekající husaři, vedení známým roajalistou. Jeho rozkazy vak ji nikdo nebral váně a vojáci se nakonec sbratřili s obyvateli města. Kdy dorazil markýz Bouillé s početným vojskem z hranice, které mělo krále převést do Belgie, bylo u po vem.

Ludvík XVI. a Marie Antoinetta jsou vezeni cestou hanby do Paříe.

Tentokrát u nejsou jenom rukojmími, ale přímo zajatci metropole. A Marie Antoinetta, včera posmívaná a haněná, dnes je lidem zle viněna, také proklínána, přímo nenáviděna. Paří

vůbec nepochybuje, e byla hlavní strůjkyní útěku, e je ve vleku svého milence Fersena, e se odcizila Francii a přeje jí hrůzy válečné. Její dopisy do Vídně jsou opravdu takové. Nejen plné trpkosti, ale i výzev ji nelze váhat, je třeba vytáhnout s vojskem, zachránit nám nejen čest, nýbr i holý ivot,” co jsou slova, která doslova uchovala elezná skříňka” objevená v Tuileriích po internaci královské rodiny v Templu.

Stále se vak vzpěčuje neúprosnému osudu. Je silnějí z uvězněné královské dvojice. I kdy straně nenávidí vechno revoluční a potom republikánské, je navenek pořád zdvořilá a

umírněná, jaká nikdy dříve nebývala. Snaí se vycházet s okolím a zároveň důstojně

respektuje věznitele, ačkoli se jí krajně protiví. Sil jí ovem stále více ubývá, take ve dalí, co následuje v roce 1792 a 1793 se vlastně podobá agónii. Zvlátě po odsouzení a popravě Ludvíka XVI., kterému poslední dny ulehčuje jak nejlépe umí. Najednou je přítomna zcela jiná Marie Antoinetta. Milující manelka, trpělivá matka a důstojná ena. Teprve v utrpení se stává lidsky obdivuhodnou.

Druhého dne po smrti manela je zapsáno do knihy vězení Templu poznámka: Marie

Antoinetta ádá pro sebe a rodinu nejjednoduí smuteční aty.” V nich pak přeije poslední měsíce ivota. Kdy trvale nosí na hlavě čepeček s černými stukami, je jí volně splývají na ramena. Přes prsa si přehodila sloený átek, sepnutý obyčejným elezným pendlíkem.

Kolem krku omotala černou, huňatou álu. A zbytek doplňují bavlněné aty bez jediné

ozdoby. Avak chodí v nich hrdě a se vztyčenou hlavou. Velice sela. Oči ztratily lesk a dívají se pořád strnule. Také jí trochu opuchly a zarudly od pláče.

Kdysi krásné plavé vlasy jí zeedivěly, ba jsou povícero bílé. Pyná křivka jejího římského nosu se zbortila. Rty zmodraly a znehybněly. Stále více se podobá bezbarvé soe. Jakoby náhle ztělesňovala vzor eny-vdovy.

Větinu času tráví na modlitbách a v rozjímání nad náboenskými texty. Nikdy dříve tolik nečetla, ale ani nemlčela. Někdy pronese pouze dvě tři věty za den. Zvlátě, kdy jí odloučí od syna, kterého mezitím emigranti vyhlásili za krále Ludvíka XVII.

51

Tehdy se ovem jetě jednou a naposled vzbouří, křičí na členy Výboru pro veřejné blaho a obviňuje je. Vyhrouje, e se zabije, e jim potupu její rodiny Evropa nikdy nezapomene, e celá Francie je musí nenávidět.

Dny od 3. července do 16. října 1793 pak stráví v naprosté samotě. Od 2. srpna v

Conciergerie, kde je s ní narychlo připravován soud. Tam v bývalém radním sále, se dvěma okny na vězeňský dvůr en, proije zbytek svých dní. Za stálé přítomnosti dvou stráců, kteří nikdy neodcházeli z místnosti. Ani kdy se bývalá královna myla či vykonávala osobní

potřebu.

Tam stála její dřevěná postel a jedna proutěná idle, jediný nábytek vězení. Odtud se

nehybně dívala do okna, větinou po celý den. Občas něco pletla. V tu dobu má ji jenom dvoje černé a dosti vetché aty, které pravidelně střídá a stále látá, aby se jí nerozpadly úplně. Koile jí zbyly pouze tři. Stráci jí odmítnou obstarávat knihy na čtení. Protoe ta rakouská vlčice si nezaslouí ohledů, nejlépe ji bude usmýkat na ohonu koně, píe v tu dobu Hébertův Le Pere Duchesne”. Take nejhrubí váně ji u předem odsoudily k

potupné smrti. A proto i vechny pokusy o její osvobození, v nich se nikdy nepřestal snait hrabě Fersen, a kdy se za královninu svobodu nabízejí milióny, jsou předem odsouzeny k

nezdaru. Vichni moní pomocníci nakonec ztratili odvahu učinit cokoli v její prospěch.

3. října vystoupí v Konventu Jacques Billaud-Varennes, člen Výboru veřejného blaha a

vyhlásí: ena Kapetova pořád není potrestána. Konvent je povinen se postarat, aby meč

zasáhl druhou hlavu zavreného království. ádám tudí, aby bylo nařízeno Revolučnímu

tribunálu ujmout se své povinnosti a neprodleně vynést spravedlivý rozsudek.”

Dalích odkladů ji Marii Antoinettě nebude dopřáno.

Jetě tu noc po jednání Konventu bude vyslechnuta Fouquierem-Tinvillem. Avak nepříli

úspěně, protoe bývalá královna se drí statečně a větinu obvinění prostě odmítá. Proto proces, který byl připravován jako velké lidové divadlo, se nakonec příli nevydaří.

Soud v čele s Hermanem zasedl 15. října pozdě odpoledne.

Královna byla předvedena bez pout, doprovázená jako vdy dvěma stráci. Obalobu

předčítali dlouhé hodiny. Svědků nebylo mimo syna, kterého neučili, co má říkat, čím soud dějin dostal příchu nemravnosti a zbytečné lidské zloby. Mladý Ludvík, který v tu dobu dovril dvanáct let, vyprávěl porotě obscénní historky z matčina ivota, které pro podstatu aloby neměly ádný význam a jenom znevaovaly vánost rozsudku, který musel být

vynesen. A zazněl po čtvrté hodině ranní, 16. října.

Marie Antoinetta, zvaná Lotrinsko-rakouská, vdova po Ludvíku Kapetovi, se odsuzuje k

trestu smrti. Tento rozsudek bude vykonán bez prodlení na náměstí Revoluce a vyvěen po vech končinách Republiky.”

Odsouzená jej vyslechla bez pohnutí a hrdě. Sama pak odstoupila od lavice obalovaných, osobně si zvedla závoru a bez zachvění líce či rukou odela ze sálu. Silnějí ne větina těch, kteří tudy proli a jetě projdou.

Před ránem napíe dopis vagrové Albětě, sestře Ludvíka, a dětem. Silný a statečný,

jakoby psaný jinou Marií Antoinettou, ne ji dosud znal svět. Odevzdanou soudu, ale velice hrdou. Pynou dceru zpupného domu Habsburků, která se nepoddala a dokázala jít na smrt

s čelem vztyčeným.

Ve dalí se přesně podobá příběhům z Paříe oněch pohnutých let. Kára, hrubosti ulice, volání A ije republika!” Ticho několik vteřin před posledním okamikem, kdy se naplňuje zákon gilotiny.

52

A také výmysly těch, kteří nebyli přítomni, ale přece vědí, e Marie Antoinetta lápla

ansonoví na nohu a zdvořile se mu za to omluvila. Moné je vechno, i kdy je

pravděpodobnějí, e nebylo nic ne tichá práce kata a odevzdanost odsouzené.

Hodiny v Tuileriích odbíjely čtvrt na jednu, kdy královna zemřela.

PRAVDOMLUVNÝ REVOLUCE

V srpnu roku 1790 přiel Robespierrovi mezi desítkami dopisů, které denně dostával a na ně trpělivě odpovídal , kdy je předtím větinou i vyřídil , jeden a ze severozápadní hranice. Z obce jménem Blérancourt, co adresáta upoutalo víc ne jméno pisatele, které mu nic neříkalo. Malé hnízdo , dodnes má jenom kolem tisícovky obyvatel , odkud psaní

dorazilo, náleelo toti ke kraji, z něho l Robespierre pocházel a byl rovně zvolen do generálních stavů.

Obsahoval stroze napsanou, ale velice věcnou prosbu o záchranu města, kterému hrozilo

přeloení trhu k sousedům a tím hospodářská zkáza, protoe mělo ztratit hlavní zdroj své obivy. Přitom adresátovi dosti pochopitelně lichotil: Neznám vás, ale jste velký mu, který veho dosáhne. Navíc i poslanec kraje, který tu zosobňuje lidskost a to lepí Francie”.

Robespierre Blérancourtu pomohl a získal tím snad nejlepího přítele, kterého kdy měl.

Zřejmě i nejschopnějího. Jmenoval se Louis Antoine Saint-Just.

Měl tehdy teprve dvacet tři let, protoe se narodil 25. srpna 1767. Zatím stihl velice málo.

Vystudovat kolej u oratoriánů, nejlepích učitelů iroko daleko a potom jetě práva v Remei, na kole, která se valné reputaci netěila. Dostal ve, co mu otec, spíe sedlák ne rytíř se zásluhami v armádě, mohl dopřát.

53

Víme, e velice lpěl na matce, take jeho dalím, dosti krátkým ivotem jakoby neprola ádná jiná ena. Přitom jeho citový ivot byl zřejmě velice bujný, protoe v poemě

LOrgant”, kterou sloil jako chlapec, je vedle scén násilí hlavním tématem láska. V

předmluvě napsal: Je mi dvacet. Nevedl jsem si dobře.

I tuto báseň isem mohl napsat lépe!

Na počátku revoluce je pouze řadovým bojovníkem. Členem Národní gardy a místním

organizátorem Klubu jakobínů. Pojede v stráním doprovodu, který přiváí krále z Varennes do Paříe. Vkrátku na to je vak u členem druhého Národního shromádění,

Zákonodárného. V Soissonsu, kde jako chlapec studoval v kláteře, ho vyberou i za

poslance Konventu. V pětadvaceti letech. A dosud vlastně neznámý Saint-Just se náhle

stává osobou veřejnou, váenou i obávanou zároveň, kdy mu jedni budou říkat ná

Sparan a druzí lampa na hrobě, a to vdy, jakmile promluví. Zvěstovatel trýzní, trestů a smrti. Ve skutečnosti je to předevím člověk přísných zásad, občanské ctnosti, vyznavač pravdy a spravedlnosti.

Takový předevím bude, a 13. listopadu 1792 vystoupí poprvé na tribunu Konventu.

Mu velitelského vzhledu, vysoký, tíhlý, vdy vzpřímený a nevední. Rovně elegantní. Dvě řady velkých pozlacených knoflíků se jasně třpytí na tmavomodrém, pečlivě zapnutém

kabátě. Vyzdobený irokým ladným obloukem bezvadně čistého límce, nad ním se skvěle

vyjímá oválná tvář, nezvyklé, téměř enské krásy, s jemnými rysy jako kamej, orámovaná

pečlivě napudrovanými vlasy, uprostřed rozdělenými a padajícími na ramena. Přesto je jeho obličej pevných rysů a pohled edomodrých očí pod tmavými oblouky obočí chladný a

odhodlaný. Vlastně i ostrý.

Vůbec není svým velkým okamikem vzruen či nějak nepokojný. Jakoby vystupoval po

několikáté a na zcela samozřejmém místě. Vyzařuje z něho nadřazenost, snad i jisté

pohrdání. Kdy pronesl na adresu Ludvíka XVI: Tento člověk můe buď vládnout nebo

zemřít. A protoe nevládl nevinně, není řádný občan, nýbr nepřítel vlasti, uzurpátor, zemře,”

vichni ustrnou. Ucítí bezprostředně, e mezi ně usedl významný člověk, nejen schopný

řečník, nýbr i hotový státník.

Kadý dalí den to plně potvrdí.

Saint-Just, nejprve Robespierrův chráněnec a potom jeho nejblií druh, také druhý mu ve státě, nenávidí formálnost, zbytečné tlachání, na které si Konvent často potrpěl. Mluví a jedná vdy bez okolků. Byl ve shromádění zákonodárců jediný, kdo pouíval slov gilotina a gilotinovat namísto obvyklých přezdívek meč zákona … vykonat soud lidu”. V jedné ze svých nepočetných zpráv pro Výbor veřejného blaha napsal: Nae ministerstva, to je

podivný papírový svět. Rozvláčnost jejich korespondence, to nekonečno nesrozumitelných

pokynů a instrukcí je důkazem hlouposti a plodí liknavost. Není moné vládnout bez

stručnosti.” Začíná se o něm říkat, e pouívá slov jako úder sekery”.

Přitom mluví veřejně jen málokdy. V Konventu pouze za nejvýznamnějích okolností. V

Klubu jakobínů vlastně vůbec ne. V soukromém ivotě mu říkají ná němý”, tak mlčenlivý bývá.

Zároveň proslul jako mu akce. Vyznavač zásady, e ti, kdo dělají revoluci jen napolovic, kopou si vlastní hrob. Republika potřebuje zcela zničit ve, co jí stojí v cestě, co se jí staví na odpor”, tvrdí. Nejlépe to dokáe jako komisař Konventu u rýnské a severní armády, u nich pobýval od 16. října 1793 do 4. ledna 1794 a pak jetě krátce na konec tého měsíce.

54

Dorazil v situaci, kdy armády na východní hranici vlastně přestaly existovat a celá fronta se mohla zhroutit den ze dne. Paří byla znovu ohroena jako v létě roku 1792. Take mu nikdo nezáviděl velké pravomoci nad dvěma armádami a pěti pohraničními okresy, kde se stal

vlastně ničím neomezeným diktátorem.

Přesto stihl stvořit během několika dní zázrak. Jakoby vdy velel vojskům. Rozhodný a

autoritativní. Také nemilosrdný, protoe bez zardění dává zatýkat, střílet a degradovat.

Vyhlauje dekrety, které důstojníci z povolání povaují za výstřední a nevyplnitelné. Budou vak splněny.

Jako vyhnány z armády vechny eny, co se neodváil zatím nikdo v dějinách válek.

Důstojníci a mustvo musí spát ve stanech oblečeni, stále připraveni vyrazit do boje.

Právě tenkrát se měl v jednom z rýnských vojenských táborů , jak uvádějí doboví vypravěči, kam přijel na inspekci, setkat s přítelem. Ten, protoe bylo časně z rána, vyběhl ze stanu jen tak, bez uniformy a beze zbraně a radostně vítal spoluáka od oratoriánů v Soissons. Saint-Just ho vřele objal a pak ho přikázal před nastoupeným táborem zastřelit pro hrubé poruení rozkazu. Takový opravdu byl, i kdy je vzpomenutá historka zřejmě smylená.

Protoe máme dostatek důkazů, e nechal jízdou porubat vojáky prchající před nepřítelem.

Střílet velitele pluku, jejich mustvo ustupovalo. Avak na jejich místo jmenoval ty, kteří dokázali vytrvat. Vyznával jako vůbec první zásadu, kterou mu později uzmul Bonaparte ,,o marálské holi v tornistře. A sám se nerozpakoval vrhnout do bitevní vřavy. Kde jeho

chocholatý klobouk a trojbarevná erpa komisaře Konventu ířila strach a vzbuzovala

nadení zároveň. Proto se i změnil duch vojska a vkrátku přila vítězství u Wattignies, Landau, Charlerois a posléze u Fleurusu. Vechna jsou jeho dílem. Samozřejmě i přičiněním mnoha velitelů, které vyjmenoval do čela vojsk. A proto měl pravdu generál Jourdan, který mu jednou řekl: Jste-li u armády, jste vy, nikoli já vrchním velitelem.”

Takový byl organizátor vítězství”, který mohl předčit i Bonaparta, kdyby přeil.

Symbol republiky z dob, kdy jí bylo nejhůře. Hrozný ve své lásce k vlasti.” Ochotný kdykoli

obětovat veřejnému blahu vechno, počínat si bez slitování, bez bázně a rozliování osob, třebas i nejbliích”. Kupodivu schopný i významné myslitelské činnosti, protoe v době svých největích politických a vojenských aktivit píe studii Les Institutions républicaines”, tedy doslova přeloeno Republikánské instituce”, v nich se zabývá také výchovou

mládee, organizací kolství, které doporučuje jako bezplatné, v péči státu. Laku doby ovem nepřekročil, protoe dívky a eny odsuzuje k domácnosti, dětem, a přísné

odloučenosti od věcí veřejných. Ovem s velkou odpovědností za výchovu mládee, zvlátě

v prvních sedmi letech, kdy jetě nechápou velikost zákonů”. Snad proto se nám

nezachovaly ádné zprávy o jeho přímých vztazích k něnému pohlaví. Saint-Just, hezký a veskrze přitalivý mu” zůstal fanatikem sluby lidu a diktátorem vlasti v ohroení”. Přímo nelidský ve své velikosti, o které nepochybují ani historikové, kteří tolikrát znectili Robespierra. Prostě ivý meč”, o něm se nikdo neodváil říci, pohlíeje na něho s hrůzou:

Neváím si ho.”

Take se asi odlioval od Robespierra, ačkoli nikdo nenael důkaz nejmeních rozporů mezi nimi. Jakoby měli přísně rozděleny úkoly. Robespierre tvůrce taktiky a také parlamentní stratég, vdy na místě, jestlie si to doba ádala. A Saint-Just zase pohotový a připravený vést smrtelný útok nejen na frontě, ale i v Konventu, jakmile se poměry zostřily a váně hrozily změnit politiku. Právě tato vlastnost Robespierrovi někdy chyběla, zvlátě byl-li přetaen, co u něho pak často vedlo k projevům nervozity, zatrpklosti a podezřívavosti.

55

Jsou věrohodní svědci, e Saint-Just jednou Robespierrovi domlouval přímo v Konventu:

Uklidni se Maximiliene, jen flegmatikové sklízejí vítězství.” Snad proto nebyl nikdy viděn rozčilený. Vdy stál nad poměry a událostmi, jakoby nepodléhal námaze, a proto ani neznal vyčerpání.

Bohuel nic přesného nevíme o jeho osobním ivotě, pokud vůbec nějaký měl. Stále

zaměstnán veřejnou činností, organizováním armády, odhalováním spiknutí, střety s

girondisty, hébertisty a posléze dantonisty. S Dantonem se rozeel prostě a po

svém:.Pohrdám jím. Četl jsem v jeho srdci, a to nás u zradilo.”

Nenávidí demokraty na oko, ony prohnané Athéňany”, protoe je duí asketa a myslí revolucionář. Přezdívaný jako Sparan, který poaduje od společnosti čistotu a mravnost předevím. Od muů pak statečnost a schopnost sebeobětování.

Proto se zápalem navrhuje zákony ventósu. Schválené Konventem 26. února a 3. března

1794. Vlastně nejrevolučnějí akty Revoluce, které zásadně řeí otázku občanství, ale i vlastnictví, a je mohly vést k vytvoření opravdové jakobínské republiky. Jestlie by opravdu vznikla nová třída chudých republikánů, jim se mělo dostat dílu z majetku tří set tisíc emigrantů a uvězněných roajalistů. A to bezplatně, jenom za prokázané zásluhy o revoluci a vlast. Vzpomenutý zákon zároveň uloil sestavit trvalé listiny podezřelých a lidovými výbory prověřit kadého, kdo se v nich ocitl. Veobecné přerozdělení vlastnictví tím zásadně měnilo hospodářské vztahy. Lid bude nejen vládnout, ale i mít chleba, aby jeho ivot byl konečně snesitelný. Pak budou i zájmy vlády totoné se zájmy společnosti. Nejen moudří v čele, ale kadý občan pozná pravdu,” uvedl ve své skvělé řeči o zákonech před jejich odhlasováním.

V dobré víře, e jetě je čas. Kdy ve skutečnosti vítězství začala pronásledovat Revoluci a její nejlepí mue. Teror sice jetě strail, ale zároveň svůj účin promarnil. Vkrátku si bude moci Saint-Just povzdechnout: Revoluce je zrazena, vechny zásady oslabeny, zbývají jen červené čapky, které nosí intrikáni.” Právě s těmi se střetne 9. thermidoru, tedy 27.

července. Tentokrát obě smrtelného útoku on a jeho druzi. Robespierre i jeho mladí bratr, Couthon, Lebas a dalí.

Drama, které se odehraje v přeplněné barokní síni Konventu. Za hrozného parna a dusna.

Na tribunu kráčí klidně a sebejistě, vlastně jako vdy jindy. A pronese chladným

nezúčastněným hlasem, jako opravdový archanděl smrti”. Obviňuje” ze zrady lidu, ze spolčení proti republice, z poruení revolučních zákonů …” a dál se nedostal. V sále vypukne nepředstavitelný a předem pečlivě připravený chaos, protoe projednání včerejí zprávy Maximiliena Robespierra znamenalo rozsudek smrti nad katy revoluce, kteří utopili ideály v krvi”. Proto se v noci spikli a rozhodli jednat, se vemi dalími ohroenými, ale i liknavými, vdy ochotnými se sjednotit proti nebezpečí, které rozséval Robespierre.

A Jean Marie Collot ďHerbois, účastník noční spiklenecké schůzky a zavilý nepřítel Saint-Justa, kterého soustavně uráel jako zbabělce a schránku aforismů”, jen zasedání předsedá, učiní něco dosud nevídaného. Vezme Saint-Justovi slovo a okamitě ho udělí

svým spolčencům. Nejprve Jacquesovi Billaud-Varenno a posléze Jeanovi Lambertovi

Tallienovi. Veobecně známému zločinci, usvědčenému defraudantovi, krvavému

prokonzulovi z Bordeaux, který pak hodinu hřímá o zločinech Robespierra a Saint-Justa, protoe přiel čas strhnout oponu”.

Marně Robespierre volá naposledy tě ádám o slovo, ty předsedo vrahů!”

56

Nebude mu uděleno, jako se u nedostane k projevu Saint-Just. Pořád stojící nehybně na

tribuně. Náhle nepochopitelně pasívní. Trapně muchlající papíry v ruce. S pohrdavým a

ironickým pohledem shlíející na dokonale připraveně divadlo. Čtyři hodiny tam bude stát a ani se nehne. Příli hrdý na fraku kolem. A vlastně odevzdaně čekající, a se ozve z galérie

zatkněte je! A Konvent zvolna, ale přece začne tleskat, poslanci vstávat, křičet a mávat klobouky.

Co se dělo potom, vyprávělo mnoho účastníků a kadý trochu jinak. Vichni jsou vak

zajedno ve sdělení, e Saint-Just pořád stál vedle tribuny, se zkříenýma rukama na prsou, jakoby čekal na zázrak. ádné obvinění s ním nepohnulo. Ani křik Pryč s tyrany!” Vlastně zcela nepřítomný zůstal i v okamiku, kdy vykročil za Robespierrem a Couthonem do rukou stráí.

Zatčen spolu se svými přáteli bez hlasování Konventu. Kdy lupiči triumfují a,bahno

Konventu přihlíí”, jak soudí jeden z nejlepích kronikářů revoluce Michelet. Neschopen vysvětlit, co se vlastně doopravdy stalo, e ti, před kterými se Konvent třásl, jsou najednou mimo zákon a na cestě k popraviti. I kdy budou jetě na několik hodin osvobozeni Národní gardou.

Avak ponecháni svému osudu paříským lidem, který se cítil jetě více unaven ne v době spiknutí dantonistů. A tak ti druzí, kteří budou ve vojenské akci rozhodnějí, nakonec znovu mají vrch. Nad tisíci, moná desetitisíci vojáky a gardisty, kteří dlouho do noci stáli před radnicí a čekali na rozkazy, je vak nedostali.

Neobvyklé apatii je propadlý i Robespierre. Také nakazil druhé. Nerozhodl udeřit okamitě, jednat jetě během noci, a proto bude nakonec zaskočen úderem druhých. V době, kdy se

se svými druhy pře, čí jménem se obrátit na Paří, zda ústy Konventu či vekerého

francouzského lidu. Kdy větina těch, kteří ho venku ochraňovali po dlouhé hodiny 9.

thermidoru se u rozeli a ponechali událostem volný průchod. A 10. thermidor mohl začít.

v dramatických minutách úsvitu 28. července je Saint-Just jetě pořád pasívní. Vojevůdce, který dokázal otočit na útěku celé armády, nezastavil odchod gardistů z noční stráe, ani nedohlédl, kdo krajně ohroené vlastně hlídá. A tak budou stačit dvě tisícovky muů, věrných spiklencům. A Maximilien Robespierre se ocitne na zemi s kulkou v čelisti, Lebas, který se sám zastřelí, bude mrtvý, Augustin Robespierre těce zraněný sebevraedným skokem z

okna. Podobně i Couthon. Vichni iví opět zatčeni.

Saint-Just, který celou dobu vojenské akce postával u stolu, se ani nepohnul, strnulý jako socha. Jediný z přítomných vůbec nic neudělal, o nic se nepokouel, jakoby se ocitl v agónii.

Kdy ozbrojenci vtrhli do zasedací síně radnice a vypukl zmatek, jeho pohled padl na

mramorovou desku na stěně, na ní byla zlatým písmem vyryta Deklarace práv lidských a

občanských. Jeho náhle na světě opět přítomné oči pozorně čtou, co dobře znal nazpamě.

Ve chvíli, kdy mu nasazují pouta prohodí smutně: To jsem přece psal já . . a b y opět a natrvalo zmlkl.

Pamětníci zbývajících hodin , do páté odpoledne, kdy vechno skončí na náměstí Revoluce, se shodují, e pouze posedával, občas smutně pohlédl na Robespierra, oči měl zarudlé,

take byl pohnut, ale stále nic neříkal. Ani v Conciergerii, kam je vechny převezli kolem desáté hodiny ranní. Co také zbylo říci, jestlie hloupou nedbalostí byly ztraceny nejen jejich ivoty, ale i Revoluce.

Na popravitě vystoupil jako byl zvyklý chodit na tribunu Konventu. Hrdý, přímo pohrdavý, prostě skvělý Saint-Just. Stále mlčky. Kupodivu si nikdo na něho nevymyslel, co přitom mohl pronést. Svoje poslední krédo toti vyřkl dávno před 10. thermidorem: Pouze mlčení je

velké, ve ostatní je slabost.”

57

POSLEDNÍ NEÚPLATNÝ

Pro áky koleje Ludvíka Velikého, kam Maximiliena Robespierra zapsali dobrodiním

kardinála de Rohan, známého z historie královnina náhrdelníku”, bylo přísně zakázáno vyslovit jméno Jean Jacques Rousseau. Ačkoli se polovina francouzské lechty vrací do

přírody”, vichni čtou jeho Emila a je milován i citován tím více, čím přísněji ho odsoudila jedna papeská bula. A dvacetiletý Robespierre , narodil se 6. května 1758 proto neodolá lákání zakázaného ovoce a vychvalovaného i zatracovaného filozofa vyhledá osobně.

K setkání dvou velikánů 18. století, mue mylenky a mue činu, dojde v ulici des Plátrieres, kde Rousseau il se svou hádavou entinou Terezou Lavasseurovou, zcela nevzdělanou a

neřestnou.

To u velký myslitel trpí utkvělou představou, e je někým pronásledován a zcela se vyhýbá lidem. Mladého obdivovatele, který se stane i jeho vánivým vykladačem, vak přijal vlídně a jejich rozmluva trvala několik hodin. Nikdo neví, co si vlastně říkali, ale jisté je, e na tento rozhovor Robespierre vdy rád vzpomínal, mluvil o něm se sobě jinak cizí sentimentalitou, zvlátě v době, kdy se stal Rousseauem u moci”. Jejich vzájemný vztah byl sice náhodný, ale ovlivnění trvalé. Robespierre nikdy nezapomněl, kdo mu ukoval zbraně, nabídl skvělé mylenky Sociální smlouvy, které bude úspěně a po léta ířit, ale i uskutečňovat v praxi.

Jene mezitím jetě uplyne mnoho let.

Maximilien Robespierre , tehdy se píe Derobespierre, co je predikát, který jeho otec získal za peníze , se po studiích vrací jako advokát do rodného Arrasu. Tam ije jako asketa, s pověstí skvělého právníka, ale nepřítele en, co mu v rozmarné Francii slávu nedělá. Z oné doby je známo, e byl postavy dosti hubené, malého vzrůstu, a proto vdy chodil upjatě, přehnaně zpříma. Katanové vlasy si česal dozadu a pečlivě pudroval. Ple mu zářila

čistotou a bledostí , kadý den hladce vyholen , tak typickou pro lidi nemocné či unavené příliným bděním a duevní prací.

58

Vysoké čelo, které s oblibou krčil, dodávalo jeho vzezření důstojnosti. edozelené oči

vyzařovaly nepřívětivý lesk a úzké, trochu ironické rty zase naznačovaly přísnost letory. Nosil vdy brýle, na konci ivota větinou tmavé, a tím působil poněkud záhadně.

Měl schopnost svým rozhodným vystupováním a příjemným hlasem okamitě vyvolat

pozornost okolí. Nikoli ji větinou dosti skromným oděvem. Proto se o něm říkalo, e se obléká jako ,,krejčí starého reimu. V jistém smyslu staromódní zůstal a do konce ivota.

Kdy přiel rok generálních stavů, proslul ji reputací obhájit i neobhajitelné. Právě dovedl úspěně do konce causu de Visseryho, majitele statečku nedaleko Arrasu, na něm si velký obdivovatel Benjamina Franklina vztyčil zrovna vynalezený bleskosvod. Omezení sousedé

ho pak alovali z ohroení svých ivotů a obecní rada nařídila,,ďáblův vynález” odstranit.

Robespierre v procesu slavně dokázal, e ,,umění a vědy jsou nejvzneenějí dary nebe

lidstvu” a při slavně vyhrál. Hned na to, kdy byl zvolen za poslance , je mu třicet jedna let , stihl na velkolepém obědě na rozloučenou se členy generálních stavů urazit největího

feudála kraje Ferdinanda de Fosseux, take do Versailles dorazil s pověstí nepřítele lechty a církve. Dávno se toti o něm vědělo, e nechodí do kostela.

Během prvních měsíců své poslanecké dráhy nehraje v politice ádnou významnou roli. Na

jednáních často nedostal vůbec slovo a pokud mluvil, tak novináři s oblibou komolili jeho jméno na Robert-Pierra či Robetzpierra, pokud ho vůbec vzali na vědomí, protoe také o

něm psali jistý poslanec” nebo prostě pan R.”. Přesto sluje u zralými názory a má naprosto jasno o tom, co společnost potřebuje. Věřil ve vrozenou dobrotu člověka. Měl

mimořádně vyvinutý smysl pro spravedlnost a svoje hesla ,,jde o mou vlast, a má pravdu nebo ne!” či jde o lid, a má pravdu nebo ne!” bral naprosto váně. Přitom dobře věděl, e

lid vdy nevidí a nechápe pravdu”. Jemu ovem stačilo, e si ji ádá. Proto i ve svých pěti stech projevech, které za versailleskou a pak pařískou éru pronese,

lid hájil, nebo jenom on je laskavý, trpělivý a lechetný. Chce jen mír, spravedlnost a právo na ivot!” Nikdy nezměnil své přesvědčení, e lid je dobrý a pokud chybuje, pak jenom díky patným vůdcům a pod vlivem intrik a provokací. Právě za tyto svoje ivotní postoje bude lidem nazván vdy neúplatným” a jediným spravedlivým”.

Od poloviny roku 1790 je hlavním mluvčím jakobínů a politické levice. Stoupencem

zásadních politických reforem a svobod, ve které opravdově věřil. Revoluci chápal jako

zlepení osudu lidu, přerozdělení majetku, odstranění sociální nespravedlnosti a uzákonění rovnosti vech”. Jak upřímně cítil s třetím, ba i čtvrtým chudinským stavem, k němu vlastně dobou přestoupil, jakmile začal uskutečňovat svůj politický program, vyčtený z Rousseaua, ale rovně poučený realitou posledních let, dokázal celým svým ivotem. Ačkoli mnozí jeho přátelé ili dosti rozmařile, vyuívali moci a jiní jí dokonce hrubě zneuívali k osobnímu obohacení, Robespierre zůstal zcela chudý i jako diktátor s neomezenými pravomocemi.

Draba jeho majetku po smrti vynese pouze čtyři sta padesát franků.

V pozůstalosti se přitom najdou i poukázky na nevyzvednutý plat poslance Konventu.

Nikdy neměl mnoho přátel, ti opravdoví ho vak doprovodí pod gilotinu. Naopak měl

neobvykle mnoho nepřátel. Přesto si najde v Paříi, v době největího vypětí, politických vání, prudkých střetů, klidné útočitě, které mu nikdy předtím neposkytl byt v ulici de lEtang ve Versaillích, ani ulice de Saintonge, ji v metropoli.

59

Nalezne jej zrovna v jedné nebezpečné bouři, která skončila krveprolitím na Martově poli.

Večer 17. července 1791.

To u gardisté zpití prolitou krví vybijí tiskárnu Maratova Přítele lidu a tvou po ulicích známé představitele jakobínů a sansculotů. V ulici Saint-Honoré zrovna zasedá Klub

jakobínů ve starém kláteře, přímo v dřívějí kapli, v úzké a dlouhé lodi s klenutým stropem a okenními výklenky. Na téměř divadelní lói, která byla dříve kazatelnou, stojí Maximilien Robespierre, zdraven jásotem svých druhů.

Mluví stručně a nabádá k sebeovládání. Přísně odsuzuje postup radnice a velení Národní

gardy. Starostu Baillyho a generála La Fayetta nazve vrahy lidu, který je ztrestá po

zásluze”. Křik, který se přitom ozve, přeruí neklid u dveří, do kterých se dobývá tlupa gardistů, mávajících zbraněmi. Vyhroují, e přitáhnou děla a skoncují s jakobíny navdy.

Protoe jsou napití jak zákon káe, shromádění se s nimi rychle vypořádá a obnoví

pořádek.

Na Robespierrovu výzvu ná čas určitě přijde”, se shromádění zvolna rozchází, protoe venku je mezitím zase ticho. A po jeho boku náhle stojí starí mu Maurice Duplay , který nedaleko vlastní dům. A nabízí mu ochranu, protoe nebezpečí dosud zcela nepominulo a v jeho vlastním bytě nemusí být bezpečno. A Robespierre dojat lechetnou nabídkou přijímá.

Od toho večera je dům číslo 398 v ulici Saint-Honoré, který stojí dodnes, jeho domovem.

Opravdovým. Avak i posledním v ivotě.

A rodina Duplayových, která měla čtyři dcery a syna, jeho vlastní rodinou. Tím spíe, e tady se on, člověk puritánský, jeho eny nechávaly zcela chladným, který nikdy nenapsal

milostný list, nakonec velice sblíí s Eleonorou Duplayovou, tehdy dvaadvacetiletou dívkou, je se časem stane jeho snoubenkou. Věrnou a do své smrti v roce 1830, kdy se nechala

pohřbít s Maximilienovým medailónem, který nikdy nesundala z hrdla.

Navíc, ačkoli il předevím vzrueným veřejným děním, často velice vypjatým a únavným, u Duplayových si vdy odpočinul, získal sebedůvěru a dostatek sil do dalích zápasů. Je

zřejmé, e si tady snadno zvykl i na rodinný ivot. A ten mu kupodivu velice svědčil. Těilo ho, e rodiče se sním pravidelně radili o domácích záleitostech. Děti, které v něm viděly starího bratra, se mu zase svěřovaly, take byl často prostředníkem mladích a starích.

Také chodíval s rodinou na procházky po Elysejských polích,

kdy kolem nich vesele pobíhal jeho pes Brount, vlastně Brown. Někdy obědvali ve

výcarské restauraci u vchodu do zahrad Tuilerií.

U Duplayových se konaly i důvěrné porady. Docházeli na ně podle potřeby Desmoulins,

Augustin Robespierre, Saint-Just, Couthon, samozřejmě Lebas, manel Eleonořiny sestry,

také David a Buonarroti, známý italský radikál z Michelangelova rodu, který se Robespierra po Thermidoru nikdy nezřekl a vydal o něm významné literární svědectví. Na jejich setkáních se politické diskuse často měnily v prostá přátelská posezení, kdy Buonarroti hrál na klavír a Lebas zpíval. Někdy si zahráli Racinovy a Corneillovy jednoaktovky, co měl Robespierre zvlátě rád. Také selosti předčítal z Voltaira a Rousseaua.

Kdy se stal nesporným vládcem Francie, vstupem do Výboru pro veřejné blaho

27. července 1793, je vysoce uznáván doma i v zahraničí. Nazýván zakladatelem republiky

… bičem na tyrany … otcem patriotismu … pochodní lidu … sloupem revoluce” a jako vedoucí osobnost republiky oslovován i v listinách cizích vlád.

60

Přitom nikdy nezpychl ani nepodlehl mámení revolučního teroru. Svoje vládní krédo vystihl zcela přesně: Čím větí moc je vám svěřena, tím přísnějí musí být účtování. Couvnout

před tím, co od vás vyaduje veřejné blaho, by bylo slabostí, jít za to je fanatismem.

Revoluční zákon vám dal moc mstít křivdu veřejnou, ale zároveň vám přísně zakazuje mstít křivdu soukromou.

Za rok svojí nesporné a výlučné moci věnoval Robespierre vekerou energii nikoli

mechanismu teroru , ten vlastně vymysleli hébertisté i kdy ho samozřejmě přijal, nýbr mobilizaci hmotných a duchovních sil národa. A právě jemu vnutil vůli vstát, vykročit a porazit celou Evropu. Zneuití moci a hlavně zbytečné prolévání krve příkře odmítal. Kdy se

dozvěděl o masakrech, které rozpoutal Joseph Fouché ve znovudobytém Lyonu, rozezleně

volal: Krev! Stále jen krev! Bídník! Nakonec v ní Republiku utopí!” A postaral se o jeho odvolání a vyloučení z Klubu jakobínů. Při rozhovoru, který potom spolu vedli, Fouché

střídavě rudl a bledl, třásl se a koktal omluvy”, zapsal si svědek jejich setkání. Není proto vůbec náhodné, e tý Fouché bude stát v pozadí převratu z 9. thermidoru.

Proto ti, kteří Robespierra po staletí líčí jako krvavou stvůru, se hluboce mýlí. Konečně je usvědčuje ze li i prostá mluva čísel o obětech teroru, za který nese osobně odpovědnost. Ti nejhorlivějí počtáři doli k číslu 16.594 hrdelních exekucí. Kdy republika v okamiku změny války z obranné na dobyvačnou zahájí masové zabíjení, které bude stát ivot dvou miliónů Francouzů. Napoleon pak přidá dalí tři milióny mrtvých. Přitom na rozdíl od Robespierra se mu staví pomníky po celé Francii.

Lidským a starostlivým zůstal i v době nejtěích zkouek. Také v předvečer 9. thermidoru, kdy se procházel s Eleonorou po Elysejích. Ačkoli u tuil, e se schyluje k bitvě trpaslíků s obry”, jak říkal, nebyl vůbec sklíčený. Snad jen trochu více zamylený. Stejně zamlklá byla jeho společnice. Dokonce si nevímala okolí. A právě Robespierre zvedl její zrak k obloze, s nádherným západem slunce: Ach, to znamená, e zítra bude hezky,” glosuje poslední chvíle těstí Eleonora.

9. thermidoru - 27. července 1794 , si Maximilien Robespierre oblékl nový blankytný oblek a vydal se vstříc spiknutí, které poprvé v ivotě nepředvídal, a proto ani neučinil ádné opatření v Komuně, nato jinde. Zatímco jeho nepřátelé na ivot a na smrt Tallien, Collot ďHerbois, Billaud-Varenne, Fouché a Barras jich stihli hned tucet.

Take vzeel i 10. thermidor, pět hodin odpoledne.

Brána do Conciergerie se otevírá a dovnitř vjídí několik prázdných kár. Do první nakládají bratry Robespierrovy, Hanriota, Saint-Justa a Couthona. Augustin Robespierre a Couthon

umírají na zranění z ranní přestřelky na radnici. Maximilien s ovázanou hlavou se rovně drí z posledních sil.

Venku na nábřeí de žHorloge se shromádil dav, spodina velkoměsta, ale i náhle stateční vyvlastnění republiky, lůza, která stejně horlivě doprovázela na popravitě Héberta, Dantona, Desmoulinse a vem vřískala do tváře stejné uráky.

Jakmile káry vyrazily ze vrat vězení a zatočily doleva po nábřeí, zaburácel jim v ústrety řev.

Stráe na koních, větinou četníci, se vztyčili ve třmenech a jako v pantomimě ukazují na odsouzené, vlastně neodsouzené, a přesto odváené na popravitě. A vykřikují uráky spolu s davem.

Káry zvolna překodrcaly Pont-Neuf a daly se dolů po řece ulicí de Roule a dlouhou cestou svátého Honoria, kde pouze jeden dům zůstal zavřený na petlici, protoe jeho obyvatelé jsou mrtvi či ve vězení. Okna ostatních jsou vak přeplněna, vzdor astronomickým cenám za

vyhlídku, přístupnou pouze velice bohatým.

61

Robespierre napůl stojí, napůl leí ve voze. A myslí na Marata, který mu řekl několik dní před svým zavraděním:,.Snait se zalíbit vem můe jen blázen, ale snait se zalíbit vem v době revoluce můe jen zrádce.”

Průvod se sune bez zastávky dál. A do chvíle, kdy přiběhne dítě s vědrem hovězí krve a kotětem. Chvíli se dívá na navyklé divadlo a pak namočí do krve svůj prostý nástroj a začne natírat zeď. Rychle se vynoří nápis: ,,Pryč s tyranem!” Tehdy ke káře přiskočí Carrier, odpovědný za masakry v Bretani, za ně ho Robespierre nechal odvolat. Teď na něj křičí:

Jen se dívej! I děti chtějí tvou smrt!” Zatímco na druhé straně vozu stojí elegantně oděná ena, ruce v hedvábných rukavičkách a ústy, navyklými vybrané mluvě ječí: Sestup do

pekel, zlosyne, s prokletím vech manelek a matek!” A tak je dál a dál hanoben ten, který bránil zemi před dobyvačnou válkou, vládu před vojenským despotismem a děti před

chudobou a zaostalostí. Vechny zásady ji padly, teror vymazal pojem zločinu,” platí doslova.

Zbývá jen kat anson, roajalista přesvědčením a sadista povahou. Připravený vykonat akt třídní msty. Stojí u leení mlčky a hledí na své čtyři pomocníky. Je to proslulý surovec, ale i bázlivec. Kdy bezohledně strhne obvaz z roztřítěné čelisti Robespierra a ten vykřikne, do očí se mu nepodívá. Robespierre bude jedenadvacátý popravený toho dne. Předposlední v

pořadí.

Za okamik ho připevní k prknu. Nů gilotiny dopadne.

A je po revoluci.

Nikdy nezapomínající Francie si pak po desítiletí , vlastně celá století vůbec nevzpomněla, co vlastně 10. thermidoru dopustila. Vdy po vládě pravdomluvných” a neúplatných” se začala psát historie teroristů, spekulantů, korupčníků, defraudantů, dobyvatelů,zlodějů, ale i vrahů, penězokazů a prostitutek. Představitelů nové společnosti, která chtěla rychle

zapomenout a jenom ít, dobře ít.

Proto nebude Maximilienovi Robespierrovi a jeho druhům postaven ani jeden pomník,

dokonce ani v Arrasu, kde mu stihli vztyčit pouze vední bystu. A trvalo dlouho, předlouho, ne si vůbec někdo vzpomněl.

Teprve v srpnu roku 1918, kdy se u zdí Kremlu, v Alexandrovském parku, konala malá

slavnost. Na základě dekretu rady lidových komisařů, podepsaného Leninem, se vztyčoval

pomník nezapomenutelnému vůdci Velké francouzské revoluce Maximilienu Robespierrovi.

První na světě vůbec a navzdory tomu, e v zemi sovětů ji zuřila občanská válka, byl

nedostatek veho, chleba, topiva i zbraní.

Protoe děti Října nezapomněly, co z Velké revoluce platí dodnes.

KRÁL REPUBLIKY

Právě ve chvíli, kdy Revoluce vítězila, upevňovala svoje vnitřní pořádky, postupovala na vech frontách a stávala se mocí nespornou, zrodí se z jiskry jednoho ztraceného spiknutí dalí. Zosnované konspirátorem duí i rozumem.

62

Člověkem bez občanské ctnosti. Postrádajícím vekeré mravnosti. Nedbalým zásad

lidskosti, svobody a jakéhokoli smyslu pro spravedlnost. Jménem Paul Frangois Barras.

Konvertitou vlastní třídy, revolučním horlivcem, pak teroristou a posléze tvůrcem nové

společnosti, zaloené na třídě zbohatlíků, na zlodějích, defraudantech a chladnokrevných vrazích, kteří nejprve pod praporem revoluční nemilosrdnosti odsuzovali nevinné lidi, aby se na nich nakonec obohacovali. Kdy v Thermidoru unikl gilotině a dokoce se dostal na

výsluní moci, zjevil se před veřejností teprve ten pravý, dokonalý Barras. Mu dvou

Janusových tváří. Vdy připravený pouít tu jednu, ale samozřejmě pečlivě vybranou.

Tentokrát si u nasadil jinou, ne obvykle pouíval před Robespierrem, kterému vdy lichotil, přímo podlézal, aby ho nakonec zradil a poslal na popravitě. V osudové při, jí kupodivu vyhrál. Člověk nečestný, zločinný, vítězící nad občanem bez vady a hany. Jakoby

paradoxem dějin. V druhé partii, kterou rozehraje vlastně u na konci roku 1793 a je skončí a v brumairu, VIII. roku Republiky, tedy za letopočtu 1799, bude ovem mít proti sobě

daleko těí váhu. Nejen občana, ale i generála a hlavně mue, stejně zběhlého v intrikách, které on sám dobou povýil na vyí mravní princip. Jménem Napoleon Bonaparte.

Potkají se poprvé v prosinci roku 1793, kdy je mu třicet osm let, protoe se narodil

30.června 1755. Má za sebou vcelku vední ivot. Vikomt původem to dotáhl pouze na

kapitána královské gardy. Slouil v zámoří, ale hlavně dobýval Bastilu, kdy dal vale svému lechtickému původu a přísahal, e bude věrně slouit lidu. Jene v Paříi mu nikdo příli nevěřil. A tak utíká domů, do Var, a na břehy Středozemního moře, kde je posléze zvolen do Konventu. Konečně vstupuje mezi nejmocnějí mue státu a horlivě dokazuje, jak se

snaí prokázanou čest zaslouit. Právě v době, kdy republika proívá kritické dny. A vlast je v ohroení” vlastně vude. Kdy komisaři Konventu zrovna horlivě verbují tři sta tisíc muů, aby zachránili východní hranici před nepřítelem. Také čelí povstáním, která propukají pod prapory roajalistů, feuillantů a girondistů. Zvlátě na jihu Francie. Urputné ovzduí občanské války ho zastihne před vzbouřeným a Angličany obsazeným Toulonem. Tam uviděl poprvé

svůj osud. V osobě Bonaparta, zatím jetě kapitána, který se podepisuje Buonaparte. Snad jediného důstojníka obléhajících vojsk, který něco tuí o pravidlech pevnostní války. A Barras je zrovna mezi těmi, kteří to rozpoznají a dají snaivému důstojníkovi příleitost. Určitě ve věci rozmístění patnácti modířů a třiceti velkoráných kanónů, kterými 14. prosince 1793

začne divoké ostřelování městských opevnění, zvlátě skály nad městem, nazývané malý

Gibraltar”. Střelba potrvá tři dny a čtyři noci a do 17. prosince, kdy hustě prelo a vál místní vítr mistral. Právě tehdy Francouzi nečekaně zaútočili. Čtyřmi kolonami, z nich tři budou zcela neúspěné. Avak čtvrtá, v čele s Bonapartem malý Gibraltar” dobude. A ji dalí den bude anglické loďstvo přinuceno odplout z toulonské rejdy a vyletí do povětří městská

prachárna. Pod přesnými zásahy Bonapartových děl.

19. prosince je Toulon osvobozen, take mladý, nepřívětivý a na kost vyhublý” kapitán, jak si ho pamatovali účastníci dobývání, má otevřenou cestu ke slávě. Mezi těmi, kteří

nenacházejí slov, aby dobře vystihli Bonapartovy zásluhy, prostoupené hloubkou vědeckých poznatků, schopností postihnout podstatu věci a mít i dostatek odvahy …” je i Barras.

Toulonský starosta ihned po dobytí města.

63

První setkání Barrase a Bonaparta bude pro oba rozhodující. Zjistí toti, jak se potřebují.

Jejich cesty se zkříí jetě několikrát, dokonce si vymění i milenky. A přejde est dlouhých let, bude ten zatím slabí z dvojice naprostým vítězem partnerství, které brzy přeroste v soupeření na ivot a na smrt. Zatím si vak jetě vyhovují a samozřejmě se i doplňují.

Jakoby jedné mysli a vůle vydobýt slávu, ale i bohatství”, bez něho si oba ivot neumí vůbec představit.

V přítích měsících úpí Provence, kde se o Barrasově rodu říkalo vzneení, ale i tvrdí jako skály”, pod terorem, který ve jménu revoluce nechal čerstvý starosta Toulonu rozpoutat.

Přitom se nezřízeně obohacuje. Brzy se o něm ví, e kadý podezřelý boháč si můe

vykoupit svobodu zlatem. K jiným je ovem nemilosrdný a hrubý. Padni komu padni,” je jeho heslo. S ním vstoupí na jaře roku 1794 do Marseille jako komisař Konventu a řádí jetě víc ne v Toulonu.

Tady se opět potkává s Bonapartem, vlastně s celou jeho rodinou, která sem přesídlila z Korsiky, a proívá po svém revoluci, války a ti mladí i první lásky. Bonapartův bratr Josef si odtud nakonec přiveze do Paříe enu, Julii Claryovou, kdy sám se zamiluje okamitě a

vánivě do její sestry Désirée. Také s pomocí Barrase, dobrého ducha rodiny”, který na ádost bratrů osvobodil z vězení Etienna Claryho, obviněného ze styků s emigranty. Tedy ho vlastně zachránil před jistou gilotinou. A snad v tomto jediném případě za ivot si Barras nevzal jindy obvyklý úplatek. Ji váně ohroen na pověsti, protoe v Konventu, ale i v Robespierrově Výboru veřejného blaha se hromadí stínosti na jeho nekalé počínání.

Odvolání pak na sebe nedá dlouho čekat.

Je pozván k přijetí u Robespierra a k vysvětlení nevysvětlitelného.

Sám později vzpomínal na jejich setkání krajně nerad, protoe se jím cítil nepředstavitelně osobně pohaněn. Tam mu bylo toti vyčiněno jako svéhlavému áčkovi a zároveň byl

potupen i jako mu. Kdy začal Robespierrovi podle jakobínského zvyku tykat, dostalo se mu dalí kruté lekce nad důvěrností, která vyvolala rovnou nelibost. Barras proto ihned přeel na vykání, aby si usmířil tu nedůtklivou a pynou osobnost”. Zároveň začal Robespierrovi podlézat, dokonce se ponioval, ale chladnou tvář sochy nebo spíe mrtvoly před sebou, nevyzpytatelnost rysů a povýenost” nezdolal. Bude pokořen, ale zároveň i pobouřen. Tím vlastně i vehnán do kruhů spiklenců, kteří zosnují Thermidor.

Podle svojí přirozenosti nebude mezi viditelnými spřísahanci. Naopak se obratně skryje ve stínu. O to horlivěji vak si počíná v zákulisí. Je to právě on, který dokáe spojit vodu a oheň, nejhorí teroristy, zloděje a korupčníky se stoupenci pravice v Konventu, s bohatými,

odjakiva a odnedávna, jim podle zákonů ventosu hrozí vyvlastnění, vem bez výjimky. A tak se mu podaří dát dohromady alianci těch, kteří svůj blahobyt dávno povýili na jediné hledisko mravnosti a za dobrý stát povaují pouze takový, jen zaručuje zámonost a

svobodu obchodu.

9. thermidoru ochotně převezme velení nad vojskem Konventu, které v tu dobu mělo pouze

pět set muů, tedy zcela zanedbatelnou vojenskou sílu proti Komuně, schopné postavit i

stotisícové vojsko. Proto okamitě začne vyjednávat se sekcemi v bohatých čtvrtích Paříe.

A z nich pak v noci na 10. thermidor sestaví dalí dvoutisícový ik, který ve dvě hodiny zrána skoncuje s Robespierrem a jeho druhy. S tím neobyčejným člověkem, kterého jsem se bál

tolik, e musel padnout.” Kdy na konci svého ivota o něm napíe něco trochu jiného: Lituji jen dvou věcí, měl bych doslova říci, e mám dvě výčitky svědomí. A to, e jsem 9. a 10.

thermidoru svrhl Robespierra a 13. vendémiairu vyzvedl Bonaparta.”

64

Ne k tomu dojde, jetě patřičně vychutná plodů vítězného spiknutí. Vůbec nevypadá, e

něčeho z minulosti lituje. Naopak přímo si lebedí v novém postavení. A dále rozmnouje svůj majetek, co pro něho znamená mít nejen zlato a dobré bydlo, ale i eny.

Pořádat hostiny v době moru pitky a orgie, to ve bezostyně, na očích hladovějícího

města. Je pravidelným účastníkem plesů obětí, kam mají přístup jedině ti, jim někdo

zahynul za teroru. Objímá obnaené eny z lepí společnosti, které se náhle neodliují od prostitutek, tančí s nimi podivné tance, které napodobují popravu gilotinou. Je přítomen na pijáckých slavnostech, pořádaných na hřbitovech. Opravdový představitel nové třídy, nové společnosti země.

Přitom neztratí rozvahu v okamiku, kdy moc thermidoriánů se málem zhroutí za povstání

roajalistů v říjnu roku 1795. Právě ve chvíli, kdy horlivě uskutečňoval svůj dávný sen, ustavení nových republikánských institucí , Rady pěti set a Rady starích, jako i Direktoria, vlády nové éry.

Za stavu krajní nouze, kdy stoupenci starého reimu shromádili v Paříi dvacet pět tisíc ozbrojených muů, se Barras náhle rozpomene na starého přítele z jihu, a povolá Bonaparta, jakobínského generála, který se rovně u odřekl svojí lepí minulosti. Dokonce i Désirée Claryové. A bytostně touí se znovu a jetě víc proslavit.

Barras se sobě vlastní energií a rozhodností mobilizuje ubohých pět tisíc muů, kteří zůstali věrní Konventu, ale hlavně předá vekeré dělostřelectvo pod velení mladého generála. A ten si pak zopakuje Toulon, jenom v trochu jiné podobě.

Čtyřicet děl různé ráe, zatím daleko od Tuilerií, kde se schyluje k nejhorímu, nechá

Bonaparte dovézt z vojenského tábora v ablonu, za Paříí. Bude si je muset vzít násilím, zase za hustého detě, v noci ze 4. na 5. říjen. V est hodin ráno jsou potom děla jeho zásluhou a také přičiněním kapitána dragounů Joachima Murata na místě.

13. vendémiaire podle revolučního kalendáře můe začít.

Skončí vkrátku. Dělostřeleckými salvami do roajalistů, shromáděných před kostelem

svátého Rocha. Barras i jeho dělostřelecký generál Bonaparte triumfují za hrozného

masakru.

Tehdy se oba velice sblíí. Lze je často vidět pospolu v salónu Therese Tallienové, u

proslulé eny známého teroristy, které přezdívají Notre-Dame-de-Thermidor. V její chýi, kde se vichni chovají nevázaně, uprostřed přepychu a neřestí, spolu probírají, co bude dál.

Co je třeba udělat a čeho se vyvarovat. Bonaparte, ji povýený na divizního generála sice jetě pořád moc neznamená ve velké společnosti, ale uitečný je natolik, e mu Barras

ochotně postoupí svoji poslední favoritku Josefínu Beauharnaisovou, čím si ho jetě více zaváe. Take Bonaparte ochotně plní i ty nejpinavějí rozkazy. Zatím.

Paul Frangois Barras se mezitím stane 31. října direktorem, členem nejvyího výkonného grémia země. Dokonce prvním mezi pěti, kteří ho ochotně uznají za krále republiky”.

Rozdávajícího přízeň, ale i úřady, take časem dojde i na toho malého troubu Bonaparta”, jak mu rád říkal. Nejprve ho udělá velitelem paříské posádky a pak mu svěří italskou

armádu. Kdy se 8. března 1796 Bonaparte ení s Josefínou, jde tomu prosáčkovi”

ochotně za svědka. Vůbec netuí, e Bonaparte mu vkrátku uchystá ach, z něho bude do

tří let mat.

Neuplyne ani rok a opět hrozí v Paříi roajalistický převrat. Včerejí povolné Rady se bouří a předkládají Direktoriu jeden nesplatitelný účet za druhým. A Barras, zmámený dobrým

bydlem v Lucemburském paláci, nepřetritými recep cemi, pitkami, nočním hýřením a

penězi, bezpočtem peněz, musí opět projevit svoji vychytralost a úskočnost.

65

Poradí si rychle. Protoe v zemi poraené revoluce u není jiné opravdové síly ne bodáky, vyzve k záchraně republiky”, jí kraluje i Bonaparta. Byli bychom astni znovu uvidět mezi sebou generála, který si tak skvěle počínal 13. vendémiairu,” píe mu do Itálie. V domnění, e prosáček” si ochotně upiní ruce rozehnáním zákonodárných Rad, co osvoboditeli Itálie od Rakuanů na slávě určitě nepřidá. Jene se poprvé přepočítá.

Bonaparte sice Barrasovi vyhoví, ale sám do metropole nepřijede. Do Paříe pole s

vojskem generála Augereaua, známého rváče, nestydu a násilníka. A ten, jakmile dorazí v čele deseti tisíc muů, vyhlásí po obklíčení Tuilerií , 4. září 1797 v odpověď na vyplaené dotazy poslanců, kdo je vlastně zákon, lapidárně: Zákon, to je avle!” A pak začne zatýkat, počínaje předsedou Rady pěti set generálem Pichegruem.

Barras můe být spokojen. Udělal 9. thermidor, 13. vendémiaire i 18. fructidor. Moc

Direktoria upevnil a svoje postavení si zachoval. Je pořád prvním občanem. Zase se můe bez obav veselit a hlavně kadého odkazovat do patřičných mezí. S výjimkou Bonaparta,

který mu náhle přerostl přes hlavu. Proto vřele uvítá, kdy sám sebe vtáhne do pasti

egyptského taení. Je jeden z prvních, který podpoří jeho smělý plán invaze ve Středomoří.

Jen aby ho měl ze země a nemohl mu nahlíet do karet, kterými bude vyhrávat, určitě jetě dalí rok. A do doby, ne se v Direktoriu vynoří dalí zdatný hráč. Včera zapomenutý a náhle zmrtvýchvstalý Emmanuel Joseph Sieyes.

11. května 1798 Barras jetě vyene z Rady pěti set větinu. Tři sta novojakobínů, take vlastně uskuteční dalí, ji čtvrtý převrat. Podle revolučního kalendáře 22. florealu VI. roku.

To vak bude jeho poslední významný čin v ivotě. Mue bez charakteru a mravních

zásad”, který po pět let vodil Francii na krátké uzdě. Schopen udret republiku, ale zároveň ji nechat zaplavovat bahnem nespravedlností a příkoří.

16. května 1799 se stává členem Direktoria Sieyes. A po boku intrikána Barrase náhle stoji snad jetě větí intrikán, který vkrátku i Direktoriu předsedá. Ačkoli ani on u nedrí v rukou opravdovou moc. Ta se dávno rozplynula ve válečných taeních, v nepřetritém násilí, v

poruování zákonů, v opakovaných krizích hospodářství. Romantický dech revoluce se

dobou zcela vytratil. Na oficiálních vládních dokumentech sice jetě pořád hledí čtenářům do tváře ena s píkou a ve frygidské čapce, s pravou rukou spočívající na sekyře. Na průčelí vládních budov, ale i na vech zákonech pořád stojí: Volnost, rovnost, bratrství!” Slova, která vak řádně vybledla v písmu i obsahu, protoe země má zcela patnou vládu. A

Direktorium, aby se zachránilo, opět přemýlí o ozbrojené moci. Take včera ze země

vyháněný Bonaparte je při návratu z Egypta vítán jako spasitel. Nejen lidem, ale i

shromáděním pyných zákonodárců a vemi direktory. Barras a Sieyes se přitom

předhánějí, aby ho získali jako komplice připravovaného spiknutí. Úspěný můe být přitom pouze jeden a jak ukáe čas, i ten pouze nakrátko.

Barras se sejde s Bonapartem naposled v ivotě 30. října 1799 v Lucemburském paláci.

Tam, kde se cítil nejlépe, kde mohl rozvinout vekerou republikánskou pompu, kde ovem

vechno zároveň připomínalo minulé krále. Na místech, kde mu pět let vichni lichotili, nosili dary a hlavně statisícové úplatky, dává na počest hrdiny z Egypta oběd. Neméně královský jako zdi kolem. O dvanácti chodech a esti vínech, aby si získal toho chlapečka, kterého stačí oslnit”, aby posluně udělal, co opravdový mu chce.

66

Jeho nekonečná sebedůvěra, naprostý nedostatek taktu a zřejmě i nejobyčejnějí schopnosti jednat s lidmi, natolik je u zaslepen mocí, ho přijde draho. Proti němu toti nesedí kluk z Korsiky”, přitroublý kmán, který měl v ivotě těstí, protoe se o něho vdy staral vemi mastmi mazaný Barras. Bonaparte dávno ví, co chce. Barras se mu přitom zprotivil a navíc poznal, e má náhle proti sobě jeitnou nulu, která přivedla Francii ke krachu. Protoe je chytrý a zkuený, poslouchá ho pořád trpělivě, a se opravdu dozví, co Barras vlastně chce:

Republika je před zánikem, musí se něco udělat, protoe vláda je bezmocná. Jsou nutné

změny. Velké změny. Při nich počítáme s vámi, vojáky. Generála Hédouvilla uděláme

prezidentem a vy se musíte, Bonaparte, vrátit k bojující armádě, které nejlépe rozumíte …

Pořád samolibý a velikáský, jediný, který rozhoduje, jako by nebyl nejnenáviděnějí osobou nenáviděného Direktoria.

Bonaparte neřekl ani slovo, jenom se upřeně díval na trochu podroueného, a proto i

upřímného Barrase. Tak dlouho, a ten sklopil oči, protoe mu snad dolo, co hrozného

natropil, jestlie navrhl udělat prezidentem nějakého bezvýznamného Hédouvilla. A hrdinu z Itálie a Egypta prostě vykrtnout ze seznamu jednajících osob. Za dva dny se pak Bonaparte dohodne se Sieyesem a ze hry bude vyřazen Barras.

Na události brumairu, on, starý intrikán, tvůrce tolika úspěných pučů a převratů, ji nemá vliv. Jemu jsou ovem určena patetická slova Bonaparta, kdy pozdravil vojska, určená k rozmetání ústavních institucí: Co jste udělali s Francií, kterou jsem vám zanechal v tak skvělém stavu? Zanechal jsem vám mír a nacházím válku! Zanechal jsem vám vítězství a

nacházím poráky! Zanechal jsem vám italské milióny a nacházím jen lupičství a ebrotu!

Co jste udělali se statisíci Francouzi, které jsem znal a kteří byli druhy mé slávy? Jsou mrtvi!”

Právě tak bude znít jeho poslední vzkaz Barrasovi, udivenému, e převrat běí v klidu vedle a přes něho, prvního mue státu, ani mu někdo něco chce.

Chtít ovem budou. Podpis na abdikační listině, kterou mu doručí Talleyrand, dalí mu, jeho hvězda náhle stoupá. Barras je proto zcela ohromen situací, kterou poprvé nevytvořil ani nepředvídal, a v oku podepíe. Zcela oklamaný, kdo byl zatím povolán klamat druhé.

Na pergamen abdikace ovem sám jetě připíe: Vracím svoje ústavní pravomoci do rukou

toho, kdo je velkým občanem a kdo vdy dbal veřejného blaha, nedotknutelnosti svobody a zásluh armády.” Lichotku, která ho má zachránit, ale nezachrání.

V doprovodu čestné, ale zároveň strání jednotky je donucen opustit Paří a několik týdnů ít na svém panství v Chaillot. Tam ho dostihne příkaz ji prvního konzula, který se u podepisuje celým jménem Napoleon Bonaparte. Praví se v něm, e je povinen okamitě

opustit Francii. V cizině, předevím v Římě pobude a do konce císařství. Domů se vrátí, ale u nikdy nevstoupí do francouzské politiky.

Zemře 29. ledna 1829. I ve stáří pořád jetě rozmarný a poivačný. Prostě král republiky” i za obnoveného království.

67

ČETNÍK MNOHA REIMŮ

Příběh chudého učitýlka, který se stane nejbohatím muem Francie a vévodou císařství,

ivotaběh Josepha Fouchého , narozeného 21. května 1759 , odpovídá duchu, velikosti i

malosti doby. Je plný dramat, vání a zloby, vzletů a pádů, tajuplný i romantický zároveň.

Mnohokrát v něm budou kostky vreny a zase shrábnuty dohromady. A také se budou řadit

do dlouhého zástupu prohrané bitvy, které se nakonec zcela překvapivě stanou vítěznými.

Pro slabí, kdy silnějí budou náhle mezi poraenými.

V době, kdy ho poznal osobně Maximilien Robespierre , Fouché učil před revolucí v Arrasu, ho marně vyzýval k výbojům za společenské proměny, proti řádu, monarchistickým

zločinům a aristokratické nadvládě”. Lákaný ho sice trpělivě poslouchal. Zároveň se velice rád nechal hostit v místním klubu Rosami milovníků růí , kde se scházeli nadenci ivota, ale i odpůrci monarchie, úředníci, advokáti, několik důstojníků a kněí. Ovem přesvědčit se přitom nedal. Vyčkával. I kdy si občas zaertoval při přijímání nových členů, kteří měli za povinnost utrhnout růi, třikrát k ní přivonět, zastrčit si ji do knoflíkové dírky, vyprázdnit sklenku červeného vína na počest svých druhů a obejmout člena, kterého měli nejraději”.

Kdy byl přijímán Fouché, objal Robespierra. A ho v roce 1794 zradí, nedokáe se mu

podívat do očí. Konečně, kde mezitím budou mladistvé sedánky na březích říčky Scarpy,

zpěv, popíjení, flirtování a recitování vlastních básní. V co se rozpadne podivné přátelství, které Robespierre Fouchému osobně nabídl. Vědom si síly, která vyzařuje z tohoto

mlčenlivého mue, schopného velkých činů. Který odrazuje svou nezúčastnéností, ale ve

skutečnosti je připraven ke skoku,”

co si o něm sám zapsal do deníku.

Fouché se ovem do revoluce zrovna nehrnul. Vyčkával vlastně dva roky.

Roku 1790, tedy dlouho po dobytí Bastily, je pouze ředitelem koleje v Nantes a jen velice málo činný v místním Klubu jakobínů. Je to pořád jenom občan Fouché, sice vlastenec, ale předevím svědomitý profesor. U áků ovem pramálo oblíbený, jednak pro svoji přísnost, a také pro svůj dosti odpuzující vzhled.

Měl toti dlouhou, bledou, sice na pohled chytrou tvář, ale s převislými víčky, které mu téměř zakrývaly oči a dodávaly jeho rysům tajemného a zneklidňujícího vzezření. Přesto má

zvlátní moc působit na druhé, sjednocovat i nesjednotitelné. Jeho mlčenlivost mu navíc dodává ódium jisté mysterióznosti, take vichni, i ti, kteří ho nemají rádi, a těch bude vdy větina, k němu vzhlíeli s obdivem. Fouchého bylo moné nenávidět, ale nikdy přehlíet či podceňovat. Byl toti silný ji v době, kdy jetě nic neznamenal.

Jen těko si získával přízeň en. Nejen vinou svého vzhledu, ale hlavně kvůli mrazivému pohledu, kterým sice působil výrazným způsobem na mue, avak eny vdy předevím

odpuzoval. Přesto v době svého opoděného nástupu do politiky, připomínajícího let komety na nebi , tak rychle bude postupovat ve státních hodnostech , stihl se oenit s mladičkou dcerou nanteského rejdaře. Bylo mu třiatřicet let a nevěstě pouhých patnáct. Na enicha věk poněkud opoděný, avak na čerstvého poslance Konventu vpravdě nejlepí.

68

Ikdy ho později provází pověst mue mnoha elízek v ohni”, tentokrát nezaváhá ani na chvilku a zapíe se okamitě do klubu v ulici Saint-Honoré a zároveň i přiřadí mezi

montagnardy, na levici Konventu. Kupodivu ani na chvilku nekoketuje s girondisty.

Náhle máme před sebou zcela jiný obraz Fouchého. Dřívějí nejasné rysy jsou ostré, přesně vystupující. Je sice nadále dosti zdrenlivý při veřejných vystoupeních, při nich nikdy nebyl zrovna úspěný ani jako učitel. Není vůbec známo, e by kdy byl stanul na tribuně Konventu.

O to více horlivosti ovem projevoval při návtěvách jakobínského klubu. Protoe se

pohyboval jenom mezi lidmi, kteří vyhlásili republiku a hlasoval pro královu smrt, je

povaován za dobrého vlastence. Někdy i za radikála, protoe jedno období se sblíil s

Jacquesem Rouxem, kterého někteří historikové povaují za utopického komunistu. Ovem

Fouchému byl jakýkoli kolektivistický princip z due protivný, vdy dával přednost elitářství, je mu cizí etika opravdové lidskosti a naopak hluboce vlastní filozofie nelidskosti.

Právě takovým bude i jako komisař a prokonzul Konventu.

Od února roku 1793 působí v rodném kraji, na Loiře a v Mayenne, na pomezí chouanské a

vendéeské vzpoury, která u dva roky suuje zemi. Vede odvodní komise a počíná si

obratně, i kdy zároveň tvrdě. Jakýkoli pokus o odpor či únik před brannou povinností řeí dosti bezohledně. Dal postřílet i eny, jestlie se mu protivily a bránily své syny. Zrovna tady mu začnou říkat krvavý Fouché, ovem Konvent jeho snahu a hlavně výsledky ocenil

veřejně. Tehdy poprvé proletí jeho jméno tiskem. Dokonce se o něm píe v Příteli lidu”.

Opravdovým katem revoluce” se stane na podzim roku 1793, kdy se republice vydal na milost a nemilost Lyon, druhé největí město Francie. Po girondistické vzpouře a popravě jakobína Chaliera přísně odsouzené Konventem k vyhlazení z mapy”.

Fouché dorazil a po tříměsíčním obléhání, které úspěně dokončil Couthon, na něm bylo, aby s hlavním nepřítelem Republiky” skoncoval a zahájil boření. Nebo vechno, co obývali boháči musí být srovnáno se zemí. Zůstanou jenom obydlí chudáků, domy vlastenců a těch, kteří byli zabiti či pronásledováni a dále budovy průmyslové a památné, zasvěcené lidstvu a veřejnému vyučování… Ve, co bude zachováno, se bude od nynějka nazývat Osvobozené

město,” určil svérázný dekret Konventu. Který sice nemilosrdný, ale vdy rozumný Couthon splnil tak, e nechal zbořit pouze několik domů na náměstí Bellecour, které označil úderem dřevěné paličky za nepřátelské Republice”.

Kdy vak Couthona vystřídá dalí člen Výboru veřejného blaha Collot dHerbois, přiveze si s sebou zdatného pracovníka , Fouchého. A opravdové lyonské vradění začíná. Potrvá od

7. listopadu 1793 do 10. února 1794. A bude mít apokalyptické rysy.

Zatímco Collot pořádal na náměstí Terreaux obětní slavnosti za Chalierovu dui, jeho

chráněnec začal popravovat. Nejprve rozehnal komisi lidové spravedlnosti, jmenovanou

Couthonem, která opravdu soudila, a nahradil ji revolučním výborem, který zatracoval

vechny obviněné a podezřelé mahem, vlastně bez soudu. Jediný trest, který znal, byl meč Republiky”, gilotina.

Ta vkrátku na popravy nestačí a Fouché proto povolává vojsko a rozkáe popravovat

pukami a kdy ani toho není dosti, dokonce pouije děla. 4. prosince roku 1793 bylo poprvé na planině des Brotteaux postaveno před hlavně děl edesát odsouzených mladíků,

svázaných do dvojic a nahnaných mezi dva souběné příkopy, uzpůsobené jako hromadné

hroby.

69

K dovrení veho po palbě dragouni bijí do jetě dýchajících avlemi a pěchota krumpáči.

Tak hrozná jsou to jatka. Přítí den přivedli před děla dvě stě osm odsouzenců. A tak se střílelo kartáči a do cifry 1.667 muů, en a dětí. V tu dobu se ovem počet zabitých

Lyoňanů počítá na est tisíc.

Přitom Collot ďHerbois není pořád spokojen a píe Konventu i Výboru pro obecné blaho, aby souhlas s dalím zabíjením, které Fouché rozpoutal ve velkém, byl rozířen. Vlastně si

stěuje, jak zpupní jsou ti, kteří mají být zabiti: Dokonce ani popravy neměly účinek, který jsme od nich očekávali. Dlouhé obléhání a kadodenní nebezpečí, kterým byli vichni

vystaveni, měly za následek určitou lhostejnost k ivotu, ne-li úplné pohrdání smrtí. Jeden z těch, kteří za trest museli přihlíet, včera při návratu z místa popravy pravil: ,ani to příli nebolí. Co bych měl udělat, abych byl poslán pod gilotinu? Vynadat zástupcům Konventu?*

Tedy, co zbývá, ne pokračovat a vyhubit malomocné, malověrné a malomyslné.”

Vůbec si nepřipustí mylenku o krvi, které bylo u prolito tolik, e je nejvyí čas přestat.

Kočovný herec Collot ďHerbois a učitel matematiky Fouché vyvodili závěr zcela opačný. A také podle něj jednají. Gilotina se v Lyonu nezastaví ani v březnu. Na planině des Brotteaux se dále střílí, alespoň z puek. A Fouché, který tvrdí, e smrt je pouze věčný spánek, chce snad Lyon vylidnit. Ruce od krve usedá a rovně píe Robespierrovi, vlastně dosti osobní list, aby mu dovolil vyhnat z města edesát tisíc textilních dělníků, protoe jsou rovně nakaeni morem aristokratismu”, co z pera člověka, který lid vdy podceňoval a trpěl velikástvím znělo zvlátě nepatřičně.Tehdy číe trpělivosti Robespierra přetekla. Po

odvolání Carriera z Nantes, proslulého organizátora topení v Loiře, Frérona z Marseille a Talliena z Bordeaux dolo i na Collota ďHerbois a Fouchého v Lyonu. Jsou neosobním, ale přísným příkazem voláni do Paříe, aby se zodpovídali za krev, potoky krve, které mohou pohltit Republiku”. Jene tím se v několika týdnech jara a léta rozíří kruh dobrodruhů, bezostyných teroristů a zbohatlíků, kteří se jednotlivě i vcelku cítí ohroeni neúplatností charakteru a čistotou rukou Robespierra. Navíc mají ve Výboru pro obecné blaho ochránce v Billaud-Varennovi, který je sice názorově blízký Maximiliena Robespierra, ale velmi mu

závidí veřejnou slávu a lidové zbonění.Zatím se vichni odvolaní z venkova bojí, jakmile mají osobně sloit účty ze svých činů.Fouché, kterému se záhadně podařilo získat

předsednictví v Klubu jakobínů zřejmě pro svoje vánivé proticírkevní postoje v době, kdy vzniká nový kult , co stihl v době nemoci Robespierra, raději přestane do Saint-Honoré docházet hned, jakmile se Maximilien uzdraví.

Právě tehdy Robespierre vystoupil s vánivým odsudkem uplatňování teroru k trestání

nepatrných přestupků, nebo se tím znevauje vláda a ubírá se respektu republice”. Kdy mluvil, byl bledý a zamračený, přitom vak věcný a strhující ve faktech.

Neřečnil dlouho a padlo slovo Fouché, kterého vyzve na soud jménem esti tisíc mrtvých z Lyonu. Běda kadému, kdo se opováil namířit na lid hrůzovládu vyhrazenou pro nepřítele.

Nepředstavitelné jsou výstřelky, které spáchali kontrarevoluční pokrytci, aby zhanobili věc revoluce,” říká. Přímo hřímá a Klub jakobínů se otřásá nelibostí. Hned po skončení Robespierrova projevu jsou vysláni poslové, aby Fouchého přivedli.

70

Nenajdou ho. Fouché, který nikdy nebojoval otevřeně, nepřiel na zasedání ani za tři dny.

Tehdy ho vyloučí v nepřítomnosti. Jetě tý den se dá k dispozici spiklencům, protoe jeho ivot visí na vlásku. Stále vidí před očima osud Euloga Schneidera, jakobínského kněze u rýnské armády, kterého Saint-Just nechal za násilnosti a sadismus nejprve postavit na

pranýř ve trasburku a pak gilotinovat.Ve spiknutí nebude Fouché první ve stínu ani se

nepostaví do čela akce. Přesto je uitečný v zákulisí. Postará se toti o velice potřebné spojence. Laurenta Lecointra, účastníka paříského pochodu za králem do Versailles a

jednoho z velitelů Národní gardy, který se cítí Hanriotem odstrčen a je zároveň mistrem v udavačství. Do kruhu svých spolčenců přivede také Frangoise Louise Bourdona, dantonistu a hlavně dalího intrikána, o něm se po Paříi říká, e se zbavil vech přátel a příbuzných tím, e je anonymně obaloval”. Teď společněalují Robespierra a dosáhnou, e bude navdy umlčen.

Přitom Fouché ani nemusel vystoupit na světlo. ,.Stroj z roku 1792”, jak ho nazval Stefan Zweig, se zvolna rozjíděl.

I kdy jetě s přeryvy. 2. dubna 1795 je Joseph Fouché jako usvědčený terorista zatčen, pak ovem svými druhy chvatně osvobozen, aby hned na to opustil zemi. Právě včas, protoe

zatykač vláda na něho obnoví 9. srpna. Tři roky ije v Itálii, vlastně čtyři, protoe ten dalí je vyslancem Francie v Cisalpinské republice. Opravdový Fouché, straný inkvizitor”, se vrací do Paříe teprve 20. července 1799, kdy ho Barras jmenuje ministrem policie, co mu

umoní plně prokázat schopnosti, které dosud neměl monost patřičně uplatnit. Tehdy začne spřádat nitku po nitce, do obludné pavučiny policejní mainérie, kterou omotá zemi, lidi, celý stát tak dokonale, jak se to zatím nikomu nepodařilo. Kdy ten, jeho ivotním smyslem bylo zrazovat, začne z moci úřadu hlídat, pehovat, donáet a usvědčovat vechny, které zatím zradit nestačil. Pravý kozel zahradníkem ve státě, který se dávno odřekl pokroku, lidskosti a spravedlnosti. Zatím toho jetě nestihl mnoho ze svých velkolepých plánů stvoření tajné policie”, ale přesto je vítaným hostem v paláci ulice Chantereine, kde po svém návratu z Egypta ije Bonaparte s Josefínou. Zvlátě paní domu se stará, aby se cítil dobře, protoe ví, co ministr policie stačil vyzvědět z jejích početných nevěr, které Bonapartovi, stále někde v cizině, stihla obstarat. Take je vlastně i snaivou přímluvkyní, aby známý terorista, teď zrovna nejzavilejí nepřítel jakobínů, obdrel důstojnou roli v připravovaném převratu.

Bonapartovi se Fouché sice z due okliví, ale účel i jemu světí prostředky, a proto se ministr

tajné fronty” přirozeně ocitne na seznamu vyvolených. Nikoli mezi nejpřednějími, ale určitě mezi důleitými. K zajitění kariéry za konzulátu to bude pochopitelně stačit.Fouché pak bude slouit géniovi republiky”, jak Bonapartovi říkal, mnoho let. Vlastně celý konzulát a podstatnou část císařství. Z tajné policie vytvoří úděsné, ale zároveň dokonale fungující monstrum, které bude vkrátku napodobováno v mnoha evropských státech, předevím v

Prusku. Instituci tak mocnou, e se jí dobou začne bát i Bonaparte, a proto pohotově vytvoří

druhou policii”, jakýsi paralelní aparát, který bude hlídat předevím Fouchého a jeho nejschopnějí agenty. Tak se i stane, e se Fouché občas ocitne v nemilosti. Vdy vak

jenom nakrátko vlastně jen část roků 1802 a 1809 , protoe nikdy netrvalo příli dlouho a byl opět povolán do čela ministerstva. Vlastně zcela nenahraditelný Fouché, teď ji přezdívaný

ná věrný četník”. Kdy oficiálně se tituluje, čím je vpravdě velice potěen vévoda Otrantský, co je císařský titul, který získal roku 1810.

71

Je na vrcholu své občanské slávy, kdy začne podle svého dobrého zvyku zrazovat i

Bonaparta, vlastně ji Napoleona I. Jeho styky s agenty Ludvíka XVIII. se stanou

pravidelnými a natolik záslunými, e ten, o něm se bude říkat, e ,,viděl a slyel vechno

samozřejmě přeije i pád císařství. Také epizodu sto dní. Královská milost vak nepotrvá v jeho případě zrovna dlouho. U dvora Ludvíka XVIII. bude vkrátku napadán jako královrah”

za hlasování proti Ludvíkovi XVI. v Konventu a tím donucen k demisi.

Znovu se chystá do exilu. Do milované Itálie, kterou si na stará kolena velice oblíbil. Můe si dovolit parádní exil. Je velký boháč , tvrdí se, e největí ve Francii a proto má kolem sebe celý dvůr. A 26. prosince 1820 zemře, budou si dědicové rozdělovat patnáct miliónů franků ve zlatě jenom v pokladně. A ten, který v době, kdy prosazoval revoluční kult a nechal s oblibou psát na hřbitovní vrata smrt je věčný spánek”, vstoupí do záhrobí v podivném dramatu. Pohřbíván za strané zimní bouře, která pozhasíná vechny svíce a v terstské

katedrále rozbije okna. A nakonec zvrhne katafalk s rakví Fouchého.

Take se na věčnost odebere v dosti nezvyklém usínání.

72

GENERÁL SVOBODY

Kdy Paříanky vtrhly 5. října 1789 do Versailles, vechno jetě chodilo u dvora, který si dosud drel deset tisíc koní, postaru. Hlavně mezi posluným lidem, jeho pobíhalo kolem vyvolených dokonce několik desítek tisíc. Pořád ke vemu ochotných, vdy s hlavami

sehnutými a hřbety připravenými přijmout ránu.Král se toho dne, kdy ho čekala jetě korunní rada, vrátil z honu, nazlobený, protoe nic neulovil a tak ani nevnímá mladíka sviné a vysoké postavy, výrazné a neobvykle něné tváře, lemované katanovými vlasy, který mu

odebíral zchváceného koně nikoli z rychlého běhu, ale nadbytečné váhy Ludvíkova těla

a tváří se ochotně, ale přitom důstojné, čest obsouít krále Louisi Lazare Hochovi, jak se stájník jmenuje, byla dopřána v jednadvaceti letech narodil se 24. června 1768 - vlastně naposled. Celou noc sleduje Hoche vzruivé události, které přikvačily na Versailles. Pokřiky a výhrůky en.Trpělivé odmítání jejich vstupu do zámku stráemi. Povyk muů Národní

gardy, kterou La Fayette nutí, aby zahnala Paříanky střelbou. Hoche vyčkává v trpělivém zástupu kočích, čeledínů, sluek, komorníků, také vadlenek, zahradníků, holičů a

kadeřníků, prostě mezi lidičkami devatera řemesel a desáté bídy, větinou vyjevených, jak to vechno jenom dopadne. Bude nedaleko, hned za zády en, kdy vpadnou do zámku. S nimi

překročí právě pobité stráe a vzhlíí do tváří vyděené královské rodiny, náhle zbavené majestátu a ódia nedotknutelnosti, které Hochovi vtloukali do hlavy početní pohůnci ve

stájích, větích královského zámku, kde zatím byl zaklet celý jeho svět.

Na úsvitu bude vechno jinak.Mezi národem, který náhle mluví, rozhoduje o věcech

království, jen povstal,aby vzal věci do svých rukou, bude i Hoche. Mladík, kterého zatím události kolem Kratochvíle a Míčovny, kde u po měsíce schůzují nejprve generální stavy a pak Národní shromádění, nechávaly zcela chladným.

73

Teď proije i veobecné sbratření gardistů, en, ale i zlodějů a tuláků, kteří honem přiběhli v naději, zda se nebude rabovat. Jakoby se náhle probudil do zcela jiného ivota.

A s těmi, kteří si vykračují vojenským krokem do metropole, pochoduje i mladý Hoche. Je cítit potem a hnojem, ale přesto mocné přitahuje pohledy svojí nápadnou postavou. Od toho dne u patří mezi paříské národní gardisty. Přijat nikoli veliteli, kteří v tu chvíli vlastně ani nevelí, nýbr členy gardy, kteří poprvé berou mezi sebe nejen aktivního,” tedy daně řádně platícího občana, nýbr i pasivního”, naopak daní zprotěného sluebníka Jeho Veličenstva.

A ten vkrátku projevil tolik vojenského ducha, e se stane jejich serantem. Jako zcela ojedinělá výjimka ze zatím přísně dodrovaného pravidla.

V roce 1792, kdy bude poprvé vlast v nebezpečí” bývalý vojín, pak serant, konečně poručík a kapitán Hoche ji statečně velí při vpádu Rakuanů do Belgie obraně Thionvillu, Maestrichtu a Namuru. Vkrátku za války proti králi českému a uherskému” ji generál Hoche projevoval nejen ztřetěnost a hrdinství, ale i velitelskou prozíravost”, jakoby proel kolou největích válečníků osmnáctého století. Strategii boje přitom obohatil o ryze lidové prvky.

Bez ohledu na rady zkuenějích dovoluje svým vojákům pouívat zbraně, na které byli

zvyklí: lovecké puky a tesáky, dokonce i vidle a cepy. Také nemuseli dodrovat tehdy

obvyklý tvar jednotek, naopak jim doporučoval krýt se v terénu, vyhýbat se zbytečným

zraněním. Zvlátě při obraně měst nechal nasadit prostředky zrovna při ruce smrduté

odpadky, fekálie, kuchyňské shnilé zbytky, nesoucí nemoce na nepřítele které uváděly v

úas nejen protivníka, zvyklého na tradiční formy války, ale i zbývající velitele starého reimu”, je větinou trvali na strategii a taktice podle učebnic. Přitom Hoche vůbec nezpochybňoval osvědčené praktiky vedení války. I ty zvládl a skvěle vyuíval.

Ryze vojenský samouk tím stihl v průběhu dvou tří let kariéru, o které lechtici snili desetiletí.

Taková to byla výjimečná doba. Kdy lidový vzlet, schopnost hory přenáet, jít příkladem, být opravdovým vlastencem”, se vysoce cenilo i v armádě, která se jako země a společnost rovně celá přeměnila. V lidovou, nadenou, věřící v pravdivost a oprávněnost své věci, by se teprve učící válečnému řemeslu. A se jí bude obávat celá Evropa.

I generálů svobody, jako byl Hoche.

Kdy ho jmenovali v říjnu roku 1793 velitelem moselské armády, nemohlo být hůře. Na

polorozpadlé frontě proti Rakuanům, kterou má rychle upevnit, má sice dostatek právě

zverbovaných vojáků, ale patně vycvičených a jetě hůře vyzbrojených. Doslova vojsko bez ručnic, munice a hlavně děl. Zároveň upadl duch armády po naprostém selhání velitele ,

generála Jeana Nicolase Houcharda který bez boje vydal nepříteli půl Belgie, předstoupil před Revoluční tribunál a byl gilotinován.

Jakmile se ujal velení Hoche, prohlásil před vojskem, které ani jako vojsko nevypadalo, e

generál umírá tam, kam vítězně doel!” A morálku armády začal měnit tím, e sám přijal reim prostého vojáka. Jedl s nimi, také spal, chodil na hlídky, zkrátka myslel a il jako oni.

První mezi rovnými. Brzy je znal a oslovoval křestními jmény. Vkrátku se těil jejich úctě, která se dobou změnila ve zbonění. Protoe byl zároveň dobromyslný k prohřekům mimo

slubu, i kdy současně krajně nesmiřitelný při nedbalosti nebo dokonce při zbabělosti v boji.

Vyznával toti neodvolatelně zásadu kázně, která přináí vítězství”.

74

Takového Hocheho poznává Saint-Just v době, kdy působí na východní hranici jako komisař Konventu. Popravdě o něm píe ve zprávě Výboru veřejného blaha: Je příkladem

revolučního nadení, které činí Republiku nesmrtelnou. Mít deset takových generálů jako je vlastenec Hoche, Francie bude ít v míru po vechny časy. A zřejmě o něm stejně referuje Robespierrovi, který několikrát dal najevo veřejně, jak si vítěze od Dunkerque, Landavy a Rýna váí.Právě tehdy se vak něco pokazí. Zatímco je Hoche milován svými vojáky, ctěn

vude, kde se objeví, přímo nadeně oslavován Paříany,

jako zatím ádný jiný revoluční velitel, dojdou na adresu Výboru veřejného blaha udání o jeho podezřelých stycích s Hebertem. Nebyly nikdy tajemstvím, protoe se navtěvovali

i v dřívějí době, ale teď je to na pováenou. Mluvčí zběsilých” toti ene události veřejné do propasti. V dopisech se o Hochovi píe, e při své poslední zimní návtěvě měl slíbit svému starému příteli vojenskou pomoc. A to u Robespierre nemůe dobře přehlédnout. Vdy

Hébert právě razí heslo hrůzovlády, která nás zbaví vech shovívavých a váhajících dříve, ne oni se zbaví nás”. Tím ukázal i na Robespierra, který se pořád drel zásady, e milovat svobodu, jetě neznamená zemřít hlady.”

Mnoho historiků se pokusilo objasnit, proč Robespierre a Saint-Just nechali Hoche zatknout a uvěznit v Conciergerii. Jestlie průkazně odmítli několik předchozích udání. Tehdy ovem i generál Pichegru , později usvědčený roajalista a agent Angličanů , kterého Hoche vystřídal ve velení severní armády, dal Výboru písemně, e onen prohnaný hébertista láká do

spiknutí proti Robespierrovi i dalí a dalí.” Proto mu náhle nebylo pomoci. Temnou úlohu jako ji tolikrát sehrála závist. Ovem nikoli Saint-Justa, jak mu leckdo dodnes podsouvá, nýbr generála Pichegrua. Ten mu straně záviděl lásku vojáků a obdiv veřejnosti, který on nikdy neměl a mít nebude.

1. dubna 1794 je Hoche zatčen uprostřed vojska, které se málem vzbouří. On sám svoje

vojáky uklidní a posluně odjede do Paříe, protoe věří, e jde o hloupý omyl. Zřejmě

netuí, jak hluboké váně zmítají metropolí, kolik intrik omotalo jeho čestnou osobnost, jaká závist ho stíhá. Pak zmizí na několik měsíců v samotce, ale kupodivu nikoli pod gilotinou.

Přímo zázračně, zcela jistě na zásah Robespierra či Saint-Justa, protoe v jarních dnech roku 1794 se popravovalo pro daleko mení obvinění, ne leelo ve spise Louis Lazare

Hocheho na stole Fouquiera-Tinvilla po měsíce.

Zatímco jeho dobrodinci nepřeijí, Hoche vychází 5. srpna z vězení. V rozedraných atech jako větina jeho druhů v netěstí. Vedle opravdových nepřátel revoluce, zavilých aristokratů i mnoho těch, kteří se dostali za mříe pouze z důvodů prostořekosti, ale i kvůli nenávisti sousedů. Lidé velice známí, miláčci davů, spisovatelé, básníci a herci, také osoby veřejné, jako Louis Lazare Hoche a Thomas Paine, ale i zcela zanedbatelní, zapomenutí, a proto i nikým nečekaní.

Teď jdou svobodně pařískými ulicemi. Bledí, nevyspalí, pohublí. Zcela ediví mui v

nejlepích letech. A z hrůzy vězení oklivé eny v plátěných blůzách, rozmuchlané, pinavé, poznamenané alářem, kde jedinou nadějí na záchranu bylo otěhotnění, třebas i s

dozorcem.

Větina z nich nemá kam jít. Jejich rodiny se rozpadly. Domy byly vypleněny, zapečetěny a pokud se dostanou dovnitř, najdou je prázdné, bez nábytku a zařízení. Take jsou odkázáni na milost příbuzných či jenom sousedů, kteří je sice vítají, ale jen aby se neřeklo, protoe doba je pořád nejistá.

75

Hoche se vrací k armádě, a proto vidí svět krásnějí, ačkoli je vlastně zcela v troskách. Snad ho povzbudí, e hned po prvních krocích na svobodě potká vychrtlého vyslouilce od

Kaiserslauternu, který vykřikne: A ije generál Hochel A ije republikal A včera nebohý vězeň je vyzvednut na ramena a nesen Paříí, kterou tolikrát zachránil před válkou. S davem nadenců vstoupí do Konventu, který mu vzdává čest.

Ji v září je velitelem západní armády v Bretani, kde celý rok bude usilovat o smíření s povstalci, protoe teror skončil a dobří občané jsou povinni si podat ruku ke smíru”. Po vzoru Paříe otevírá věznice, propoutí vězně a dokonce amnestuje vojáky zběhlé od

armády. Nabízí ruku ke smíru rovně vzbouřencům.

V prosinci nechá vylepit vyhláky, e kdo se ohlásí úřadům do měsíce, můe jít svobodně domů. A jeho gesto dobré vůle slaví úspěch.

Tisíce otců od rodin a chlapců sotva kole odrostlých se vrací k mírovému ivotu. Velkorysý Hoche jim dokonce ponechává osobní zbraně, na které má ústavou nárok kadý svobodný

občan, co jednotlivci, jim se stal banditismus řemeslem, samozřejmě zneuijí. A v Bretani proto dále pokračuje válka s tygry!” I kdy v zimě uzavře mír s Hochem větina slavných roajalistických povstalců. A tak Bretaň sice pořád jetě cení zuby, ale u tolik nekoue.

Proto v čase Quiberonu , romantický poloostrov Bretaně , přirozeně získá republika.

26. června 1795 začíná vyloděním čtyř tisícovek emigrantů ,15. července k nim přibudou

dalí dva tisíce , podivná válka na Quiberonu. V kraji divukrásných přírodních scenérií, starých keltských pohřebi a hlavně tvrdohlavých obyvatel, kteří se pořád zcela nesmířili s republikou. Právě na ně sázejí samozvanci, chtějící změnit nezměnitelné zrovna v době, kdy Hoche nechává Bretonce ít a oni proto u nemají chu umírat. Take se k invazi přidají jenom dva zarputilci, ji nikoli povstalci, ale zbojníci Cadoudal a Charette.

Louis Lazare Hoche, který přiel do Bretaně plný dobromyslnosti, dávno vyléčený z nemoci hébertismu, opravdu umírněný republikán, upřímné touící po národním usmíření, vak

nepřestal být rozhodným velitelem. Anglické křiníky u břehů jeho milované vlasti a zdivočelá aristokratická cháska na pevnině narazí na pevnou vůli vojáka a nemilosrdnou mysl občana, který nezapomněl, koho měl proti sobě na Rýnu. Protoe jde zase o lid, o jeho těstí, které nikdo nemá právo ruit či zneuívat”.

Hned po vylodění aristokratů, vlastně jetě toho dne se Hochovi podaří neprodyně uzavřít poloostrov, co nebylo ani příli obtíné, protoe jeho íje není irí ne jeden kilometr. A invazní vojsko zůstane uvězněno v prostoru, z něho nemá úniku.

7. července dojde k pokusu o průlom. Útok emigrantů vede zkuený válečník ďHervilly, jeho vojáci v anglických uniformách, uválených a potrhaných se podobají tak nejspí armádě na útěku. Kdy skvěle naehlený Hoche stojí v čele odpočatého a klidného vojska republiky.

Dojde na bodáky, na boj mue proti mui, při něm se zajatci neberou. Padne několik stovek lidí, kteří v zoufalství neměli co ztratit. Křičí se a ije král!” a na druhé straně ,,a ije republika!” Nezpívá se jako u Valmy, ale vítězí ti, jim Marseillaisa uvízla hluboko v srdci.

Bitva utichla, a těce zraněný ďHervilly nařídil ústup. Hoche za úplné tmy přehlíí vojsko vítězů. Nemluví dlouho, ale kadé jeho slovo váí: Tady u Quiberonu měla být nae vlast zákeřně napadena, protoe v Londýně a Koblenci stále myslí na odvetu, na obnovení

monarchie, které se Francie navdy odřekla.

76

Pamatujte, e vae úsilí, vae krev nebyla prolita nadarmo. Zhoubci země neproli a

neprojdou ani zítra. Republiku si vzít nedáme! Přijde čas a zaeneme do moře navdy Anglii i její pomocníky, aby věděli, e kdo přijde domů se zbraní v ruce, zahyne!”

21. července Hoche rozbije poslední seskupení aristokratů. Quiberon je osvobozen a mladý generál si můe připsat do dlouhého seznamu svoje dalí vítězství. Poslední. Protoe

dalích u nebude.

Neslavně toti skončí jeho výprava na pomoc povstalcům do Irska. Kam sice dopluje, ale

bez větiny flotily, která se mu ztratila v bouři. Poraen nikoli Angličany, nýbr přírodou.”

Svůj neúspěch se snaí odčinit u rýnské armády. Ačkoli zaene vojska Rakuanů do hloubi Německa, do Rakouska a Vídně, kam vlastně míří, ji nevstoupí. Bonaparte sice o své vůli, ale dodatečně ve shodě s Direktoriem, uzavře s Frantikem II. mír. Je po válce, v ní

Hocheho náhle zastavil ctiádostivý vrchní velitel italské armády. Vycházející hvězda Francie

- Bonaparte.

Jetě se Hoche stane ministrem války, jako jediný kandidát republikánů z Rady pěti set i Direktoria. Vůbec nejmladím za celou éru Republiky. Je mu toti teprve dvacet devět let.

Ačkoli nemá podle pamětníků ve vojenských otázkách soupeře , Bonaparte teprve vstoupil

na jevitě politiky , navíc je zanícený republikán, ocitne se uprostřed hrozných intrik.

Napadán jako jakobín, zatvrzelý hébertista, ale nejvíce mu vyčítají jeho mládí. Větině ovem vadí, e je milován vojáky. A tak se vlastně ani ministerské funkce v Paříi neujme.

Po pěti dnech, zcela znechucen, podává demisi.

V té době je vak i těce nemocen. Unaven na těle i na duchu si nepřeje nic jiného, ne se opět vrátit k armádě, na frontu. Direktorium, které se ho vlastně pořád trochu bojí, ochotně Hocheho pole k rýnskému seskupení.

V září umírá v hesenském Wetzlaru na nemoc chudých, tuberkulózu. Tím republika ztratila svého posledního statečného a nezitného mue v čele. Bonaparte má scénu připravenou.

Zbývá mu jenom vejít.

JEDINÝ SPRAVEDLIVÝ

Prorok dostatečného ivobytí”, Frangois Noel Babeuf, narozený 23. listopadu 1760, zaije Paří roku 1793 plnou vzruení, revolučních vidin, velkých slibů, ale i straných utrpení.

Uplynuly ji čtyři roky od zjevení naděje, e svoboda vyřeí po staletí neřeené a kadodenní probuzení je proto velice kruté. Den ode dne bolestivějí.

Vysvlečení staré kůe se ukázalo těím, ne nejhorí léta království. U dva roky se téměř vůbec neobdělává zemědělská půda. A to zrovna od chvíle, kdy vlastně poprvé v dějepise

nepatří církvi a aristokratům, větinou uprchlým do emigrace, starým utlačovatelům, protoe byla prodána a rozdělena venkovanům.

77

Za hlaholu zvonů a projevů o drahé vlasti se přeruila prostá lidská práce na nesmírných prostorách země. Získávání chleba v potu tváře. Čeká se. Na zázrak lepího ivota. Jene ten se nekoná a ivot se rovně nezastavuje. Vypuká hlad, nejhroznějí nepřítel lidstva.

Hlady umírá i Paří.

Davy chudáků vyhublých těl a tváří, oči s vraedným svitem, zaplňují ulice. Od rána do noci povykuje Grévské náměstí před radnicí. Chleba, chleba!’ volají zástupy do oken mluvčích Komuny. Paří zvolna hyne v netěstí, které nekončí tím, e do vězení odejdou po právu

girondisté. Rozkol lidu, ale i představ o budoucnosti naopak dále pokračuje, protoe historie hladu pořád píe dalí a dalí kapitoly. Veliké papíry, zákony, by seberevolučnějí, ani kluby, nedávají nikomu petku jistoty, e zítra bude lépe.

Na radnici, oddělena od rozezleného lidu několika nedbalými stráemi, zasedá Komise pro výivu. Sbor fantastů, kteří vědí, e filozofie soucitu, kterou vyznávají jakobíni, můe vyvolat jenom filozofii zuřivosti. Vdy Hébertův Le Pére Duchesne ji vyhlásil, e jedině krev vech majetných můe přinést vykoupení”. A Paříi proto hrozí nové sociální bouře. I kdy dva svati Komuny Chaumette a Roux slibují s neobvyklou jistotou, e zítra bude lépe, půda obdělána, dalí rozdělena a statkáři, kteří jediní mají potravin dostatek, donuceni je prodat státu za maximální ceny, tak zaplnit sklady a lid nasytit. Blahobyt je ovem pořád v

nedohlednu.

Komise pro výivu proto alespoň nařizuje vymést sýpky, zrekvírovat, co jetě zbývá a

vydávat chléb podle seznamů, které schválila radnice. Matkám, dětem, rodinám padlých

vojáků, muům a co zbude. Take se hladoví podle plánu, ale pořád víc a víc. Spolu s

městem hrozně trpí i členové Komise, která dělá, co můe, ale Paříi ulehčit moc nestačí.

Přesto, e jejím tajemníkem je jeden z největích potravinových odborníků své doby Babeuf.

Mu, který jako první vůbec navrhl řeit rozpor mezi právem člověka na ivot a mezi

zachováním soukromého vlastnictví a svobodou podnikání, s ním se marně potýkali i

vůdcové zcela oddaní lidu. Právě za tato sice jetě utopická, ale ji pravdě blízká vidění řádu věcí veřejných zaplatí později ivotem.

V letních měsících roku 1793, které byly pro Paří nejhorí, ije i on ve stálém vzruení mysli. Vlastně ani nechodí domů , do nuzné mansardy , kde se ubytoval se enou a synem, kterého vychovává podle Rousseauova Emila. Jí jednou denně a pije jenom vodu. Odmítá

mzdu, protoe obecních peněz se také nedostává. Zavalen ádostmi a stínostmi pracuje i dlouho přes půlnoc. Pořád jetě věří, e laskavostí k chudým a trpícím lze přejít po okraji Revoluce, k němu Francie dospěla.

V těch několika volných chvílích, které mu zbývají, pořád bádá ve svém Věčném katastru”, v bibli agrárního komunismu, kterým se zabývá ji od mládí, je proil v Pikardii. V kraji velice rozvinutého zemědělství, kde jako správce statku a pak obecní písař navrhl

organizovat kolektivní statky, skutečně bratrská společenství, v nich bude ít a pracovat ve svornosti padesát, čtyřicet, dvacet jednotlivců, kteří dosáhnou blahobytu, místo aby ili, ba vlastně ivořili v osamocení jako předtím”. Jeho drustevní plán” opravdové pozemkové rovnosti a vlastně komunistického upořádání vlastnictví je ovem vyhláením války

jakobínské moci drobných vlastníků, kteří hlásají rovnoměrné rozdělení statků”. Babeuf, teď u přezdívaný Paříany ná Gracchus’, velice dobře vycítil, e rozdrobit půdu na stejné díly znamená pouze zničit největí výrobní zdroj, nebo rovnoměrné rozdělení pozemků bude

trvat pouze den dva a ji dalí se znovu projeví nerovnost”.

78

Babeufova mylenka společné práce, která se mu stala vlastně posedlostí, ho pronásleduje kudy chodí. Je mírou jeho posuzování stavu společnosti a revoluce a důvodem nepřetritých sráek s mocí veřejnou. Dokonce s institucemi republiky. Ačkoli uvítal její zrod, odmítá Prohláení práv člověka a občana jako utopii, protoe nezajiuje ani v nejmením obivu na kadý den. Jakápak tedy rovnost. Smysl má pouze takový zákon, který zajistí ivobytí obrovské větiny lidí, kteří je nemají, přes vechnu snahu poctivě pracovat.”

U v roce 1790 nechal po vzoru Marata polepit Paří letáky, v nich ádal zruit vechny obecní poplatky a daně. Tehdy je poprvé prohláen za buřiče a zatčen.

Jediný, kdo se o něho postará bude Marat a jeho druzi v Klubu cordelierů, zástupci

skutečné chudiny Paříe. V Příteli lidu” vyjde série článků o obhájci rovnosti” a

pronásledovatelích dobrých občanů”, které Babeufa očistí.

Jen se ocitne na svobodě, má na krku dalí obvinění. Pikardtí velcí nájemci půdy mu

nezapomněli, koho hájil v radě departementu a zosnují alobu o zneuití funkce a padělání úředních dokladů. Třídní zá proti němu nezná mezí. Marná je vekerá obhajoba. I

revoluční soudnictví si počíná zběsile, jestlie se vlastník cítí ohroen. Proto Babeuf při sám vzdává, znovu prchá do Paříe a stane se jedním z tisíců chudých metropole. Včera mu

pronikavých očí, velkého, téměř aristokratického nosu a vůbec energického vzezření,

oblékající se prostě, ale přesto vybraně, přijme podobu i oděv Paříanů. Je jedním z houfu, nosí červenou čapku, modrou vestu, pořídil si píku, zbraň chudých. iví se tím, co ivot dá.

Poprvé v ivotě hladoví.

Kdy mu Chaumette nabídne práci na radnici, rád ji přijme a proije několik velice

dramatických měsíců, v nich se ovem cítí obecně uitečným. Snad proto, e se stýká

jenom s idealisty jako je sám. astnými lidmi, ijícími vidinami budoucnosti. Obětavci do poslední kapky krve v těle. Předáky laskavými a starostlivými vůči vem chudým. A zároveň rozzlobenými na liknavou vládu, v ní Robespierre sice tuí, e Paří nesmí nechávat dlouho osamocenu, ale zároveň ji stále více zanedbává. Do roka ho pak metropole nechá na

holičkách, protoe některé křivdy se nezapomínají.

Zvlátě kdy dopustí, aby nejen skuteční zběsilí”, ale i lidé veskrze ctnostní, milosrdní a starostliví byli postaveni na pranýř, po starém policejním zvyku obviněni ze zlodějny, z okrádání těch, které u nebylo o co okrást. Dokonce i Marat tehdy uvěřil faleným obviněním a přidal se k honičce, v ní nejprve bude dostien Jacques Roux. Mu, jeho jedinou vání bylo slouit nejchudím, a proto se neukájí pouhým mudrováním, nýbr se i vzorně stará

městu o kdeco. O chléb,o koly, nemocnice a chudobince. Jeho zásluhou vzniká galérie v

Louvru a veřejnosti jsou otevřeny Lucemburské zahrady. Je spolupodepsán i pod vznikem

Hudební konzervatoře metropole. Vdy horlivě podporován Babeufem, dalím spravedlivým

ve světě nespravedlnosti.

Spolu pak jsou i zatčeni. Roux obviněn, e je agentem Anglie , jak se to hodilo i v jiných případech, kdy nebylo nic lepího po ruce , neunese stranou pohanu a probodne se

dýkou. Babeuf po astném proputění z Abbay, jeho pozadí nebylo nikdy objasněno, má

na krku dalí alobu. Tentokrát ze sommeského kraje, kde se stal z rozhodnutí Konventu

nakrátko administrátorem. Opět podezřelý, e zneuil funkci, ale spíe vem nebezpečný, nebo i tam říkal víc ne pravdu, on přitom i nabádal veřejnost, aby vekerý lid vzal své záleitosti do vlastních rukou”.

79

A tím povolal do zbraně čtvrtý stav dříve, ne si to Výbor veřejného blaha přál. A předbíhat mocné, tím je drádit a obracet proti sobě, bude dále jeho údělem. Bohuel i vůči

Robespierrovi, s ním si nikdy neporozuměl, měl ho za liknavého ochránce vlastníků”. Kdy právě ten o něm od chvíle, kdy Babeuf zvolal v Konventu chtějí tě vyhladovět, Paříi! tvrdil, e patří do Hébertovy smečky a nezaslouí si slitování…” A tak ačkoli se mohli domluvit, ale nedomluvili z osobní předpojatosti, dále stavěli Komunu proti Komuně a dovolili, aby v ní čas od času měli vrch hlupáci či dokonce dobrodruzi, připravovali společně Thermidor. Babeuf přitom sice bezděčně, ale nakonec dosti zpozdile ovlivnil vdy dříve Robespierrovi věrnou sekci v Saint-Honoré, která se v noci 9. thermidoru ani nehnula. Příli věřící ve vlastní ideál organizace společnosti, a proto nepřítel jakobínů a hlavně jejich programu řízeného

hospodářství, maximálních cen a spolupráce měst a venkova. Pořád věrný mluvčí chudiny,

ale nerozumný politik země ohroené v základech. Bude mu pak trvat měsíce, ne pochopí, e jakobíni dohlédli vlastně o hodně dál ne on .

I kdy někdy Komunu nechápali, brojili proti ní a hlavně ji zanedbávali v jejích potřebách.

Prohlédne teprve a mu thermidoriáni”, vítězové nad Robespierrem, utědří dalí ivotní lekci. A to právě ve chvíli radosti, kdy Konvent slavnostně prohlásil, e se Paří zaslouila o vlast”. Vkrátku vak bude zbavena vech dřívějích práv, monosti volit a spravovat se podle své vůle. V okamiku, kdy velkému teroru” navlékli at bílého teroru”.

Gracchus - Paříané u mu jinak neřeknou se sice jetě načas cítí uitečným. Zakládá

noviny a zveřejňuje jeden poadavek za druhým. Vechny mají pomáhat lidu, zvlátě

chudým. Přitom je vyslovuje tak, aby byly kadnému jasné, naprosto srozumitelné. Téměř

laskavě dokazuje, e osvojit si svobodu není tak těké jako si ji osvojit znovu”. Protoe ho dosti zkruilo poznání, jak ublíil Robespierrovi, snaí se vystupovat uválivě, prost vání a dřívějích chyb.

Přesto si z due protiví společnost, jejím jediným krédem se stalo ít, procházet se na slunci po nábřeí a po bulvárech, vdechovat vzduch, dívat se na nebe, na Tuileries,

ohmatávat vlastní tělo a cítit, e hlava dosud sedí na ramenou. A říkat si: Ale vdy já jetě iji!” Vadí mu ono podivné ticho, které se rozprostřelo po Francii. Jakoby tuil, e se blíí dalí úder.

Babeuf tehdy bydlel ve středu ulice Saint-Honoré a přísluel do Muzejní sekce. A právě tady se mu 17. srpna, pár dní po Thermidoru, podařilo prosadit usnesení, které vyzývá Konvent, aby přísahal na lidská práva”. ádost skvěle zdůvodnil tvrzením, e lid, základní autorita státu, nemůe strpět, aby se mu bránilo shromádit se, provést volby, protoe Paří bez zastupitelstva” , bylo v Thermidoru rozehnáno a z valné části popraveno , je hlava republiky bez due. A jsou-li v Konventu lidé, kteří soudí opak, nezbývá, ne aby je lid svrhl,” dodal důrazně.

Do týdne získá projekt toho přemrtěnce a nesnáenlivce”, jak mu spílají v Konventu zcela veřejně, podporu vech čtyřiceti osmi sekcí města a do čtrnácti dnů zmocněnců Lyonu,

Nantes a dalích velkých měst. Jene Konvent se mezitím vzpamatoval, získal sebedůvěru a 31. srpna odhlasuje ortel smrti nad Komunou. Prostě ji zruí. První dějiny Komuny tím končí.

Kdo vak zdaleka nekončí je Babeuf. Přes zavedenou cenzuru udruje vemonými triky

naivu svůj časopis pod názvem Tribun lidu” a také občas pojmenovaný Noviny svobody”.

80

Znovu není příli umírněný a shovívaný, protoe konečně poznal, koho má proti sobě.

30. listopadu 1796 vydává Manifest plebejců, kterým ohromí veřejnost. První politický program komunismu, sice nevědecký, ale na svoji dobu velice zralý a hlavně lidský a

srozumitelný, je na světě. Staré agrární představy o řeení v rukou rolníků ustupují do pozadí a naopak je vyslyen hlas nové třídy , dělníků. To nejlepí, co vymyslili Diderot a Rousseau je náhle sepsáno do akční podoby. Proto si neklade jenom proklamativní cíle a

říká, co lze udělat: Pro pracující lid, který nese nejtěí břemena státu, jemu není ničeho dosti, pokud má ovem v čele moudrou vládu”.

Jene právě vláda Francie ho začne znovu tvát, zuřivě pronásledovat spolu s lůzou nového reimu, vybije mu tiskárnu a ohrouje jeho rodinu. Babeufova ena ztratí zaměstnání a opět hladoví. Kdy mu ani toho není dosti a opováí se na nejhorího z nejhorích

thermidoriánů”, na Talliena, který získal majetek organizováním masakrů v Bordeaux, bude znovu zatčen a vězněn čtyři měsíce.

Ani potom se nevzdá a jen vyjde z vězení, zaloí spolek snílků a statečných zároveň ,

Spiknutí rovných”. Jednu z nejspravedlnějích organizací lepího světa. V jeho Directoire secret de Salut public” , z 30. března 1796 , sdruí nejlepí mue doby úpadku Francie.

Jakobína Filippa Buonarrotiho, přítele Robespierra, Félixe Le Pelletiera, buřiče od mládí, Jean Baptisté Droueta, známého z útěku krále a Sylvaina Maréchala, vůdce paříské

chudiny z dob nejhorích. To málo, co zbylo z Revoluce se selo v jeho Tajném výboru.

Bohuel i agent vlády, který spolek spravedlivých zrazuje od prvního kroku. A tak ji 10.

května začne velké zatýkání, za veřejné kampaně, která se brzy změní v hony na

čarodějnice. Protoe vláda zachránila stát před hrozným nebezpečím, vechny dobré

občany před novým velkým terorem, společnost před chaosem a zemi před zkázou”.

Propukly divoké váně a během nich můe vláda snadno zatýkat vechny podezřelé a zatím

jinak nepostiitelné, zakázat desítku novin a klubů, samozřejmé těch, které u pochopily, e Francie spěje od republiky rovných ke státu zbohatlíků.

Vichni předáci Spiknutí rovných” , s výjimkou Maréchala, který uprchl , sedí v samotkách, vyslýcháni kadý den, protoe mají být zdeptáni co nejvíce. Po měsíce nevidí nikoho ne své dozorce. Nesmějí psát rodinám. Jsou ivi o chlebu a vodě. A je převezou z Conciergerie do vendómské pevnosti na západě země, v zamříovaných klecích jako zvěř, budou kost a

kůe, tvarohově bílé pleti, s poloslepýma očima a roztřesenými údy”. To je jetě čeká dalích deset měsíců vězení a výslechů.

Kdo se vak pořád nevzdává je Babeuf. Nabízející čerstvě ustavenému Direktoriu jednání

velmoci s velmocí”. Přichází s velkorysým návrhem, e pouije vekerého svého vlivu na demokraty a stejně smýlející, jich je daleko více, ne vláda tuí, aby bylo uzavřeno

občanské spojenectví, pokud obdrí slib, e ve Francii bude nastolen vskutku lidový stát”.

Odpověď pochopitelně nedostane, protoe smíření vlády boháčů s představiteli čtvrtého

stavu, můe chtít jen blázen”. A tak zbývá jetě jedno dějství. Tragické.

Vláda se přece nezesmění jednáním s nepřítelem Francie,” zazní na schůzi Direktoria, které zároveň stanoví přesné datum monstrprocesu. Začne 20. února a skončí 26. května

1797. Kdy jen čtení obaloby zabere dva týdny a závěrečné řeči týden. Ke zveřejnění

rozsudku bude zapotřebí celých dvou dnů. Znovu zazní tolikrát omílaná slova o hrozbách teroru, kterému jsme unikli o vlásek…

81

O republice lůzy a galejníků … o pronásledování vlastníků”. Rozsudek bude pak vypadat podle toho.

Francois Noel Babeuf, nepřítel státu, veřejného pořádku a vlastnictví, který ji dávno ztratil čest nazývat se francouzským občanem” propadne trestu smrti. Pokusí se o sebevradu, ale gilotině nakonec neunikne. Bude sat polomrtvý. Popravě jsou donuceni přihlíet Babeufova ena a syn.

Právě ten, který napíe epilog epopeje zvané Babeuf. A v roce 1815 přitáhnou do Paříe Prusové a Rakuané, vyleze na Vendómský sloup a skočí dolů.

V posledním gestu hrdinství vlastence potupené Francie. Vyzývající na soud dějin nejen

nepřátele Francie, ale i ty, kteří zosnovali vendómský proces.

BISKUP S TRIKOLÓROU

První velkolepé představení mue neznajícího svědomí, obratně vládnoucího jazykem a

ochotného za peníze slouit vem i zrazovat vechny, kteří pouiji jeho slueb, také prodávat ve, co se prodat dá, jen neprodal vlastní matku jenom proto, e na ni nenael kupce, ale zároveň velice chytrého, vzdělaného, prozíravého a talentovaného aristokrata ve slubách buroazie, se koná 19. října roku 1789 v Ústavodárném shromádění.

Na prvním zasedání v Paříi, kam poslanci následovali krále, uneseného Paříankami z

Versailles 6. října. V nádherné renesanční kapli arcibiskupství, které vidělo a slyelo slávu

nejsvětějí, klanělo se majestátu králů Francie a Navary, ale zároveň ji nahlédlo do tváře novým časům. Vdy právě tady byli zvoleni do generálních stavů zástupci nastupující třídy, buroazie Paříe, kteří pohnou událostmi ve Versailles nejvíce.

Arcibiskupství včerejka tie vzhlíí do tváře biskupa dneka.

Na řečnitě, které bylo jetě nedávno kazatelnou, vystupuje Charles Maurice Talleyrand de Périgord, biskup autunské diecéze. Uhlazený a pohledný kněz, kterému se ve shromádění

přezdívá ,,pajda nebo ,,kulhavec, protoe od dětství potřebuje k chůzi hůl. Je mu třicet pět let , narodil se 2. února 1754 , a mimo vzorné sluby trůnu, u něho patřil k oblíbencům Marie Antoinetty, zatím ničím zvlátním neproslul. Snad jenom bezpočtem en, které proly jeho náručím, ale to v soudobé Francii patřilo i mezi církevními hodnostáři ke stylu ivota.

Prvním překvapením, které obstará, je jeho at. Prostý, bez kolárku, zbavený kadé

připomínky jeho církevní příslunosti. Ovem nápadně ozdobený trojbarevnou kokardou. Sál si to okamitě uvědomí a zaumí v mnoha tóninách. Kněí krajně nevrle. Větina vak

pochvalně. Talleyrand se zastaví na tribuně, poklepe nespokojeně holí, chvíli vyčkává a snad si přitom odříká svoje tajné krédo: Hlupáky si podrobuj a vyuívej jich, chytré a silné si zavazuj jako moné spojence. Buď dravcem, nikdy obětí, opovrhuj smolaři, skláněj se jen před úspěchem.” Podle tohoto vyznání víry i mluví ten, který měl jetě včera váně políčeno na kardinálský klobouk.

82

Revoluce, kterou teď Francie proívá, je nezbytná a brzy se ukáe jedinečnou. Proto musí i duchovenstvo vědět, kde je jeho místo. A vrátit lidu jako dobrovolný dar to, co měla církev dosud ve správě, tedy vekeré pozemky a statky souvislé a znovu ít podle přikázání, v

pravé blaenosti, v pokoře a chudobě, tedy okamitě odevzdat bosým a hladovým zadarmo,

bez výkupného, co jejich vlastně jest… Odříká monotónním hlasem, ačkoli proslul na

kazatelně jako skvělý řečník. Přesto vyvolá bouři. Nadení i nelibosti. A rázem vyene svoji veřejnou popularitu a do oblak. Protoe přesně vystihl, co bylo třeba udělat v zemi

zaplavené sliby svobody, ale pořád chudé, bez východiska na vední den. Vlastně bez

zaváhání přitom zradí svoji třídu, to jistě, ale zároveň se vydá nezadritelně na cestu, která z něho vkrátku udělá jednu z nejvýznamnějích osobností Francie přelomu 18. a 19. století.

O něm dějepisci budou říkat pyně il jako kníe a řídil se nejprohnanějími pohnutkami intrikána, který kdy dělal dějiny”.

Ačkoli víme, e pochopil revoluci po svém, jako znovurozdělení bohatství a úřadů, na čem chtěl osobně vydělat co nejvíce, zároveň významně pohnul lodí státu správným směrem.

Dopustil se toho lehce, bez výčitek svědomí, protoe nevěřil v Bourbony, rod slabý, hloupý, neobratný, zbabělý”, ale ani v aristokracii, která projevuje u po léta tolik odvahy jako ena při porodu”.

I kdy zůstává osamělým chodcem doby, je rázem milován, aby byl vkrátku o to více

nenáviděn. Vdy okamitě a bezostyně vyuívá svého postavení, začíná brát obrovské

úplatky, a s velkou samolibostí nám radí krást, navádí ke křivopřísenictví, rozsévá nevár,”

píí o něm noviny. Zároveň vak při jeho projevech poslanci pláčou, tleskají, jsou plni nadení, citu a radosti”. Právě tehdy sepisuje Občanskou ústavu duchovenstva, která podřídí církev státu. Je za to zvolen předsedou Ústavodárného shromádění a pověřen ctí slouit Te Deum na slavnosti sbratření na Martově poli. Tam ho uvidí davy 14. července

1790 naposled v biskupském ornátu. Kdy volá na tisíce ite, missa est!” je přirozenou hlavou státního náboenství. Proklínán papeem, kterému se hrubě posmívá a jako nazlost ochotně vysvěcuje odbojné kněze, přísahající na revoluci.

Náhle slavnějí ne Mirabeau. Chodci, kteří potkávají jeho kočár, ho bouřlivě pozdravují, dokonce vypřahají koně a vozí jej sami. Je vyvoláván na balkóny domů tam, kde je právě na návtěvě. Kadý ho chce poznat a stisknout mu ruku. Ve se mu daří. Jen zavedení

metrické soustavy proti anglickému premiérovi Williamu Pittovi neprosadí.

Revoluční biskup” opoutí církev a stává se světským člověkem 20. ledna 1791.

Pořád velice uitečný zvlátě na mezinárodním poli. Jen v Anglii se mu nadále nedaří.

Královna ho dokonce na smrt urazila, protoe se k němu při audienci otočila zády.

A tak se proradnému Albionu” pomstí v mnohoznačné nótě, kterou sepsal po pádu

francouzské monarchie: Král bezcitně podkopával novou konstituci, ve které mu bylo

vyhrazeno pevné místo. S nejskandálnějí tědrostí unikalo z královských rukou zlato,

vydávaly se velké sumy na úplatky, jimi se snail uhasit nebo alespoň oslabit plameny

vlastenectví, je ho tolik znepokojovalo.” Přímo plane revolučním hněvem, ačkoli krátce předtím nabídl Marii Antoinettě, na kterou nikdy nepřestal trpět, svoje sluby. elezná skříňka” ho v roce 1792 usvědčí.

Stíhání Konventem vak unikne, protoe dávno odjel do Anglie a potom do Spojených států.

Dobře vědoucí, e svoje monosti vyčerpal, zbytek víry v revoluci pozbyl a koho stihl odrat a zradit ji odral a zradil. Take nakonec zradí i Francii. Sice poprvé, ale zdaleka ne naposled.

83

V roce 1796 je Konventem očitěn a povolán zpět, protoe můe být jetě uitečný svým

talentem a prací”. A také bude, protoe v Novém světě se mnohému přiučil ve finančních operacích a pozemkových spekulacích, kterých je Francie plná. Je to přitom stále tý

Talleyrand. Vrtoivý, ziskuchtivý a dychtivý radovánek. Člověk bez due, bez svědomí, bez studu, bez mravnosti , opovrhovaný a nenáviděný opravdovými republikány, ale zároveň

bystrý a prozíravý, proto ctěný diplomat, jak doba ukáe, vlastně nejchytřejí v celé Evropě, schopný jednat s nepřáteli i se spojenci stejně úspěně.

Jeho návrat vak není zrovna procházka.

Ani thermidoriáni mu příli nevěří. Zajímá se o něho Barras, ale dává si načas. Proto se Talleyrand velice poníí a navtíví svoji bývalou milenku paní de Stael, dceru Jacquese Neckera. Říkají o ní nejchytřejí ena Starého světa”, a ona je na uznalé dobrozdání velice pyná. Podle toho vede i svůj salón v rue du Bac. Teď za Direktoria znovuotevřený jako

větírna věcí přítích. Kde se scházejí ti nejnáročnějí nové společnosti, ve ví počestnosti, protoe na divoké zábavy, pitky a orgie jsou určeny jiné domy státu thermidoriánů”.

Právě tady v jedné příjemné alkovně dosud velice ádoucí paní Anny Louisy Germainy právě dovrila třicátý rok , v něném rozhovoru milenců získá Talleyrand úřad ministra zahraničí.

Přemlouvání netrvá dlouho, protoe byl, ani to věděl, dávno vyhlédnut. A tak si můe

zakřičet radostí: Místo je nae! Místo je nae! Musím na něm vydělat obrovské jmění.

Obrovské jmění! Pohádkové jmění!” A také je brzy vydělá. Vedle Barrase a Fouchého se stane vkrátku jedním z největích boháčů v tehdejí Francii. A nahromadí tak velký a

zároveň dobře utajený majetek, e ani nejchytřejí dějepisci nespočítali, kolik desítek miliónů zlatých franků vlastně získal. Větinou na úplatcích, ale hlavně, jakmile začal zrazovat svoje patrony jejich přímým protivníkům, v nich vdy vytuil svoji lepí budoucnost. Pokadé placen alespoň dvakrát, protoe zrazoval vlastně pořád. Téměř deset let, kdy byl skoro

nepřetritě ministrem zahraničí tří reimů , republiky, císařství a království.

Majestátný, chladný státník, trochu pohrdavý dvořan, zákonný představitel vítězící mocnosti, zplnomocněný zástupce velké revoluce, bojující se vemi anglickými Jiřími, ruskými Pavly a rakouskými Frantiky. A hlavně člověk hluboce přesvědčený o své bezúhonnosti a o tom, e pomlouvají-li ho nějací nenávistivci a závistivci, nemůe být poskvrněn. Kadý dalí úspěch v něm tuto nekonečnou jistotu jetě posiloval. A po kadém diplomatickém vítězství jakoby říkal svým početným hanobitelům: Tak vidíte sami, jak jsem skvělý!” Tolik se o něm tradovalo za republiky. Kdy císařství pohotově dodá dalí epiteton: Opravdový kníe,

hodnostář nesporného rozhledu, velký v kadém slově i gestu, nedotknutelný v záři císaře, kterému věrně slouí…”

Přitom se nikdy a ničeho neodříká. Hlavně mámení peněz, a proto bere úplatky, říká jim

dary za moji pozornost”, vlastně od kadého, kdo dával. Od Pruska, od panělska,

Portugalska a Ruska. Bral od kolonií i metropolí, od pevnin i ostrovů, od Evropy i Ameriky, od Turecka a Persie v Asii. Od vech, kteří záviseli na Francii,

Francii potřebovali a Francie se báli. Hlavně od poraených či od těch, kteří se poráku zrovna snaili odvrátit. Od Rakouska si nechal vyplatit milión franků jen za mírovou smlouvu, podepsanou v Campo Formiu, z ní rovně snaivý Bonaparte získal stěí statisíce. Za dva roky ministrování ve slubách Direktoria získal více jak třináct miliónů franků ve zlatě. A tolik i utratil na recepcích, plesech, v kasinu, na pitkách, během flámů a v průběhu nespočetných dobrodruství z domů lásky, ale i z důstojně se tvářících salónů nové společnosti.

84

Kupodivu narazil jen jednou, u Američanů. Kdy podle dobrého zvyku vyadoval zavedený

příspěvek na the sweetness, tedy na sladkosti. Za vyřízení jakési banální námořní lapálie, kterou mohl obstarat i ten nejposlednějí úředník jeho ministerstva. Avak bohaté Spojené státy mu byly rovně povinny platit a tak celou záleitost vzal do vlastních rukou. A popudil prezidenta Států Johna Adamse natolik, e Talleyranda obvinil rovnou v Kongresu: Tento člověk, jemu jsme poskytli nejlaskavějí pohostinství, je právě oním ministrem francouzské vlády, na něho jsme se obrátili v dobré víře se ádostí o spravedlnost. A tento nevděčný ná host neváhal od nás vymáhat padesát tisíc liber terlinků na sladkosti, padesát tisíc terlinků na ukojení svých neřestí!*’ Natěstí Evropa podobná obvinění nikdy nebrala příli váně, take Talleyrandova reputace vůbec neutrpěla. A Jeho ádosti o sladkosti pak

pokračovaly, přímo se vrily v neztenčené míře. Ani za Bonapartova konzulátu, kdy ochotně zatratí Barrase a začne slouit mui, který vlastní slávu války i míru, je statečný a lechetný, má vechno, co Francie potřebuje.” Nali se kupodivu rychle, ačkoli byli dosti odliní. Jeden z nich elegantní a rozmazlený představitel starobylé aristokracie a druhý pouze zchudlý lechtic z divokého ostrova. První dokázal rozházet na hostinách nebo u karet víc ne onen vydělal za léta nuzného kasárenského ivota. Oba ovem baili po slávě a moci, co je

předevím spojilo. Vlastně u v době, kdy Bonaparte se stal vrchním velitelem v Itálii a potřeboval informace z Paříe. Talleyrandovi je tehdy ji třiačtyřicet a Bonapartovi pouze osmadvacet let. Proto i Talleyrand přichází znovu na ministerstvo zahraničí , odeel po vlastní demisi 20. července 1799 - 22. listopadu 1799. V ocenění zásluh, které si získal, kdy ctiádostivého generála podporoval v jeho ambicích nejen v Itálii, ale hlavně při egyptském taení. Konečně byl to rovně Talleyrand, který připravoval větinu rozhodujících

spikleneckých schůzek před Brumairem. Jakoby anděl stráný kroků Bonaparta, který se

teprve ve výinách politiky učil chodit. Konečně bylo třeba ocenit i několik let horlivé konfidetské práce. Pro nikoho jiného nepracoval Talleyrand tak dlouho a tak oddaně jako pro Bonaparta. Několikrát ho rovně podvedl se sobě vlastní virtuozitou a v roce 1807 za to bude krůtě platit, tentokrát donucen k demisi , ale slouit mu vlastně nikdy nepřestal. Také ho zrazovat, co pro stárnoucího kníete Benevetského, senátora a nejvyího komořího

císaře bylo vdy jedno a toté. Za léta spolupráce ovem nabudou k sobě zvlátní, nakonec i trochu lidský vztah. Bonaparte, teď ji Napoleon I. si ho opravdově váil, přes Talleyrandovy zjevné morální slabiny. Zosobňoval pro něho sice člověka netítícího se intrik ani

nemravností, obdařeného vak i velkými rozumovými schopnostmi, nejnadanějího ze vech

ministrů, je jsem kdy měl. A ten cítil vůči císaři něco velice podobného: Měl jsem

Napoleona rád, nehledě na jeho nedostatky. Kdy vystupoval na veřejnosti, cítil jsem se k němu váben oním neodolatelným kouzlem, které v sobě chová kadý génius … Slunil jsem

se v záři jeho slávy i v jejím odrazu, dopadajícím na ty, kdo mu pomáhali v jeho lechetném díle, a il jsem díky jemu astně, vlastně jako nikdy.” Stejně podrobné a zároveň skvělé dobrozdání vydá o něm i na konec ivota, připomínaje svým dědicům:

,,Jsa samotným Bonapartem donucen volit mezi ním a Francií, volil jsem, vědom si

nemonosti spojit v jediném citu zájmy své vlasti a zájmy Napoleonovy.

85

Přesto vak nikdy nezapomenu na to, e byl mým dobrodincem, nebo majetku, který

odkazuji svým synovcům, dostalo se mi valnou měrou od něho. Ani moji synovci nesmějí na to nikdy zapomenout a musejí to sdělit svým dětem a ty opět těm, které se narodí po nich, aby tato vzpomínka ila věčně v naí rodině, z pokolení na pokolení.”

Jene Talleyrand si Bonaparta nejen vyvolil, ale a přijde čas i odepsal. A vydal vanc nejprve Rakuanům prostřednictvím agentů kolem jeho habsburské eny Marie Luisy a pak i Rusům. Car Alexandr ho za prokázané sluby uctil osobní návtěvou v obsazené Paříi a

postaral se zároveň, aby ho vzal na milost Ludvík XVIII., který Talleyranda přímo z due nenáviděl. A tak se stane 13. května 1814 opět ministrem. A kdy nepodlehne lákání

Napoleona po jeho návratu z Elby je zplnomocněným ministrem po císařství sto dní”.

Naposled triumfuje na Vídeňském kongresu, kde obluzuje delegace Anglie, Rakouska,

Ruska a Pruska ochutnávkami francouzských sýrů , dovezl jich čtyři sta druhů a hlavně vín, kterých přikázal dopravit do rakouské metropole na tisícovku různých značek. Přitom v

zákulisí stihne uzavřít tajnou smlouvu Francie s Anglií a Rakouskem, zacílenou proti Rusku a Prusku. Tím si proti sobě potve včerejího příznivce cara Alexandra. Ten se rozzlobí

natolik, e vyvolá jeho poslední pád, tentokrát z funkce předsedy francouzské vlády.

24. září 1815 je Talleyrand natrvalo ve výslubě.

Protoe u nemá za co brát úplatky , je pouze členem sněmovny pairů , čile rozprodává

státní dokumenty, hlavně jejich padělky. Nejvíce těch nepravých od něho, k osobní potěe prodávajícího, získá Metternich - 732 kusů , za půl miliónu franků. Také píe paměti, kde zúčtuje předevím s Ludvíkem XVIII. a carem Alexandrem I.

Umírá 17. května 1838, na poslední chvíli usmířen s církví, take jetě stihl podvést ďábla, kterému byl po léta zaslíben”.

86

MALÝ KORSIČAN

U rok před revolucí si zapsal devatenáctiletý podporučík Napolione di Buonaparte,

narozený na Korsice 15. srpna 1769: V Evropě je velmi málo králů, kteří by si nezasluhovali, aby byli svreni.” Zřejmě pod vlivem Voltaira, Montesquieua, Rousseaua, Helvétia, vekeré buřičské literatury 18. století, kterou znal neméně dobře jako dějiny válek,

almanachy soudobých zákonů a dělostřeleckých tabulek. Proto uvítá pád Bastily a v ,,prvním roce svobody” se ji necítí důstojníkem dělostřelectva, nýbr vojákem revoluce.

Plný pokrokových ideálů odjídí do rodného Ajaccia, nejen aby navtívil milovanou matku, sestry, bratry a rodný dům, ale aby osobně přiblíil Korsice vysněný ideál svobody. Prostě chce získat Francouzi nedávno okupovný ostrov vlastně odkoupený od Janovanů pro

revoluci. Strhnout bílou kokardu a bílé prapory a nahradit je trojbarevnými.

Nejprve se mu daří.

Pozvedne Ajaccio, ospalé a zaostalé, ale pořád s doutnající vzpourou v dui, pro revoluční Francii. Hned na to vechny své síly, sny a um, ale i podporu rodného města nabídne

Pasquale di Paolimu, hrdinovi svých chlapeckých tueb. Vůdci vojensky zničené korsické

republiky, který bojoval s Janovany i s Francouzi a ani dvakrát poraen nesklonil hlavu.

Buonaparte vidí v Paolim moudrého, odváného velkomyslného a spravedlivého vůdce.

Pravého antického hrdinu, otce Korsiky, který podle něho měl historický úkol spojit

svobodomyslný ostrov s revoluční Francií. Určitě přitom sleduje i vlastní cíl. Stát sice důstojně ve stínu pronikavého a plodného génia”, ale být i prvním vojákem ostrova. Jakýmsi La Fayettem Středomoří.

Jene Paoli, kterému je v tu dobu edesát čtyři let, a jemu Buonaparte ochotně nabízí své sluby, si počíná krajně opatrně. Jakmile se opět prosadí jako nesporný mluvčí Korsiky, odmítne sluby klanu rodiny Buonapartových, na jejich uctivé dopisy a plamenné výzvy

neodpovídá a hlavně si dává pozor, aby ádný ze čtyř bratří nezískal veřejnou funkci. Zřejmě si vyřizuje staré účty, které neproplatil jejich otec Charles Buonaparte.

87

Nejvíce přitom ignoruje Napoliona di Buonaparta, kterému bude vak trvat jetě dva roky ne pochopí, e jeho první vykročení ze slávou nevylo. Natěstí, protoe Paoli se dá nakonec do slueb Angličanů a zmarní svoje republikánské sny v oldu ostrovní monarchie. A málem Buonaparteho i jeho rodinu po korsickém zvyku nechá pozabíjet. Ti se spasí vlastně na

poslední chvíli útěkem na pevninu.

Mladý Buonaparte je mezitím opět u své jednotky ve Valence. V roce 1791 získá hodnost

poručíka a 10. července 1792 je dekretem Ludvíka XVI. jmenován kapitánem. Zůstává stále

osamělým mezi lidmi, protoe ije sám sebou, hodně čte, hýřivým zábavám svých druhů se vyhýbá, nebo na ně prostě nemá. Také píe. Jeho filozofické studie a dokonce i román

nezakrytě opisují z Rousseaua. Odsuzuje v nich despotismus, lituje, e nemohl stát vedle Bruta, kdy se mstil za potupenou republiku a svět. Ke zděení svých druhů dochází do

místního jakobínského klubu.

Jeho nadený vztah k revoluci, víra, e válka svobody proti tyranii bude dovedena do konce a bouře revoluce přinese lidu těstí”, nejlépe vystihuje jeho čtvrtý a vlastně poslední spis, který v mládí napsal. Nazvaný Večeře v Beaucaire. To u slouí u 4. dělostřeleckého pluku v Nice a hluboce proívá drama, kterým Francie prochází. Byla ustavena republika. Král je mrtev. Popravena byla valná část girondistů. Intervenční armády útočí na vech stranách.

Byl zabit Marat a gilotinován i vůdce lyonské chudiny Chalier.

Právě na otázky ivota a smrti, člověka v revoluci, svobody a spravedlnosti odpovídá jeho nesporně nejlepí literární dílo. Stihl je napsat přesvědčivě, jasným a jadrným jazykem, bez literárních příkras, spíe jako plod rozumu ne citu. U nelze věřit slovům, ale je třeba činů,”

říká jeho hrdina, který ije uprostřed kontrarevolučního povstání, musí čelit zradě, intrikám, zlobě patných občanů. Kupodivu nevznikl pouhý agitační leták, nebo zákony literatury jsou ve Večeři” respektovány a dobové zmatky mají vesměs nadčasový záměr. Proto byla

Večeře v Beaucaire” úspěná a hned po prvním vydání, které si financoval osobně autor, republikánské orgány nařídily vydání druhé.

Take za osm let bude mít první konzul republiky mnoho starostí, aby se vechny výtisky naly a zničily. Jakobínský duch z nich toti čiel na dálku.

Opravdový revolucionář Buonaparte pak velí u Toulonu, obsazeném Angličany, obléhacímu

dělostřelectvu i čtvrté koloně, která jediná prorazí opevnění. A stane se po zásluze

brigádním generálem. Hlavně přičiněním Augustina Robespierra, se kterým se spřátelí. Tím prorazí bezútěný kruh ivotních poráek a vyhraje první ze sedmdesáti bitev, které svede a do 18. června roku 1815, kdy jako císař nakvap opustí Waterloo. Jeho astná hvězda

vychází a bude jasně zářit dvaadvacet let. S malým nedorozuměním, které ho potká 9.

srpna, kdy bude jako přítel bratří Robespierrů zatčen a málem popraven v Antibes. Z vězení vak skoro zázrakem vyjde za čtrnáct dní, aby se hřál na výsluní své první opravdové lásky, kterou poznal v Désirée Claryové, jí zachránil bratra z marseillské pevnosti v podobném ohroení na ivotě.

Dochovaná korespondence, v ní ji Buonaparte oslovuje něná Eugénie” a podepisuje se

Tvůj po celý ivot”, dokazuje upřímnost citu, který ho náhle potkal, i hloubku vzájemnosti mladých lidí, kteří k sobě v nepokojných dobách velice přilnuli. Vzepjaté časy jakoby

pomáhaly vzletu jejich lásky, zvětovaly vzruení, které ji provází. V době, kdy se stávají příbuznými , Josef, bratr Buonapartův se oení se sestrou Désirée Julií , si píi!

88

,,Miluj mne navdy, vechny ostatní útrapy pro mne nic neznamenají.

Jene zároveň má u plnou hlavu války. Myslí na Itálii, na vavříny dalích vojenských

vítězství. A vedle nich je Désirée, sice vzdělaná, ale zasněná dívka, pouze něco hezkého, ale nikoli hlavního. Proto si začíná cílevědomě budovat svůj táb vítězství. Něná

čarodějka, která si podmanila moje srdce”, musí proto ustoupit do pozadí. Přesto se s ní na jaře roku 1795 jetě zasnoubí.

Po jeho boku se tehdy objevují předevím druzi ve zbrani: Andoche Junot, o dva roky mladí důstojník, který se dal jako rolnický chlapec k dragounům, devatenáctiletý Jean Baptisté de Muiron, který velel spolu s Buonapartem v Toulonu, také v hodnosti kapitána dělostřelectva a jen pak hrdinně padne o tři roky později na arcolském mostě. A vděčný generál po něm

pojmenuje fregatu, s ní se bude vracet z Egypta pro titul prvního konzula. Nadporučíkem v Toulonu byl zároveň dvacetiletý Auguste Fréderic Louis de Marmont, o něm později sám

napíe, e byl neobyčejným člověkem**. Nejdůvěrnějí přátelství vak uzavře s Gérardem Christopherem Durokem, na něho nejvíce dal i osobně. Vkrátku se do Buonapartovy

kohorty přihlásí i dalí důstojníci, později slavní generálové a marálové, předevím Murat, Victor, Lannes, Suchet a Leclerc. Nakrátko se v ní ocitne i Jean Baptisté Bernardotte, který se po létech oení s první láskou Buonaparta Désirée Claryovou a učiní ji v roce 1810

védskou a norskou královnou. Také zakladatelkou dynastie, která vládne ve védsku do

naich časů.

To u se Bonaparte něné Eugénie , mezitím dokázal pofrancouztit obě jména , dosti

chladně a hrubě zřekl. A odhazuje spolu s ní i svoji lepí minulost. Náhle není revolucionář, nýbr horlivý stoupenec nové společnosti. Také nepřemýlí pouze o slávě, ale i o penězích, palácích a vůbec o majetku. A do těchto obzorů blízkých mylení notáblů, s nimi se stýká v

chýi Thěrese Tallienové, pak snadno vklouzne něná vdova Josephina Beauharnaisová, rozená de la Pagerie, ivá, rychlá v pohybech i řeči, chytrá, ale přece jen trochu dobrodruná ena, která dovrila třicet dva let a musí se rozhodnout, co bude dál. Její chvilkové svazky s Barrasem a Hochem jí toti ádnou jistotu do budoucna nedávají. O pět let mladí Bonaparte je přitom uchvácen její měkkou vemlouvavostí, kočičími způsoby, uměním pozorně a citlivě naslouchat i věcem, které ji veskrze nezajímaly. Nakonec je zcela polapen. A tak se

8. března 1796 slaví rychlý sňatek eny dobrodruky*’ a malého Korsičana. Za svědky jim ochotně jdou Barras a Tallien.

Uplyne necelých čtrnáct let a Bonaparte , tehdy u Napoleon I. , něnou vdovu bez

skrupulí vymění za něnou princeznu Marii Luisu z domu Habsburků. Kdy mezitím

vystřídal desítky urozených i neurozených milenek, z nich zvlátě dojemný byl příběh lásky s hraběnkou Walewskou.

Čerstvě vyjmenovaný divizní generál Bonaparte, který nedávno děly rozstřílel povstání

roajalistů, začíná hned po svatbě svoji zářivou vojenskou cestu. Nakrátko vrchní velitel vnitřní armády, tedy Paříe, odjídí dosti nečekaně, ale rád k vojsku do Itálie. A ten malý trouba, jak mu říká Barras, začíná dělat kariéru.

Nastává čas splněných snů.

Direktorium potřebuje válku, aby stát mohl ít a Bonaparte, který je v tu dobu ji obětavým sluhou notáblů, ji pohotově obstará. Tak generál, o něm se jetě nedávno psalo v

policejních hláeních e nemá důvěru veřejnosti, se během několika měsíců stane nejen miláčkem vojáků, ale i zaslouilým vlastencem, který vrátil Republice čest. Do rodokmenu vítězství, jak sám bude s oblibou říkat, se začnou psát bitvy u Montemotte, Millesima, Lodi, Rivoli, Arcole a dalí a dalí.

89

Kdy jako zázrakem překonal obtíe patně obutého a oaceného vojska, je po měsíce

nedostávalo old a podobalo se spíe hordě nájezdníků ne revoluční armádě. Během

pouhých dvou týdnů je dokáe rozohnit natolik, e estkrát zvítězí, ukořistí jednadvacet praporů, padesát pět děl, dobudou deset pevností a poberou patnáct tisíc zajatců. Neměli nic a náhle mají ve. Přitom jeho vojáci začali vyhrávat bitvy téměř bez děl, překračovat řeky bez mostů, uskutečňovat obtíné pochody bosi, jedli jen okoralý a plesnivý chléb a pili kalnou vodu.

K tomu vemu je Bonaparte přiměl jako zanícené republikány. I on se jím jetě pořád cítí a podle toho si i vybírá stejně smýlející spolubojovníky. Jeho generální stan se u podobá opravdovému velitelství vítězství”. Vdy mu od října roku 1796 leí u nohou celá Itálie.

Vlastně i Direktorium, kterému ochotně poslal na pomoc deset tisíc muů pod velením

generála ďAugereaua. Stačilo, e Barras oslovil toho prosáčka” velice zdvořile jako

ochránce Republiky”. Zároveň v polovině roku 1797 za ním nestojí jen statisícová armáda, nejlepí vojsko Francie, ale i stále se roziřující svita vynikajících velitelů.

André Masséna, miláček vítězství”, Jean Lannes, Ronaid Bonapartova tábu”, Alexandre Berthier, mozek francouzské armády”, Josef Sulkowski, vyvolenec polské svobody”, Antoine Maria Lavalotte, nejlepí pobočník”. Mladí a divocí důstojníci zrození revolucí a větinou velice nízkého původu. Naprosto věřící v republiku. Proto tak nadeně rozbíjejí

armády tyranů”. Zároveň jsou i na smrt oddaní svému vojevůdci, a to i potom, a se nechá bajonety prohlásit konzulem, posléze císařem a republiku zcela zavrhne. A ho strhnou

osidla moci, touha po dalích a dalích vítězstvích, po slávě, a to stojí, co to stojí, za přeměny osvoboditele v dobyvatele.

Takový bude Bonaparte, a vytáhne za dobrodrustvím roku 1798 a 1799 do Egypta, který

sice dobude, nebo porazí místní beje a mamlúky, dokonce se zmocní části Sýrie, aby

nakonec zjistil, e je také poraen. Jeho třicetitisícové vojsko se mu toti ztrácí před očima, flotilu mu poslal admirál Nelson ke dnu, take bylo jen otázkou času, kdy ztratí ve, co tak obtíně získal.

Jako voják rychlých rozhodnutí se pokusí změnit poráku v cizině ve vítězství doma. 23.

srpna 1799 odplouvá z Alexandrie, kterou s velkou slávou dobyl před třinácti měsíci. Opět sází na osud, který mi byl vdy nakloněn, a jistě mi bude příznivý i nyní. Navíc je třeba odvahy. Kdo neriskuje, nemá naději na výhru. Má výhra bude vláda, v jejím čele stanul”

9. října přistává v Saint-Raphaelu. 16. října je v Paříi. Vítán jako po léta nikdo před ním.

Kdy putoval z jihu do metropole, konala se kolem něho jedna obrovitá pou.

Vstříc mu vycházeli vedle notáblů sedláci, děti s květinami a eny plné významných nabídek.

Vichni v něm zdravili generála republiky, záchrance vlasti.

A Paří ílela radostí. Městská posádka oslavila generálův návrat do Francie slavnostním pochodem a hudbou. V divadlech, salónech i kostelích se ozývalo pouze jeho jméno. Rada

pěti set povstala jako jeden mu a za burácejícího potlesku a radostných křiků provolávala obdivovanému vojevůdci slávu.

Scéna státního převratu byla tím připravena. Kulisy rozestavěny. Herci mohli vejít.

První dějství se odehraje v paláci ulice Chantereine, kde se tklivě usmířili dlouho rozloučení manelé. A Josefína horlivě hostí ministry, poslance a důstojníky. Také novináře, advokáty a bankéře. Ti poslední vstupují vdy s velkým balíkem peněz.

90

Přicházejí téměř vichni, kdo něco v Paříi znamenají. Nejčastějími hosty v domě, který Bonaparte vyenil s Josefínou, jsou Talleyrand a Fouché. Inspicienti druhého dějství.

Na druhé dějství zvoní na obědě se Sieyěsem, kdy dojde k uzavření rozhodujícího

spojenectví, je vyřadí pyného a stav věcí nechápajícího Barrase. S ním se Bonaparte také setká na velkolepém obědě, ale jen aby se neřeklo. Ten, který pět let klamal vechny i

republiku, bude vkrátku dokonale oklamán sám. Třetí dějství začíná v Tuileriích, na zasedání Rady starích. Píe se 9. listopad, onoho v dějepise proslulého 18. brumairu VIII. roku Republiky. Kdy sedm tisíc muů paříské posádky pod okny vykřikuje, e přiel den, kdy je nezbytně nutné zachránit republiku” a zároveň přísahá věrnost jedinému generálovi , Bonapartovi. A Rada starích vyděena zvěstmi, e hrozí spiknutí, které zvedá dýku na

členy národního zastupitelstva”, se rozhodne přemístit spolu s Radou pěti set do zámku v Saint-Cloud na okraji Paříe. Generál Bonaparte je zmocněn vykonat přijaté rozhodnutí,”

doporučí jako mimochodem. Protoe ten pateticky slibuje: Chceme republiku zaloenou na svobodě, na rovnosti, na posvátných zásadách lidového zastoupení.”

Za hodinu po vyhláeních Rady starích se samo od sebe rozpustí Direktorium. Barras

rovně abdikuje. Francie je tím bez vlády. Tu dalí nastolí o den později Muratovi dragouni.

Kdy nejprve vyházejí oknem zámku v Saint-Cloud vechny poslance, pak jich několik

desítek zase pochytají a přinutí, aby vyhlásili konzulát. Bez jediného slova námitky přejde vekerá moc do rukou Bonaparta, Sieyese a Ducose. Ve dvě hodiny v noci přísahají vichni tři věrnost republice, kterou nechali svrhnout bodáky. Dalí ivotopis jakobínského generála”

je nepříli hezká kniha násilí, válek a dobývání Evropy. Začne o měsíc později, kdy se

Bonaparte stane prvním konzulem. A se roku 1804 prohlásí císařem, bude si Francie sčítat dva milióny mrtvých vojáků. Dalí tři milióny jí Napoleon I. obstará v následných deseti letech. Začala éra bonapartismu”, diktatury velkých vlastníků, která u nemá s epopejí Velké revoluce nic společného. Je nikoli dějinným pokrokem, nýbr zpozdilostí, nikoli osvětou, nýbr předsudkem, nikoli budoucností, nýbr minulostí. Jetě se budou řadit litery, zvlátě tučně citované v letopisech válek , Marengo, Slavkov, Jena, Královec, Borodino, Berezina, Lipsko. A přijde Waterloo 18. června 1815. A skončí příběh slávy v úpadku, obliby v

nenávisti, velikosti v malosti. Ten, který ho psal, veskrze potupil ideál lidskosti, svobody a demokracie. Snad i proto bude zpytovat svědomí po est posledních let ivota, internován Brity na ostrově Svaté Heleny, ve ztraceném a klimaticky krajně nepříznivém koutě jiního Atlantiku.

Zde také vydechne naposled 5. května 1821, v est hodin večer. Tie eptaje slova

Francie… armáda … předvoj..

Konec