Preparát X - Jiří Marold

Co dělá?” manelčin hlas naléhavé evelí do sluchátka. Je est. Začátek je v půl osmé!”

Sejdeme se u divadla.” Co jenom dneska dávají… Toscu? Lazebníka? Bohému? Ach ano, u to mám. Dona Giovanniho. Ujistil manelku kdesi v desátém patře věáku libuskéhosídlitě, e bude u divadla včas. Ne, jetě nezapomněl, e dochvilnost je předností králů. I kdy to vymysleli kdysi dávno ve Versailles, není důvodu zanedbávat tuto ctnost i v Praze.

Nestrachuj se, holení mám u sebe ve stole. Pro takové případy jako dnes. Abych nezapomněl, vezmi si ty sametové aty. Moc ti sluí!”

Konejivý diplomatický závěr dopadl na úrodnou půdu. Z Libue doletěl po drátě smířlivý smích. Major Čásek se podíval na hodinky. Jetě má čas. Sáhl po holení. eny jsou eny. Tohle kdysi řekl právě Mozart. Pořád spěchají. Jedou vlakem do Prahy a v Kolíně u stojí u dvířek na chodbičce, v kadé ruce po kufru, aby náhodou nezmekaly Hlavní nádraí.

Zase telefon.

Ditrich? Odkud volá? Dobře, ale chvátám za kulturou, tak si pospě!”

Nadporučík je jetě v budově. Asi se lopotí s kasařem Matýskem. Toti s jeho spisem. Někdo udělal před měsícem trezor ve Stavexu, rukopis na místě činu na starocha sedí jako aty od Adama. Mazlil se s káčou z pravoboku, otvor po autogenu trojúhelníkový jako podle pravítka, ale legendární Matýsek, který by o kasařiné, kdyby se ovem takový,předmět vyskytoval, mohl přednáet na univerzitě, nikde. Před esti týdny odeel z domova, nikomu nic neřekl, zem se po něm slehla.

Nezávidím Ditrichovi. Hledej jehlu v kupce sena, kdy nikde ádná není!

Rozprostřel před sebou dnení noviny. Bohemce to bez Panenky moc nejde. Na Slovanu se nezmohla ani na gól. Zakaredil se. A to jsem si koupil permanentku na tribunu!

V Jugoslávii na Jadranu udeřila vedra, jaká zde nepamatují dvacet let. Rekreanti jsou knokautováni. V Budvě pokračuje renovace staré čtvrti postiené katastrofálním zemětřesením.

V Praském varieté je od včerejka nový program. Jeho ozdobou je několik zahraničních artistů, jako kupříkladu Pietro Valdini, akrobat na volném laně. Susan Hertésyová s roztomilou skupinou impanzů a Hamilton, mistr mikromagie, vítěz nedávné Magie Trophy v Baden-Badenu. Program vhodně doplňují nae artistické pičky, vtipný konferenciér Pepi Schneider a orchestr Ladislava Zubky.

Sáňkaři ve Smriné … proboha, co je tohle za hloupost, venku osmadvacet nad nulou, v poledne si můe vařit na slunci vajíčka na měkko a tady někdo jezdí na saních… zahájili přípravné období na dráze ve Smriné pilným tréninkem na kolečkových saních. Nově zbudovaná betonová dráha s mnoha zatáčkami a velkým ,esem skýtá naději, e v nadcházející sezóně by nai sáňkaři mohli navázat na úspěchy minulých let.

HYQEP nespí na vavřínech. V praském výzkumném ústavu pracují přední vědci v rámci výzkumných úkolů daných pětiletým plánem na účinných ochranných prostředcích proti kůdcům naich lesů. Termín dokončení výzkumných prací, včetně zkouek, chtějí pracovníci HYGEP v rámci socialistického závazku zkrátit o půl roku.

Na Labi u Brandýsa nad Labem v důsledku veder klesla hladina řeky pod normál. Lodě Čs. plavby labsko-oderské v těchto místech musí přeruit plavbu a čekat na lepí počasí, protoe by jim při průjezdu hrozilo nasednutí na mělčinu.

Ve Vídni bude přítí týden zahájen za účasti 33 zemí tradiční chemický veletrh CHEMEX.

Federální kriminální ústředna pátrá po nezvěstném Adolfu Matýskovi, narozeném 8. 11.1911. Jmenovaný je hledán pro důvodné podezření z trestné činnosti…

A kříovka. Mrkl na legendu. Nic moc. Otázka několika minut. Tříbí mysl, bystří rozhled. V Klubu hádankářů na něho pohlíejí s trochou závisti. To se ti to, majore, lutí, kdy má letitou průpravu z práce. A vymýlejí jako lahůdku zamodrchané roháčky, přesmyčky, řetězovky a kříovky nejtěího kalibru.

Soudruhu majore..

Vzhlédl od novin. Tuku zapíchl do vzduchu, směrem ke dveřím, v nich se objevil nadporučík Martin Ditrich.

Co Matýsek? zahřměl mohutným barytonem.

Nadporučík pokrčil rameny napěchovanými v koené bundě. Sotva se mu do ní vela, take nezasvěcenec by si mohl myslet, e tenhle vysoký, hnědovlasý mu patři k oporám vzpěračského oddílu Rudé hvězdy. Jene Martin je sprinter. A ne ledajaký. Drí rekord na stovku, na přeborech bezpečnostních sborů socialistických zemí vyhrál běh na dvě stě metrů a jako finiman tafety se přičinil o dalí zlato pro nae barvy.

V poslední době ho trápí achillovky. Doktor Típek, klubový lékař, ene svou ovečku u drahnou dobu pod chirurgický nů. Ale copak má nadporučík čas? Kdy u se konečně odhodlá a sbalí si kartáček na zuby a něco ke čtení, vdycky mu jako z udělání někdo z galérky jeho rozhodnutí zhatí.

Loupe, přepadení, kasa, vrada.

Teď ho kromě achillovek trápí navíc starý Matýsek.

Zatím nic, soudruhu majore. Chtěl jsem jen …

Čásek se usmál. U mu volali z Rudé hvězdy. Zítra je liga s Vítkovicemi. Bez Martina by sprinty jen paběrkovaly. Uvolní ho, náčelníku? Víme, ten případ, ale jedná se jen o dopoledne, dvě hodinky, jde o body, o umístění v lize…

Tu ligu si jdi odběhat. Snad ti nerupne achillovka. V poledne a u zase maká na té káče!

Nadporučík si viditelně oddechl.

Dík.

Čásek se opět zahloubal do kříovky, neklamné znamení, e rozhovor skončil. Nadporučík se otočil a mířil ke dveřím.

Dny odpočinku na est? zaslechl ve dveřích naléhavý dotaz.

Nadporučík se otočil a bez rozmýlení oznámil: Víkend.

Major spokojeně pokýval hlavou. Víkend, fajn. Ditricha budu muset jednou přitáhnout k nám do klubu. Dny odpočinku, jak krásně řečeno. Dnes večer divadlo. Zítra k vodě, v neděli na zahrádku, večer na Bohemku, co by si člověk mohl víc přát.

V té chvíli jetě netuil, e tento týden bude moci uvaovat o víkendu jen a jen v souvislosti s kříovkou. O vodě se toho ovem dozví dost. U dnes. A druhá půlka Mozartovy líbezné opery, určené milovaným a hlavně rozumějícím Praanům, se bude muset obejít bez jeho přítomnosti.

Ani Martin Ditrich nemůe vědět, e u záhy se starý Matýsek rázem stane předmětem zájmu někoho úplně jiného, protoe nic naplat, vrada je větím trumfem ne kasa, by udělaná čisounce a rukou hedvábnou.

Nikdo jetě nic netuí. Na ulici dopadají havé ípy podvečerního slunce. Jako by nasvěcovaly scénu k velkému divadlu. Kdo můe, prchá z města ven, utéct rozbředlému asfaltu, uniknout z rozpálených zdí.

Začíná víkend.

Dny odpočinku. Jene co kříovkář můe vědět…

2

Vlny rozverně dotíraly na pobřeí. Jak se dotkly vyběleného písku, smekly jako na povel z hlav stříbřité oolky. Dnes se dá bez obav jít dozadu na druhou plá. Je tam divočeji, ádné barevné slunečníky s coca-colou a půjčovna lehátek pro ty, kterým je písek moc drahý nebo zase horký. Po úzkém ostrohu projde mezi kameny dírou ve skále, musí dávat pozor, aby té nesmetla lakovná vlna, hop a skok, dopad z půdruhametrové výky, balvany, písek nahrubo mletý v dávných stoletích, pratí sebou, dětičky nekvíčí, mámy na ně nevřetí, sem, do těchhle končin se odvái jen člověk, který si s přírodou podává ruku.

V dáli svítí ostrůvek s nočním barem. Za pár dinárů tě tam z přístavu vedle rozvalin staré Budvy převeze kdejaký osmahlý domorodec. Vpravo vysoká skála. Na ní deska, připomínající, e před dávnými lety sem zabrousil na svačinu ralok a jeden stařičký profesor (nikoliv česká učitelka) se u k večeři do hotelu nevrátil.

Daniela s rozkoí nastavila tvář ostrým poryvům slunce. Taková dovolená na Jadranu je rozhodné lepí, ne se otravovat někde na podnikové chatě, kde kadá sklenka vína je prozkoumávána rentgenovými zraky enských z práce, a kdejaké slůvko utrouené přátelsky s kolegy způsobuje jen otok ucha.

A kdy to jetě zaplatí Honzík … co by si jeden mohl víc přát. A jak krásné mluví česky! Jeho rodiče se vystěhovali u před válkou a dbali, aby syn ovládal jejich mateřtinu.

e se tady procvičí v jazycích, na to ani nepomýlí. To přece patří k věci. Honzík přece… ale co, nechám meditací. Jak u dlouho leím na břie? Dvacet minut, propánakrále, honem otočit, nebo budu mít záda jak vysokou pec při odpichu.

Tamhle plave. Kdyby tak enské od nás věděly … A hlavně viděly. Dala se nahlas do smíchu, kdy sl představila, jak baby civí s pusama dokořán. Munzlová a takového chlapa, viděly jste, holky? Učiněný Trlntignant, no ten, co hrál detektiva Carellu, jak se to jen jmenovalo, jo Bez motivu. A pak v tom filmu Nebezpečný cestující, jak veze toho chlapečka autem a pronásleduje je vradící maniak.

Tak Munzlová klofla Trintignanta…

Ted se vynořil z moře. Přisedl k ní. Vztáhla k němu ruce.

Vymanil se lehce z jejího sevření a sáhl po příručním chladícím boxu. Vytáhl láhev cinzana.

Chce?

Cinzano vdy a vude. Kývla. Z proutěné tatičky vytáhla tubu a odsypala do skleničky dvě barevné tabletky.

Zhluboka se napila.

Díval se na ni zamyleně. Ty s tou chemií nedá pokoj ani na plái, milá zlatá.

Vlastní výroba? zaklebil se.

Zasmála se. Ukazováčkem se dotkla rtů.

Psst. Státní tajemství.

Houby, miláčku. Po pití tě pálí áha. Uívá prachobyčejnou sodu. Ve vzneených tabletkách, abys vypadala zajímavě.

Rozpřáhl ruce. Sorry.

Na Budvu padl rudý kotouč zapadajícího slunce. Usadil se nad rozlomenými střechami pobořených domů a strnul v nehybné poloze jako by byl ochromen hrůzou z apokalypsy, je před časem dopadla na tento kraj.

3

Poslyte, profesore, neel byste se na něco podívat?” řekl zaraeně doktor Vondrák. Mocně zabafal z doutníku, jeho délka mohla v případě nouze docela dobře nahradit klasický metr. Jene tenhle metr jetě navíc dýmal jako vechny komíny rozlehlé průmyslové čtvrti, a profesor Lesař, přednosta Ústavu soudní patologie, měl vdycky ve Vondrákově přítomnosti dojem, e v bezprostřední blízkosti někdo pohodil dýmovnici nejtěího kalibru.

Spí po paměti se otočil směrem, kde tuil doktorovu přítomnost.

,,O co jde? vypravil ze sebe s námahou a vzápětí se bezmocné rozkalal.

Vondrák profesorovu indispozici blahosklonné přehlédl. Mocným tahem zahalil zbytek místnosti do neproniknutelné clony. Přemítavě pravil! Ten utopenec.

Z Brandýsa?

Právě ten.

A co je s ním?

Ten člověk se neutopil.”

Já ti ten doutník nedaruji: Chcete říct, e se v té vodě oběsil? Strangulační rýhu byste nael i bez pitvy, ne?”

Vondrák se naklonil blí k profesorovi. Z mlhy vystoupily matné obrysy kulaoučké tváře, zkrálené zlatými obroučkami tlustých brejliček.

Neoběsil, řekl významně. Spí mu někdo pomohl.

Profesor sebou trhl. Chcete říct, e ho někdo zabil a pak teprve hodil do vody?”

Přesně tak.”

O chvíli později se u oba skláněli v podzemí ústavu nad mrtvolou, bezmocně leící na bílém pitevním stole. Vedle stál vozík, na něm mrtvý spočíval do chvíle, ne jej zřízenec vytáhl navyklým pohybem z mrazícího boxu.

Profesor Lesař nakrabatll čelo. Kdy po chvíli vzhlédl, zakroutil nevěřícně hlavou.

Zajímavé ..řekl tie.

To bych řekl.”

Na první pohled viditelný edém na plicích. Nikde voda. Sraená krev v oblasti sleziny a jater.

Řekl bych, e jsou zde stopy po ochrnutí cév, řekl profesor.

Račte si vimnout miosy! ukázal Vondrák na oči mrtvého.

Nepřirozené zúené zornice.

Takhle utopenec nevypadá.

Profesor se pozorně zadíval mrtvole do obličeje. Naklonil se k levé tváři. Navyklým pohybem poodhrnul lalůček uního boltce.

Vondrák překvapeně hvízdl.

No nazdar!”

Necelý centimetr pod uním lalůčkem se skvěl nepatrný, zafialovélým okrajem rámovaný otvor.

Tomu člověku dal někdo injekci.

Ale čeho?” pravil tie profesor. Otočil se a rychle opustil pitevní místnost. Strhl si rouku, sundal gumové rukavice. Spěchal, aby byl co nejdříve u telefonu. Mrtví nemluví. Odpověď na otázky, které vyslovuje smrt, musí dát někdo jiný. Patolog v tomto případě můe sehrát pouze roli nápovědy.

Lesař, soudní, řekl spěné. Majora Čáska a pak laboratoř. A rychle!”

Sluchátko ho pálilo v ruce. Pětadvacet stupňů letního podvečera na tom ovem nemělo praádnou zásluhu.

4

Panelák s deseti řadami pater se tyčil ve staré vilové zástavbě jako koíkářský pivotman na návtěvě v říi trpaslíků. Několik nájemníků se jetě potilo v montérkách nad kolečky s pískem a rachotícími vozíky s mazlavým betonem.

Ahoj, hoi!”

Pár jich vzhlédlo od práce. Ahoj!

Nadporučík Ditrich znaleckým okem přelétl rozestavěné garáe. U budou brzy hotové. Obě podlaí jsou u prakticky připravena k ustájení motorových koní, zbývá jen poloit poslední izolační vrstvu střechy, dodělat pár maličkostí, dát do pořádku okolí. Jetě schody, zábradlí, ventilace, a můe se slavnostně přestřihnout páska.

Za kolik?

Co za kolik?

Mu u miniaturní staromódní míchačky, vyhrabané čilými bytovými drustevníky bůhví z jakého skladitě technických památek, s nevolí potřásl hlavou.

Tu stovku. Zítra. Na lize.

Jo, chlapče, to je ve hvězdách. Za lip ne 10.55 u ji nedám, to si pi. Achillovka přece jen v poslední době nedovolila nakládat plné talíře tréninkových porcí.

Svěák to nebude, řekl. Ten Michal zřejmě trpí utkvělou představou, e by vedle něho na patře neměl bydlet nikdo jiný ne světový rekordman a olympijský vítěz v jedné osobě. Zatím musí vzít zavděk jen mistrem republiky a přeborníkem bezpečnostních sborů. Jako kdybych já na něm chtěl, aby si na dveře k vizitce Ing. Michal Vildt připíchnul dekret o udělení Nobelovy ceny. Co o to, chemik je to náramný, nad zkumavkami s jedy

a kyselinami kouzlí v ústavu nadmíru sluné objevy, ale na metály má jetě dost Času. čtyři roky stavěl byt, teď dalí rok gará. Zaslouilý stavitel Michal.

No dobře, smířil se chemik s vidinou odkladu atletické světové senzace. Pak začal ze zcela jiného soudku. Hele, nemá nějakou slunou detektivku?

Přijď si, ale hned. Večer potřebuji jetě něco napsat.

Za chvíli jsem na tvém prahu! houkl Michal a sklonil se nad míchačkou, ani v nejmením připomínající přístroj, v něm by probíhaly divukrásné a svět ohromující chemické reakce.

Martin Ditrich se nestačil ani osprchovat a Vildt u zvonil u dveří. U od chvíle, kdy se sem přistěhoval a poprvé ho spatřil, mu připomínal Jaroslava Jeka. Stejný oválný, dobromyslný obličej, ulízané tmavé vlasy, očička skrytá za tlustými skly v kulaoučkých obroučkách, rozdíl byl jen v tom, e místo Bugatti stepů a Skafandr foxu skládal pod okny cihly, beton a fony.

Pivo?

Odkdy atlet pije?”

Martin se usmál. Od sedmi do osmi.” Kdybys věděl, e Zátopek si třeba hodinu před rekordním během dal jednu plzeň! V malých dávkách je zkapalněný chmel lepí ne předstartovní přednáka psychologa, trenéra a lékaře dohromady …

Honí někoho? zajímal se chemik.

Tak nějak. Jako kdyby při jeho povolání mohl dělat něco jiného. Jene detaily se nemají vyprávět ani ze spaní, nato sousedovi z baráku.

Martin ukázal na knihovnu. Vyber si. Kadý si myslí, e kriminalista má plné přihrádky detektivek. e je snad dokonce i sám píe. Jene moje sbírka je, hochu, chatrná. Pár magnetek, k nim kdysi vypracovával odborný posudek, něco Chandlerů, ejninů, starou paní Christieovou a klasika z nejmilejích, protoe prostého a netvářícího se jako literární Hillary na vrcholku Mount Everestu, Mr. Chaseho s jeho buldočím a často tápajícím inspektorem Frenchem. Tenhle autor snad nejlíp ze vech předloil čtenářům postavu mue zákona, s jakým se obvykle ve skutečnosti potkáváme. Váhajícího, chybujícího, hledajícího člověka, který mnohdy neví jak dál, neváhá zahodit výsledky namáhavé práce, vedoucí do slepé uličky, a začínat znovu.

Michal se líně prohraboval v knihovně. Očka za tlustými skly mourala po hřbetech knih bez valného zaujetí. Jako by tuil, e ádnou novinku neobjeví.

Tohle je zajímavé, vytáhl Martin broovaný výtisk v zeleném obalu. Centrála mlčí. Přečti si to, abys věděl, e kdy kriminalista často v noci nebývá doma, jetě to neznamená, e trpí náměsíčnictvím nebo touhou po barové společnosti.

Tenhle případ pióna západoněmecké rozvědky, řádícího léta na území socialistických států, je opravdu jedna z nej lepích věcí, které se na trhu objevily. Přesná, čtivá, ukazující, e Československo je stále, vlastně jetě víc ne předtím, v zorném poli protivníka.

Tak jo.” Michal si labunicky lokl piva. Zavrtěl se v křesle. Martin na něho zvědavé hleděl. Tak u by to snad z Michala mohlo vypadnout. Poslední kníku si půjčil před týdnem. Jetě ji nevrátil. Na sklerózu je trochu mladý. A teď o knihovnu jevil asi stejný zájem jako milovník Beethovena o produkci skupiny DROPS. Musím ho popostrčit, chemici jsou uvyklí bádat na jedné věci celá léta, trochu se jejich chápaní času přeneslo i do praktického ivota.

Nechtěls jetě něco? Poradit, nebo tak něco? povzbudivě mu dolil sklenici.

Očka za neprostupnou hradbou dioptrií překvapené zamrkala.

Jaks to poznal?

Asi jsem na to kolený, chlapče. V mládí jsem se učil jasnovidcem. Tak ven s tím, Michale, jsi jak jednaslečna, co se pořád ostýchala svým nápadníkům říct ano, a zůstala na ocet a je z ní oklivá babizna. A ty jsi zatím docela feák. A svobodný, pokud vím.

Chemik si obřadně odkalal. Ví, nevěděl jsem, jestli té mám otravovat, ale mám takový dojem …”

Jenom dojem?

Jo. Dojem, e bych měl pro tebe asi práci.”

Martin rozhodně zakroutil hlavou.

Z chemie jsem měl vdycky trojku.”

Michal se zasmál. To ne, neboj se, v ústavu máme plný stav … Zarazil se. Toti … měli jsme. Do středy… Aspoň si to myslím.”

Někdo umřel?”

Ne.”

Tak asi někdo zůstal venku. Z HYGEPU jezdili vědci dost,

často na zahraniční výménné cesty, na veletrhy, vědecké konference a sympozia.

Zapomněl se vám někdo vrátit?

Michal odmítavé rozpřáhl ruce. To se stalo jen jednou, před pár lety. A ten, co zůstal venku, měl u nás k vědě asi tak daleko jako já k pravidlům kopané. To mi můe věřit, e laborantovi Hanouskovi ádný pomník v ústavu nepostavíme. A pokud si mohu zaprorokovat, nestane se tak nikde na světě.

Zdá se, e Michal nemá na skladě ádnou banalitu. Tihle vědci se občas sice chovají, jako by spadli z jiné galaxie, ale kdy u z nich něco vypadne, stojí za to si je poslechnout.

Ztratil se nám tych.”

tych, tych, to je přece známý odborník, párkrát byl i v televizi…

Ten, co mluvil nedávno v tom pořadu Věda kolem nás?”

Michal si viditelně oddechl. Právě ten. Abys rozuměl, Martine,” říká chvatně, nadsedává přitom v křesle, jako by seděl na ohniti plném řeřavého uhlí,” dělali jsme spolu v jedné partě, výzkumný tým se tomu říká. tych, Jícha a moje maličkost. Dneska to bylo v novinách, ten ná úkol, e jsme si dali závazek, o půl roku zkrátíme úkol daný pětiletým výzkumným plánem, toti Státním plánem rozvoje védy a techniky, jene…”

Jene co?” zajímal se nadporučík Ditrich. V duchu viděl, e zprávu napíe a zítra v poledne a z večerního vyladění těla na hřiti nic nebude.

Vdy to říkám. Slehla se po něm zem. A doma taky není.”

Rodina o něm neví?”

Michal vzdychl. ádnou nemá. ije sám, starý mládenec, pro samou chemii mu na takovéhle věci nezbyl čas. Očička mu zasvítila. Člověče, sám chlap, bez enské, to je terno, co!”

Proboha, ten můj chemik mluví o svém spolupracovníkovi v minulém čase. Uvědomuje si to vůbec? Vdy ten … jak se jmenuje… tych, si mohl na stará kolena dopřát trochu milostného dobrodruství, zapomenout se někde v teplé náruči, o které se mu zatím jen zdálo, a bůhví jestli. Nebo se někde povaloval u vody, na chatě, přiel na nějaký velkolepý nápad a bádá a bádá…

Kde bydlí?”

Na Proseku. Toti … teď někdy koupil vilku v Brandýse. U se chtěl stěhovat.”

Brandýs… Martin si uvědomuje, e ve svodce viděl zprávu o utopeném mui v Labi právě u Brandýsa. Byl u ní dovětek, jaký kriminalisté milují ze veho nejvíce: Mrtvý neměl u sebe ádné doklady. Totonost neznámá.

A popis. Byl u té zprávy přece popis. A zvlátní znamení, ano, ten utopenec měl zvlátní znamení, ale jaké propána … copak si mohu taky pamatovat vechny informace, které mi přijdou na stůl…

Vystřelil naslepo. Neměl ten tvůj tých někdy záchvaty řekněme trudnomyslnosti? Nebyl náhodou typ, který by si sáhl na ivot?

Ten? Jetě mu nebylo padesát a pořád říkal, e ivot je jeho nejvěrnějí milenka. A milenku si prý musíte udret u těla cinkotem peněz. Na to člověk musí dbát i tehdy, kdy u se jeho vrstevníci jiných profesí přikrývají na noc tuhým papírem, aby si zvykali na dubové víko.” Odfrkl si. tych a sáhnout si na ivot. Mávl rukou. Jasně dal na srozuměnou, e se o téhle věci nehodlá dále bavit.

To dá rozum, i kdyby nějaké kolečko člověku v hlavě vypovědělo slubu, chemik by nikdy neskákal do vody. Má po ruce dost jiných efektnějích způsobů, jak tie odejít.

Má ten tych nějaké zvlátní znamení? Jizvu, deformaci, anomálii?”

Vildt přikývl. Jak to ví? V mládí mu při jednom pokusu nějaký prevít utrhl článek prostředníku.

Martin Ditrich se v křesle nadzvedl jakousi neviditelnou silou.

Na levé?”

Michal otevřel ústa dokořán. Jak to ví?”

Nadporučík Martin Ditrich vyskočil a hnal se k telefonu. Jetě se stačil vyčítavě podívat na zkroueného chemika, sedícího schouleně v křesle jako hromádka netěstí.

A to mi říká a teď!

Rychle vytočil čtyřmístné číslo. Ne se ozvala centrála, zakryl si rukou mluvítko. U o poznání vlídněji se zeptal:

Na čem to vlastně děláte v té partě?

Michal si obřadně odkalal.

Vývoj syntetických kapalných Insekticidů na bázi organofosfátů,” oznámil a v přítím okamiku se ocitl na rozpacích, protoe nebylo v jeho moci posoudit, zda zoufalý výraz nadporučíkova obličeje pramení z toho, co právě řekl, či z dlouhého čekání na spojení.

Je to on?

Michal Vildt si před ústy drel kapesník a na čele se mu perlil pot, přestoe v podzemních prostorách Ústavu soudního lékařství teplota úplné ingorovala prudký nápor léta. Rtu se skromně krčila na dolních schůdcích věčné stupnice. Mrtvým to ovem mohlo být úplně jedno. Lékař odhrnul bílou rouku zakrývající to, co kdysi bylo člověkem.

Michal s pobledlou tváří kývl. Co se mu stalo? vypravil ze sebe přerývané.

To nevím, řekl nadporučík upřímně. Vůbec nelhal. ofér té odveze domů, řekl vlídné a ukázal ke dveřím. Tady u nemáme co dělat. Na chodbě se obrátil k doktoru Vondrákovi, který u u átral po kapsách, hledaje dalí tabákovou dýmovníci.

Tak tvrdíte, e se do vody dostal a po smrti?

Byl to vlastně zbytečný dotaz. Vondrák se nikdy nemýlí.

Lesař byl u toho.”

Rozbor?”

Jako obvykle. Krev. Moč. Samozřejmé taky obsah aludku.”

Kdy budou výsledky? V takovýchhle případech bývá kadá hodina drahá. Co hodina, minuta!

Doktor zahalil chodbu ústavu do neproniknutelného mračna. Martin, zapřísáhlý nekuřák, se rozkalal. Jednou musím přemluvit naeho pyrotechnika, aby mu do doutníku zamontoval miniaturní rozbuku.

Kdy? Podle toho, jak sebou hoi v laborce hodí. Normálně dostaneme výsledky z plynového chromatografu za est osm hodin. Jene náčelník tam volal také. Hned po mně. Take hoi u sebou mrskají. Podíval se na hodinky. Za hodinu byste to mohli mít na stole. Potřebujete mé jetě? optal se bojovné, protoe bylo deset hodin a tudí nejvyí čas, aby v kavárně Demínka zasedl k achovnickému stolku, kde na něj kadý pátek touhle dobou čekával stařičký doktor Votruba, jeho předchůdce, který jetě za neblahé paměti dával dohromady na pitevním stole rozřezané kousky čehosi, co kdysi bývalo docela pohlednou Otýlií Vranskou.

Martin zavrtěl hlavou.

Dík. Moji zprávu máte na stole u vás v kanceláři.

O tom nepochybuji. Vondrák, ač od přírody starý bručoun a zamořovatel ovzduí, byl ve své práci přesný jako málokdo.

Fajn. Zkuste dnes Nimcovičovu indickou obranu, doktore! poradil mu, protoe kdysi slyel, e starého Votrubu vdy přivádí do stavu čirého zoufalství.

Doktor se ponuře usmál. Já vám dám taky radu. Místo na obranu myslete na útok! Z toho, co jsem před pár hodinami viděl na tom stole, usuzuji, e nemáte času nazbyt!”

6

Sedadlo číslo devět v třetí řadě Tylova divadla zelo prázdnotou od druhého dějství. Na představení Dona Giovanniho v původní italské verzi s Karlem Bermanem v roli titulní to bylo jediné neobsazené místo v hlediti.

Prázdná a oputěná byla v té chvíli i útulná garsonka desetipodlaního domu ve Svojické ulici v Praze-Stranicích.

V několika dalích bytech čekaly manelky na své mue. Posmutněle sledovaly sporák s připravenými večeřemi, které neměly komu dát.

V Demínce u usedal doktor Vondrák chvatné k achovému stolku a na vyčítavé pohledy kolegy Votruby měl jetě předtím, ne zahájil bílým pěcem na e4, jediné, zato pádné vysvětlení:

Nečertěte se, kolego, moc jiných lidí teď nemá čas ani na Člověče nezlob se!”

Major Čásek se dostavil bez prodlení. Koneckonců, podporučík Buek pro něj nemusel chvátat daleko. Tylovo divadlo, v něm Mozart kdysi přinesl Praanům své srdce na dlani, je vzdáleno pár minut středně rychlé chůze. A Buek jetě před rokem drel rezortní rekord v běhu na tři kilometry.

Major čásek věděl, e kvůli novým Indiciím v případě Matýsek by ho nikdo nelovil uprostřed opery ze zeřelého hleditě. Na to má přece lidi. Nadporučík Ditrich je dostatečnou zárukou, e se Matýsek dříve nebo později odněkud vynoří, ztěka dopadne na idli, natáhne revmatické nohy, omluvně se uculí a pak hodí bílý ručník do ringu. Jo, pane Inpektor, tak mám I na stará kolena smůlu, co se dá holt dělat. Tak pite … A bude vypovídat pomalu, zřetelně a jasně, jak ho dlouholeté zkuenosti naučily …

Posaďte se, řekl teď major Čásek. Buek se omluvně zahleděl na vařič, na něm u začala poskakovat plná konvice vody. Později, Buku, mám dojem, e ne tohle rozlouskneme, vypijeme vichni celou plantá.

Málek se rozhlédl po přítomných. Tikající hodiny na stěně v napjatém tichu zněly jako údery paličkou.

Tedy, řekl bych, e stojíme před zvlátním případem, spustil obřadně Málek. Zprvu jsem nechtěl věřit svým očím, ale jak známo, člověk se mýlit můe, avak přístroje nikoliv. V tomto případě plynový chromatograf.

K věci,” pobídl ho major netrpělivě.

Ano … Hoi v laboratoři jetě pro jistotu dělají kontrolní analýzu. Chci mít toti jistotu, e při rychlosti, kterou jste na nás poadovali, skutečně nedolo k nějaké mýlce. Ale výsledky, které jsme získali, neváhám u teď označit za takřka stoprocentní.

Před přítomnými se poznenáhlu začaly z přítmí nejistoty vynořovat obrysy případu, který se jetě před několika málo hodinami zdál být zcela běný a vední. Banální, pokud se tak lze vyjádřit o události, v ní hlavní, bohuel u mlčenlivou roli hraje tělo, které je vím moným, jen ne ivoucím člověkem.

Tak dobře, pitva zjistila krvácení do jater, sleziny, stopy nasvědčující ochrnutí cév. Mrtvý měl nepřirozeně zkroucené prsty končetin, nemající s posmrtnou ztuhlostí pranic společného. To se ale přece stává, uvaoval major Čásek, u utopenců zcela běné. Kolik ivotů bylo zmařeno jen proto, e plavce v hluboké vodě zachvátily křeče a pomoc nablízku vekerá ádná.

Miosa,” oznámil významné Málek. Zúení zornic. To byla také jedna z indicií v lékařské zprávě, která nás u napřed zarazila.”

Drogy? zajímal se Martin Ditrich.

Málek pokrčil rameny. Prosím, můe být, na první pohled jistě ano. Ale také bychom třeba mohli říci muskarin, látka obsaená v muchomůrce červené, kterou lidi milovali v pohádkách a dnes do ní v lese kopnou jako do hadráku. Jeho hlas zjihl. Málek byl vyhláený houbař. Kdy někdy v lese narazil na rozkopané praivky, jak on decentně říká houby nejedlé a zřídkakdy, prosím, jedovaté, připadal si, jako by ten kopanec dostal sám. Miosu způsobuje takřka vzorově, jene kdo by se před koupelí chtěl krmit muskarinem za účelem miosy, musel by těchhle krásných houbiček spořádat pořádný hrnec. Tak bohaté zase muchomůrky na muskarin nejsou, soudruzi.”

Tak a je to. Málek je ochoten se vsadit, e u oběti, ano, u také ví, e můeme mluvit nepokryté o oběti a ne pouhé neastné náhodě nebo sebevraedném pokusu, se před smrti musela objevit nausea, neboli nutkání ke zvraceni, pak samozřejmě i vomitus, vlastni zvracení. Málek pokračoval jedním dechem. Dále spasmy, neboli fyzické křeče končetin, co u jsme vlastně věděli předem.”

A vlastni příčina smrti? zeptal se nadporučík Ditrich.

Málek si obřadně odkalal. Asfyxie. Zástava dechu následkem poruchy nervového ústředí, vlastně jeho ochrnutí.” Po těchto slovech si opět navykle prohrábl řídký porost na hlavě.

Nadporučíku Ditrichovi začalo svítat. V duchu děkoval sám sobě, e při častých sedánkách s Michalem, ač to bylo leckdy přímo nadlidským úkolem, přece jen občas nevypnul pozornost. ViIdt obvykle jetě pořádně neodpověděl na pozdrav a u začal zeiroka vykládat o své chemii…

S určitostí jde o NPL! vypravil ze sebe přikrceně Málek. Dokonce vám mohu tlumočit, co nám sdělil ná přítel Chromatograf. Jedná se o organofosfát SOMAN, jednu ze tři běně známých, natěstí vemi mezinárodními konvencemi zakázaných nervově paralytických látek. Patří mezi ně jetě SARIN a TABUN.”

Čásek pohlédl zachmuřeně na podporučíka Buka. Ten to pochopil zcela správné jako nesmlouvavý pokyn a bleskurychle se přesunul ke sténajícímu vařiči, aby přece jen vykouzlil pro osazenstvo kanceláře parádní kávové číslo.

Dostal to do těla injekcí,” podotkl sue Martin. Dá se říci, v jaké formě?”

Málek věděl vechno. Asi v olejovém roztoku. Dvě kapky úplně stačí spolehlivě přepravit člověka na onen svět. A nemusím je vpravovat do těla injekci, stačí potřít třeba kůi na ruce, nebo se v blízkosti NPL třeba jen lehce nadechnout. Výsledek je zaručen!”

Tak proč ta sloitá operace s injekční stříkačkou?” chtěl vědět podporučík Ulrich. Málek se zatvářil, jako by mu někdo právě vi silou dupl na nohu. Kdy při manipulaci s NPL nemá člověk ochranné pomůcky, chráněny vechny nekryté části těla, ochrannou masku a já nevím co jetě, stač! ty dvě kápky bohatě pro obě i pro útočníka. Tou stříkačkou kryl pachatel jen sám sebe, svůj ivot toti. Nic víc. Pokud ovem …”

,,Pokud co? zeptal se nadějíplně major Čásek.

Pokud ten vá mrtvý nezvolil třeba poněkud originální způsob sebevrady. Nebo, obrátil se k Ditrichovi, byl přece z brane, ne?

Ditrich přikývl.

Tak vidíte. Tihle vědátoři bývají velijací. Bádal si sám pro sebe při procházce u řeky, v kapse měl tenhle prevít v nějaké ampulce s ostrým hrotem, zamyslel se a bezděky se píchl…

Nadporučík mávl rukou. Vpich je těsně pod uchem, Málku.

éf laboratoře se sehnul nad stolem a jedním lokem vyprázdnil koflík. Pak pokračoval. Tak zpět, od dedukcí jste tady přece vy. Jene terf u jsem definitivně skončil. Moc toho toti o NPL nevím, člověk se s takovým prevítem kadý den nepotkává. Toti vůbec se nepotkává. Natěstí!

Major Čásek se rozhlédl kolem stolu. Ale v plicích nebyla voda, hoi. Proč by pachatel namáhavé sestrojoval předstírané utopení, kdy musel vědět, e na to pitva stejné musí přijít…

Málek si přece jen jetě vzal slovo. Podle koncentrace NPL nastává smrt asi v rozmezí pěti a deseti minut. Jestli pachatel počítal s tím, e bezprostředné po vpichu svrhne toho člověka do vody, předpokládal, e prvotní příčinou smrti bude přece jen zaduení z utopení. Jene asi látka účinkovala rychleji. Nebo od vpichu do hození do vody uplynula delí doba.

Martin Ditrich upřeně pozoroval roh stolu. Přistihl se, e v této chvíli úporné přemýlí o jediné věci: Proč pachatel pouil nervové paralytické látky, prakticky nedostupné, zakázané pouívat i ve válkách, tady, pár kilometrů od Prahy, v hlubokém míru, na břehu Labe, snad několik metrů od nejbliího lidského obydlí…

Proč, proč, proč?

A přemýlel, jak chtěl, jeho mylenkový kolotoč se pokadé zastavil na stejném místě. Tohle nebude obyčejná vrada. Pokud obyčejné vrady vůbec existují.

7

Program se nachyloval k závěru.

Jetě přijde na řadu visutá hrazda a na ní v krkolomných a úas vzbuzujících cvicích pruná Ellen Black, vlastním jménem Helena Černá ze ikova, čerstvá absolventka artistického učilitě.

Nálada v hlediti se stupňovala úměrně s promylené gradující sestavou programu. Blacková nebo Černá, Soho nebo lkov, tohle je vyprodanému domu dočista jedno. Hrazda, to je ono, přesně podle zásad starého Berwitze, legendárního ředitele Bassova slavného Humberta. Ten vdy tvrdil, e program nestojí za nic, kdy divákovi aspoň jednou za večer není dopřáno, aby zaklonil hlavu asledoval vzdunou produkci pod kopulí.

Po hrazdě jetě vpadne do manée úsměvná drezúra impanzů, aby si obecenstvo zklidnilo nervy napnuté předchozí vzdunou produkcí.

A zlatý hřeb programu: George Hamilton, vládce hbitých prstů, král mikromagie, iluzionista; číslo, o ně se na trhu evropských varietních agentur svádějí čím dál větí boje.

Ani horký letní večer neodradil návtěvníky. Touto dobou hraje v Praze u jen opera a Fialková pantomima. Úbytek obyvatel, prchajících o víkendu do přírody, bohaté nahrazuje příliv zahraničních turistů, které k večernímu zápecnictví natěstí neláká televize v obýváku.

Číníci poletují mezi husté nasázenými stoly jako motýli od květinky ke květince. Se soustředěným výrazem vzpírají podnosy s náloemi bílých a červených pozdravů jihomoravských vinic.

Rulandské!

V lóích těsně u manée, opatřené namísto pilin podlahou z palubového dřeva, se pije ampaňské.

Noch elne Flasche, bltte!

Kanonáda zátek, decentně tlumená cvičenou čínickou rukou, nevyvede dívku nahoře na hrazdě ani v nejmením z míry.Točí své výkruty a kolenotoče s bravurní jistotou. Kadé vybočení ze zaitého stereotypu pohybů by mohlo znamenat katastrofu.

Tihle západní Němci nejsou zvědavi na artistku nad svými hlavami. A kdy u, tak rozhodné ne na její výkony, zvlátě, kdy je tak nedostupně vysoko, nedosaitelná! Jejich pohled se brzy sveze dolů k poitkům o něco hmatatelnějím. A ampaňské je tady přece tak laciné!

Jawohl, melne Herrschaften!”

Číník bravurně přistane u stolu s dalí bublinkovou municí.

Dívka končí efektním stojem na hlavě. Dirigent Zubka, letitý doprovázeč vech programů, pamatující snad jetě slavného Grocka a bratry Fratellini, navykle zavelel taktovkou slavnostní tu. Dívka se bleskurychle sesmekla po tenkém laně na palubovku a rozdávala úsměvy na vechny strany.

Bravo! Wunderbar!Teď u měli rozjaření Němci plavovlasý objekt v lákavé blízkosti. Bez ostychu hodnotili jeho půvaby nakřáplým bavorským dialektem. Dalí zátka vyletěla z láhve jako slavnostní salva na počest hrdiny.

Cvoci, pomyslila si dívka.

Kapelníkovi poklesla ilnatá ruka.

Z chodbičky pro účinkující, vedoucí k atnám, u bylo slyet nedočkavé vřetění impanzí druiny.

Po schodech vedoucích z balkónu do přízemí scházel starí mu. Padesátku u měl nějaký ten pátek za sebou. Jeho oblek viditelně pamatoval lepí časy, docela s určitostí slavil nejméně třicáté výročí své existence.

Pardon,” řekl. Prosmýkl se kolem krajních stolů. Na pomačkané tváři s řadou hlubokých vrásek se pokusil s nevalným úspěchem vykouzlit neodolatelný úsměv.

Do manée narukovala četa roztomilých impanzů s drezérkou Susan Hertésyovou v národním maďarském kroji, hýřícím zelenou a červenou barvou.

Mu zamířil ke sluebnímu vchodu pro účinkující. Snail se jít pruně a zpříma. Jeho snaha se ale viditelně nesetkávala s úspěchem. Vlasy se dají obelstít porcí barviva, ale na omlazení kostí a svalů jetě nikdo ádný elixír nevynalezl.

Haló, pane? Tam nesmíte!”

Číník s plným podnosem sauvignonu zabrzdil před ním s bravurou Sten marka při dojezdu do cíle vítězného slalomu.

Vyloudil dalí zářivý úsměv. Teď u se mu vydařil mnohem lépe.

Jsem od novin. Sáhl do kapsy saka, jako by svá slova chtěl podepřít předloením sluebního průkazu. Mám tady počkat na paní Hertésyovou, dojednali jsme si u ní v atně schůzku po jejím čísle,” řekl naléhavě. Měl sípavý astmatický hlas. Tlumeně se rozkalal. Ruka mu zůstala trčet v kapse příli těsného saka, pamatujícího zjevné časy, kdy jeho majitel procházel ringem ivota o tři váhy ní.

Číník chápavě přikývl. Dobře, to je v pořádku,” zahučel a ne odstartoval ke svým íznivým hostům, nerudně si pomyslil, e by tenhle chlapík měl se svým astmatem běhat někde po lese a ne polykat kouř v těchhle katakombách.

Mu vstoupil do úzké chodbičky. Za dveřmi krajní atny si něný dívčí sopránek prozpěvoval s mírně faleným nádechem refrén Fernanda, hitu védské skupiny ABBA.

Tie přeel po pičkách k dalím dveřím. Byl na nich připíchnut kus čtverečkovaného papíru s nepříli pečlivě načmáraným nápisem HERTÉSYOVÁ. Opatrně obeel velkou kovovou klec rozdělenou uvnitř na několik miniaturních kójí. To dá rozum, ta enská nemůe přece vodit tu svou opičí sebranku po Praze jen tak na řemínku …

Vpravo v rohu nael, co hledal.

Na dveřích se skvěla dalí nevábná cedule vyrobená tým rozevlátým rukopisem jako u předchozí atny, GEORGE HAMILTON.

kvírou pod netěsnícími dveřmi se prodíral na chodbičku útlý paprsek světla.

Mu se nervózně ohlédl. Pak, zjevně uspokojen, e je v chodbičce úplně sám, tie zaklepal na dveře.

Nic.

Chvíli počkal. Zaklepal podruhé. Ticho. Kdy se ani na třetí zaklepání nikdo zevnitř neozval, stiskl opatrně kliku.

V titěrné atničce, její rozměry dávaly jasné vysvětlení, proč musí paní Hertésyová skladovat své impanzy na chodbě, se naskytl pohled, jaký v atnách artistů těsně před jejich vystoupením na scéně obvykle nebývá k vidění. Bledolící holá árovka nad stolkem s umouraným zrcadlem nasvěcovala prapodivnou scénu. Na podlaze bez ladu a skladu rozházené minky. Na pruhu zalého a tisícerými podrákami olapaného béhounu bezmocně leící cylindr, groteskně ovinutý bílou hedvábnou álou. V křesle seděl mistr mikromagie a zlatý hřeb programu George Hamilton. Zvlátní na něm, pokud na mágovi něco zvlátního vůbec můe být, bylo to, e na návtěvu ani v nejmením nereagoval. Také nemohl. Hlava bezvládně spočívala v nepřirozené poloze na zapráeném stolku před zrcadlem. Na zátylku se mu zcela zřetelně začal tvořit tmavý ostrůvek zasychající krve.

Mu vytřetil oči a sípavě lapal po dechu. Ten parfém, který je tady ve vzduchu, přece znál. Cítil, Jak mu po zádech stéká pot. Chtělo se mu zvracet. Spěně začal couvat z místnosti. Pryč, rychle pryč odtud.

Tie za sebou zavřel dveře. Hřbetem saka soustředěně otřel bakelitovou kliku. Rozhlédl se. Chodbička byla stále prázdná. Zamířil ke dveřím do sálu. Z krajní atny se stále neslo dívčí trylkování. Klece byly jetě prázdné.

Otevřel spojovací dveře právě ve chvíli, kdy zahřměl potlesk, odměňující výkony impanzí skupiny Susan Hertésyové. Dirigent mávl znuděně taktovkou. Tu!

8

Na kovovém knoflíku obřích rozměrů, v odborné mluvě plavců ífáků zvaném úvazitě, drelo silné lano zkrátka a neúprosné tanou loď TÁBOR s návlekem dvou nákladních člunů, alias lepů.

Nízký stav vody zahradil TÁBORU cestu do Prahy. S ním zde uvízl i náklad usní, na který netrpělivě čekaly rukavičkářské a koařskó závody. Z nouze byl odstaven a sem, protoe o dno Vltavy před Prahou v těchto dnech drhly i kajaky.

Kontrolní světla na obrysech lodi jen spoře nasvěcovala hladinu Labe, připomínající i zde v tomto vyprahlém období spí dětské brouzdalitě s vystupujícími jazyky písčitých ostrůvků.

Na břehu přes pokročilou noční hodinu postávala tříčlenná skupinka. Vlahý větřík ostýchavě pohupoval gotickými korunami topolové aleje. Kousek odtud, na konci stromořadí, je slavná Houtka, dějitě mnoha světových rekordů naich atletů minulé éry. Naposledy Standa Jungwirth blahé paměti světák na 1500 metrů. Na kváře, která v době, kdy o existenci tartanu jetě nikdo ani vzdáleně nesnil, byla středem obdivu a zájmu atletických odborníků celé Evropy.

Jene co teď se vzpomínkami na atletiku, pomyslil si podporučík Ulrich. Tretry jsem obouval jen příleitostně a tři kilometry za chabých 8,11 min. dnes běhá pomalu kadý průměrný dorostenec.

Bude půlnoc. Kolik jen u bylo za ta léta sluby podobných nocí? Moc, straně moc. To také vysvětluje, proč jsem nikdy nezářil v popředí atletických tabulek. A taky u nikdy nebudu. Vzdychl si. Neodolal pokuení sáhnout do kapsy. Vydoloval pomuchlanou spartu. Zapálil si. Co se dá dělat.

,,Tak tady ho nali, řekl poručík Holas z místního oddělení.

Normálně je hned ze začátku dost velká hloubka. Nebýt nízkého stavu, bůhvíkdy a kde by se mrtvola objevila. Tady před zdymadlem to bývá obzvlátě sloité.

Včera k ránu, říkáte? pravil přemítavě Ulrich. V kolik přesně?

Poručík si omylem tuhle poznámku vyloil jako naráku na časové prodlení. Z tónu jeho odpovědi bylo mono vycítit přesvědčení, e svým povinnostem dostál bezezbytku.

Neviděli jsme důvod, proč vás k tomu volat. Utopený mu, na první pohled patrné, e ho zřejmě chytly křeče. e se lidi nechodí koupat v atech je jasné, ale víte, kolik nám tady za sezónu napadá do Labe mazavků?

Ukázal na statného chlapíka v pruhovaném tričku a s tváří zarostlou rezavou bradkou. Potahoval vonnou amforu z dlouhatánské dýmky. Bezmylenkovité kopal střídavě oběma nohama do kamínků na navigaci.

Objevil ho tady strojník z Tábora. V est ráno. Vechno vám řekne.

Ulrich se s potěením obrátil k vousáči.

Fenykl. Antonín Fenykl jméno mé, zazněl baryton temnějí ne noc, tvořící ponurou kulisu nezvyklé selosti.

Vy jste tedy strojník na Táboru! zajímal se Ulrich. Tak mi povězte, co jste dělal v est hodin ráno na břehu? Povzbudivé se na vousáče usmál. Snad ne rozcvička? navrhl mu dobrácky.

Fenykl se uklíbl. Nejsem blázen. Prostě jsem nemohl usnout. Kapitán byl v Praze na ředitelství, dohadoval se tam, co s nákladem, kdy tady tak hloupě trčíme, Kadet a lodníci jeli taky k rodinám.

Do Prahy?

Jasně. Tady z náměstí je to pětačtyřicet minut na Florenc. Tak tady straím sám. Jeden si tu připadá málem jako na Lednici v Suezském průplavu. Trčíme a nemůeme se hnout. Práce nadraka!

Tak proč jste si nepřispal?” dotazoval se vlídně Ulrich.

Hlad, soudruhu, hlad. V půl esté mi začalo kručet v aludku. Dal jsem si na vařič vodu, jako e si udělám polívku z pytlíku. A povídám si, e by na břehu nebo kolem těch topolů mohla být třeba nějaká houba. Předevčírem krápět sprchlo a z Houky bylo vidět, e se lesy trochu zapařují. Nějaká pička by do bramboračky bodla.

Nejsem mykolog, řekl si teskně Ulrich. Takhle Málek, vyhláený lovec hub, hned by věděl, jestli v takovém suchu můe člověk zakopnout třeba jen o praivku.

el jste tedy na břeh ..

Přikývl. To tedy jo. A ok to byl větí ne kdy jednou nasedli u Magdeburku na písčinu a trčeli na ní celý den jako ryba na suchu. Přes vratký můstek se přehoupl na břeh. Chvíli se ochomýtal dole pod navigací. Hned u břehu, rostlo tam trochu trávy, ale kde nic, tu nic. A tady, jak je ten ostrůvek rákosí, tam to bylo.

Leel na břie, obličej v mělké vodě. Dobře jsem viděl ty nepřirozeně zkroucené ruce, zkřivené prsty. Povídám si -křeče, má smůlu, hochu. Nohu měl chycenou v kusu rákosí. Houpal se na vodě sem a tam. Nebyl to zrovna vábný pohled.”

Nehýbal jste s ním?

Ani nápad. Já vím, chcete vědět,jestli mu třeba jetě nebylo pomoci. Mávl rukou. Za ta léta na vodě u dovedu rozeznat, kdy stojí za to volat doktora a kdy furgon.

V půl sedmé jsme byli na místě, potvrdil jeho slova poručík. Doktor odhadl dobu smrti přiblině na třiadvacátou hodinu tée noci. Sepsali jsme protokol a zařídili převoz na soudní. Doklady neměl ádné.

Mrtvý neměl u sebe dočista nic. Pomineme-li doklady, v kapsách neměl ani jediný klíč, ádnou stopu, která by usnadnila pátrání po jeho totonosti.

V noci tady nikdo nechodí? Třeba existuje nějaký svědek, který mohl něco vidět, chtěl vědět podporučík Ulrich.

Říční vlk se okamitě ohradil, i kdy otázka byla adresována spí poručíkovi. Tak pardon, o půl jedenácté jsem u zařezával. Předtím jsem se v kajutě díval na televizi. Po desáté jsem ji vypnul.”

Co dávali? informoval se Ulrich se zájmem.

Bakaláře. Pak jsem jetě koukal na zprávy, čekal jsem na sport. Pokud by vás zajímalo, jakou měl hlasatel kravatu …

Ale ne,” přeruil ho dobrácky Ulrich, to nehraje roli.”

Poručík potvrdil, e ádného svědka nenali. Dá to rozum, proč by taky obraceli město vzhůru nohama, kdy vechny indicie nasvědčovaly sebevradě nebo neastné náhodě. A v noci tady nebývá vůbec ádný provoz. Milenci mají své působitě kus dál proti proudu, na louce za bývalým koupalitěm.

Na místě jste nenali ádné stopy? otázal se Ulrich. Cokoli, co by naznačovalo, e ten člověk tady nebyl sám?

Poručík zavrtěl hlavou: Bohuel. Půda je vyprahlá na kost. Zbytek kamenná navigace ..

Já vím, vzdychl si Ulrich, utrené knoflíky a viněta od koile se jménem výrobce se nacházejí na místě činu, bohuel, jen v detektivkách. Zadíval se k topolům ztrácejícím se v zuující se přímce matoucí perspektivy kdesi u houteckých lesů. Vzpomněl si na své atletické časy.

Ale autem se sem zajet dá, ne? Myslím od Houky.

To ano. Jene cesta je od loňska asfaltovaná. Tam nenajdeme nic, kdybychom se rozkrájeli. Udělali ten asfalt kvůli loňskému filmovému festivalu, aby si návtěvnici, co jdou do Houky pěky z Brandýsa zkratkou, nezapráili boty. Cesta toti končí tamhle u mostu. Dál nic, jen schody nahoru na most.”

Ulrich přikývl. Otočil se k strojníkovi, který se zájmem sledoval předchozí rozhovor. Kapitán, kadet, dva lodníci. A vy. To je celá posádka?

Vousáč zrozpačitěl. Chvíli se úporně prohraboval rezavou houtinou na bradě. Jo … toti… víte..

Copak? povzbudil ho vlídně Ulrich.

Je tu jetě jeden. Taky lodník. Zdenda. Zdeněk Hruka. Ale..

Kdepak ho máte?

Vlastně… to je tedy průvih … měli jsme na lodi zůstat oba. Zdeněk má toti v Praze holku, váná známost, tak jsem mu říkal, aby si odskočil, e to tady zmáknu, stejně jsme tady teď platný jako mrtvému zimník.”

Poručík si významné odkalal.

Jó, pardón… to tedy nebylo moc případné přirovnání, zrovna teď, já vím ..řekl lítostivě Fenykl. Kde jsem to přestal, aha, povídám Zdendovi, e si můe dát pohov a do zítřejího dopoledne. Kapitán se má toti vrátit s dispozicemi a v poledne.

A vy? otázal se Ulrich. Vy nikoho nemáte?”

Co já… Nikam mě to netáhne. Uvázal jsem se jednou na íf a hotovo. A budete mít za sebou dva rozvody a troje alimenty na krku, také si raději budete poutět sólově bakaláře.

Podporučík Ulrich si sice nebyl neotřesitelností vousáčova tvrzení příli jist, ale z hlediska muské sounáleitosti dovedl strojníkovu ivotní filozofii pochopit.

Kde bydlíte?”

Na lodi, řekl zarytě vousáč.

Kdy neplujete.

Na ubytovně plavby.

Nezávidím mu. Ani v nej mením. Hodiny na věi nedalekého kostela, kde 28. září 929 skončil svůj ivot u elezného kruhu kníe Václav, patron země české, odbíjely půlnoc.

Jetě něco? zeptal se strojník a nepokrytě zívl. U to zase na mě leze …

Adresu!” řekl Ulrich stručně.

Jakou?

Přece Zdendy, dobyvatele dívčích srdcí!

Dopoledne bude tady, namítl uasle Fenykl.

Ulrich se na něho přísně podíval: To je pozdě! odtuil s nevolí.

9

Noc u před chvílí udělila nastupujícímu ránu obvyklou audienci. Vítací fanfáru obstarávalo jen občasné forte mlékárenských a pekařských vozů s ranní rozvákou. Sem tam se přidaly popelnice, jejich obsah mizel v nenasytném chřtánu oranových sběratelů.

Je sobota. Město vyspává. Refýe tramvají zívají prázdnotou, ale slunce se u hbitě drápe nad vyprahlé střechy domů.

Na prahu karlínského čináku kousek od Invalidovny hájí korpulentní domovnice ze vech sil své království. Svými sto kilogramy vyplňuje bezezbytku vchod do domu, e by my neproklouzla. Nato pak zjevně ospalý mladý mu s raícím strniskem na tváři, vzbuzující u ostraité eny dojem, e od jeho okruního putování nočními podniky hlavního města uplynula zatraceně krátká doba.

Kampak!” najeila se bojovně.

Zeptal se, zda v domě bydlí slečna Babulová. K údivu tazatelky tak učinil hlasem nečekaně jasným a pevným. Přidal dokonce nádavkem pokus o vlídný úsměv. Nakoupeno tedy nemá, to se pozná. Za ta léta strávená v karlínské barabizně u s úspěchem odpálila od dveří celou divizi kamarádů z mokré čtvrti. Ani souboj s rovnováhou nepodstupuje. Kdepak, první zdání zklamalo …

Nicméně opatrnost je matkou moudrosti: Copak jí chcete? řekla číhavě. Slečna Babulová je sluná nájemnice. Má před svatbou. A vy, pokud mě zrak neálí, na jejího nastávajícího příli nevypadáte.

A ani nehodlám, souhlasil ochotně podporučík Ulrich a etrně, nicméně rozhodně, oznámil metrákovému protějku, kdo je a odkud přichází. Odznak Kriminální sluby v ruce pak u odzbrojující dílo zdárné dokončil.

Třetí patro vlevo, pitla a ustoupila ze dveří.

Ulrich se s námahou prosmýkl kolem ní. Cítil, jak dře koili o hrubou, bůhvíkolik desetiletí pamatující omítku.

Vy ho znáte? zeptal se, kdy se mu konečně podařilo domovnici obejit.

Koho?

enicha.

Jak by ne. Sluný pán, dochází sem jen občas, bývá prý často sluebně v zahraničí, asi dobrá partie, sem chodí a teď, poslední dobou, kdy u slečna oznámila po baráku, e se budou brát. Jsme sluný dům, prohlásila rozhodné.

Kdy jste ho viděla naposled?

Kdy? Někdy před měsícem. Zastavil se na skok. Slečně přivezl látku na aty. Řeknu vám, něco takového se jen tak nevidí, muelín, a ten vzor…”

Před měsícem? A ve čtvrtek večer náhodou ne? Nebo během včerejka? Vzpomeňte sil Neotvírala jste mu třeba večer dům?

To bych vám řekla. Neviděla jsem ho. On má být u slečny?

Ulrich pokrčil rameny a vykročíl ke schoditi. Ingrid Babulová otevřela v odění, nesoucím maximální snahu po úspoře materiálu. Průsvitné tričko a plavkové kalhotky, vlastně miniaturní kousek látky, drící na těle jen zásluhou důmyslné soustavy ňůrek. Zřejmě se zhlédla ve slečnách, zobrazených na barevném kalendáři visícím hned proti dveřím.

Co chcete? řekla nevlídně. Je est hodin.”

Pana Hruku, řekl Ulrich. Pana Zdeňka Hruku, jestli se ovem náhodou u vás právě vyskytuje! Dotyčný nemá patný vkus, pomyslil si. Blond vlasy, tíhlé dlouhé nohy, vypadá dobře i po ránu, co vdycky u en, i těch mladých a přes den půvabných, nebývá pravidlem.

Pozorně si ho měřila. Vy jste z TÁBORA?”

Ne.”

Tak co takhle po ránu …?

Bezpečnost,” oznámil podporučík a usmál se. Zjiuji jen takovou maličkost, nelekejte se. Pohledem znovu zabloudil k výstavním nohám. Co kdybyste zavolala pana Hruku a mezitím si vzala něco na sebe!” navrhl.

Jeimarjá, já to věděla,” zatkala.

Co?”

Co,.. .co. e měl zůstat na ífu.Teď bude mít průvih jako Brno … Zdeno!” zaječela zoufale do bytových útrob.

Co je?” zahřímal chraplavý hlas. Vzápětí se v Ulrichově zorném poli zjevila postava v pruhovaném tričku, nadívajícím se svalovou hmotou, hodíce se spí na sraz kulturistů ne do předsíně karlínského čináku v est ráno. černé vlasy mu trčely nad osmahlým čelem v nepořádných trsech. Zřejmě vstal rovnýma nohama z postele.

Blondýna bezeslova ukázala na návtěvu.

Podporučík Ulrlch, Bezpečnost. Rád bych se vás na něco zeptal a zároveň se omlouvám, e ruím takhle po ránu. Bohuel, jinak to nejde.” Očima mrskl po blondýně. Pochopila a vcouvala do koupelny.

Co je?” zeptal se nejistě Hruka. Pojďte dál.” Ukázal do pokoje. Tady … snad nejdete kvůli tomu, e jsem si…” Včas se zarazil.

e jste si odskočil? Za to vám hlavu neutrhnu, nic mi do toho není.” Vysvětlil lodníkovi, e ho nehledá ani kapitán, ani ředitel plavby, ba ani jeho věrný přítel Fenykl po něm netouí, nýbr jen a jen on, a to z důvodů ryze akademických, za účelem doplnění vyetřování, které nemá s TÁBOREM nic společného. Snad jen to, e těsně u lodi byla nalezena včera ráno mrtvola. Stalo se to pravděpodobně ve čtvrtek v noci. Tak kolem jedenácté. Co vy na to?”

Hruka se schoulil do idle a tvář mu zbělela, jakoby mu někdo neviditelný náhle navlékl pierotovu masku. Po chvíli nabral dech. Co já … nic. Vůbec o tom nevím. Jak taky, prosím vás, byl jsem přece tady.”

Ulrich si zamyleně prohlíel bizarní květinové vzory na koberci ze syntetické tkaniny. Anglická licence Carlton. Metr 750 Kčs. Co dělá vlastně slečna Babulová?” zeptal se bez zdánlivé souvislosti.

Kresličku.”

Kde?”

Ve Strojexu. Proč?”

Jen tak, řekl chlácholivě podporučík Ulrich. Prostě nic nevíte, netuíte, nic jste neviděl. To se nedá nic dělat.

Tak já zase půjdu, dodal smutně.

Já vás zdrovat nebudu, řekl urputně lodník.

Ulrich přikývl. Ale jetě jsme na něco zapomněli, neřekl jste mi toti, kdy jste opustil loď.

Co pořád máte … asi v půl osmé.

Který den?

No ve čtvrtek. Ve čtvrtek večer.

Jak jste se dostal do Prahy?

Autobusem. Z brandýského náměstí jezdí kadou chvíli. Kdy jel ten vá?

Pár minut po osmé.”

Jízdenku jste si asi neschoval.

Na co?

Má pravdu, kdyby ji teď pohotově vylovil z peněenky, příli by věrohodnost svého tajného putování nepodepřel. Spí naopak. Takoví, co mají alibi pěkně pohromadě jetě před příchodem kriminálky, lístky z kina a vlakové jízdenky připraveny k přehlednému nahlédnutí na stole, jsou podezřelejí jetě předtím, ne řeknou první slovo.

Nikdo vás asi neviděl, předpokládám …

Ne.

A slečna Babulová.

Jo, přijel jsem v devět hodin.

Dům se zavírá v létě v deset. Domovnice můe mluvit pravdu. e by ale byla bílou vránou, která neví nic o tom, kdo cizí jí dva dny brousí v rajónu?

Ztepilá blondýna se dostavila do pokoje v plné zbroji. Letní růový komplet s velkým výstřihem. Kalhoty do půli lýtek. Ulrich nestačil ani polknout, a u se na něj ze sopránového hrdla snesla kulometná palba. Hruka mluví pravdu, mohu dosvědčit, e přiel předevčírem v devět hodin, do rána se z bytu nehnul, pak celý den spolu na plovárně, luté lázně, prosím, večer zase doma, vypili litrovku cinzana, tamhle v rohu pod oknem je jetě láhev, jistě tam budou jeho otisky, račte se přesvědčit, pak spát, detaily bychom snad mohli přeskočit, v est nula dva někdo zvoní u dveří, představte si. Bezpečnost!

Máte smysl pro humor, ohodnotil Ulrich její monolog. Vstal. Ani kávu mu neuvařila. A jak, by, panečku, po ránu přila vhod! Zbude to a na Buka. Jen jestli bude mít čas. Tak já u fakt půjdu.” Otočil se k Hrukoví. Víte tedy určité, e jste si při odchodu z lodi ničeho neobvyklého neviml? Vzpomeňte si! Kadá maličkost nám můe pomoct.

Nic. Neviděl jsem ani iváčka. Ani neslyel. řekl neoblomný lodník.

Ulrlch vylovil z kapsy narychlo rozmnoený portrét vědce. Tuhle tvář, myslím zaiva, jste taky nikdy neviděl? Nic vám neříká?

Hruka se váhavě zahleděl na fotografii. Pak rozhodně pravil: Nikdy!

Podporučík Ulrich zasunul snímek zpátky do kapsy, prohlásil, e ho těilo, ačkoliv si byl jist, e potěení bylo výhradně jen na jeho straně, a měl se definitivně k odchodů.

Dnes se vracím na loď, řekl lodník zarputile ve dveřích. Pro vechny případy si schovám jízdenku.

Jak chcete, řekl unaveně podporučík Ulrich a pomalu sestupoval se schodů. V přízemí hlídala na chodbě domovnice a úlisné se culila. Copak provedl? hořela nedočkavostí.

Ulrich se usmál. Vyel na ulici.

10

Program proti očekávání skončil vystoupením impanzí drezúry. Konferenciér s profesionálně ledovým výrazem poádal obecenstvo o laskavé prominutí a zároveň pochopení, e se vystoupení George Hamiltona neuskuteční. Jedná se o náhlou indispozici, není to nic váného, věříme, e v přítích dnech u ná host opět bude uvádět svým umem diváky v úas. Dobrou noc. Tu a břeskný pochod. Dirigent Zubka pratil úlevně taktovkou o notový pultík a dal povel k rozchodu.

Pár chvil předtím ohodnotil MUDr. Vocel, narychlo povolaný z pohotovostní sluby umístěné hned v protějím domě, zmíněnou lehkou indispozici jako těký otřes mozku s moným vnitřním krvácením.

Hamiltona objevil Inspicient. Ve chvíli, kdy se artista měl u nacházet na place a nikde po něm vidu ani slechu, upadal do stavu čirého zoufalství. S neuctivým pomylením na nespolehlivost rozmařilých hvězd artistického nebe západní provenience rozrazil dveře atny. Zůstal stát jako přimraený. Měl natěstí tolik duchapřítomnosti, e nepropadl panice, na nic

nesahal, nikde zbytečně nelapal. Jako vítr prolétl chodbou, provoznímu nařídil zavolat naproti na pohotovost a na Bezpečnost. Baletu nařídil vletět jetě jednou mimo program na plac a hopsat, dokud se nedostaví pracovníci Bezpečnosti.

Major Čásek poslal do varieté výjezdovku poručíka Divie, který teprve nedávno přeel do Prahy z krajské správy a měl za sebou přes své mládí u značnou řádku úspěných případů.

Hamilton byl v bezvědomí. Saniáci ho po nezbytném fotografování vynesli diskrétně na nosítkách zadními spojovacími dvířky přes kuchyni. Fotograf blýskal po atničce sérií snímků, technik soustředěné popraoval stolek, opěradla idle i umourané zrcadlo, první ze veho samozřejmě kliky. Poručík Divi se zamyleně obrátil na doktora. Co vy na to?”

Dostalo se mu nejisté odpovědi. Bez rentgenu těko vynáet soudy. Rána to byla pořádná! Kadopádně to nevypadá, e by se brzy probral.

Dva přísluníci zatím u východu zdvořile legitimovali kadého návtěvníka. U skupinky západních Němců se to neobelo bez hlasitých protestů o omezování lidských práv. Oháněli se svými pasy, jako by jejich kníečka se znakem Německé spolkové republiky byla émem zaručujícím imunitu.

Přísluníci kadému trpělivé vysvětlovali, e v prostorách varieté dolo během představení k nehodě a e je tudí zcela na místě pořídit seznam vech návtěvníků, protoe není vyloučeno, e bude třeba jejich svědectví. Ano, děkuji, jetě vae telefonní číslo, dobrou noc … Nebylo moné dret po programu ve varieté dlouhé hodiny tři stovky návtěvníků a vyslýchat jednoho po druhém. Na to nebyl v té chvíli čas ani prostředky. Poručík Divi poádal jen několik návtěvníků z míst poblí chodby, v ní jsou atny účinkujících, aby byli tak laskaví a chvíli se zdreli. Vynasnaíme se, aby byli vichni co nejdříve doma.

Bohuel, nikdo se na nic nepamatoval. Vichni sledovali program nebo se tlumeně bavili u svých stolů, popíjeli jihomoravské vínko, zajídali je rotěnkaml a bifteky. Překvapeni byli a tehdy, kdy konferenciér ohlásil dalí vystoupení baletu, protoe v programu o ničem takovém nebylo ani zmínky. Nu, a pak, kdy konferenciér ohlásil, e Hamilton dnes bohuel nevystoupí.

Tak vám děkuji,” říkal stereotypně poručík Divi a s omluvným úsměvem propoutěl jednoho hosta za druhým.

A číník trochu rozjasnil poručíkovu tvář. Ano, takový

starí chlapík k edesátce, hnal se do chodbičky, e je od novin, má smluven rozhovor s paní Hertésyovou.

Pustil jste ho?

Kdy byl od novin,namítl zaraeně číník.

Zavolal maďarskou drezérku. Natěstí lámala trochu sloventinu, jinak by se dost těko v tuhle pozdní hodinu hledal maďarský tlumočník.

Níe, nijaká interview nebolo dohovorený. Nič neviem!

oznámíla rozhodně a la balit své impanzy do klece, aby se jí v tom vyvstalém zmatku nerozutekli po sále.

Číník se pokusil o popis neznámého mue. Pozorovací talent, nabytý léty denního styku s lidmi, poručíka značně uspokojil. Dozvěděl se i zdánlivě nepodstatnou maličkost. Ten člověk si zcela určité barvil vlasy.

Tak vám děkuji.

Číník vysekl prkennou poklonu a tie oduměl.

V Hamíltonově atně se nic pozoruhodného nenalo. Výsledek otiskové sbírky bude znám a později, nezbývá, ne čekat. Stopy ádné, pomineme-li rozházené minky a dalí propriety, potřebné k Hamíltonově produkci. Zraněného odvezli tak, jak byl, připraveného k vystoupení, ve fraku s bílou náprsenkou, na nohou pičaté lakýrky.

Nic? upřel pohled poručík Diví na věák v rohu atny.

Nic. Visely tam Hamiltonovy civilní aty, rozdrbané manestráky, kostkovaná koile, na trnoi olapané mokasíny.

Nic moc, poručíku, eň víc ne hubená. Ani pas neměl v kapse. Jen kapesník, pár drobných v naí měně, dolarku s dvěma pětistovkami, třemi stovkami a dvěma dvacetikorunami, načatý balíček výkaček. Zapalovač a zpola vykouřená krabička marlborek leely na stolku před zrcadlem.

Take motiv loupee můeme vyloučit, pomyslil si poručík. Koneckonců, kvůli takovému pakateli by snad nikdo neriskoval bezmála vradu … I kdy mylenkový pochod některých lidí bývá poněkud odliný od normálního uvaování.

Poručík se úporně zamyslel. Popis toho chlapíka mají vcelku sluný, ale kam se jen poděl? Podobný člověk kontrolou u východu rozhodně neproel, edesátník s namáhavou chůzí a obarvenými vlasy vekerý ádný. Ale to dá rozum, přece nebude čekat, a někdo objeví obě, a pak se teprve začne starat o ústup …

Kuchyní také nikdo takový neproel. Odtud vedlo nouzové schodiátko nahoru na balkón. Číníci tudy nosili jídla hostům, aby se nemuseli trmácet kolem stolů v přízemi. Ne, z personálu nikdo nikoho neviděl. Nic neobvyklého nepozoroval.

Ale doktor tvrdil, e pachatel udeřil Hamiitona u někdy kolem deváté. Podívejte se na tu ránu, krev u je bezmála zaschlá, jen si vimněte, jak ztmavla!

Číník se ovem duuje, e k dialogu s faleným muem od tisku s nabarvenými vlasy dolo deset minut před desátou. Vím to zcela určitě, tenhle program u běí čtrnáct dní a hudební doprovod k číslům mám v malíku. Kdy jde k Hertésyové Pochod cínových vojáčků, vím, e je 21.49 a do konce impanzů zbývá přesně sedm minut.

Pochod běel nanejvý minutu, kdy se ten chlapík hrnul za paní Hertésyovou, soudruhu poručíku!

Budeme tedy honit edesátníka s nalomenou chůzí a vlksem na hlavě, strávíme na tom hodiny a dny, spousta lidí nebude spát a jíst a nakonec se dozvíme, e o té ráně nemá an i potuchy. Pěkné vyhlídky, moc pěkné, zasmuil se poručík Divi.

impanzí druina se na něho se zájmem dívala skrz silné mříoví. Jedna z opic prostrčila ruku a dobromyslně mu nabízela kus banánu.

11

Nadporučík Martin Ditrich ani nečekal, a mu dá major Čásek pokyn. Sáhl po telefonu. Víkend si krtám z kalendáře, kbneckonců nejsem sám, kdo na něj nebude mít nejmení pomylení, o závodění ani nemluvě.

Stadión? To je správce? Zdravím, dědo… nikdo tam není? Nevadí, a se někdo zjeví, vyřiďte mu, a na sprinty a tafetu dnes postaví náhradníka. Něco mi do toho vlezlo … coe? Nebuďte zvědavý, dědo, jednou vám to třeba budu vyprávět. Pozdravujte doktora Tipka. Noha mě nebolí. Co? e není divu, kdy nezávodím? Asi máte pravdu. Tak to je vechno..

Přijdeme o body,” pitl podporučík Buek. V ruce třímal kouřící konvici a soustředěně naplňoval velký hrnek a po okraj. Tady má ivotabudič,” přistrčil jej před Ulricha, který před chvílí dorazil s výrazným podpisem probděné noci v kadičkém záhybu obličeje. Kdy ti nenalili v Karlině, a vidí, e o tebe dbáme aspoň my ..

Major Čásek vytáhl ze zásuvky pohotovostní holicí soupravu a přisunul ji před Ulricha. Dej se zase za feáka! řekl. Vem bylo jasné, e vidina postele je pro né v tuto chvíli stejně blízká jako výskyt slunečního úpalu u grónského eskymáka.

Ulrich se zhluboka napil. O svém putování do Brandýsa a posléze přes Karlín zpět na kriminálku u hláení podal. Major Čásek jen zasmuile kýval hlavou a zdánlivě bez zájmu se snad posté prohraboval v záznamech z laboratoře.

Buek spustil rolety. Slunce propalovalo okenní tabulky a rozlézalo se po místnosti, jako by chtělo vyzkouet, kolik lidský organismus snese. Kovářská výheň se zdála být proti téhle sluneční zteči stinným místem k odpočinku.

čekáme na někoho?” zeptal se podporučík Buek. Martin Ditrich si tie vzdychl. To dá přece rozum, e nás náčelník tady nedrí v sobotu po ránu jen tak z dobrého rozmaru. Aby se díval, jak vaří kávu a nabízel Ulrichovi tětku a mýdlo. A nic víc. Ticho po pěině. Trpělivost rúe přináí. Jak starého znám, dlouho to trvat nebude, a zpotíme se, i kdyby venku začalo z ničeho nic sněit.

U ne, řekl major čásek. V té chvíli se rozevřely dveře a dovnitř veel ramenatý padesátník s krátce přistřienými naedlými vlasy, opálený, jako by neměl nic jiného na práci, ne nastavovat tvář tědrým darům léta. Nadporučík Ditrich se přistihl, e mu ten bronz bezděky závidí.

Mu se usmál. Omlouvám se za zdrení. Jetě jsem si musel něco ověřit.”

Major Čásek mu potřásl rukou. Obrátil se k přítomným: Podplukovnlk Síla z vojenské kontrarozvědky, soudruzi.”

Tak vidí, Buku, u ses dočkal. To je jasné, jako e jedna a jedna jsou dvě, e kdy se nám kolem jednoho zdánlivě obyčejného utopence ochomýtá takový prevít, jako jsou nervové paralytické látky, vstoupí do hry jetě jiný zájem. Docela prostě se tomu říká zájmy republiky.

Major Čásek ukázal na spisy. Tady …”

Podplukovník mávl rukou. Zběně jsem informován. Vezmu si kopii a potom.” Rozhlédl se po místnosti. Tohle nebude lehká práce, zvlátě, kdy je takové vedro, co chlapci!”

Napětí povolilo, najednou vem připadalo, e tenhle podplukovník se edivými vlasy je odedávna jejich důvěrným přítelem a známým. Kolegou, který se stejně jako oni za léta sluby navykl nekoukat na hodinky a nevnímat, zda je den, noc, nebo horké hnoucí dopoledne, jako právě teď.

Chtělo by to konferovat někde na plovárně, řekl rozmarně podporučík Buek.

Podplukovník Síla se usmál. Nepochybuji, e se tam brzy vichni sejdeme. Ale tam u se nebudeme bavit o práci, co říkáte!

Major čásek se rozhlédl. Soudruh podplukovník nás teď podrobněji seznámí s tím, co znamená ta věcička, kterou objevila laboratoř v těle zavraděného. Kdo bude mít nějaký dotaz, můe se hned ptát.

Podíval se na hosta. Podplukovník lehce kývl.

Major čásek stiskl tlačítko magnetofonu.

12

ZÁPIS ZE SOBOTNÍHO DOPOLEDNE

Přítomni: mjr. Čásek, npor. Ditrlch, ppor. Buek, ppor. Ulrich, pplk. S.

pplk. S: NPL jsou čiré nebo bezbarvé kapaliny, obvykle bez zápachu. Někdy mívají slabý kafrový nebo ovocný pach. Ve vodě jsou - a na výjimky - málo rozpustné, rozpoutějí se lépe v organických rozpustidlech jako je etylalkohol. I v některých druzích olejů. NPL mají vyí bod varu ne voda, kolem 150-200 stupňů, ppor. U.: Co jsou vlastně NPL?

pplk. S.: Z chemického hlediska deriváty kysellnyfosforité. Ve strukturních vzorcích molekul NPL zůstává atom fosforu centálním atomem, přičem vytváří s kyslíkem a fluorem typickou skupinu paralytických látek. Něco vám u vysvětil! náčelník vaí laboratoře, tím se nebudeme zdrovat. NPL ochrnují organismus. Proto se jim říká nervově paralytické. Do těla se dostávají buď dýchacími cestami, kupříkladu Inhalací par, nebo přes kůi při dopadu kapek. Na kůi NPL nezanechávají stopy ani hnisavé puchýře, ani ji jinak nedrádí. Účinek na centrální nervový systém spočívá v blokování činnosti důleitého enzymu cholinesterázy, který je obsaen v krvi a ve svalových, mozkových a míních tkáních, npor. D.: Ten enzym je tak důleitý? pplk. S.: To bych řekl. Reguluje toti v těle hladinu acetylcholinu, a to je nadmíru důleitý fyziologický činitel pro normální přenos vzduchu nervovými vlákny. Blokování tohoto enzymu v těle pak vede k nahromadění acetylcholinu, co je vlastně hlavní účinek NPL.

mjr. Č.: Bylo by dobré se zmínit o smrtelných dávkách, pplk. S.: Budete se divit, ale smrtelné dávky jsou v rozmezí 0,01-0,1 miligramů na kilogram ivé váhy. Třeba koncentrace NPL v ovzduí, řekněme 10-80 miligramů na kubický metr vzduchu, způsobuje smrt bezpečně za pět a deset minut! ppor. B.: No nazdar… mrj. Č.: Buku!

plk. S.: Bohuel, je to tak. Zejména při namáhavé práci, jejím důsledkem je velká plicní ventilace, působí NPL jetě rychleji, npor. D.: Jaká je ochrana?

pplk. S.: Proti vdechnutí par se uívají ochranné masky. Aby se kapky NPL nedostaly do styku s kůí, tomu zabraňují gumové ochranné pomůcky. Při prvních příznacích otravy se doporučuje ihned injekce atropinu, spolu s velkým mnostvím mléka. Atropin zbavuje svalové buňky a srdce citlivosti na nahromaděný acetylcholin. Pomoci můe při vniknutí NPL dýchacími cestami umělé dýchání, výhradně ovem účinným přístrojem, kde u je vzduch obohacený kyslíkem. Kdy se NPL dostane do těla trávícím traktem, podávají se projímadla a vonitiva, tedy léky vyvolávající zvracení: ricinový olej a podobně. To by tak bylo stručné vechno. Jetě bych chtěl říct, e je známo několik druhů těch látek s tímto účinkem, označovaným jako muskarinový efekt. Proti nim se vyvinula ochranná opatření. Mohou vak existovat látky dosud neznámého sloení a proti takovému protivníkovi je druhá strana vdy v nevýhodě, protoe ne se najde účinná protilátka, můe být někdy i pozdě. Nemusím vám zdůrazňovat, e i kdy uití NPL je přísně zakázáno mezinárodními konvencemi, je ve světě jetě pořád dost sil, které se zaujetím hodným ulechtilejích cílů vyvíjejí víc snahy na nalezení prostředků pro vyhubení lidstva ne třeba na prodlouení lidského věku nebo odstranění hladu v různých částech naí planety… Jetě nějaké dotazy? npor. D.: V čem mohl pachatel NPL přechovávat? Vdy se vystavoval nebezpečí, e při manipulaci bude sám zasaen.

pplk. S To chcete na mně moc, soudruhu nadporučíku. Zatím. Rozhodně nemohl mít NPL v obyčejné lahvičce. A pokud ano, musel by se své oběti zjevit v poněkud nezvyklém úboru. S maskou, gumovými rukavicemi, atd. To je asi vyloučené. Nesmíme ovem zapomínat, e tahle látka není běné nikde k mání. A vrah zřejmě nejednal na vlastní pěst. Spí to byl jen obyčejný pěec na achovnici velké partie. Pokud někdo vraha na čin vybavil a taky vypravil, protoe u nás k ničemu takovému nemůe přijít, dbal také pečlivě o to, aby vechno klaplo. Zředěný roztok NPL, v tomhle případě konkrétně samonu, mohl být zataven v ampulce, v jaké obvykle bývají injekční roztoky. Kdo kouří, mívá zapalovač. Mnohdy jetě starý dobrý benziňák, takzvaný rakuan. Za korunu dostanete v kadé trafice hnědou ampulku z umělé hmoty. Lehce se dá vyrobit napodobenina ze skla. Umělou hmotu toti NPL nemilují. To je ovem jedno řeení. Okamitý nápad. Spí příklad. Můe existovat mnoho dalích moností. Ale to u je na vás…

13

Buek vstal a mlčky nalil podplukovníkovi vrchovatý álek kávy. Kolik cukrů? Bez. Proto je ve své padesátce tak tíhlý, pomyslel si závistivě Buek, kterému se přes jeho mládí nebezpečně začaly zakulacovat břiní partie.

Doufám, e jsem vás svojí chemickou přednákou příli neunavil, řekl podplukovník. Napil se. Znalecky pokýval hlavou, Buek byl na vrcholu blaha.

Podplukovník se otočil. Zatím jsem s tou věcí seznámen jen zběné, přiznám se, e jste mě vytáhli z postele, ” usmál se. ,,S bliími podrobnostmi případu jsem jetě neměl čas se seznámit..  dodal.

Major Čásek ho informoval. Tady nadporučík Ditrich nám náhodou uetřil čas. Mrtvý neměl u sebe ádný doklad, nic, co by prozrazovalo jeho totonost, jen podle znetvořeného prstu náhodou jeden nadporučíkův známý identifikoval vlastně svého spolupracovníka.

Kde e pracoval?” řekl napjatě podplukovník.

HYGEP.

Podplukovník vyskočil ze idle, jako by v ní bylo ukryto katapultovací zařízení.

Coe? Tam dělají státní výzkumný úkol. Insekticidy na bázi organofosfátů!

Martin Ditrich si vzpomněl na včerejí noviny a hlavně na Michalovo pyné oznámení, sestávající z několika těko srozumitelných odborných výrazů. A Michal nejen e identifikoval mrtvého, navíc také vypověděl, e dr. tych spolu s ním na těch insekticidech pracoval.

Za několik okamiků vyráelo do havých ulic auto s rozsvíceným majákem a bleskurychle mířilo do Svojické ulice.

Nadporučík Ditrich mezitím netrpělivě třímal v ruce sluchátko. Bude doma? Snad ho nenapadne, aby se el povalovat k vodě. Bádej, Michale, prosím tě, bádej si doma, v chládku, hezky sám, a hlavně nezapomeň zvednout telefon!

Michal? To je klika, e jsem té chytil! Na nic se neptej, a ma dolů před dům. Za chvíli je tam auto. Ne, nic jsi neprovedl, jen touím po spatření tvé geniální tváře. Tak dělej!”

Fajn!” zamnul si podplukovník ruce a zahloubal se podrobně do laboratorní zprávy nadporučíka Málka.

14

Ne se vrátilo auto s překvapeným ing. Vildtem, dostavila se sluba. Na kousku papíru přináela údaje, o nich se major Čásek skepticky domníval, e je bude mít k dispozici nejdřív v pondělí. Natěstí se pověřená sluba záhadným způsobem dopracovala k seznamu telefonních čísel praských notářů a hned při třetím pokusu trefila na pravého.

Buek musel opustit své kávovarnické království a vydal se za objasněním Stychovy předsmrtné transakce s nemovitostmi.

Ano,” řekl státní notář, opásaný přes poválivě se plhající rtu teploměru batistovým upanem. Bylo těko odhadnout, co víc vyrazilo Bukovi dech, zda pohled na zimomřivého notáře či nedýchatelné vedro panující v bytě, kde okna byla určena patrně ke vemu monému, jen ne k větrání.

Pan doktor tych zakoupil nedávno jistou nemovitost

v Brandýse - Staré Boleslavi, konkrétně rodinný domek, důvěrné se naklonil k Bukovi a chrčivě se zasmál, mezi námi spí vilku, ale to u je věc osobního náhledu, e ano. Celou transakci jsem klientovým jménem zařizoval s tamějím notářstvím, respektive dosavadním majitelem zmíněné nemovitosti …”

Kdo to byl? zeptal se netrpělivě Buek.

Moment, hned to bude, musím se podívat, natěstí mám poznámky k některým zajímavým případům doma … tady … majitelem rodinného domku v ulici Na kosárce č. p. 326 byl jistý… tady to máme… Alois Hanousek, důchodce, narozený 8. 11. 1909… ono to bylo toti tak, ten Hanousek il v objektu poslední léta sám, ena mu zemřela, děti se rozprchly do světa, na údrbu neměl u ani sil ani finanční prostředky, tak se pod tíhou okolností rozhodl, e poslední léta stráví v Domově důchodců, nebude se muset o nic starat a jetě bude mít nějaké peníze na kníce, kdyby se třeba rozhodl pro cestu kolem světa … chichi..rozesmál se notář.

Buek ho mávnutím ruky zarazil. Řekněte mi, proč jste přiřadil tuhle transakci k případům, které, jak vy říkáte, povaujete za zajímavé? Vdy takových převodů nemovitostí máte na kontě během své praxe jisté víc ne dost..

Proč? řekl s údivem notář. Hned vám to povím. Protoe kdy lo o cenu, doktor tych nehnul ani brvou. Vůbec nesmlouval, nesnail se poukazovat na díru ve střee, mokvající zdí, zpuchřelá okna a já nevím co jetě, jak to větinou, co větinou, vesměs kupci dělávají. To dá rozum, kadý prodávající chce trhnout, kupující zase uetřit, taková u je prapodsta-ta lidstva, soudruhu, my na tom nic nezměníme.”

Kolik?” chtěl vědět Buek.

Sto osmdesát. Ale mohu vám říct, e úřední odhad nenadsadil. Co ovem chtěl Hanousek bokem,to bohuel… o takových věcech se u úřední osoby nedozvídají, račte pochopit…

Jetě datum koupě. Navlas před třemi týdny.

Tak dobře, to je vlastně vechno. U abych byl raději venku, ne se udusím v tom hermeticky uzavřeném bytě.

Buek sklapl blok a nadějně prohlásil: Take toho Hanouska najdu v Domově důchodců. Dáte mi adresu?”

Notář bolestně vzdychl. Bohuel. Tedy ano, adresu vám dám, ale obávám se, e vám nebude zhola nic platná.

To u nechte na nás, pomyslil si nevrle Buek. Proč myslíte?

Notář pateticky rozpřáhl ruce. Hanousek tři dny po uzavřeni kupní smlouvy zemřel. A to se mi zdá na celé věci nejzajímavějí. Vám ne?

15

Nemocnice jako kadá jiná. Bedlivé oči vrátného, prosvěcující kadého návtěvníka do mnohem větí hloubky, ne by dokázal jakýkoliv rentgenův přístroj. Dlouhé chodby provoněné typickým pachem karbolu a rozličných dezinfekcí. umí po nich nakrobené čepce sestřiček a bílé plátě spěchajících lékařů. Na lavičkách při zdi posedávají hloučky pacientů v pruhovaných erárních upanech. Vedou mezi sebou odborné diputace o vech moných i nemoných chorobách a jejich příznacích.

Asi tu bude nějaký cizinec. Anglán, nebo co.

Ale jděte, jakpak jste na to přiel? Vy jste s ním mluvil? Kde leí?

Dali ho na pětku. Sólo. Něco s hlavou. Byl tady nějaký chlápek a mluvil se starým anglicky. Jetě tam byl jeden, ale ten přeskakoval z četiny do angličtiny. Podle toho, jak potřeboval.”

Co říkali?”

Voni mě hned zahnali, abych si el lehnout. e by mi mohly prasknout tychy. Prosím vás, pět dní po operaci, račte se podívat, vdy to je úplné perfektní. Na důkaz tvrzení poodhrnul kabátek od stejně pruhovaného pyama. No prosím.” Sympozium uznale zamručelo.

Zástupce zastupitelského úřadu Spojených států s kamennou tváří vyslechl zprávu o záhadném zranění Mr. George Hamiltona. S povděkem přijal pozvání na álek čaje. Bez cukru, please. Od poručíka Divie se obrátil k primáři chirurgického oddělení.

Vá závěr, sir?”

Bohudík, prvotní podezření na zlomeninu lebeční spodiny se nepotvrdilo. Jde o těký otřes mozku. Lebka není pokozena. Ten člověk můe vlastně mluvit o těstí, e jetě ije.

Přeije to? přeruil sue výklad Američan.

Primář se na diplomata udiveně podíval. To lékař nemůe nikdy říci, pane. Ani kdy operuje obyčejné slepé střevo. Pacient je v bezvědomí. Pokud nenastanou nějaké komplikace, není důvod k obavám.

Sorry, řekl omluvně diplomat.

Mr. Johnson chtěl patrně vyjádřit otázku, kdy by mohl pan Hamilton být schopen odpovědět na pár otázek, řekl taktně poručík Divi a vyjádřil tím vlastně i svůj, nepochybně důleitějí zájem.

To je těké předpovědět.. Bezvědomí můe trvat třeba den nebo také měsíc. Lékařská věda je bohuel v mnoha věcech jetě na prahu poznávání. Mohu odpovědně říci jen jedinou věc: pokud se probere a bude schopen vnímat, sám vám dám vědět.

Bohuel, nedá se nic dělat, čas v tomhle případě je pro pachatele kartou s trumfovou barvou. Hamiltone, Hamiltone, jsi přece mág uznávaný po celém světě, králíky tahá z cylindrů a hořící cigarety z výstřihů dam sedících u krajních stolů varietních sálů, co kdybys takhle jednou, jedinkrát udělal docela malinké kouzlo sám pro sebe. Simsalabim, otvírám oči, zapínám mozek, abrakadabra, pite si, poručíku! U Hamiltona nevíme zhola nic. Neznáme ani zbraň, kterou dostal do hlavy. Na místě se nic nenalo. Tyč, kterou Hertésyová zchlazuje příli rozdováděné impanzy a která leela vedle klece na chodbě, byla jediným předmětem v irém okolí, který padal do úvahy. Vzali ji na rozbor, laboratoř si s ní hrála dlouhé hodiny. Nic. Ani mikroskopická částečka krve nebo tkáně. Tuhle tyč pachatel v ruce neměl. I kdyby ji nakrásně po činu vydrhl saponátem, kluci v laboratoři by se oálit nenechali. Bohuel.

Poručík Divi ukázal zástupci ambasády protokolární seznam Hamiltonových věcí, nalezených v jeho hotelovém pokoji. Dva obleky, troje díny, pět koil, dvě soupravy spodního prádla, tři páry bot, toaletní potřeby. Rezervní zapalovač, eková kníka. Smlouva na měsíční vystupování v Praze. Diář s poznámkami o tacích. Dnes Praha, zítra Bern, pak Londýn, Monte Carlo, San Remo, Sofia. Zajímavá poznámka: Za pět týdnů měl demonstrovat v Paříi na kongresu Interpolu nejnovějí kapsářské metody… Tak na tuhle produkci si budou muset páni Inspektoři a policejní éfové najít jiného instruktora, řekl si poručík Divi. V ruce drel Hamiltonův pas. Předpokládám, e si jej budete chtít

ponechat, řekl zdvořile. Diplomat se prkenně uklonil. Kdy budete tak laskav.”

Předal mu pas. Stejné tuí, e jsme si vechny stránky ofotografovali.

Nae telefonní Číslo znáte. Kdykoliv budete potřebovat, zavolejte! řekl poručík a stiskl diplomatovi ruku.

Primář vstal. Doprovodím vás.

Kdy vyli, hlouček diskutujících pacientů se rozprchl jako hejno vrabců. Do jejich mizejících zad v pruhovaných plátích se přísně zavrtával primářův pohled. Na levici před pokojem číslo pět seděl mladý mu v manestrových kalhotech a modrém tričku. Soustředěně studoval jakýsi barevný časopis. Na okamik se poručíkovy a jeho zraky setkaly.

Divi lehce pokývl hlavou.

Američan si ničeho neviml. Mluvíte dobře anglicky, poručíku,” řekl uznale, kdy doli k výtahu. Raději bych s vámi konverzoval o počasí nebo o výstavě modernistů v Guggenheimové muzeu v New Yorku, to mi věřte, pousmál se poručík Divi.

Primář se obřadně uklonil a spěchal na vizitu. Mladíka v modrém tričku si ani neviml, i kdy jindy dovedl na chodbě vyplísnit kdekoho, nejblií spolupracovníky nevyjímaje.

16

Inenýr Michal Vildt se tvářil navýsost rozpačitě. Udiveně si prohlíel osazenstvo kanceláře. Zahořkle ulpěl na jediné tváři, kterou znal. Podruhé ho u během několika hodin Martin Ditrich vytáhl z poklidu domova. Od pracovního stolu a papírů s chemickými vzorci, nad nimi pookřál i ve chvílích volna, jako jiný nad televizními seriály nebo partičkou kanasty.

Podporučík Uirich mu nabídl idli. Kávu, zeptal se navykle Buek. Odmítl. Od rána u by byla čtvrtá. V noci jsem toho moc nenaspal díky vaemu atletickému fenoménovi a mému sousedovi v paneláku.

Co jsem provedl? obrátil se zvědavě k majoru Čáskovi, v něm podvědomě vytuil Ditrichova nadřízeného. Mám toti dost důleitou práci, s kterou bych byl rád přes víkend hotov.

My taky, soudruhu inenýre,” usmál se omluvné major Čásek, věřte, e na tom máme přinejmením stejný zájem jako vy.” Jene nae práce je poněkud rozdílná, i kdy v tomhle případě si přece jen na křiovatce naich cest tak trochu podáváme ruku…

Podplukovník Síla sl stále se zájmem prohlíel Málkovu zprávu. Ted vzhlédl. Podíval se na čáska. Mohu? znamenal jeho pohled. Major sotva znatelně kývl.

U vás se dělá na výzkumném úkolu vývoje syntetických kapalných insekticidů, nemýlím se, soudruhu inenýre?”

Michal Vildt překvapeně kývl. Ano, ale jak …

Přece o tom psali v novinách. A pak, lidská zvědavost je neukojitelná. Něco jsem o tom slyel.”

Tak kriminálka se zajímá o insekticidy, hleďme, kdo by to byl řekl, pomyslil sl chemik.

Podplukovník pokračoval: Povězte nám o tom něco!”

Ale výzkum je přece vázán sluebním a státním tajemstvím,” řekl Michal. Nevím, jestli mohu …

Můete,” řekl podplukovník kovovým hlasem. Nejen e můete, ale dokonce musíte! A pokud mono, co nejrychleji, jde toti o kadou hodinu.”

Vildt se podíval na Martina. Ten lehce kývl hlavou. Dělej, kamaráde, nezdruj provoz, proč myslí, e se za tebou hnala přes půl Prahy houkačka na plný plyn …

Dobře,” řekl s ulehčením. Co tedy chcete vědět?

Vy taky děláte na tom úkolu?

Přikývl. Od začátku.”

Jak dlouho?”

Třetí rok. Takový výzkum není pečení rohlíků, abyste rozuměli. Léta trvá, ne se prokouete přes první pokusy k aspoň trochu hmatatelným výsledkům.”

Hotovi máte být jetě letos. Je to tak?”

Jo 

Kolik lidí na tom dělalo?”

Tři. Tedy tříčlenná výzkumná skupina. Laboranty a dalí lidi kolem toho nepočítám.”

Jména?”

Kromě mě právě MUDr. tych a RNDr. Jícha. Děláme spolu u několik let.”

Můete popsat konkrétně, v Čem spočíval vá úkol? Pokud mono srozumitelně, aby vichni vaemu výkladu porozuměli,” vybídl ho podplukovník.

V podstatě jde o vývoj nového typu Kapalného insekticidu, látky na hubení hmyzu a dalích kůdců napadajících zemědělské plodiny a lesní porosty. Látka by měla mít univerzální vlastnosti, tedy účinnost na vechny druhy u nás se vyskytujících kůdců. Výzkum je samozřejmě koordinován příslunými odborníky z ministerstva zdravotnictví a výzkumné základny ministerstva zemědělství a výivy, samozřejmě i ministerstva lesního a vodního hospodářství. V posledních letech toti dolo v mnoha zemědělských a lesních oblastech k přemnoení kůdců v důsledku poruení ekologické rovnováhy. Příčin tohoto stavu je bohuel víc ne dost, působení exhalátů z koncentrované průmyslové aglomerace je bohuel tou hlavní, která nám působí nejvíce starostí. Jak víte, intenzita průmyslové výroby stále stoupá, stavějí se nové závody, tím se ale i zvyuje nebezpečí ohroení celých velkých oblastí. Proto tedy tento úkol. Státní orgány na jeho dokončení kládou velký důraz. e uvolňují značné finanční a technické prostředky, snad ani nemusím říkat…

Chemik si otřel zpocené čelo. Přece jen mu dělalo větí potíe vyjadřovat se srozumitelným, by mateřským jazykem, ne formulovat mylenky bleskurychlým načrtnutím chemických vzorců, jim rozuměl jen zasvěcenec. Tak to by snad bylo vechno… vydechl s úlevou.

Podplukovník byl opačného názoru. Nebylo, jetě byste nám měl vysvětlit něco o poadavcích bezpečnosti, co říkáte?

Michal pojal podezření, e kromě něj zabloudil v tomhle sobotním pařáku do úřadovny Bezpečnosti dalí kolega z povolání, který o víkendu nejraději ze veho poslouchá přednáku o vlivu chemických preparátů na kůdce naich lesů a polí. A já myslel, e jsou tady od toho, aby chytli co nejdřív za límec ničemu, co hodil Stycha do vody… Mu s opálenou tváří zřejmě Četl chemikovy mylenky. Ke vemu se dostaneme, nebojte se. Musíme probrat vechno popořádku. Vy taky přece nejdřív zkouíte nejjednoduí chemické reakce a pokusy, ne se pustíte do sloitých výzkumů… Tak vidíte… Máte slovo!

Dělej, Michale,” pobídl ho netrpělivě Martin Ditrich.

Hned… nenecháte člověka ani vydechnout… tak tedy bezpečnost, máte pravdu… Na insekticid, určený pro tak iroké pouití, jako v naem případě, jsou kladeny velké a náročné poadavky. Vedle co nejirího spektra působnosti,

levné výroby, snadného a bezpečného skladování, o vhodnosti pro rozpraování ve formě kapalného aerosolu ani nemluvě, jsou zde také mimořádné vysoké nároky z hlediska jeho působení na hospodářská zvířata a zejména - a to v první řadě - na člověka. Stručně řečeno, ne je takový preparát schválen k pouití, nesmějí být prokázány vyí toxické účinky, ne povolují předpisy.

Předpokládám, e vae skupina nepracovala jen na jednom druhu insekticidu, řekl podplukovník.

Jistě. Bývá vitou praxí, e se vyvine víc druhů, které se pak ve stadiu dokončování výzkumu prakticky ověřují na laboratorních zvířatech. V naem případě jsme pracovali na pěti modifikacích… Zarazil se. Jene..

Jene v té pětici se zřejmě objevila falená karta. Je to tak? přeruil ho podplukovník.

Je, řekl neastné Michal. Při ověřování toxikologických vlastností zkouených látek byla právě u jednoho preparátu nezvratně prokázána neádoucí toxicita zejména na centrální nervový systém. Zkouky byly okamitě zastaveny, vedení ústavu učinilo potřebná opatření a byla sepsána patřičná hláení na vyí orgány. Dalí experimenty se pak soustředily na zbylé čtyři navrené preparáty. U jednoho jsme pak nalezli právě ty vlastnosti, které splňovaly podmínky zadaného úkolu. Na ten jsme se upnuli a prakticky i dokončili. V současné době probíhají závěrečné ověřovací pokusy na vybraných zamořených porostech..

Tak to je pěkné nadělení, pomyslel si nadporučík Ditrich. Michal hledá popraek proti broukům. Omylem se pak při pokusu vyklube ve zkumavce látka ohroující organismus nejen těch tvorů, pro ně má být určen. Jeden z jeho spolupracovníků těsně před dokončením výzkumného úkolu nemá nic jiného na práci ne kupovat barák za hříné peníze a vzápětí spadnout do vody s pěknou porcí smrtící látky v těle. Dokonce, jestli tomu dobře rozumím, dost příbuzné té, o ní je řeč.

Podplukovník Síla poklepal kloubem ukazovánu po laboratorní zprávě a zkoumavě se zahleděl na Vildta. Pak, pevně rozhodnut, e před ním nebude nic skrývat, tie řekl:

Vá kolega se neutopil. Někdo mu do těla vpravil smrtící dávku somanu. Co tomu říkáte?

Chemik zbledl. Chvíli bezmocné lapal po dechu. To není moné! hlesl přerývaně.

Vite, cö je plynový Chromatograf, soudruhu inenýre, ne? Takový přístroj se nemýlí. To jen lidé chybují.

17

Prohlídka v proseckém bytě zeřelou scénu pátrání ani v nejmením nenasvítila. To, e nábytek sestával vlastně jen ze skládacího lehátka a rozvrzaného stolu s oprýskanou idlí, mohlo překvapit jen toho, kdo neměl tuení o stěhovacích úmyslech dosavadního nájemníka. V zásuvkách stolu několik papírů s poznámkami a vzorci, je posléze odborníci z laboratoře prohlásí za zcela běné chemické propočty. Pod stolní lampou zátě několika odborných svazků. Mezi nimi taky dibec beletrie. Pasteurův ivotopis. Jake to říkal slavný vědec? Náhoda, prosím, ale nezapomeňte, e přeje vdy jen tomu,kdo je na ni připraven!

Doktor tych na náhodu, která jej připravila o ivot, zřejmé připraven nebyl. Kdo se ale s tou náhodou spřáhl? A proč? Byla to vůbec náhoda?

V předsíni, ve skříni ve zdi pár obleků. Boty. Koile. V kapsách dočista nic. Jen staré kapesníky. V kapsičce jedné obnoené koile krabička polovysypaných spart. Technik k nim zvědavě přičichl. Pro jistotu opatrně uloil krabičku do igelitového sáčku.

Zajímavé, přemítal nadporučík Ditrich, kdy vycházel z proseckého bytu, jej se dosavadní nájemník chystal opustit, ani by býval tuil, e se tak stane za zcela jiných okolností, ne zamýlel. Nikde aktovka, ádný diář, osobní doklady, které člověk obvykle schraňuje po celý ivot, vysvědčením z první obecné počínaje, rodným listem a vysokokolským diplomem konče. A přece před pár dny tady jetě bydlel! Odtud el ráno do práce. Naposledy v ivotě. Ráno mu Vildt telefonoval do bytu, aby nezapomněl vzít s sebou CHEMICAL REVIEWS z dubna letoního roku. Před časem mu časopis půjčil a teď si v něm hodlal ověřit nějakou maličkost.

Sousedé také mnoho nevěděli. V paneláku na rozlehlém sídliti se byt stává pomalu ale jistě jen noclehárnou a člověk bezejmenným kolečkem ve velkém, nepřehledném soustrojí. Za panelovými palisádami se ztrácí jméno, osobnost i tvář.

Jeden pomalu neví, s kým na jednom poschodí ije. Obrana proti uniformitě je chabá a neúčinná. V létě a o víkendu k tomu vůbec ádná. Ze čtyř dveří v devátém patře se otevřely jen dvoje. Zbylí nájemníci jsou na dovolené.

Karel Kroupa, řidič tramvaje, je vak doma. Přes víkend má ejdra a pochopitelné nerozdává úsměvy na vechny strany. Raději by leel u vody. Místo toho bude křiovat odpoledne Prahu dvaadvacítkou ze Stranic na Bílou Horu a zpět. Jo, doktora od vedle jestli jsem znal? To jste tedy kápli na pravýho! Bydlím tady půldruhého roku, ale jestli jsem s ním za tu dobu mluvil celkem pětkrát, tak to je hodně. Jestli k němu někdo chodíval? Tak to nemůu slouit, lituju. O nikom nevím, nikoho jsem neviděl. Víte, já přijdu ze ichty a jsem rád, kdy sebou bacím o postel. Jo, jestli vám to něco pomůe, tak občas mu hrála po večerech televize. Jetě něco? Já e bych si el jetě hodit dvacet…

Doma je v tomhle vyprahlém dopoledni i architekt Balvín, manelka a dvě řvoucí dítka, které rozčiluje, e tatínek nemůe za nic na světě najít klíčky od auta, take rodina místo odpočinku na sázavské chatě úpí jetě na Proseku.

Ten vědátor? Jo, jednou jsem byl u něj v bytě. Ná kluk vede chemický krouek a potřeboval se na něco zeptat, el jsem jen souseda poádat, zda kluk za ním můe přijít. tych mě vyprovodil dost nerudně, jestli prý si myslím, e neví, co s časem. Já bych potřeboval, povídal, aby den měl aspoň třicet hodin. A abych ho nezdroval, e čeká návtěvu. Coe? Jestli mi to nepřipadalo divné? Ten vyhazov? Vy myslíte tu návtěvu … aha, tak on vlastně k němu nikdy nikdo nechodil, pokud si vzpomínám, ale hlavu jsem si s tím tedy nelámal. Kdy e to bylo? Hanino, pojď sem, to je moje paní, kdye mě ten tych tak vypoklonkoval? Co? Jo, ve čtvrtek, má pravdu. Koho čekal? Tak s tím se mi nesvěřoval. Morous to byl. A co s ním vlastně je, jestli se mohu ptát? Něco provedl?

18

Michal Vildt seděl stále na stejné idli, do ní se tak váhavě uvelebil před několika hodinami. Z blízkého bufetu přichvátal podporučík Ulrich s nákladem obloených chlebíčků.

Nikdo cizí s vámi o vaí práci nemluvil? Konkrétně o státním úkolu?

Chvíli vzpomínal. Ne, nemůe se upamatovat. Ne, jedině snad tady Martin, toti nadporučík..

Martin Ditrich se usmál. Je to tak, prozradil mi přesně tolik, co bylo v novinách, název toho jeho bádání mi sdělil dokonce tak srozumitelně, e jsem z té latiny nerozuměl ani slovo. Tak jsem mu půjčil na oplátku detektivku. Těm zas nerozumí on.”

Vy jste sousedé? informoval se se zájmem major Čásek. To není patné. A kdy navíc zjistil, e chemik ije úplně sám, dostoupila jeho spokojenost vrcholu. Jednu starost máme z krku. Nadporučík nám naeho chemika pěkně pohlídá. Kdy to uznáme za vhodné, tak se k němu i nastěhuje. Hlavně na noc. Ovem pokud si okolnosti, které nikdy nemůeme předvídat, nevynutí Ditríchovu přítomnost v terénu.

Na pracoviti nebyl někdo nemístně zvědavý? Tedy z personálu, který nemá s vývojem insekticidů nic společného?

Ne, Vildt si při nejlepí vůli nemůe vzpomenout, o tom, e vyvíjejí insekticidy univerzální povahy věděl samozřejmě kdekdo, koneckonců i ten, kdo si koupil noviny. Ovem fakt, e z pěti modifikací jedna začíná u v zárodku pokusů vykazovat nečekané a hlavně nevítané účinky na lidský organismus, měli potuchu jen tři vědci, pověření výzkumným úkolem. Pak u jen éf ústavu a vedoucí zvlátního oddělení. Ti také učinili ihned předepsaná opatření.

Martin Ditrich si natáhl nohy. To bylo vdy znamení, e buď odpočívá, protoe ho zlobí achillovka, nebo úporně přemýlí. Teď platil bod dvě. Údajně jen pět lidí. Jeden z nich je mrtvý. Kdo ale můe skálopevně tvrdit, e byl prvním a také posledním? Pokud je ve hře snaha získat za kadou cenu nedokončený a stornovaný projekt insekticidu, který by při dalím vývoji v nepravých rukou mohl způsobit nesmírnou zkázu, pak by mohli po Stychovi přijít na řadu dalí. Ale proč by někdo, komu musí záleet na naprosté anonymitě, pouil k vradě podobného prostředku, po jakém se pídí? Vdy musel počítat s tím, e vlastně upozorní vyetřující orgány.

Podplukovník Síla to vyřkl za Martina sám. Vrah se mohl přepočítat a vstříknout Stychovi silnějí roztok, který proti očekávání zanechal v těle chemicky prokazatelné stopy. NPL viditelně způsobují spasmy, tedy křeče, kadý musel být utvrzen v tom, e lo o utopení. Zvlátě, jestli pachatel počítal

s tfm, e látka začne účinkovat a poté, co ve vodě nastane smrt uduením z utopení. Somanem se jistil proto, aby mu náhodou ve vodě obě nepřila k sobě. Nebo aby ji nějaký zbloudilý pocestný včas nevytáhl. Můe to tak být? obrátil se k Vildtovi.

Chemik souhlasil. Vcelku by to tak lo. Ale proč ho zabíjel?

Potaz mlčky přeli. O tom si povědí, a nebudou potřebovat chemickou konzultaci a znalosti o lidech a poměrech v HYGEPU.

Podplukovník si opět vzal slovo. Říkal jsem soman, chromatograf to potvrdil. Látka, popsaná v kdejaké chemické příručce. Známo je jetě několik dalích druhů NPl. Něco vám přečtu. Vytáhl z tenkého seitu výstřiek novinové zprávy. Moná, e jste to četli. Není to ádné tajemství. Aspoň pro nás ne: Ve Spojených státech je v pečlivě střeených skladech na sto padesát tisíc tun chemických jedovatých látek. Mezi nimi i tři milióny nervových granátů a dělostřeleckých nábojů s tými náplněmi. V tajných laboratořích se kultivují bakterie snětí slezinné, břiního tyfu a netovic…

Rozhlédl se. Pak váně dodal: Nemusíme si snad zdůrazňovat, e na druhé straně světa to neskladují jen pro parádu.”

Nadporučíka Ditricha zajímala v té chvíli jedna věc. Kdy jsou takové látky, by vemonými konvencemi přísně zakázané, bezostyně vyráběny, proč by někdo měl jevit zájem o počáteční stádium vzorku, nazvěme jej PREPARÁT X”, který ve chvíli, kdy práce na něm byly skončeny, byl stále jetě více insekticidem, by se silnými účinky, ne čímkoliv jiným? Dejme tomu, e je známo pět druhů NPL. Kadá látka s přiblině stejnými účinky a dosahem. Proč se ale někdo mé pídit po něčem, co u bylo vlastně v jiných modifikacích objeveno a dokonce dovedeno k hrůzné dokonalosti?

Podplukovník vzápětí podal vysvětlení. Bude vás zajímat, proč by někdo chtěl získat vzorec. Důvody mohou být různé. Inenýr Vildt bude se mnou jistě souhlasit. Dávejte pozor! Kadá nová látka podobného typu má tu výhodu. e chvíli potrvá, ne se proti ní najde protizbraň, nebo také odmořující prostředky. To u jsem přece říkal. Pak jsou zde dalí aspekty: Nový preparát můe mít kupříkladu ve styku s atmosférou déletrvající účinky ne ostatní látky. Nezapomínejte, e by protivník při konfliktu pouil NPL v otevřeném terénu! Dále můe mít nová látka zvýené toxické účinky. Roli můe hrát

třeba levnějí výroba nebo bezpečnějí skladování, levnějí suroviny. Jednoduchost výroby. Mení náročnost naspotřebu energie. Atakdále. Jen tak z dlouhé chvíle se s námi nepřítel nebude poutět do neviditelného boje, to je, doufám, jasné?

Inenýr Vildt seděl a zarytě se díval na pičky bot. Souhlasně pokyvoval.

Vichni mlčeli.

Jetě nevíme, jestli nebyl tych zabit třeba z nějakého banálního důvodu. Nebo třeba bez motivu. Maniaků pobíhá po světě přece dost. Ovem dost málo takových, kteří po kapsách nosí stříkačky s látkou, která je někde za oceánem skladována pod přísným dohledem. Lepí je ale brát v potaz vechny eventuality. Tu nejsloitějí a nejvánějí přednostně, uvaoval nadporučík Ditrich.

Zazvonil telefon.

Major Čásek chvíli pozorné naslouchal. Pak rozmrzele pratil sluchátkem do vidlice. Rozhlédl se po místnosti.

Tak a je to. Proč byl zabit tych, můeme aspoň tuit. Ale kde najdeme doktora Jíchu, o tom nemáme nejmení ponětí.”

Co je s ním? otázal se Martin Ditrich.

Není doma. A nikdo neví, kam se poděl.

19

Slunce překotné klopýtalo o oblohu. Připomínalo horolezce, kterému zbývá k vrcholku jen pár metrů a nemůe se dočkat.

Ulice zely prázdnotou.

Hodiny na nedaleké vodárenské věi ukazovaly poledne. V rozpáleném parčíku byl v té chvíli jediný člověk, a to ena. Seděla na lavičce a odevzdaně nastavovala paprskům tvář s nepřehlédnutelnými letokruhy vrásek. Vějířky kvačících let v koutku očí kryly milosrdné brýle s tmavými skly. Po vyprahlé trávě skotačilo chundelaté klubko, notně zanedbaný stájový pinč.

Uívala soboty po svém. V půl jedné se sebere, půjde nahoru, uklohní rychle něco sobě a anynce, pak stáhne rolety, pustí ventilátor. Léto jí můe být ukradené.

Před lavičkou se napřímil do výky dobrých sto osmdesáti

centimetrů mladý mu s hnědými vlasy a očima barvy dobře legované oceli. Dlouhé nohy vězely v manestrácích posledního střihu. Přívětivé se usmíval.

Hezký pejsek, vypravil ze sebe s notnou dávkou sebezapření. Taky jsem měl takového, zalhal statečně. Se zájmem se na něj podívala.

Dovolíte? a ani by vyčkal odpovědi, uvelebil se na lavičce. Ze zadní kapsy kalhot vylovil sluební průkaz v červených deskách.

Hledám vaeho mue, paní Jíchová, řekl nevesele.

Co si přejete? zeptala se nejistě. Podvědomě si uhladila cíp sukně.

Vdy jsem to říkal, hledám vaeho mue. Neprozradíte mi, kde bych ho nael? Jde o dost důleitou věc …”

Jo, milej zlatej, vzdychla, vám se to snad bude zdát prapodivné, ale já jsem ten poslední člověk, který bývám mohl říct, co můj manel právě dělá…

Před Martinovýma očima defilovaly rozmazané barvy jednoho letitého obrazu, jaké tu a tam visívají v galériích vedních ivotů. Bezdětní. Bývala zpěvačka s ambicemi sahajícími a někam k výinám Národního divadla, on vědec s touhou stát se přinejmením nositelem Nobelovy ceny. Viděl kolem sebe jen křivule, zkumavky, vzorce a příručky, televizi uznával jen jednou měsíčně, patnáct minut kadé první úterý, kdy běela Chemie kolem nás. Vzdala se kariéry, snaila se ho pochopit, čekala od něj půjčku za oplátku. Zbytečně. Začali ít kadý po svém. U několik let. On si bádá, ona hází v parku dřívka anynce. Občas si zajde i do divadla, za přáteli. Emil? Ten nemá na odpočinek čas. Nanejvý někdy do severních Čech, narodil se tam, to je to jediné, o čem dokáe občas utrousit i pár slov, co ho táhne.

Kde je teď? přeruil ji.

Ach, milý pane, nevím, opravdu nevím .,

Poslyte, přece musíte vědět aspoň něco. Auto máte?”

Auto? Samozřejmě, e máme, zapýřlla se. Snad si nemyslí, e jsme nějací hadráři. Austlna allegro,” vyslovila pečlivě.

Vydoloval z ní státní poznávací značku. Barva? červená. Karmínově. Znáte pětku Diora? Rtěnku přece. Přesně taková barva.

V duchu zaúpěl. Kdy jste viděla manela naposled? vracel ji zpátky na pevnou zem.

Včera odpoledne. Kdy se vrátil z práce. Něco po páté.

Souhlasí. V HYGEPU se dělá do čtvrt na pět. A Jícha v práci v pátek byl. Michal Vildt to potvrdil. Dělali spolu nějaké ověřovací zkouky. Ne, Michalovi se se svými víkendovými plány nesvěřil. Nikdy. Vdycky mluvil jen o práci. Jsou tihle vědátoři ale divná chasa. Někteří dokonce i po smrti. O tom, e je Jícha enatý, věděli v HYGEPU snad jen na osobním oddělení.

Jak se dlouho zdrel doma?

Asi hodinu. Říkal, e si někam vyjede. Kam neříkal. Taky jsem se neptala. U jsem sí zvykla.

Co si bral s sebou? Nebyl rozruen? Nepozorovala jste něco neobvyklého? Netelefonoval s někým?

Byl klidný jako jindy. Vzal si sportovní taku. Jen jsem zahlédla, jak do ní ukládá nějaké kníky. Odborné, co jiného, prosím vás,” řekla opovrlivě.

Ve čtvrtek večer byl doma? Kolem desáté, řekněme?”

Jistě… byl. Dokonce si pustil televizi. Dávali tu jeho chemii.

Říkala jste přece, e ten kurs běí v úterý … nehnula ani brvou. Jene teď fo bylo ve čtvrtek. V úterý kurs odpadl, dávali nějaký fotbal.

Tak to je pravda, souhlasí, sám se díval. Výborný fotbal. Baník s Bayernem. Rummenigge si áni nelízl.

Nesvěřoval se vám v poslední době s něčím? Třeba výjimečně…”

Zadívala se na něj, jako by jej podezřívala, e je stien silným slunečním úpalem. Ten? Prosím vás…”

Jste někde zaměstnána, paní Jíchová? Přehlédl její pohled. Jen si přál, aby u měl tenhle park za zády.

Jistě. Myslíte, e by mě bavilo sedět celý den doma se psem?” Povzdychla si. Dělám v propagaci Hudební scény. Občas vypomohu jetě ve sboru. Kdybyste někdy potřeboval lístky…

Usmál se, jak nejvlídněji mohl. Spí bych potřeboval vaeho mue. Kdyby se vrátil, nebo jste se o něm cokoliv dověděla, zavolejte nám neprodleně.” Podal jí lístek s číslem.

Zeptal se, nemá-li manelovu fotku. Náhodou.

Fotku? Máte těstí… Vylovila z proutěné kabelky peněenku. Zpod slídového krytu vytáhla obyčejný snímek 4x4, jaký si lidé dávají dělat na občanský průkaz nebo na cestovní pas.

Stalo se mu něco? zeptala se zastřeným hlasem.

Vy o manelovi nevíte, paní Jíchová, já také ne. Ale já bych o něm potřeboval vědět, řekl s nevolí a vydal se zamyleně napříč parkem.

U chodníku čekalo auto.

20

Jadranské slunce má přece jen trvanlivějí rukopis. Píe tětcem namočeným do bronzu. Daniela si toho byla a příli vědoma. Závistivé pohledy okolo leících vltavských naháčů vnímala se zlomyslnou rozkoí. Okázale se usmívala. S odhaleným chrupem bude kontrast jetě půvabnějí. Budova a luté lázně jsou stejně poměřitelné pojmy - říkala si - jako vychlazená whisky a zteplalý tuzemský rum.

Nekonečná fronta na bledolící párky a lepkavou limonádu se vinula koupalitěm v trpělivých, upocených pětistupech. Vltavu křiovaly hrkavé motorové čluny. Jejich posádky míjely obsypané břehy s výrazem kapitána Cooka ve chvíli objevení Velikonočních ostrovů. Na protějím břehu prouměl vlak via Chuchle. Stařičký plavčík Petrák, pamatující jetě staré podskalské voraře, tahal v bazénku na bidle se ňůrou čtyřletého vřetícího caparta. Moná, e takhle učil u plavat jeho tatínka. V brouzdaliti kvákaly děti s kyblíčky.

Zacpala si ui. Křik k zbláznění. Tohle je tedy pohoda víkendu v hlavním městě! Před pár dny jetě leela daleko odtud, v místech, kde bylo slyet jen chechtot zbloudilého racka,doprovázený barytonovým pohlazením mue, kterého jí vechny enské záviděly.

Vechno má svůj konec. I dovolená. Odvezl ji na letitě v Tivatu zeleným volvem, samozřejmé jí nezapomněl vsunout diskrétně do kabelky pár desetidolarovek, aby si mohla v bezcelním prostoru koupit několik lahví whisky a likérů. Brzy se zase uvidíme, miláčku! sliboval jetě u přepáky pasové kontroly.

Letadlo se odlepilo, pod křídly zůstala Budva s troskami staré čtvrti a vyplazeným bílým jazykem divoké pláe.

Jakýsi plovárenský lovec srdcí přičapl na její deku. Slečno, neviděli jsme se někde?”

Kdybys věděl, e nemá anci, e jsi absolutní béčko … V Monte Carlu? řekla pičatě.

Chvíli lapal po dechu. Ne se vzpamatoval, stačil plovárenský rozhlas chraplavě zahltit celé koupalitě.

.Slečna Daniela Munzlová nech se dostaví k hlavnímu vchodu! Velice nutné. Opakuji, slečna …’

Trhla sebou. Kdo ji můe shánět? Nikomu ani neřekla, e půjde zrovna sem. Vymrtila se z deky.

Kam jdete? kemral o informaci zklamaný nimrod, čeká na mne kníe Rainier, neslyel jste? odsekla.

U vchodu se potil nadporučík Buek. Zamával jí před očima průkazem jako ochlazujícím vějířem. Omluvně se usmál.

Promiňte, e vás ruím z odpočinku. Vae maminka byla tak hodná a řekla mi, e vás najdu asi tady. Vidíte tamhle to auto? Byl bych rád, kdybyste jela se mnou. Potřebujeme si jen ověřit jednu maličkost. Nečekal, co mu odpoví, naopak o stupeň přísnějím hlasem jí doporučil, aby si la sbalit věci, převléknout pokud mono co nejrychleji, v plavkách by asi dozorčímu způsobila v tom vedru lehký kolaps.

Smím tedy prosit? vybídl ji netrpělivé.

Jako v tanečních, pomyslila si bláznivé. Ale o jaký tanec jde? Promiňte, nechápu ..řekla mrzutě.

Pracujete jako laborantka v HYGEPU?

Ano, ale… V práci jsem byla vlastně poprvé včera. Ve čtvrtek jsem přiletěla z dovolené v Jugoslávii.

Buek se zatvářil neastně. Dovolená. Kdy já se na ni dostanu. Jistě, rozumím, ale kdybyste si opravdu pospíila! V autě si zapálila lordku. Buek stáhl okénko a na doraz. Lehký vánek od Vltavy sváděl s kouřem nerovný souboj.

Kdo má ve vaem oddělení na starosti trezor, kam se po pracovní době ukládají důleité písemnosti? zeptal se podporučík.

Já.

Kam dáváte klíče, kdy jdete domů?

Do vrátnice, odpověděla suverénně.

Kdo je měl na starosti, kdy jste byla na dovolené? Doktor Jícha.

Říkáte, e jste včera byla v práci. Převzala jste klíče od Jíchy?”

Ano. Mohu se zeptat, proč vás to zajímá?

Auto zahnulo u Národního divadla prudce doprava a smyklo se po kolejích. Daniela se spíe vlivem odstředivé síly ne čehokoliv jiného přitiskla úeji ke svému sousedovi. Buek se zavrtěl.

Tak mi vysvětlete, pronesl pochmurné, proč ty klíče ve vrátnici nejsou! 21

George Hamilton stále neměl o světě nejmení potuchy. Mladík v tričku seděl před jeho pokojem jako přiitý.

Primář komunikoval po drátě s Bezpečností.

Ne, jetě se neprohrál. Hned tak to také nebude … Kdy? Nejsem jasnovidec. A toho vaeho mladíka budu muset navléct do ústavního mundúru a dát mu asi postel na chodbu. U si o něm ukají i dvojnásobné fraktury kostí na horním patře, a ty se, jak známo, nemohou vůbec pohybovat. Nato pak pacienti mobilní… Jo, zavolejte, bude mi potěením. Ano, jsem tady celou noc, zítra jakbysmet. Felčarů málo, marodů hodně. Buďte zdráv!

Jinak se po Hamiltonovi nikdo nesháněl. Jen ředitel Varieté se nechal poroučet a poslal po řidiči sluebního auta kytku s vizitkou a připojeným přáním brzkého uzdravení. Nudící se mládenec před Hamiltonovým pokojem si květinový pozdrav vyádal k nahlédnutí. Růe, nic ne růe. Pokynul sestřičce, ano, kytka můe dovnitř na stolek k posteli. Znovu se zahloubal do potrhaného časopisu.

Ve varietním programu nahradil Hamiltona narychlo sehnaný manipulátor Weinberg z berlínského Friedrlchstadtpalastu. Kouzelník jako kouzelník, publiku je to úplně jedno. Vechny ty záhadné triky jsou přece navlas a do omrzení stejné. e je jeden umí prodat ikovněji, s větí parádou, u kadý ocenit neumí.

Výslechy zbývajících účinkujících k ádným objevným výsledkům nevedly. Hamilton se prakticky s nikým nestýkal, byl vyslovený introvertní typ, vlastně se ničím neliil od větiny povah své profese, úzkostlivě se protloukajících světem v obavách, aby jim někdo neukradl pečlivě střeená výrobní tajemství.

Ne, během představení za ním nikdy nikdo nepřiel. Hamilton přicházel a odcházel vdy sám. ádné návtěvy, ani známí. Sotva odpověděl kolegům na pozdrav. V brani byl známý, ale s oblibou to bylo horí.

V hotelu stejný zisk, jene v úslunějím balení. Recepční si nevzpomínali, e by za panem Hamiltonem přicházely nějaké návtěvy, potu nedostával takřka ádnou.

Počkejte, dvakrát přiel dopis s hlavičkou nějaké umělecké agentury. Psaný německy. Přesně si, bohuel, nevzpomínám.

Byl to takový nenápadný host. Spořádaný. Sluný. Tichý. Vdy si vzal klíče od pokoje, pozdravil a to bylo vechno. ádné diskuse, oviálnosti, jak mají někteří hostě ve zvyku, zejména kdy vidí za pultem pohlednou dívčí tvář.

Teď si vzpomínám, jednou si koupil plyn do zapalovače. A dvě krabičky marlborek. Prodáváme tady pár drobností, kuřácké potřeby, iletky, takové věci, co občas kadý hotelový host potřebuje.

Telefonistka spojovala do pokoje několik hovorů. Kolik? Moc jich nebylo. Jednou volala nějaká agentura z Heidelbergu, to si vzpomínám. Ten člověk na druhém konci silně zadrhával. Pak pár místních telefonátů. Hlavně z ředitelství varieté. Sekretářka, někdy i sám ředitel. To je vechno.

Pokojská si nemohla Hamiltona vynachválit. Dal jí pět dolarů s tím, aby mu laskavě nelezla do pokoje před jedenáctou hodinou dopoledne. Dlouho spím, říkal. Po obědě zpravidla vysedával v kavárně nahoře na terase nebo si el zase lehnout.

Do varieté odcházel větinou po sedmé hodině. Sluný člověk a pořádný, jen co je pravda, kdyby takových hostů bylo! Věci vdycky uklizené, ádný nepořádek, nikde poházené láhve nebo popel na koberci, postel urovnanou jako na vojně, člověk by řekl, e v ní vůbec snad nespal. A ty dolary, pánové, to snad není trestné, viďte? Vdy jsem vám o tom řekla sama, v dobrý vůli. Koupila jsem si za to v tuzexu čaj, ten lyonský, s citrónovou příchutí, dělá mi dobře na průduky…”

Mr. George Hamilton, vzor vech ctností, zatím o rozruchu, jaký kolem sebe vyvolal, neměl podle primářova sdělení nejmení tuení. Avak několik lidí od Bezpečnosti se pomalu začalo klonit k úplně opačnému názoru.

Laborantka se neastně vrtěla na idli. Usedavě tkala. Martin Ditrich tonul v rozpacích. Nejméně ze veho měl rád slzy, jejich pramen sídlil v dívčích očích. Zejména, kdy ty oči byly veliké a měly půvabný mandlový přídech.

To jste nemohla říct hned? snail se o přísný tón. Hlavu vám snad za to nikdo neutrhne. Tohle si s vámi musí vyřídit na pracoviti.

Na stole leel svazek klíčů, jim na první pohled vévodil jeden jediný, snad dvakrát delí ne ostatní, oboustranně vroubkovaný.

Já vím, pípla neastně. Ono se to nesmí, ale já jsem kolikrát odcházela z práce a večer a vrátný byl zrovna někde na pochůzce, tak jsem si ten klíč nechávala u sebe, abych se nezdrovala. Ne, zvenčí se nikdo za jeho nepřítomnosti dovnitř do ústavu dostat nemohl, dveře jsou na bzučák.

Jícha to dělal jako vy?

To nevím.

Věděl, jak to praktikujete vy? dotíral Ditrich.

Přikývla. Přes bronzovou tvář lehl nachový plamen.

Také chodil často pozdě z práce?

Víc ne já. Skoro kadý den.

Věci jste zavírala do trezoru vy?

Ano.

A kdy po vás jetě někdo v kanceláři zůstal…?

To, co patřilo podle předpisu do trezoru, muselo být uloeno při skončení pracovní doby. To je předpis.”

A co vedoucí úseku?

Lavička? Pokusila se o nepodařený úsměv. Ten mi důvěřuje.

Důvěřivý vedoucí je ovem, jak zjistili, o víkendu na výletě v Dráďanech. Vlakem a s celou rodinou. Take řady naich chemiků máme pěkně prořídlé, pomyslil sl s nevolí Martin Ditrich. tych po smrti, Jícha neznámo kde, Lavička asi ve Zwingeru vzdychá před Sixtinskou madonou, po ruce máme jen vyplaeného Michala Vildta a ubrečenou laborantku.

Ve dveřích se objevil Vildt. Rozpačitě zamoural skrz pancéřovou hradbu brýlí. Ne mohl něco říci, dívka vyjekla překvapením.

Co tady děláte?

Pokrčil rameny, jako by výskyt výzkumných pracovníků v oboru chemie ve zdech úřadovny Bezpečnosti byl běný jev. Dává mi kondice z chemie, řekl Martin Ditrich.

23

Josefu Koubovi, pracovníku zvlátního útvaru, se zadřel píst u dacie. Z pokusu o dvoudenní oddech na Sázavě se neslavně vracel zavěen na laně odtahové sluby. Kdy zaplatil před domem sumu, za ni mohl uívat víkend s celou rodinou ve sluném hotelu s plnou penzí, poslední zbytky nálady mu sebral podporučík Buek. Právě se přiřítil ve volze a bez mekání ho poádal, aby byl tak laskav a spěně si k němu přisedl.

Ten vá píst je nae těstí. Dali jsme vás hledat vemi prostředky. Na chatě se vás hoi nedočkali, tak nám evidence musela vyhrabat vai espézetku a vechny hlídky po vás přímo prahly.

A jak jste věděl, e zrovna teď budu před domem …?”

Jednoduchá záleitost. Rádiem jsme dostali zprávu z Miroovic, e vás táhnou na udici do Prahy. Tak jsem si pro vás dojel najisto …”

Řekli mu, co se stalo se tychem. Taky e mají obavy o Jíchu. O určitém podezření, které nelze brát v ádném případě na lehkou váhu. Podcenění si nemohou dovolit. O klíčích pomlčeli. Martin Ditrich vstoupil do pracovny výzkumné skupiny první a se zájmem se rozhlíel. Daniela ukázala mlčky na trezor v koutě, pamatující jetě poslední dny minulého století, a pečlivě jej prohlédl. Pak kývl. Otevřete tu stařenku!

V trezoru leelo několik svazků. Martin Ditrich strčil do Vildta. Podívej se na to?”

Nic nechybělo. Ve na svém místě. Výsledky čtyřleté práce tří vědců. Záznamy o zkoukách čtyř druhů insekticidů. Tři svazky byly na posledním listě opatřeny poznámkou ZASTAVENO. Datum, razítko, podpisy nečitelné. Čtvrtá sloka ukončena nebyla. To je ten čtvrtý insekticid, který je vlastně dokončen, zpracovávají se výsledky posledních ověřovacích zkouek. Schválení do výroby je jen formalitou. Odborníci z obou zainteresovaných ministerstev jsou, myslím, spokojeni.

A pátý svazek? chtěl vědět Martin. Obrátil se ke Koubovi. O tom byste měl něco vědět vy, ne?”

Tady o tom nic není. A taky nebylo. Práce byly zastaveny, jakmile první vzorky prokázaly neúnosně vysokou toxicitu. Učinila se potřebná hláení, připravily podklady, vyčerpávající rozbor. Spolu s ředitelem jsme vechno předali na patřičná místa.

Michal Vildt se váhavě přihlásil o slovo.

Toti, začal nejistě, vrtá mi hlavou, jak se o tom mohl někdo vůbec dovědět. O výzkumných pracích větí důleitosti nemáme ve zvyku nikde nic povídat. Jednak jsou na to instrukce, pak taky víme, e průmyslová pioná vůbec neumírá na úbytě. Spí naopak… A taky je jedna věc zajímavá, odkalal si. Vdy ani my sami jsme vlastně pořádně netuili, e by se toho dalo zneuít.

Průmyslová pioná… to je pravda, říkal Ditrichův zamylený pohled, tahle karta by také mohla padnout na stůl. Jak nás ale zdravý rozum a zkuenosti učí, průmyslová pioná sahá spí po fotoaparátu a ekových kníkách, vradám se pokud mono vyhýbá.

Jetě si o tom popovídáme, řekl. Poádal Koubu, aby obstaral seznam vech zaměstnanců. Kolik jich tu je? Kouba chvíli přemýlel. Asi edesát.

Kolik výzkumných pracovníků?

Zhruba patnáct,

Čtrnáct, hlesl Vildt. Zapomněli jste na tycha.

Dobře. Tak mi ten seznam přineste! Martin Ditrich věděl, e bude třeba prosívat. Moná, e nakonec něco v sítu uvízne. Obrátil se na Michala. Znovu chtěl vědět, bez ohledu na chemikovo neustálé duování, kdo z nepovolaných osob se mohl cokoliv o preparátu dovědět. Michal se rozlítostnil. Proboha, kolikrát mám říkat, e jsme byli jen tři. Teď zbýváme dva. My, kteří jsme na tom dělali, jsme zpočátku opravdu nevěděli, co by se z toho mohlo vyklubat. Prostě nám vylezl sice dobrý insekticid, ale straně jedovatý. Řada států v poslední době varuje před nadměrným roziřováním Insekticidů se silnými účinky. S organosloučeninami fosforu nejsou ádné pásy. Ovem důvody k zákazu íření zatím Jetě nenastaly. Ekologickou rovnováhu stále Jetě naruují víc kůdci, ne látky určené k jejich hubení.

Martin přemýlel. Nápad zneuít takovou látku k úplně jiným účelům se můe zrodit jen ve zrůdném mozku. V takovém, který chce ovládnout svět i za cenu toho, e ten svět zpustoí a vylidní. Mohla by nepříteli být ta vae látka opravdu něco platná? zajímal se.

Vildt chvíli váhal. Museli by na tom jetě hodně pracovat. A pak?

To nemohu odpovědně říct. Dospěli jsme jen k určité fázi. Jak by měla vypadat konečná podoba z jejich hlediska, neumím si v téhle chvíli představit.

Sedli si v Koubově kanceláři. Probírali podle seznamu jednotlivé zaměstnance. Vyloučili pomocné síly, které ani pořádně nevěděly, co se v HYGEPU dělá. Účtárnu. Půl administrativy. Co je tohle? Nákupní oddělení? Co tady, proboha, nakupujete? Copak jste výrobní závod? Laboratorní zvířata, oznámil Kouba. Ditricha napadlo, e ikovný počítač nebo sluný matematik by se podle počtu kupovaných, zkouených, uhynulých a znovu doplňovaných myích zásob mohli dopracovat k určitým hypotézám. Na to se podíváme!

Brigádníky krtneme? jel dál Kouba podle seznamu. Moment.” Pět z osmi si nadporučík zakrtl. Dělali v laboratoři pokusných zvířat. Samozřejmě, prověříme si vechny, zakrtnutí mají ale přednost.

Teď potřebuji jejich osobní spisy. Vech.

Jsou v personálním. Nejdřív v pondělí…

Ne. Teď! řekl Martin Ditrich. Počítal se vím. Drel v pohotovosti technika, který po zavolání bleskově přijel. Spolu s nářadím přivezl povolení od prokurátora. Podplukovník Síla mezitím vechno zařídil. O půl hodiny později si nadporučík Ditrich odváel z HYGEPU několik svazků, na ně vydal náleité potvrzení.

Na Prahu padal příkrov horké tmy. Ulicemi křiovaly kropicí vozy. Nabízely náruče chlácholivých slz a snaily se zaehnat horečku sobotní noci.

Poručík Divi se úporně sháněl po někom, kdo je natolik prozíravý a chová ve svém stole kromě spisů i mletou kávu. V sobotu v noci ale ani v úřadovně Bezpečnosti na moc lidi nenarazí. Spásou se měl stát nadporučík Ditrich.

Uvařil a nalil dva vrchovaté álky.

Co je s tím tvým mágem? zeptal se Divie. Káva přila oběma vhod.

Divi mu stručně vylíčil Hamiltonův zdravotní stav. Stopy ádné, nikdo ho s nikým neviděl, jediný člověk, který by mohl něco říct, se vypařil jako pára. Ukázal na stůl. Tohle je vechno, co máme! Z laborky nám to u vrátili. Nikde nic. I ty marlborky jsem pro jistotu nechal očichat chemikům. Nic ne tabák.

Vedle marlborek leel na igelitovém sáčku zapalovač značky ronson a náplň s plynem.

Na stole kufr z vepřovicové kůe. Martin se tázavě podíval na Divie. Taky nic,” mávl poručík rukou.

Nadporučík Ditrich bezmylenkovitě nadzvedl víko kufru. Jeho pohled utkvěl na třech párech froté ponoek pastelových barev. Pěkné, pomyslel si. Mezi ponokami se povalovaly tři hnědé podlouhlé ampulky benzínu do zapalovače. Nadporučíkovi zaskočilo v krku.

To jsou vechny?”

Jasně. Co má být? divil se poručík.

Ditrich si ulehčené oddychl, těstí, e jetě nikomu nenapadlo naplnit si zapalovač. Vrhl se k telefonu. Dovol,” číselnice svitěla jako o závod. Laboratoř? Ditrich. Je tam jetě Málek? Tak ho zadrte. Jo, a počká. Hned jsem tam.”

Jetě jeden hovor. Sluba? Polete někoho k Plebánovi. Večeří tam nějaký Michal Vildt. Ne, ádné vysvětlování, stačí se rozhlédnout. Víte, jak vypadal Jaroslav Jeek? Ano? Tak to je on! Popadnout a přivléknout. Kam? K Málkovi. Tryskem!”

Obrátil se konečně k Diviovi. Půjde se mnou? Moná, e nás čeká překvapení.”

Kdy se poručík cestou do laboratoře snail dovědět, jakého druhu by slibované překvapení mělo být, Martin Ditrich jen pozvedl pěst, v ní třímal tři hnědé ampulky: Nezdá se ti trochu divné, e člověk, který pouívá plynový zapalovač, tahá po kufrech jetě benzín?”

Málek nahlásil, e výsledky můe dodat a za dvanáct hodin.

Dřív to nejde!

Martin Ditrich se tedy pohrouil do papírů s poznámkami, které mu nadiktoval ing. Vildt. Pod dvakrát podtreným nadpisem VÝVOJ NOVÉHO INSEKTICIDU měl před sebou jako na dlani organizační schéma výzkumných prací.

Někdo musí novou látku uvařit. Takový člověk bývá inenýrem chemie a honosí se titulem organický syntetik. Michal říká, e syntetizuje, ale Ditrichovi se víc líbí představa vaření. Je to četějí. Srozumitelnějí. Chemik, v tomto případě Michal, se snaí dodat preparátu poadované vlastnosti, účinky, dobu působení. Důleitý je poznatek, e se nemusí vdy trefit podle přání.

Proto jde látka jako tafetový kolík dál. K pracovníkovi DDD, oddělení dezinfekce, dezinfekce a deratizace, který je biologem na slovo vzatým, co potvrzuje i jeho titul RNDr. neboli doktora přírodních věd. Ten odzkouí účinky uvařené látky na vech moných druzích a odrůdách hmyzu, proti nim má být určena. Důleitá je poznámka, e RNDr. větinou nemá příli znalostí o tom, jak byla látka uvařena, a hlavně, z čeho se skládá. RNDr. pracovník DDD, je Jícha. Jícha, o kterém nevíme.

tafeta běí dál. Třetím v řadě.finimenem, na něm vlastně závisí úspěch či neúspěch v cíli, je toxikolog. Obvykle MUDr., někdy i RNDr. Odzkouí se hlavně intenzita blokování cholinesterázy jako hlavního nebezpečí vech insekticidů, obsahujících organicky vázaný fosfor. Zkouky se provádějí na pokusných zvířatech.

Nevypadá to vechno tak sloitě, uvaoval nadporučík Ditrich, a na jeden podstatný zádrhel. Toxikologem v tomto případě byl MUDr. Jiří tych, toho času v mrazicím boxu Ústavu soudního lékařství v Praze na Albertově.

Důleitá poznámka: Toxikolog by znalosti o sloení látky měl mít. A tych, jak se Michal duoval, byl natolik schopný ve svém oboru, e pochybnosti v jeho případě jsou zcela vyloučeny.

Ale proč by tedy mělo hrozit nebezpečí Jíchovi? Můe jen vědět, jestli zkouená látka hubí váby, obaleče a mandelinku, nic víc. Ledae by z pilnosti chtěl znát víc.

Jestli se neobjeví zítra v prácí, můeme se k téhle variantě bez váhání přiklonit.

Nebo se někdo úplné jiný domnívá, e by měl Jícha vědět to, co vlastně nemusel?

Pak ovem máme dalí trumf proti hypotéze o průmyslové pionái, kterou jsme pro vechny případy ze stolu spadnout nenechali. Průmysloví pióni vědí, co je v Jejich brani moné a co ne. Kdy půjdou po novém letadle, nebude je asi zajímat konstruktér přistávacích koleček. Existuje aje jetě pioná úplně jiného druhu. Nepracuje v rukavičkách, a rozkazy k akci zpravidla vydávají lidé s jinou odborností ne vědeckou …

Tahle látka má slouit lidstvu. Udret přírodu v Zachovalém stavu i přítím generacím. To je její jedna tvář. Uitečná. Bohuel, má jetě druhou. Odvrácenou, navýsost nebezpečnou. Stačí pozměnit výrobní postup a rázem běhá mráz po zádech. A někdo tuhle druhou tvář právě usilovné hledá.

26

Trasologové se dostavili v pravé poledne s vítězoslavným úsměvem. Ne e by třímali v rukou kufr plný důkazů, ale kdy z dlaně chlup nevytrhne, jeví se i kadá maličkost jako astný tiket sportky.

árali s ostatními kolem Labe, deset lidí se vlastně celou dobu nezastavilo, daktylkáři, potápěči, trasologové. Hledali stébélko kterého by se chytli. Nakonec je přece jen objevili, díky lajdácké práci asfaltérů, v neirokém výmolu ve vozovce. Místo asfaltu tady vykukoval potrhaný hliněný podklad a v něm zjistili zlomkový otisk pneumatiky. Dobrých dvě stě metrů od lodi TÁBOR kotvící blí k houtecké křiovatce u stadiónu. Otisk byl do hlíny vyraen jen díky prosakování labské vody. Kousek dál by se kolo u podepsalo nicneříkajícím zvířením prachu.

Stopu opatrně odlili a spěchali do Prahy. Nadporučík Ditrich přivolal náčelníka. Major Čásek se na rozdíl od techniků příli nadením nerozplýval.

Tak co vlastně máte?” dotazoval se skepticky.

Radiálka, hloubka vzorku minimálně tři milimetry, Jinak bychom měli na obrázku nanejvý mouhu.”

A dál!

Z toho, co máme k dispozici jako porovnávací vzorky, můeme odpovědně vyloučit vechny gumy dostupné na naem trhu. kodovky, lady atak dále. Tenhle obraz nekoupíte ani v tuzexu. Jsou to pirelky, ale letoní ročník, nejnovéjí série, značka MC. Jako Monte Carlo. Fiaáci s nimi dosáhli právě na téhle rallye dost sluné výsledky. A reklama tak měla hned pohotově název. Time is money. V posledním Světě motorů o tom psali v reportái z milánského autosalónu. I s fotkami. Take jak vidíte, chytrost nejsou ádné čáry. Jetě něco?

Jak dlouho ten otisk trčí v té díře? zeptal se nadporučík Ditrich.

Nejdřív od čtvrtka.

To je výborné! Za tu dobu tam mohlo projet bůhvíkolik aut, i kdy bereme v úvahu, e tahle cesta vlastně nikam nevede. Jene kolik běhá po naich silnicích nových pirellek, nato po takové odlehlé komunikaci, končící u schodů na most?

Kdo můe mít ty gumy? Italský turista, který si a z Říma jede zblízka prohlédnout stav Labe pod brandýským zámkem? Prosím, připusme i existenci takového výstředníka. Kdo jetě?”

Prakticky nikdo. Diplomatické vozy, moná.

Tak dík, řekl Čásek. Trasolog se ve dveřích náhle otočil a plácl se do čela. Moná,e vás bude zajímat jetě jedna věc. Ten otisk je zvlátní právě tím, e je tak dobře čitelný. A víte proč? To auto dírou neprojelo. Ono v ní zůstalo stát a svojí vahou pěkně zatlačilo … Tak buďte zdrávi a hodně těstí,” usmál se a tie za sebou zvenčí zavřel dveře.

27

Lékař se podivoval zájmu o nebotíka Hanouska z domova důchodců. To u se někdy stává, e nový přírůstek za pár dní zemře. Do úmrtního listu se sice jako příčina smrti napíe zástava srdeční činnosti, ale takový člověk zhasne vlastně steskem, nemůe přes srdce přenést ztrátu domova, e musel opustit stěny, v nich se narodil, proil celý ivot, vychoval děti, miloval…

Doktor sám neměl daleko do důchodového věku. Olysalá hlava se stříbřitými chomáčky se mu leskla vzruením.

Tak Hanousek … tady to mám, zalovil v ohmataném pořadači. Zadíval se do papírů. Jasné … embolie, srdeční nedostatečnost s následnou zástavou.”

Cizí zavinění vylučujete? chtěl vědět podporučík Ulrich.

Lékař se usmál. Léta jsem dělával na soudním. Za co mě povaujete?

Take Alois Hanousek zemřel smrtí přirozenou. Podle lékaře steskem po domové.

Jene Hanouska nikdo z domova nevyhazoval. Bydlel sám. A ne v nějaké barabizně. Za peníze, které stril, si mohl obstarat garsonku první kategorie a jetě si uloit peníze na přilepenou.

Ředitel Domova na otázku, kolik činí Hanouskova pozůstalost, reagoval stručně: edesát pět korun, dvacet haléřů. Tady je protokol, račte nahlédnout!

28

Nadporučík Ditrich stál v laboratoři jako přimraený. Málek se svými sloitými přístroji skálopevně vyřkl předem očekávaný verdikt.

Je to soman, Martine. Tentý prevít, který se nael v těle mrtvého tycha. Jetě těstí, e si ty ampulky někdo nespletl a nechtěl si to nalít do zapalovače.

Nadporučík bleskově uvaoval. Zbývaly tři ampulky. Znamená to, e byly na řadě jetě tři potenciální oběti? Snad Jícha… pak moná Míchal Vildt… Kdo zbývá? Nebo jedna ampule je rezerva pro vechny případy? V krajnosti I pro samotného majitele?

Málek se usmál: Jene pozor, jedna zajímavost. Tyhle ampulky jsou sice od těch,které dostane v kadé trafice, na první pohled k nerozeznání, ale rozdíl tady jel Tyhle ampulky jsou trochu tvrdí. Běné benzínové náplně do zapalovačů jsou toti z plastiku. Na rozdíl od těchhle tří kousků, které jsou z laboratorního skla. Jsou jen ikovné zbarveny dohněda.”

Aby nebyly na první pohled nápadné,” nadhodil Ditrich.

Nejen to. Tyhle látky v jakémkoliv roztoku by ve styku

s umělou hmotou ztratily účinky. Sloité chemické reakce a pochody ti teď vysvětlovat nebudu, není čas a taky to není podstatné. Pivo taky neuchová v lednici v igelitovém pytlíku, nedalo by se pít. Tyhle organofosfáty drí figuru nejlíp ve skleněném balení. Tak je to …

Nadporučík si vzpomněl na podplukovníka Sílu. Ampulky, třeba takové,jako jsou náplně do zapalovače!

Tak se podívejme, pan Hamilton se rozhodl kouzlit na praské taci mimo program!

Vrátil se z laboratoře a spěně informoval majora Čáska, ten zase podplukovníka Sílu. Během několika minut hotelová telefonistka a recepční obdreli přísný příkaz hlásit kadého, kdo by se po Hamiltonovi jakýmkoliv způsobem sháněl.

Martin Ditrich se spolu s poručíkem Diviem vypravili do varieté. Do zahájení představení chyběly dvě hodiny a sál zel prázdnotou. Jen číníci se pomalu trousili do práce a z kuchyně se poznenáhlu začala ířit vůně připravovaných jídel. Inspicient byl na place, aby zkontroloval techniku, světla, zvuk. Představení musí být připraveno, aby mohlo začít třeba za deset minut. Pohled na sluební průkazy návtěvníků ho nevyvedl z míry. ,,Já, vím, Hamilton. U se probral?

Nadporučíka napadlo, odkud tenhle chlapík můe vědět, e by se snad kouzelník probrat nemusel, ale pak usoudil, e kdokoliv, kdo viděl Hamiltona, kdy ho odnáeli z varieté na nosítkách, by se mohl takto dotazovat.

Klidně nás tu nechte, nic se neztratí, řekl přátelsky inspicientovi, který zůstal stát zvědavě mezi dveřmi rekvizitár-ny. Pochopil a tie se vytratil.

V rohu místnosti mezi rozličnými artistickými rekvizitami, perskou tyčí počínaje a hromadou kuelů konče, stála nízká skříňka z napodobeniny mahagonového dřeva, pomalovaná magickými symboly. Zpředu byla opatřena hedvábným závěsem, vzadu měla otvírací dvířka.

Do toho zavírá partnerku a pak tu bednu propíchá kudlami, pronesl Divi.

Ditrich ho káravě zarazil. Nevyzná se v kouzlech. Hamilton je eskamotér. Mikromagik dokonce. ádné propichovač-ky, sekání hlav a poletující krásky ve vzduchu. To jsou karty, cigarety v uchu, králíci v cylindru. Sólo pro prsty.

Tahle skříňka slouí zřejmě jako paletizační stolek na rekvizity. Odtud bere karty, cigarety, karafy s vodou, kterou proměňuje ve víno a bůhvíco jetě. A zvnitřku skříňky ikovně

tahá to, co u diváctva vzbuzuje dojem dokonalého kouzla. Na kadý pád musí být takový mág ikovný. Tenhle obzvlátě, pomyslel si nadporučík Ditrich.

Tady jste se nedívali, co?

, ,To mě nenapadlo. Vdy jsme ani nevěděli, čím se ten pán vlastně vyznačuje,” řekl omluvné Divi.

Prohlédli skříňku ze vech stran. Odklopili zadní víko. Bylo na péro. Uvnitř fungoval na baterii miniaturní dopravní pás. Podívejme, stačilo jen ve vhodný okamik natáhnout sotva znatelně ruku a potřebná rekvizita vklouzla nepozorovaně do dlaně. Bylo jich tam poehnané. Různé karty, větinou esa, stovky cigaretových atrap, Martin k té hromadě ze zvyku přičichl, ale neucítil vůbec nic, dokonce ani pach tabáku. Skleničky s barevnými tekutinami, trubičky se smotanými átky různých barev. Prohlédli pečlivé vnitřní stěny skříňky. Nikde nic, jen hladké dřevo. Vytáhneme ty hadry,” rozhodl Martin Ditrich. Divi si povzdychl: Máme do představení co dělat.”

Vytahovali barevné tábory jeden za druhým, kadou prázdnou trubičku prohlédli proti světlu. V poslední byl jen jeden modrý átek. Kdy jej rozmotali, uviděl Martin Ditrich na jeho obrubě přilepen malý útrek papíru. Rozpoznal, e je na něm pod sebou napsáno několik skupin čísel.

Kód? nadhodil sue Divi.

Nadporučík vratil čelo. Pak zavrtěl hlavou. Nezdá se ml. ifrantům to dáme kadopádně, ale mně to spí připadá jako řada telefonních čísel.”

Těch skupin je sedm. Pod sebou. Kadá o devíti číslech. Ksakru, to je zase trochu moc … Divi mu četl mylenky:

Devět čísel? Jaktěiv jsem neslyel, e by u nás měl někdo tak dlouhé číslo.”

Martin Ditrich se narovnal. Sedl si na kouzelnický stolek a chvíli se labunicky protahoval. Pak se otočil k Diviovi.

To je sice pravda, ale kde je psáno, e ta čísla patří zrovna naí telefonní síti?”

Poděkovali jedním dechem inspicientovl za ochotu i nabídku čestné lóe na večerní představení. Měli se k odchodu. Kdy nevystupuje Hamilton, není to ono,” řekl omluvné Martin a myslel svá slova přesné tak, jak je vyslovil.

Ulice Na kosárce představovala tři domky u lesa, kadý od sebe dobrých třicet metrů, mezi nimi zahrádky se záhony růí. Krajní patrový domek u lesa nesl číslo popisné 326. Tak tady jetě před několika dny bydlel důchodce Hanousek, sem se hodlal stěhovat z Proseku doktor tych. Jakkoli byla tahle transakce dána na papír a stvrzena notářským razítkem, nikdy u k ní nedojde.

Dům byl prázdný, okna temná, vechny rolety staené. Klíče od vilky měla majitelka sousedního domku.

Hanousek mně je svěřil, vysvětlovala ochotně, těsně před tím, ne se stěhoval. e prý ten nový majitel si je u mě vyzvedne.

Byl tu někdy? Ten nový majitel?” zajímal se Ulrich.

Jo, jednou jsem tady viděla auto. Přijel takový fený pán a dlouze rozmlouval s Hanouskerh. Seděli na zahradě asi hodinu.

Co to bylo za auto?”

Tak to nemohu slouit, v tom se nevyznám.

V kolik chodíte spát?

Vykulila oči. To vás taky zajímá? Kolem deváté. Oči mi neslouí, hlava pobolívá, u abych taky jela k abrahámu jako starej Hanousek. Dej mu pámbu věčnou slávu,” utřela si neviditelnou slzu.

Ulrich si půjčil klíče. Domek byl udrován vcelku v pořádku. Za tu dobu, co tady nikdo nebyl, to chtělo jen pořádně utřít prach a vysmýčlt kouty. Dole předsíň a dvě místnosti. Nahoře lonice a jakási příruční dílnička. Jetě tam zůstal ve svěráku upnut kus eleza, bůhvíco chtěl naposled Hanousek podomácku vyrobit. Ve dvou skříních viselo několik obleků.

To jsou Hanouskovy věci? zeptal se.

Mávla rukou. Tohle? Hanousek chodil v jedněch gatích a střídal dvě koile po tátovi. To bude toho nového pána.

Kapsy obleků byly prázdné. Dokonce a příli prázdné. Nikde ani zapomenutý lístek od tramvaje, nebo zatoulaný desetník. V předsíni velký kufr plný knih. Ulrich letmo nahlédl do několika z nich. Samá chemie. Rovnice, vzorce, laikovi nesrozumitelné výrazy.

Kam se ale poděly Hanouskovy peníze? Přece mu ten barák nedal zadarmo. Vkladní kníka ádná, v brandýské spořitelně

neměl ani korunu, ředitel pobočky byl natěstí v neděli doma a vyel Ulrichovi vemoně vstříc. A notář potvrdil, e smlouvu před ním oba podepsali.

Rozloučil se se sousedkou. Kdyby se tady někdo stavoval a ptal se na Hanouska nebo jistého doktora Stycha, zavolejte tohle číslo. Dal jí spojení na brandýské oddělení VB.

30

Martin Ditrich pocioval únavu.

Hodinu u zíral na směsici devítimístných čísel. Na ifrovacím mu řekli, a přijde ráno, hodí to na počítač. Sluba Jen zběně mrkla na papír a poválivě zakroutila hlavou.

Zavalil se horou telefonních seznamů ze zahraničí. Nejdřív si dal na stranu ty, v nich se vyskytují devítimístná čísla, a na která se lze dovolat přímo, přes automat. Předpokládal, e přes ústřednu by těko někdo riskoval hovory.

Měl před sebou několik seznamů.

Nejdřív zkusil Frankfurt nad Mohanem. Vytočil první z řady čísel na Hamiltonově papírku. Kdosi na druhé straně drátu se hrdelní němčinou představil jako chumann. Bitte?”

Hamilton, střelil zkusmo Ditrich.

Was? Das ist ein Irrtum.

Pan chumann z Frankfurtu pokládá tedy tenhle hovor za omyl. Půjdeme dál. Londýn. Zkusil druhé číslo.

Yes.

Něný dívčí hlásek od Teme ádného Hamiltona nezná Sorry.

Vídeň.

Vytočil dalí číslo.

Muský hlas s vídeňským přízvukem na druhé straně, trochu tahavý, rozhodně příjemnějí ne frankfurtské chrčení: Ein Moment, bitte.”

Z povzdálí je lyet dokonce televize. Neznámá ruka ji teď vypnula, po chvíli se opět chopila sluchátka.

Schwarz.

Ditrich spustil anglicky. Hamilton byl přece americký občan, a se protějek ve Vídni ráčí laskavé přizpůsobit. Nech u je to kdokoliv.

Dobrý večer. Tady je Hamilt.

Hlas na druhé straně mu skočil do řeči. Náhle byl ostrý a úsečný jako břitva. Martin strnul.

Snad George, ne? To přece stačí, práskala Martinovi do ucha plynulá angličtina.

Nadporučík zmáčkl tlačítko magnetofonu.

Co je nového?” dotazoval se Schwarz.

Co teď? Hlavně se neprozradit! Ve sluchátku se sice hlasové odstíny setřou, ale pokud je ten člověk na druhém konci drátu tím, zač jej lze povaovat, musím se mít na pozoru. Vlastně nic. Jsem nastydlý. Chraptím ..

To mě nezajímá, proto snad nevoláte. Co nai dva zbývající přátelé? Moc by mě mrzelo, kdyby nae pozvání k angamá odmítli..

Já ti dám angamá! Odkalal si.

Snad ano. Jeden je na výletě. Druhý by to moná bral.

Chvíli ticho. V úterý je tady zahájení. Nezúčastní se někdo z nich? Bylo by to jednoduí.”

Martin polkl. Co je zase tohle? Zjistím to. Mám zavolat?”

31

Jetě v noci zazvonil Martin Ditrich u sousedových dveří. Michal Vildt otevřel v dobrém rozmaru, nebo právě nastupoval do drtivého útoku po pravém křídle pomocí věe a střelce. Jeho protihráčem, snaícím se ze vech sil o důstojný odpor, byl jeden z přísluníků Čáskova oddělení.

Pojď dál, ale nekibicuj, nemám to rád!” varoval. Něco k pití? sáhl po jakési podezřelé karafě, jejímu tvaru by spí odpovídal obsah silného roztoku kyseliny sírové.

Ne, dík. Nemám rád ty tvoje záhadné lektvary. Měl bys k nim podávat rovnou slepeckou hůl,” odmítl Martin Ditrich. Obrátil se k přísluníkovi: Něco nového? Nikdo nevolal?”

V pořádku, soudruhu nadporučíku.”

Ditrich se naklonil nad achovým stolkem. Táhne bílý? Tak nejlíp věí na g5. Zablokuje soupeřova střelce a jeho vě je tam pak pro parádu.”

Michal zesinal. Co jsem ti říkal? Jestli toho nenechá, tak…

Tak co? usmál se nadporučík. U jsem zticha jako pierot, dodal chlácholivě. Bez vyzváni usedl do křesílka a se zájmem se podíval na Michala. Poslouchej,” zarazil ho v okamiku, kdy se chystal znovu usednout k partii, neříkals náhodou něco o nějakém veletrhu ve Vídni?

Nemýlí se. Copak? Snad se tam nechce podívat? řekl sarkasticky.

Pokrčil rameny. Moná…Zopakuj mi to jetě jednou, bud tak od té lásky

Chemik si povzdychl. Vzhlédl od achovnice. Tenhle týden začne ve Vídni dvacátý ročník chemického veletrhu zvaného CHEMEX. Zúčastněné státy se pochlubí posledními výsledky svých výzkumů a výroby. Od nejmodernějích strojů pro chemický průmysl a po laboratorní potřeby a jiné pomůcky. Vechno lze uvidět jako na dlani na ploe několika set metrů čtverečních. Československo jako vdy bude mít Jednu z největích expozic, nae výsledky mají ve světě dobrý zvuk. Jetě něco?

Jistě. Copak budeme vystavovat? Nemyslí, e by předvedení nového insekticidu, který jste dokončili, mohlo na veletrhu působit jako bomba? zajímal se Martin Ditrlch.

Chemik vytřetil oči. Zbláznil ses? Exponáty jsou u dávno přihláeny, a sám taky ví, e insekticid nebyl jetě schválen do výroby..

Martin nesouhlasně zvedl obě ruce. Omyl! Preparát byl v pátek odpoledne na ministerstvech schválen, podepsán, otemplován. Před chvílí jsme zastihli doma generálního ředitele výsadky, souhlasil s tím, aby se insekticid na CHEMEXU vystavoval. S pořadateli dodatečné zařazení do katalogu nějak dohodnou. Take vidí, e kdy se splní závazek, můe se člověk najednou podivovat i jiným věcem ne jen pochvalné zmínce v novinách …

Nechápu, proč mi tohle povídá. Ty tam váně chce jet?

Chci? Musím. Podplukovník Síla rozhodl. Poté, co se dozvěděl o záhadném panu Schwarzovi na jetě záhadnějím vídeňském čísle, neváhal ani okamik. Měl jednu podmínku. Inenýr Vildt s tím musí souhlasit, nařizovat mu nic nemůeme. A taky ho musí, chlapče, seznámit dopodrobna s tím, e mu nikdo nemůe zaručit ve Vídni neruený pobyt.

Pojedu, řekl Martin Ditrich rozhodně. Dlouze se zahleděl na tlusté pancéřování Michalových brejliček a dodal: Abys tomu rozuměl, já chemii moc nerozumím, potřeboval bych

s sebou odborného průvodce. Pas bude mít vyřízen do zítřka. Dohraj si svou partii a jdi balit. Já tě u ruit nebudu! Tohle … tohle ..lapal po dechu Michal.

Jste na tahu, vybídl ho soupeř u achovnice.

Michal Vildt potáhl dámou na f5 a hrobovým hlasem oznámil mat.

32

V pondělí ráno se počasí umoudřilo a předloilo přijatelnějí kompromis. Slunce si přestalo hrát na elektrický opékač topinek a na poloviční výkon se prodíralo bílými obláčky.

Martin Ditrich se zrovna chystal vyrazit do HYGEPU, kdy se k němu přiřítil udýchaný podporučík Buek.

Co je? řekl Ditrich bez valného nadení.

- Nalo se auto!” chrlil novinu. Auto stálo poblí Orionky, v Říčanské ulici, před budovou dětské polikliniky. Hlídku VB upozornil vrátný. Auto tam stálo u přes víkend, tak to aspoň hlásila noční stálá sluba, ale v tu dobu se na poliklinice neordinuje, není ádný provoz. A dnes od rána nemají sluební auta a sanitky kde zastavit, take vrátný na příkaz éflékaře poádal o odtaení.

Tím autem byl Fiat 131 s praskou poznávací značkou. Obut byl do pirellek posledního typu, stejných, v nich zastavilo neznámé auto ve výmolu na cestě od Houtky k brandýskému mostu. K autu se nikdo nehlásil. Natěstí vechny hlídky dostaly včas hláku o tom, aby se bedlivě dívaly právě po pirellkách. Přivolaný přísluník místo odtahové sluby volal centrálu.

Jeli se na fiata podívat. Koneckonců, HYGEP je odtud jen pár stovek metrů, vezmu to z jedné vody načisto, usoudil Martin Ditrich. Hlídku poslal promptně na nedaleký dopravní inspektorát, aby zjistila podle státní poznávací značky majitele.

Vůz byl zamčený. Buek se tázavé zadíval na nadporučíka. Ditrich sotva znatelně kývl. Tohle si vezme natrikosám. Buek chvíli čaroval s jakýmsi záhadným nástrojem u zámku a pak s provinilým úsměvem otevřel dvířka. Martin Ditrich se opatrně naklonil dovnitř. Nikde nic. Koenkové potahy vech

sedadel zely prázdnotou. Ani staré noviny, automapa, krabička cigaret. Nic. Jen v zadním popelníku pár nedopalků. Ditrich vytáhl kapesník a opatrně otevřel přihrádku na palubní desce. Leel v ní jen balíček karet. Opatrně jej rozloil do neumělého vějíře. Vzápětí stuhl. Vechny karty byly navlas stejné. Samá srdcová esa.

Vylezl z vozu a nařídil Bukovi, aby okamité volal rádiem z volhy pro techniky. Odtáhnout do laboratoře a proklepat od střechy a po ventily.

Hlídka se jetě nevracela. Martin Ditrich veel do telefonní budky na rohu ulice. V seznamu si nael PRAGOCAR.

Ne, fiata 131 nemáme. To musíte volat zřejmě na letitě, nebo do interhotelů,HERTZE, ti pronajímají za valuty takové značky. Rádo se stalo, buďte zdráv.”

Ne vyátral z kapsy kalhot dalí korunu, vystrčil hlavu z budky a ukázal Bukovi na polikliniku.

Bě si tam popovídat! Třeba doktoři nebo sestřičky občas koukají z okna a dívají se, kdo k nim přijídí!

Nedával Bukovi valnou naději. Řidič, který tady auto zaparkoval, neměl zřejmě vůbec tuení, u jakého domu stojí. Prostě se jen auta zbavil. Aspoň na čas. Ale musel to být nutně zrovna ten, komu patřilo? Nebo kdo si jej pronajal?

Právě se chystal vsunout minci do otvoru a vytočit třímístné číslo ruzyňského letitě, kdy uviděl na rohu uniformovanou postavu, spěchající obstojným tempem do mírného kopce.

Tenhle vůz pronajímá HERTZ, mezinárodní půjčovna vozů!” vysypal udýchaně jetě předtím, ne se stačil zastavit.

Koruna přece jen nala cíl v automatu. Během několika dalích sekund se nadporučík Ditrich dozvěděl, e vůz si pronajal na dobu jednoho měsíce jistý George Hamilton.

33

V HYGEPU začal pracovní týden klidně a nevzruivě jako kterýkoliv jiný. Podiv mohla u někoho vzbudit snad jen nepřítomnost čelných pracovníků výzkumného týmu. Kromě tycha a Jíchy chyběl dokonce i Ing. Michal Vildt. Nadporučík Ditrich mu uloil, aby setrval doma a otvírání dveří a braní telefonů nechal na svém společníkovi.

Tak podívejme, doktor Jícha se nám do zaměstnání v pondělí nedostavil. Pár minut po Ditrichově příchodu volala znepokojená Jíchova manelka. Chtěla vědět, jestli je manel v práci. Ne? Proboha, něco se mu určitě stalo, doma se vůbec neobjevil, nedal o sobě ani vědět… Uchlácholil ji, jak jen mohl. Nezoufejte, kdybychom si připoutěli nejčernějí mylenky hned o kadém, kdo v pondělí nepřijde do práce, chodili by po světě sami uslzení lidé. Ano, nebojte se, dáme vám okamitě vědět, jak se něco dozvíme.Na shledanou.

Vedoucí Lavička se nestačil divit. Proil vcelku příjemný víkend, v Dráďanech se proel i s rodinou Zwingerem, zajel si i do nedalekého Radebeulu, kde si Lavička prohlédl muzeum své dávné lásky Karla Maye. Pookřáli na výletě parníkem labské flotily do Míně, vyplhal se i na zříceniny hradu Kónigsteinu … A teď, jetě pln záitků, se dozvídá jednu jobovou zvěst za druhou.

Postarejte se, a v ústavu zatím o tychově smrti nikdo nic nevykládá! nařídil mu stroze Martin Ditrich. Ví o tom zatím jen Vildt, Munzlová a vedoucí zvlátního oddělení. Na osobním oddělení Ditrich lehce vysvětlil, proč tak spěně potřebuje k ruce osobní spisy zaměstnanců. Ztratila se důleitá součást drahé zahraniční aparatury, mám na starosti vyetřování. Spisy vám vrátím co nevidět. Omluvně se usmál a zase zmizel.

Daniela Munzlová seděla v laboratoři jako hromádka netěstí. Bronz v tváři jí za uplynulou noc zeedl do nevábného odstínu. Kadá ena je tak krásná, jak vypadá ráno po probuzení, připomněl si Martin Ditrich klasikova slova. Povzbudivě jí poloil ruku na rameno. Nechte u té pohřební nálady.”

Pokusila se o nesmělý úsměv. Celou noc jsem nespala. Pořád jsem musela myslet na chudáka dokto…

Přeruil ji s nevolí. Ani slovo. Co víte, musíte si zatím nechat pro sebe. Snídala jste vůbec? dotazoval se starostlivě.

Zavrtěla hlavou. Nemám pomylení.”

Dám vám radu. Seberte se a zajděte do kantýny. A vemte mi tam taky kus salámu a dvě housky,” začal se trachat po kapsách.

Nechte to,” usmála se o něco klidněji. Rozevřela peněenku, aby zkontrolovala kolik u sebe má.

Počkejte,” řekl Martin Ditrich, nezavírejte ji!” Sklonil se nad stolem. Kdo to je?” ukázal na malou fotografii,

zasunutou ve slídovém obalu, Která zakrývala dolní roh podnikového průkazu.

Jeden známý,” odvětila nejistě.

Ze snímku se dívala usměvavá tvář mladého mue s vlnitými vlasy. Svými zuby mohl úspěné vydělávat jako reklama na zubní pastu. Trochu střihnutý Trintignantem v poněkud mladím vydání.

Nadporučík Martin Ditrich si uvědomil, e tuhle tvář nevidí poprvé. Premiéru zail v noci, kdy se probíral vypůjčenými osobními spisy zaměstnanců HYGEPU. Byía a na konci hromady, ve sloce zaměstnanců, kteří u v ústavu nepracují a z různých důvodů odeli. A tenhle, pokud ho pamě neklame, tady nepracuje proto, e před několika lety emigroval.

Odkud ho znáte? spustil ostře.

Udiveně se na něj podívala. Proč? Před dvěma lety jsem se s ním seznámila v Jugoslávii. Byla jsem tam s Čedokem.

A letos zase, jestli se nemýlím …

Ano. Na příslib. To se nesmí? bránila se.

Setkala jste se s ním znovu?”

Ano, pípla nesměle. On si mě toti chce vzít.

Blahopřeji! Takového feáka vám můe kdekdo závidět. Kdopak to vlastně je? A co dělá, jestli se mohu dozvědět…”

Spolumajitel nějaké reklamní agentury. Mají kanceláře po celé Evropě, řekla pyně. On je západní Němec. Hans. Tedy Hans Korner. Jeho rodiče jsou ale původem čei…” dodala na omluvu.

Podívejme, mu jedné tváře a dvou, moná e i více Jmen. Pokud mě pamě neklame, na fotografii osobního spisu, který měl před několika málo hodinami v ruce, se černé na bílém skvělo jméno Jana Hanouska. Někdejí laborant ústavu, o něm se, jen tak mezi řečí, nedávno zmiňoval Michal tónem nanejvý pohrdavým.

Take pro tu svačinu poleme někoho jiného. Vy tady zůstanete se mnou a trochu si popovídáme.

34

V horském hotýlku na černé studni vysoko nad Smrinou, místem, odpradávna slujícím jako líheň naich sáňkařů, se chýlilo ke konci letni soustředění reprezentačního drustva. Svépomocí obětavých členů místní tělovýchovné jednoty tu za poslední léta vyrostla moderní betonová dráha, na ní se dalo závodit i v době, kdy po sněhu není ani památky. Samozřejmě, e místo skluznic jsou v takovém případě saně značky PILZ nebo OLYMPIA BLITZ opatřeny kolečky. Trenér Velda, nadený funkcionář a předseda trenérské rady v jedné osobě, byl s výsledky posledních kontrolních jízd víc ne spokojen. A se zima zeptá, co jsme dělali v zimě, nebudeme muset civět s otevřenými ústy a hledat nejapné výmluvy. Zdá se, e na mistrovství světa ve védském Hammarstrandu bychom mohli být v enách do čtvrtého a v muích do estého místa. Dvojice by si mohly sáhnout na medaili. Po minulých hubených letech to není zrovna nejchmurnějí vyhlídka.

Po posledních ranních jízdách je na řadě jetě závěrečné hodnocení. Pak se reprezentanti rozjedou do svých domovů. Velda si mnul ruce. Potom u hodím na chvíli sáňkařské starosti za hlavu. Popovídáme si s Emilem, beztak jsme se dávno neviděli, člověk si ani nevzpomene, jestli to bylo naposled při setkání maturantů po třiceti letech nebo snad tehdy v Praze na Václaváku, kdy se vracel z jednání na tělovýchově … Ani tady si jetě pořádně nepopovídali. Emil se tu zjevil v sobotu k ránu jako přízrak. Ahoj Mílo, doma mám trochu trable, v práci nevím, kde mi hlava stojí, potřebuji trochu vypřáhnout. Říkali mi dole ve Smrině, e jsi tady nahoře s manaftem. Co říká, nenael by se jeden kamrlík pro znaveného poutníka? Vzal jsem si pár dní náhradního volna…

Velda zařídil, co bylo třeba. Moc se neptal, staří kamarádi se přece dorozumějí očima, nepotřebují ádné dlouhé litanie. Tady je klíček od pětky, Jasénková si včera nalomila zápěstní kůstku na ruce, odjela domů, cimra je volná, zařiď se jako doma. Ty dva dny chodil Emil po okolních kopcích, vracel se pozdě v noci. Velda mačkal stopky a opravoval reprezentantům styl. Hlavně přenáení síly v zatáčkách, ne celým tělem, stačí jen přitlačit zády, lopatkami. Jetě jednou!

Konec, hotovo! Reprezentanti se rozloučili a rozjeli do svých domovů. Před hotelem zůstalo stát na parkoviti jen Emilovo auto. Velda sbalil výsledky týdenní perné práce, hodil je na pokoj a vytrachal se o patro vý. Zaklepal na pětku. Nic. Ticho. Jetě jednou silněji. Nikdo neodpovídá. Vzal za kliku. Bylo otevřeno. Veel dovnitř a po paměti nael vypínač. Asi

jetě spí, kdy jsou staené rolety. Prudké světlo zalilo malou místnůstku. Vlevo umyvadlo a stolek se idlí. Vpravo oprýskaná skříň. Vedle postele visel na okenní klice jeho spoluák doktor Emil Jícha.

Trenér Velda, který měl jako kadý tělovýchovný funkcionář zdravotnický kurs, na první pohled usoudil, e mu není pomoci.

35

Volal ředitel varieté. Nevím, soudruhu nadporučíku, jestli vás to bude zajímat, ale říkám si, kadá maličkost můe být k něčemu dobrá, nemám pravdu?

K řediteli se dostavil po ránu rozkacený údrbář. V pátek přes den spravoval v Hamiltonově atně vodovodní potrubí. Protoe nebyl do odpoledne s prací hotov, nechal leet na stolku litinovou trubku, kterou se chystal namontovat a v pondělí. Teď přijde do práce, poloí branu, vyloví nářadí, kouká kde je trubka, a ona nikde. Zmizela. A si ten kouzelník čaruje laskavě s vlastním nářadím a cizí a nechá na pokoji. Máte tam toho údrbáře? zeptal se Martin Ditrich.

Stojí vedle mne.

Tak mi ho dejte k telefonu!

Zeptal se ho, jak byla trubka dlouhá.

edesát jeden centimetr. Tříčtvrtěcoulová. Proč?

Proč? Protoe by mě zajímalo, jestli se takovým nástrojem dá rozbít hlava natolik, e postiený balancuje mezi ivotem a smrtí. To musí být pěkná váha, co?

To si pite!

Dík.

Jetě ne stačil oddálit sluchátko od ucha, slyel údrbářův hlas: Děkuju, děkuju … já taky pěkně děkuju, a co trubka, kde ji teď mám sehnat?

Martin Ditrich mu u neřekl, e ho tahle otázka trápí mnohem více ne jeho.

Fotka usměvavého krasavce se po Danielině peněence a spisu z osobního oddělení HYGEPU objevila jetě potřetí. Leela v nočním stolku u postele v Domově důchodců, kde pokojně skonal Alois Hanousek. Sestřička ji objevila při úklidu, leela vzadu u zadní stěny, Při první prohlídce po Hanouskově smrti ji přehlédli. Je na ní nějaký mladý mu. Směje se na celé kolo. Doktor povaoval za nutné tenhle objev sdělit co nejrychleji do Prahy a podporučík Ulrich v duchu ehnal jeho puntičkářské nátuře.

Zanedlouho spočinula fotografie v Praze na Ditrichově stole. Nadporučík toho dne u potřetí zíral do tváře bývalého laboranta HYGEPU, později váné známosti slečny Munzlové, celou tu dobu, jak vidno, syna starého Hanouska. Na zadní straně snímku bylo drobnými tahy vepsáno lakonické věnování.

Tátovi Honza.

ádné datum, místo, razítko fotografického závodu. Snímek byl vyvolán a zhotoven svépomocí. Náhoda nebo úmysl? Nu, to se snad brzy ukáe.

Ditrich zvedl hlavu. Divi se u ozval?

Ulrich zakroutil hlavou. Jetě ne. Jakmile přila od jabloneckých přísluníků hláka, e oběený mu v hotelu Černá studna má u sebe doklady na jméno RNDr. Emil Jícha a osvědčení o technickém stavu k vozu austin allegro hledané poznávací značky, okamitě odstartoval směrem na sever poručík Divi s dvěma mui Čáskova oddělení. Jedním z nich byl podporučík Buek.

Hamilton-Jícha-tych, akce NPL neboli hledání druhé tváře, je teď bezpochyby jedním případem.

Nadporučík Ditrich informoval podplukovníka Sílu.

Lepí vrabec v hrsti. Mladého nemáme, tak se chyme aspoň mrtvého. Archívy nelou!” dozvěděl se obratem.

Hanousek senior… e by byl kartou navíc v téhle rozehrané, nanejvý záhadné partii?

O půl dne později měl nadporučík na stole spis v tvrdých deskách. V záhlaví je ozdobně černou tuí vepsáno jméno ALOIS HANOUSEK, 1909.

Nebylo to slavné čtení. Zejména ne několik posledních listů. Hanousek Alois, za války prokurista v prácheňském lihovaru.

Aktivní člen Národního souručenství. Kandidát na udělení Svatováclavské orlice. Organizoval sbírky na německý červený kří a na tzv. zimní pomoc pro wehrmacht. Po válce vyetřován a souzen pro spolupráci s nacisty. Udání na Ing. Jana tycha, vedoucího chemické laboratoře lihovaru, za poslech zahraničního rozhlasu, je mělo za následek jeho zatčení a později smrt v koncentračním táboře v Mauthausenu prokázáno nebylo. Odsouzen na tři léta vězení. Po odpykání trestu se stěhuje do domu svých rodičů v Braridýse nad Labem. A do důchodu pracuje jako účetní hotelu ZVON. Nikterak se na veřejnosti neprojevuje. Stínosti nejsou. V práci spokojeni.

Úplně nakonec, po mnoha letech, připojena strojem psaná douka JAN HANOUSEK, syn, narozen 9. 3.1945, posledním zaměstnáním laborant v n. p. HYGEP, se v červenci 1974 nevrátil z dovolené v Rakousku.

Nadporučík Ditrich sklapl desky. Take nebotík Hanousek ádnou plonkovou kartou nebyl. A stále jetě není. S mrtvými je někdy víc práce ne se ivými, a nejen proto, e u z nich nedostanete jediné slovo…

Telefon. Ozval se Divi.

Je to on? zvolal netrpělivě nadporučík.

Je. Bezpečně ho identifikoval jeho spoluák.

Někdo mu pomohl?

Prokazatejně bez cizího zavinění. Ten člověk se pro tuhle cestu rozhodl sám.

Dopis? Vzkaz?

Nikde nic.”

To mám radost, hlesl Martin Ditrich.

Na druhé straně se Divi nadechl. A bude mít jetě větí, a ti sdělím to nejhlavnějí.

Ven s tím.

Doktor Emil Jícha se vyznačoval jednou podivuhodnou zvlátností. Barvil si vlasy!

Nadporučík si vzpomněl, co mu Divi vykládal o okolnostech Hamiltonova záhadného případu. Po tom člověku se přece slehla zem … e by…

Řekl mu, a se vrátí rychle do Prahy. A přivezou taky Jíchova austina. Pak poslal Ulrlcha s Jíchovou fotkou za vrchním z varieté. A řekne Jen ano nebo ne. Víc není třeba.

Ulrich vystřelil jako raketa.

Do místnosti veel major Čásek.

Řekl mu o nečekané zprávě ze severních Čech. Nečekané, chlapče? nakrabatil čelo major. Někdy i ty nejpodivnějí a nejneuvěřitelnějí věci se nakonec ukáou být logičtějími ne sám profesor logiky na vysoké. Takové u je nae řemeslo, e z překvapení nevyjde. Ví, co je vůbec ze veho nejlepí? krtnout slovo překvapení z naeho slovníku. Hned bude mít hlavu o kilo lehčí.

Náčelník se rozhlédl po místnosti. Mám chu na pořádně silného smráka. Kde je Buek?

S Diviem. Martin Ditrich vstal a pohotově zastoupil nepřítomného kávovarníka.

Dělá to dobře, pochvaloval si major Čásek. Mártin Ditrich v té chvíli nevěděl, zda pochvala platí jeho práci nebo kávovému záskoku.

Major jetě nedopil, kdy dovnitř vpadl Ulrich. Mával v ruce Jíchovým snímkem.

Jednu záhadu si můeme odkrtnout!

Je to on? řekl sue nadporučík.

Je. Vrchní to skálopevně potvrdil. Na tváře jsem kabrňák, nikdy se nemýlím, povídal.

Martin Ditrich se tázavě zadíval na náčelníka.

Záhadu e si můete odkrtnout, Ulrichu? To by vám musel nebotík Jícha jetě něco povědět, řekl major Čásek vyčítavé.

37

Dostavil se poručík Kabe, náčelník potápěčského oddílu. U kriminálky mu přátelsky přezdívali česílko. Bral přezdívku veskrze dobrácky. Před rokem půjčil Martinovi Ditrichovi na dovolenou v Bulharsku neoprenový oblek a dalí nezbytnou výzbroj, potřebnou k probádávání mořského dna. Byla to nejkrásnějí Ditrichova dovolená.

Hledá-li jehlu v mokré kupce sena, obra se s důvěrou na nás! hlaholil u od dveří a v ruce třímal titěrný podlouhlý předmět.

Naels?

Já ne, jeden z mých hochů.

Poloil předmět na stůl.

Byla to obyčejná injekční stříkačka z umělé hmoty pro jedno pouití.

Martin Ditrich si stříkačku bedlivě prohlíel. Není tady někde doktor? Mohl by nám říci, jestli je to tuzemská výroba..

Není, řekl skálopevně poručík,a se na něj Martin Ditrich překvapeně zadíval.

Odkdy se v tom vyzná?

Od té doby, co je moje ena diplomovanou sestrou. A hlavně od chvíle, kdy mi dávala doma injekce ketazonu, kdy mě bral hexnus.

Take říká, e je to…

Cizí provenience. Nae mají světlejí zbarvení. A Jsou krápět delí. Vezmi na to jed.”

Take nám aspoň kousky naí mozaiky do sebe začínají zapadat, pomyslil si s uspokojením nadporučík. Někdo zavezl tycha na odlehlé místo k Labi, snad se nabídl, e ho sveze do jeho nového budoucího bydlitě, patrné z něj mámil sloení toho zpropadeného preparátu, nepohodli se, pachatel pod jakoukoliv záminkou, třeba předstíráním poruchy a hledáním nářadí, vytáhl smrtící zbraň, nasál do stříkačky a bodl… Potíe mu to asi nedělalo, takoví lidé jsou pro své úkoly pečlivě koleni. Mnozí mají za sebou dokonce dlouholetou praxi.

tych je nalezen mrtev nedaleko domu, který koupil, ani by jej vůbec stačil uít. Bývalý majitel podezřele pospíchá, aby co nejrychleji umřel. Kdy se mu to povede, zjistí se, e samotářský důchodce je bývalý kolaborant, který udával lidi tak ikovně, e mu to nikdo po válce nemůe dokázat…

A kde jsou vlastně ty peníze, co stril Hanousek za barák?

Jetě něco?” otázal se netrpělivě éf potápěčů.

Nadporučík mu poděkoval.

Tak ahoj!”

Ve dveřích se odcházející Kabe málem srazil s přísluníkem, který přináel z evidence údaje, je si Ditrich vyádal. Stačil jeden pohled do papíru. Je to jasné,MUDr. Jiří tych je synem ing. Jana tycha, bývalého vedoucího laboratoře v prácheňském lihovaru. Toti byl…

Take tohle by mohl být zámek, který odmyká sejf se záhadou peněz za brandýskou nemovitost. tych věděl o Hanouskově válečné minulosti a měl zřejmé v ruce důkazy, které v poválečných zmatcích neměl lidový tribunál k dispozici. Důkazy, e Hanousek udal tychova otce. A Jak známo,

válečné zločiny nejsou promlčitelné. Take mu třeba mohl tych docela klidně navrhnout, e se uvolí dům převzít do svého vlastnictví a o nějakých penězích nemůe být ani řeči. Jinak by se mohla patřičná místa dovědět cosi, co by Hanouska rozhodně nepotěilo…

Nadporučík náhle zjistil, e v téhle pěkně se rozvíjející hypotéze mu něco nehraje.

Proč by tych udeřil na Hanouska a teď?

38

Martin Ditrich zajel za ředitelem varieté, aby ho poádal o pomoc.

,,O co jde? Samozřejmě, e rád vyhovím.

lo by zařídit, aby artista z NDR, který nahrazuje ode dneka Hamiltona, zůstal pokud mono Hamiltonem, jak jen to půjde?

Nerozumím,” oíval se ředitel. Chcete, aby dělal Hamiltona? To si musíte promluvit s ním osobně. Já taková rozhodnutí vydávat nemohu, pochopte… kadý má své jméno, reklamu, nerad se propůjčuje k něčemu, co by ho mohlo v brani sebeméně pokodit…

Ředitel aspoň slíbil, e na plakátech nebude Hamiltonovo jméno přelepováno. Ani program nebude opravován.

Ditrich měl těstí, kouzelník z Berlína teď v podvečer zkouel. Před pár hodinami přijel vindobonou a před prvním vystoupením se musí seznámit s prostředím.

Artista natěstí rychle pochopil, o co jde, i kdy nadporučík Ditrich povaoval za nutné nastínit své záměry jen v hrubých obrysech.

Dohodli se i s ředitelem. Celé číslo bude nasvíceno jen jedním barevným boďákem, světlo bude spí sledovat artistovy ruce ne obličej. Pro vechny případy se za půl hodiny dostaví maskér z blízkého Divadla satiry. Trochu pozmění artistův zevnějek.

Martin Ditrich odcházel z varieté navýsost spokojen.

Ing. Michal Vildt hleděl chvíli nechápavě, kdy mu Martin Ditrich oznámil, aby si vzal na sebe černé aty, co měl u promoce a rychle se oholil, protoe dole čeká auto.

Kam mě zase vláčí? tázal se chemik podezřívavé,

Do televize, odtuil nadporučík. Za čtyřicet minut tam musíme být. Hoď sebou!

Mám tady zůstat? zeptal se věcně přísluník.

Pro vechny případy.

Produkční je u čekal ve vrátnici. Máte nejvyí čas, soudruzi, řekl poněkud vyčítavým hlasem. Musíme to celé trochu nazkouet. Obrátil se na Vildta. U jste někdy mluvil v televizi?

Kdy dostal zápornou odpověď, ztrápeně si povzdychl. Tak pojďte honem, vlekl je spletitými chodbami do prvního patra.

Do začátku aktualit zbývalo pětadvacet minut. Nadporučík Martin Ditrich vytáhl z kapsy několik sloených papírů.

Tady jsem to připravil. Pokud mono, drte se textu.”

Dostavil se komentátor Berdych, který kdysi pokouel těstěnu na atletické dráze. Běhal docela sluně krátké tratě.

Ahoj, Martine!

Ahoj. Ví, o co jde. Spoléhám na tebe. Musí to zvonit!”

Spolehni se.”

Po aktualitách běí záznam finále ligového poháru. Není ádným tajemstvím, e spousta rakouských koncesionářů v takových případech přepíná na program Československé televize. V zimě hokej, v létě fotbal. Mimo to se u jiních sousedů iví několik lidí, dobře placených jen za sledování naich programů. Od rána do noci. Kadý den. Výtahy a shrnutí, rozbory a úvahy se pak dostávají promptně na předem určené adresy … Tam u vědí, co s nimi dál.

Martin usedl v bistru vedle respiria a dal si kolu. Na pultě stál minitelevizor s barevnou obrazovkou.

Aktuality začaly přesně.

Berdych po stručném přehledu zpráv a obrazovém zpravodajství z právě uplynulého dne oznámil posluchačům, e tento týden bude zahájen ve Vídni velký chemický veletrh CHEMEX, na něm u tradičně bude mít zastoupeni i Československá socialistická republika.

Kamera poodjela na polocelek.

Pozvali jsme si ke krátkému rozhovoru Ing. Michala Vildta z praského ústavu HYGEP, kterého jsme zastihli krátce před jeho odjezdem do Vídně. Dobrý večer.

Dobrý večer, pitl chemik.

Můete nám říci, s čím se ná chemický průmysl bude moci pochlubit na této významné přehlídce?

Velký Vildtův detail. Mírně orosené brejličky. Obřadně si odkalal. Československo má u tradičně na CHEMEXU velice dobrý zvuk, o čem svědčí řada uznání a zlatých medailí z posledních ročníků. I letos přiváíme do Vídně několik novinek, laboratorními potřebami počínaje a velkými chemickými celky konče. Kupříkladu …

Berdych mu skočil do řeči. Ano, co myslíte, e by z naí kolekce mohlo vzbudit největí zájem?

Nechci vypadat jako patriot, ale je to shodou okolností právě ná ústav, který posílá na CHEMEX zbrusu nový druh insekticidu. Jedná se o univerzální přípravek s maximální účinností na vechny druhy hmyzu, přitom s minimální jedovatostí, umoňující bezpečnou manipulaci v terénu. Myslím, e se nám podařilo vyvinout účinný preparát s maximální bezpečností. Navíc jeho výroba vyaduje mnohem mení náklady ne kterýkoliv jiný přípravek toho druhu.

Berdych nabral dech k finii: Jak dlouho jste, tak říkajíc, nad tímhle problémem dumali?

Několik let, řekl sue Vildt. Zkoueli jsme několik cest, bádali nad pěti monými alternativami, ne jsme se po bedlivém uváení rozhodli pro ná UNIVERZÁL. Ten bude mít premiéru právě ve Vídni…

Děkuji vám za rozhovor a přeji vám, aby vá insekticid i celá nae expozice měly ve Vídni zaslouený úspěch, astnou cestu na CHEMEX.”

Martin Ditrich ulehčeně dopil kolu a zaplatil.

Ne se doloudal ke dveřím s nápisem STUDIO, Michal u byl venku. Tak co? Dobrý, ne?” Zářil jako čerstvý nositel Zlatého krokodýla.

Martin Ditrich mu uznale poklepal na rameno. Mohlo to být lepí, ale beru to.

Jíchova smrt otřásla jeho enou v přesné takové míře, aby si jetě bez námahy stačila uchovat svou důstojnost.

Ruce se jí chvěly. Usedla do křesla a bezbarvým hlasem opakovala: To není moné… to přece Emil nemohl udělat..

Divi beze slova natočil sklenici vody a dal jí napít.

Nějaký práek?

Zavrtěla hlavou. Poloila sklenku na mahagonový stolek. Sáhla po pouzdru na cigarety. Ach, řekla roztritě, zapomněla jsem, e u nemám.

Divi jí nabídl spartu. Úsluně přidrel zapalovač. Cigareta se jí chvěla v ústech jako osikový list.

Nechala si znovu podrobně vyprávět, jak jejího mue nali. Velda, pamatuji se na to jméno, ano, tak k němu se uchýlil..Obrátila se náhle na poručíka s dychtivým výrazem: Prosím vás, řekněte mi, co ho to mohlo jen napadnout? Přece k něčemu takovému musí mít člověk nějaký motiv. Jen tak beze veho si neodjedu za kamarádem, abych se…” zakryla si oči. Ramena se jí začala otřásat.

Divi byl na rozpacích. Vy opravdu nic netuíte? zeptal se tie. Nic vám nenaznačoval?

U jsem to přece řekla vaemu kolegovi. Nic. Vůbec nic.

V pátek přiel z práce, otočil se a odjel… Kolikrát to mám opakovat?

A předtím? zeptal se ohleduplně. Třeba ve čtvrtek …

Zvedla hlavu. Ve čtvrtek … počkejte … Ach ano, to jsem byla v divadle. Vrátila jsem se pozdě, byl Cikánský baron, vypomáhám v tomhle představení ve sboru. Kdy jsem přila domů, Emil u spal.

Divi chápavě přikývl. Budu vás muset poprosit, abyste se zítra dostavila k identifikaci. Jde jen o formalitu, bohuel ji ale musíme z mnoha důvodů dodret. Mohu pro vás poslat auto.

V osm?

Jistě, řekla pevně. Budu čekat před domem.”

Martin Ditrich se jetě v noci cestou z televize stavil v nemocnici. Primář měl noční slubu a nezdálo se, e by jej nadporučíkova návtěva překvapila.

Hamilton se před hodinou na chvíli probral. Ale to je u zase minulost. Teď je opět tam, kde předtím, toti v bezvědomí. Ale počítám, e zítra u by mohl oči otevřít definitivně.

Kdy se bude ochoten s námi pobavit? zvídal Martin Ditrich.

Primář se podíval na nadporučíka jako na medika, který si při stái plete slepé střevo s výronem kotníku. Pak se usmál. Vy vidíte jen svoji profesi. Já vás chápu, ale pochopte vy nás. Je pravda, e neurologické vyetření ádné poruchy mozku nevykázalo, ale to je jen jedna stránka velké knihy o tajích lidského těla. Obrátíme list a najednou máme před sebou třeba amnesii. Ten člověk se z toho dostane, to vám zaručuji. Kost nebyla zhmoděna, to přece víte. Kdyby tomu bylo naopak, museli bychom operovat a to jsme neučinili. Ale jestli si ten člověk vzpomene, jak se vůbec jmenuje a co dělal předtím, ne dostal lupku do hlavy, vám nezaručím v ádném případě!

Martin Ditrich prohlásil, e ztrátu paměti potřebuje u pacienta ze veho nejméně. Kdyby něco, chtějte poručíka Divie. Nějaký čas tady teď nebudu, oznámil ve dveřích.

Na chodbě potkal mladíka, střeícího dlouhotrvající Hamiltonovo bezvědomí.

To je dobře, e jsem vás zastihl. Volal jsem k nám, řekli, e jste jel sem … Myslím, e by vás to mohlo zajímat..sypal ze sebe překotně.

Co se děje? zeptal se Martin Ditrich.

Před čtvrthodinou někdo volal. Chtěl slubu konajícího lékaře na patře. Jak prý je Hamiltonovi. Doktor Brousek mě k tomu zavolal, jako e já jsem ten, kdo podá spolehlivé informace, on tady jen zaskakuje a nezná podrobnosti…

Jistě, takhle jsme si to pro podobný případ dohodli, to mi nemusí, chlapče, opakovat. Tak ven s tím, kdo to byl?

Nějaká ena. Prý z varieté. e prý potřebuje vědět, jestli tady bude dlouho, kvůli smlouvě s nějakým záskokem v programu, či co.

A co jsi řekl?

Pravdu. e se jetě neprobudil.”

Taky podle dohody. Měl za úkol říct toté, i kdyby Hamilton byl u jako křepelka a měl v ruce propoutěcl list ze pitálu. A dál?”

Dál u nic. Poděkovala a zavěsila.”

Mladá?”

Těko říct. Vypadalo to spí, jako e má rýmu. Huhňala, e jí sotva bylo rozumět.”

Můe být. Jene kapesník potřebuje k ruce nejen ten, kdo má rýmu, ale i člověk, který chce do telefonu změnit hlas.

42

První ze veho, jak jen vyslyel Diviův raport o návtěvě u Jíchové a Ulrichovu hláku, e za chvíli se dostaví Málek z laboratoře, který s ním chce za kadou cenu mluvit, sáhl nadporučík Martin Ditrich po telefonu.

Jó, to jste vy…copak tak v noci…kolik je jen hodin …”

Bude jedna,” informoval nadporučík nesmlouvavé.

Chápu, e mě nebudíte z dlouhé chvíle. O co jde?”

Ditrich se zeptal, zda před necelou hodinou mohl být jetě někdo ve varieté. Ze zaměstnanců, samozřejmě.

Vyloučeno. Dokonce i program skončil v jedenáct. Teď u je v celém podniku vymeteno. Na place je jen účtující číník, kuchyňské síly, noční vrátný. Pokud myslíte administrativu, ta dělá do pěti. Kanceláře máme v druhém patře Zábavního paláce, to snad víte. Dole nic.”

Kolik máte enského personálu?”

Dvě sekretářky, jednu účetní, dvě referentky propagace.

Dal jste některé z nich pokyn, aby se dnes večer ptala v nemocnici, jak se daří Hamiltonovi?”

Vyloučeno. Nic takového.”

Z vlastní iniciativy se ale zeptat někdo mohl, ne?”

Proč by to dělal? Nikdo ho neznal, dělal u nás poprvé, do styku s ředitelstvím vlastně ani artista nepřijde. A vechny enské u mne jsou dobré padesátnice, take i nějaký soukromý srdeční motiv nepadá v úvahu. Navíc Jsem podle vaich dispozic výslovně zakázal, aby se kdokoliv o ten případ zajímal.”

Tak vám děkuju. A dobrou noc, řekl spokojeně Martin Ditrích.

Do kanceláře vpadl Málek. Bílý plá za jeho hubeným tělem povlával jako prapor ve větru. Tak ty jetě ije? Honíme tě po vech čertech. Kdy jsi takový nespavec, tak aspoň dopřej druhým občas poznat slasti postele a rodinného krbu, platí? Martin Ditrich byl v krátké době u podruhé donucen k slibům. Máu mně permanentku na celé mistrovství Evropy v atletice. Pokud to ovem jetě chvíli vydrí. Za pár dní se vyspíme vichni. Pohlédl na papír, který Málek drel v ruce. Uka co má!

Maličkost, řekl éf laboratoře. Jene maličkosti, jak známo, dohromady tvoří dokonalost. Poloil papír na stůl. Jsem té víry, e ti to bude stačit. Ono to toti stačit musí. Nic víc jsme z toho auta nevyárali. Kromě několika otisků, které nám počítač z kartotéky bohuel nevyhodil.

Nadporučík se zahloubal do zprávy. Fiat proklepali hoi od hlavy k patě, jak měli nakázáno. Nikde nic kromobyčejného nenali. Jen laboratorní rozbor nedopalků ze zbytků slin prokázal, e kuřák těchto cigaret má krevní skupinu B, která patří k nejméně se vyskytující. Přiblině u estnácti procent celkové populace. Porovnáním nedopalků bylo zjitěno, e se jedná o cigarety značky Dalila a to v modrém balení.

To je v tom takový rozdíl? ptal se nedůvěřivě nadporučík. Málek vzdychl. Čti dál, Martine. Rozdíl mezi dalilami v červeném a modrém balení je sice nepatrný, ale je. Modré mají o chlup aromatičtějí tabák.

Tak dík, řekl nadporučík. Jinými slovy mi navrhuje, abych se dal do zkoumání estnácti procent populace, bratru to máme něco přes dva milióny lidí, tal$e hotovi s tím můeme být někdy za padesát let, ne?

Málek zjevně nesouhlasil. Zapomíná, e se ti ten počet trochu ztenčí. O ty, kteří nekouří dalily!

Ne mohl Martin Ditrich probodnout Málka očima, veel Čásek. V jeho tváři nebylo sebemení stopy po únavě. Tvář měl vyhlazenou a svěí, jako by před chvíli vyskočil z vany po ranní koupeli.

Vidím, e noční selost je kompletní, chlapci, hlaholil spokojeně. Co je dobře, nebo právě jdu od podplukovníka. Posílá vám něco, abyste se nenudili. Hodil na stůl papír s několika chvatně načrtnutými poznámkami.

Dostal to před chvílí od naich lidí venku, dodal major a s chutí usedl na jedinou volnou idli v kanceláři. Zdání klame. Kdyby teď zavřel oči, spal by nepřetrité tři dny a tři noci.

GEORGE HAMILTON: vystupuje posledních deset let. (příloha: seznam jeho angamá za poslední tři roky). Začínal na amatérských soutěích. Studoval na chemickém institutu v Columbusu, stát Ohio. Studia nedokončil, po třech letech se začal věnovat profesionální artistické dráze.

JAN HANOUSEK: Tábor Valka, pomocné práce v mnichovském pivovaru. Před dvěma lety přesídlil do Vídně. Zaměstnán jako cestující u fy Czerny. Nákup a prodej laboratorního zařízení. Firma existuje s největí pravděpodobností jen na papíře. Zjitěno, e nikdy ádnému závodu nic neprodala ani nenabízela. Na prověrce skutečného účelu firmy se pracuje. Důvodné podezření.

Naposled té noci sáhl nadporučík Martin Ditrich po telefonu.

To jsem já. Vzbuď okamitě svého chráněnce!”

Po chvíli se ozval nakvaený Michalův hlas. Co mě budí, nemá ani kouska slitování!

Nadporučík byl v té chvíli na hony vzdálen jakékoliv potřebě omluvy. Poslouchej dobře, ty televizní hvězdo! Rychle mi z hlavy zarecituj města, kde se v posledních třech letech pořádal CHEMEX! Doufám, e to ví!

Michal chvíli bědoval, e snad tenhle kvíz mohl počkat na ráno. Nakonec přece jen ze sebe vypravil: Essen, Budape, Helsinky.

Vdycky se pořádá ve stejnou dobu?”

Jo. Jako letos. To je tradice.

Dík.” Sotva zavěsil, pohrouil se napjatě do seznamu Hamiltonových tací.

Na rozhraní června a července vystupoval mistr mikromagie George Hamilton v posledních třech letech v Essenu, Budapeti, a Helsinkách.

Jdi si lehnout, řekl chlácholivě major Čásek. Zítra je taky den. Podíval se letmo na hodinky a opravil se. Vlastně dnes.

Ředitel varieté vrátil Martinu Ditrichovi noční probuzení i s úroky. Nadporučíkovi se zrovna začal odvíjet slibný sen o slastné koupeli v proteplených vlnách Černého moře, kdy mu u ucha prudce zadrnčel telefon.

Omlouvám se, soudruhu, nemohu toti usnout.

Já taky ne, lhal nadporučík statečně. Copak? Někdo od vás přece jen volal do pitálu?

Ne… to ne … jestli vás to bude zajímat… ve čtvrtek toti … Hamilton přiel za mnou před programem, e mu není nějak dobře. Jestli by mohl vystoupit hned na začátku. Stěoval si na bolesti hlavy, e prý by mi byl vděčen, kdybych výjimečně přeřadil jeho číslo z konce hned na začátek programu ..

Vyhověl jste?”

Co jsem měl dělat. Kdybych odmítl, třeba by mi nevystoupil vůbec a hodil by se marod. To jsem si nemohl dovolit.

V kolik hodin el na řadu?

Hned po úvodní plastické akrobacii. To je jen taková výplň, ne se lidi usadí a pořádně soustředí. Dva Altos, znáte ne? Ne, neznám. A asi jsem o mnoho nepřiel.

Take, kdy dobře počítám, v devět byl hotov, ne?

Jetě dřív. Altos mají deset minut, Hamilton dvaadvacet, plus minus něco na sukces a na ohláení, take dvacet minut před devátou u mohl jít po svých.

A el?”

Sám jsem se ho po vystoupení ptal, jak mu je. e to jaktak jde, povídal, poděkoval mi a zmizel. Dost pospíchal.”

Tak dobře, řekl lakonicky nadporučík Ditrich a znovu upadl do těkého spánku. Jetě, ne se znovu ponořil pod mořskou hladinu, uvědomil si, e Hamilton kouřil marlborky a nikoliv dalily. Pro jistotu ráno před odjezdem ale zjistí, jestli hospitalizovaný pacient nemá náhodou krevní skupinu označenou písmenem B.

Kancelář vídeňské zprostředkovatelské firmy Czerny a spol. byla zařízena se strohou účelností. Nábytek tlumené hnědl a křesla naditá v černé kůi. Kovová eď aluzií je v tomto horkém letním dni pootevřena jen natolik, aby v místnosti nepanovala úplná tma. kvírami lze dobře vidět na protějí stranu Mariahilferstrasse. Křiklavé reklamy obchodního domu GENGROSE se snaí přetrumfnout sousední konkurenci HERZMANSKY pestrou nabídku leáků za sníené ceny. Zboí vylé z módy. Mu s orlím nosem a černými oblouky huňatého obočí pod vrásčitým čelem stiskl knoflík na černé desce stolu. Spojovací dveře do vedlejí místnosti se otevřely.

Prosím? řekl vyčkávavě mladý mu. Zůstal stát na prahu vzpřímen jako svíčka. Nápadněji u snad stav podřízenosti vyjádřit nemohl.

U jste se trochu vzpamatoval z toho lenoení u moře?” zachrčel mu za stolem. Mávl rukou. Já vím, měl jste práci, ale tady v ní musíte pokračovat bohuel bez plavek a potápěčských brýlí. A bez slečen! zasmál se.

Vím, zaznělo stručné od dveří.

Nic ve zlém. Činil jste se a doufám, e jste s odměnou spokojen..

Jistě, děkuji mnohokrát.

Nabízí se vám dalí ance. Tentokrát jde u do tuhého. George nám dal avízo. Poslechněte si..

Stiskl dalí knoflík. Místností nejdříve několikrát zapraskala prázdná magnetofonová páska, po chvíli proal místnost zvuk drnčivého zvonku.

- Schwarz, bitte.

- George.

- To je dost. Něco nového?

- Bratranec Michal se chystá na zájezd do Vídně. Proveďte ho trochu po městě.

- V pořádku, spolehněte se.

Cvak.

Tiché umění. Ruka vypnula magnetofon. Tak do toho, příteli!” Podal mladému mui list papíru. Výtah z včerejího vysílání jejich televize. Prostudovat a dát se do práce! Kulantně a v rukavičkách. Jen ádnou mokrou věc. Profesuru u nás, dům, bazén, bourák, konto … Slibte mu hory doly.

Jetě něco? řekl, kdy se mladý mu neměl k odchodu. Ano… Toti… ten člověk mě zná… z dřívějka…

A co má být? Tím líp. Aspoň odpadnou seznamovací přehrady. Sklonil se nad papíry. Audience je u konce. Dveře tie klaply. Mu vstal a přistoupil k oknu. Polední výheň zahlcovala hlavní vídeňskou třídu. Lidé na chodnících utíkali před sluncem. Na řvoucí reklamy s nabídkou výhodné koupě se podíval jen málokdo. Kamelot na rohu znuděně vykřikoval: Kupte si Kurier… Korupční skandál ve vládě! Rekordní teplota za posledních třicet let! Zahajuje CHEMEX, největí veletrh světa!

45

V závodní kuchyni pronikavě voněl segedínský gulá. Poručík Ulrich, zapřísáhlý vegetarián, s povzdechem přistoupli k okénku a odevzdaně poádal o dvojku. Dostal na talíř vrtilý kopec nudlí s mákem a kostkou čokoládového dezertu. Rozhlédl se, kde by nael volnou idli.

Od rohového stolku vytrvale mával poručík Slabý od dopravky. Pojď sem, drím ti flek!

Tak tebe u jsem dlouho neviděl. Naposled někdy v zimě na rekreační chatě na Pasekách. Slabý platil za lyařského fenoména. Na rezortních přeborech vyhrával s unavující pravidelností, co se dalo, přičem si ale vdy nael čas, aby své zkuenosti předal Jiným. Z Ulricha se po celou dobu rekreace snail vychovat zdatného soupeře, ale jak sám po několika dnech prohlásil, byl to nadlidský úkol.

Jak ti jdou kefty v tomhle vedru? zeptal se Ulrich. Zloději aut na plovárnách, vykrádači mimo Prahu v rekreačních střediscích, půl města na dovolené, bouračky vekeré ádné. Ví, e ti tu pohodu závidím?

Poručík odstrčil talíř a prohlédl si svůj protějek od hlavy k patě. Kdy mi tak závidí, tak by sis to moh se mnou na chvíli vyměnit, co říká? V tomhle vedru abych se plahočil a do Karlina. Kvůli kusu pomačkanýho plechu. A tomu ty říká pohoda!

Jaký plech? řekl bezmylenkovité Ulrich a pustil se soustředěně do dezertu.

Nic zajímavého, pronesl s nevolí poručík. Jednomu známému někdo nabořil simku. Ve čtvrtek si ji postavil před dům, odjel na zájezd po vlastech českých s kapelou a kdy se vrátil, měl z masky harmoniku a z blatníku líci na obouvání. A já abych v tom vedru teď hledal, kdo mu tyhle kosmetické úpravy udělal. Přivezl mi auto a sem, abych se mu na to ze známosti podíval.”

A cos objevil?

Kus modré barvy na blatníku. Technik na to hned mrkl. e by to prý měl být s největí pravděpodobností fiátek. Originál, estistovka. Tak co, píchne mi? smál se poručík.

Ani ne.” odtuil podporučík Ulrich. Odstrčil prázdný talířek a vstal. Tak já u jdu. Mám svých starostí dost.”

Poručík mu pokynul. Kdyby sis to rozmyslel, je to Koulova 9. Za Invalidovnou. Na revan tě naučím kristiánky.”

Ulrich vyel z jídelny.

Koulova ulice… znělo mu naléhavě v uích. Tu přece znám. Na chodbě málem vrazil do majora Čáska. To je ale náhoda,” řekl přívětivé major, stav se potom u měl”

Náhoda?

Náhody nikdy nepodceňujte, říkává přece vdy mu, s kterým se před okamikem málem srazil ve dveřích. Zatím se vdy ukázalo, e major Čásek nemá ve zvyku mluvit do větru.

Ulrich vtrhl zpátky do jídelny. Ví co? Abys neřekl, já to za tebe přece jen vezmu! oznámil překvapenému kolegovi od dopravky.

46

Jedna z mála věcí, které zůstaly po mrtvém doktoru Jiřím tychovi, bylo rodinné album s několika spoře zaplněnými stránkami amatérských fotografií.

Divi s Bukem se dostali ke stránce, kde malý Jiřiček kráčí veledůleitě s branou na zádech do koly. Zřejmě první kolní krůčky. Maminka se rozplývá těstím. Na snímku je patrný fotografův - tatínkův stín. Příli se neohlíel na to, odkud svitl slunce.

Od chvíle, kdy vylo najevo, e tych s největí pravděpodobností drel Hanouska v achu, bylo nabíledni, e je třeba jeho tajemný tah objevit. Čím dřív, tím lip. Album? řekl major Čásek. Jeden nikdy neví. V bytě prakticky nic neměl, proč by zrovna uchovával jako relikvii vzpomínky na dětství? Kdy u máme na zádech pár kříků, obíráme se spí tím, co jsme v ivotě zapomněli vykonat, ne nostalgickými návraty do světa plínek a prvních krůčků.

Vechny fotografie vězely v nalepených průsvitných růcích. Divi kadou prohmatal zespodu letmým pohybem. Nic. Buek obracel list za listem.

Hele, asi první třída řekl. Podívej, jaké se dřív nosily taky.

Divi mlčel. Díval se upřeně na snímek a přemítal, proč zrovna tato jediná fotografie nemá růky, ale je v albu přilepena na rozích obyčejným lepidlem. Lehce po ní přejel prstem. Tie hvízdl.

O deset minut později měl snímek na stole major Čásek. Poručík jej mlčky otočil. K zadní straně byl připevněn papírovou průhlednou lepenkou nepatrný kousek pomačkaného zaloutlého papíru. Kdosi jej ve chvatu popsal patnou tukou. Rukopis byl po tolika letech jen těko k přečtení.

Drazí! Hlavu vzhůru! Jetě iji. Jsem zdráv. Z Pankráce mě asi převezou jinam. Mluví se o transportech do Mauthausenu. Snad brzy bude konec a u k tomu nedojde. Nezapomeňte na Hanouska! On mě sem dostal. Četli mi jeho udání. Líbám. Táta.

Čásek zamylené hleděl do motáku, popsaného rukou člověka, jemu u nezbývalo mnoho dní…

Zvedl hlavu. Dejte to lepidlo na rozbor. Potřebuji vědět, jak můe být staré!”

tychova matka zemřela při náletu koncem války, řekl tie Divi.

Stačila uschovat moták do alba, ale soudu s kolaborantem se u nedočkala, tych dopis zřejmé objevil teprve v poslední době a rozhodl se jej vyuít po svém.

Málek? křikl Buek do telefonu. Přinesu ti ukázat jednu fotku! Poloil sluchátko, sebral ze stolu snímek, přičichl k jeho okrajům a s neotřesitelnou jistotou pronesl. Syndetikon. Ten se za války nevyráběl.

Radi si to poslechneme od odborníka! namítl poručík Divi. Nenech laskavě Málka čekat!

Pět let jsem chodil do modelářského krouku! oznámil podporučík Buek uraeně. Něco o lepidlech vím!

Domovnice majestátně zaplňovala chodník před domem.

Náhle upřela zrak na blíícího se chodce. Zpozorněla. S nevalným úspěchem se pokusila o vlídný úsměv.

U zase? Vám se tady nějak líbí?”

Podporučík Ulrich přitakal. Dobrý den. Asi máte pravdu. Prostě mě to k vám táhne. Ani nevím proč.”

Pohled strákyně domu rentgenoval podporučíkovu postavu od hlavy k patě. Jen neříkejte!”

Ulrich začal zeiroka. O autech, nedbalých řidičích a rostoucím počtu dopravních nehod, o újmách na zdraví ani nemluvě. Stala se taková nepříjemná věc, rád bych ..

Nedočkavě mu skočila do řeči. Já vím, vy myslíte určitě tu nabouranou simku! Řeknu vám, ten člověk to pulíruje jako porcelán po babičce, etřil na to bůhvíjak dlouho, po nocleh se tahá s nějakou dechovkou po venkově, aby si přivydělal na chleba, dá za takový auto majlant a nějakej mizera mu pak do něj bouchne a ujede!

Vy víte, kdo to udělal?”

Co vás nemá, prosím vás: Kdybych to věděla, tak si to přece nenechám pro sebe, to dá rozum!”

Zeptal se, jestli ví, jak vypadá fiat. estistovka.”

ihned zabrala. Takovej malej vozejk? Kulatej jako emle? Tak to teda znám. Vy si asi myslíte, hloupá enská, ale já se, věřte nevěřte, zajímám o vechno..

Tak tohle věřím. Ovem teď můe domovnlcká nátura výjimečně dojít chvály. Co takhle slečna Babulová?” Před očima se mu ve stále ostřejích barvách rýsoval reklamní kalendář firmy FIAT s lákavými fotografiemi spoře oděných slečen v roztodivných polohách před kapotami a dveřmi vemoných typů světoznámé turinské továrny. Jedinkrát a naposled jej spatřil přece před pár dny. A jako z udělání jen pár metrů odtud, na stěně v předsíní bytu ve třetím patře tohoto domu.

Co se ptáte, kdy jste tak informováni?” odtuila zklamaně. Samozřejmě, má takovýho prcka. Modrýho,” dodala vítězoslavně v domnění, e aspoň co se barvy týče, vynesla trumf.

Ulrich zatajil vzruení.

Je doma? zeptal se se strojeným klidem.

Babulová? Odjela. Prej k mamince. ije někde na venkově. Má těký revma a nemůe se pomalu ani pohnout.

Podívejme, jaká ohleduplnost! Dceruka se vydá poklidit stavení nemohoucí matince právě ve chvíli, kdy má do Prahy po vodě dorazit její nastávající, tentokrát legálně, ve ví počestnosti. TÁBOR má v Praze dva dny postoj. Naloí zboí a kdy bude snesitelný vodní stav, zmizí Hruka zase na pár týdnů do světa. A snoubenka tuhle vzácnou monost, být dva dny se svým miláčkem, oelí. To se nám ten uzel pěkně zaplétá! Ulrich se rozhodl, e je na čase jej trochu povolit.

Ve čtvrtek večer bylo také takové strané vedro, viďte? začal opatrně. Ani isem nemohl spát…

Kápl jí do noty. astná, e jí společník galantně nabídl monost svést neuhasitelnou zvědavost na problém nespavosti, přiznala se bez okolků k nočnímu vartování.

Máte pravdu, kdy je vedro, nepomáhají mně ani práky, nebo silný kafe. Starý tělo u holt tolik spánku nepotřebuje ..

Vzpomeňte si, jestli u domu neparkovala v noci fiatka slečny Babulové, vybídl ji.

No … jak by ne … vimla jsem si jí u zvečera, kolem půl deváté jsem si povídala tady venku s Landovou, to je sousedka odvedle. To vozítko stálo hned tady, ukázala před sebe.

Kdy jste se pak v noci dívala z okna, auto tam pořád jetě bylo?”

Zarazila se.

Poslouchejte, vy jste ale číman! No jo, vzpomínám si… to je mi ale zvlátní..

Co?

Co, co… ten fiat tam u nestál! řekla zmateně. Nestál, na to můete vzít jed! Podívejte se, máchla zase rukou před sebe, kdy stál tady, tak bych ho musela z okna vidět jako na dlani, ne?

Ráno? řekl napjatě Ulrich. Ráno tam u stál?

Ne, odtuila rozhodné. Jen ta nabouraná simka. Místo před ní bylo prázdné. Pak u jen ty popelnice, co u nich stojíme, řekla s neotřesitelnou jistotou. Podporučík Ulrich jí věřil na slovo, u také proto, e neviděl důvod, proč by tak učinit neměl.

A přijďte zas! volala za ním lákavě poté, kdy se rozloučil a měl se definitivně k odchodu.

Přijdu, určitě přijdu, pomyslil si spokojeně.

Pacient na pětce se definitivně probudil k ivotu. Mladý mu, který u vyseděl na lavici před pokojem málem důlek, spěně opustil přikázané stanovitě a spěchal do kanceláře k telefonu.

Primář pro jistotu přivolal k lůku neurologa. Mistr mikromagie měl propadlé tváře a černal mu na nich několikadenní vous.

Primář uchopil pacientovu ruku. Změřil mu puls. Poté sotva znatelně přikývl. Tohle je teď neurologova záleitost. Prozatím. Do chvíle, ne se ke konsiliu připojí lidé, mající k posluchárnám lékařské fakulty vztah velmi vzdálený, ne Ii ádný.

Neurolog hovořil měkkým, konejivým hlasem. Angličtinu ovládal dokonale.

Můete mluvit? naklonil se nad lůkem.

Yes.

Jak se jmenujete?

Chvíle soustředění. George … George Hamil… Hamilton.

Vzpomínáte si, jak se vám to stalo?

Ne.

Víte, co jste dělal předtím, ne jste ztratil vědomí?”

Já… mám v hlavě prázdno… Bolí… straně …”

Primář se zlehka dotkl kolegova ramene.

Vstali.

Odpočiňte si, řekl primář. Za pár dní budete v pořádku.

Z pacientovy tváře nebylo mono ani v nejmením vyčíst, nakolik ho primářovo sdělení potěilo.

Amnesie, řekl primář, kdy vyli na chodbu. Obvyklý případ dočasné ztráty paměti. Tři čtyři dny, pak se dá zase dohromady.

Neurolog chvíli mlčel. Pak váhavě řekl: Mně se to nějak nezdá.

Copak, copak? Po takové ráně do palice přece není divu, e nic neví. Spí je zázrak, e hlava vůbec vydrela, nemyslíte?” oponoval primář.

To jistě, v tom s vámi souhlasím. Jene lidé s amnesii se těsně po úrazu snaí spolupracovat. Je přece v jejich zájmu, aby zacelili trhlinu v nedávné minulosti. Kdy má člověk díru

v koili, taky kouká, aby si ji dal rychle zaít, nemám pravdu? Ale on vůbec nehodlal svoje závity namáhat. Apropos, ta hlava, myslíte, e ho můe jetě tak bolet?

Těko říct, pokrčil rameny primář. Řekl bych, e tak strané u to být nemůe.

Tak vidíte.

Za chvíli volala primáře Bezpečnost. Poručík Divi si nechal podrobné vyloit průběh rozhovoru s Hamiltonem.

e nechtěl přemýlet? Já bych řekl, e si namáhal hlavu a k prasknutí!”

Kdy nasedal o několik minut později do auta, bylo mu nad slunce jasnějí, e na Hamiltonův zdravotní stav u lékaři zřejmě velký vliv mít nebudou …

Kam jedeme?” zeptal se řidič.

Léčit amnesii,” odtuil nevesele poručík Divi a pohodlné se zabořil do měkkého sedadla.

49

Stařičké nádraí Frantika Josefa ve Vídni je hodno svého jména. Zdi omelé budovy vydrely pohromadě jen silou vůle.

Čas se v těchto místech sice zastavil, ale vindobona dorazila včas. Ditricha s Vildtem uvítal ředitel naí expozice, mladě vyhlíející padesátník.

U jsem informován,” řekl na uvítanou. Pojďte, venku čeká auto.” Martin Dítrich mu byl vděčen za věcný přístup. ádné řečnění a vyptávání. On je tady proto, aby expozice běela bez zádrhelů, oni mají zase jiné úkoly.

V autě se obrátil k Vildtovi. Dalo to trochu práci, ale insekticid se nám nakonec přece jen podařilo zařadit do katalogu. Pasport o ověření a schválení přiel za pět minut dvanáct. Vechno je v pořádku. Bydlíte v hotelu Krone, jak jste si přáli.

Cesta trvala necelých dvacet minut. Vídeň sálala jistě více ne Praha. Kdo mohl, vytáhl paty a lapal po vzduchu v přírodě nebo u moře. Automobilový provoz byl snesitelný a na Gúrtelu, okruní magistrále, se dala hustota provozu ohodnotit stupněm číslo tři.

Nějaká zvlátní přání? otázal se ředitel.

Martin Ditrich poděkoval. Zatím ne. Kdybych něco potřeboval, zavolám vás. Telefonní čísla na veletrh a k vám do hotelu jsem dostal v Praze.

Pojedete na zahájení? Řidič by na vás počkal, ne se ubytujete.

Martin Ditrich u několik minut pozoroval ve zpětném zrcátku provoz za sebou. Viml si, e hned od nádraí se na ně ve vzdálenosti pár desítek metrů nalepil bílý porsche. Teď u jede za nimi hezkých pár kilometrů. Odbočili z magistrály do postranních ulic, ale porsche je pořád v dohledu. Hoi jsou nějak haví, nechtějí ztrácet zbytečně ani minutu. Je to dobře, liboval si Martin Ditrich v duchu, zatím vechno vychází.

Ne, na veletrh teď nepojedou. Zůstanou v hotelu. Jak to vypadá, pokusí se protivník o spojení co nejrychleji. Krk na to dám, e jetě dnes. Jestli Michal něco nepokazí a dokonale odříká naučenou roli, mohli bychom být u zítra zpátky v Praze. A nad někým tam spadne klec.

Díky, jsme trochu unaveni, řekl.

Michal se na něj s údivem podíval. Já myslel… chtěl jsem si prohlédnout..

Nadporučík mu mírně lápl na nohu. Chemik zmlkl.

Nic nám neuteče, řekl Ditrich.

Ředitel chápavě pokývl.

Hotel Krone stál nedaleko Mariahilferstrasse. Staroitná secesní budova s bohatým tukováním zřejmě u za dob své mladosti koketovala se starým mocnářstvím. Zdobený plátěný baldachýn před vchodem chránil příchozí před prudkým sluncem. Vrátný na můřích noičkách se potil v prýmkované livreji, mající svůj pravzor v kterési Lehárově operetě .Vysekl nacvičenou poklonu a s vlajícími krovkami zelenočerveného fráčku se hnal k autu pro kufry.

Martin Ditrich ho zarazil. Chopili se s Michalem svých zavazadel. V hale se srdečně rozloučili s ředitelem.

Hodně zdaru!”

Díky. Vám taky!

Martin Ditrich přistoupil k recepčnímu pultu. Odbarvená blondýna s profesionálním usměvem zaujala vyčkávací postoj.

Womit kann ich dienen?” zeptala se mazlavou vídentinou. čím mohu poslouit?

Vytáhli pasy. Máme zde rezervované dva jednolůkové pokoje. Od CHEMEXU.

Chvíli soustředěně listovala v seznamech. Tichem liduprázdné haly se prodíral jen nevtíravý svistot ventilátoru. Umělá klimatizace zřejmě sama nestačí zvládnout nečekaný útok léta.

Ja, stimmt, řekla po chvíli s úlevou a přehodila výhybku úsměvu o stupeň blí k srdečnosti. Teď u oba patří do hotelové rodiny. Dokonce přela do toporné četiny.

,.Doufám, e se bude u nás líbit! Poloila na nablýskaný mramorový pult klíče s bachratým dřevěným drátkem.

..Dvěstě est a dvěstě sedm. Prosym.”

Starodávná klec výtahu se hlemýdím tempem doplazila do druhého patra. Pokoje byly hned na kraji chodby. Na stole karafa s vodou a bible. Martin Ditrich si při pohledu na knihu v červených ohmataných deskách pomyslil, e modlit by se v téhle chvíli za spásu due měl někdo úplné jiný. S uspokojením konstatoval, e na nočním stolku je telefon. Pro jistotu zvedl sluchátko a rozmontoval vloku. Prohlédl pečlivě celý přístroj. V pořádku. Z vedlejího pokoje se ozval crčivý zvuk. Dobrý nápad. Taky se vykoupu.

Ne se stačil odstrojit a smýt ze sebe únavu a prach z dlouhé cesty, rozletěly se dveře a dovnitř vpadl Michal. Měl na sobě pouze trenýrky.

Člověče, to je fofr!” vyhrkl zajíkavě.

Martin beze slova vtáhl chemika do koupelny a nedbaje jeho nechápavého pohledu, pustil naplno oba vanové kohoutky. Pak se teprve zeptal:

U volali? Tak povídej!

Mluvil českyl” málem vykřikl chemik.

To není ve Vídni nic neobvyklého. Konečné, tohle jsem také předpokládal.

Hlas v telefonu se představil jako zástupce obchodní firmy. Máme velký zájem o vá Insekticid. Na CHEMEXU se u o něm ví. Jistý pan George nás na vás doporučuje. Kdy se můeme setkat? Jetě dnes, pokud je to moné. Ano? Výborně. Ne, v kavárně ne. Kdy dovolí pan inenýr, přijdu za ním do hotelového pokoje. Výborně. Tak tedy za hodinu!

To je vechno?” zajímal se Martin Ditrich. Pocioval nesmírnou úlevu. Vechno klape.

Jetě se ptal na tebe.”

Cos řekl?

Podle dohody. Inenýr z výsadky, znám ho a z vlaku. Předtím jsme se nikdy neviděli. A hned jsem ho ubezpečil, e nemusí mít obavy, právě jsi mi řekl, e bude spát jako dudek a vzbudit tě mám a v sedm k večeři. Moc ho to uspokojilo.”

Tak fajn,” liboval si nadporučík. Koukej nic nezkazit. Musí mít naprostou jistotu, e tě opravdu dohodil Hamilton. Hoří touhou jim preparát prodat a stát se přinejmením profesorem v Harvardu, jasné!”

Zná mě, ne?” řekl dotčené chemik.

Právě proto. A a přijde, nezamykej se. Pro vechny případy. Kdyby lo do tuhého, buď si jist, e vstanu dřív ne před sedmou! 50

Člověče, vás znám,” řekl Michal Vildt překvapeně, kdy si pozorně prohlédl mladého mue s vlnitými vlasy a s reklamním úsměvem v opálené tváři. Hanousek, jestli mě zrak neálí.”

Host přikývl. Vidím, e máte pamě, pane inenýre. Byl jste u nás, toti u vás, abych byl přesnějí, teprve pár měsíců, kdy jsem zahnul, a přece si mě pamatujete. Doufám, e máte pamě i na jiné věci,” dodal významně.

Na jaké?

O ten vystavovaný insekticid vůbec neběí, to je vám jasné, ne? Přece jste u v Praze předběně hovořil s … jistými lidmi. Nesnate se couvat, máme své informace.”

Co vás vede,” řekl úlisné Michal,” proč myslíte, e jsem tak stál o účast na veletrhu? Tak jednoduché to zase u nás není…

Vím, mávl rukou Hanousek. Máte to?

Chemik se zamyslel. Poslyte, vidím, e jste si u asi dlouho neopakoval chemii. Na takové věci dělá vdycky několik lidí. Znám jen část postupu a ta by vám nebyla moc platná. Musel bych se nějak dostat k celkové dokumentaci a ofotografovat ji.

To nechte na nás. Ale to jste snad mohl u udělat v Praze,” řekl vyčítavě Hanousek.

Chtěl jsem, ale nelo to. Dokumentace byla na zkoumání u ministerské komise. Vrátit do ústavu se má asi za týden. Pak se o to mohu pokusit. Ale ..

Co ale?”

Jsou tady dvě věci… Na podzim mám jet do Mnichova na sluební cestu. Chápejte, e bych při této příleitosti u rád oelel zpáteční jízdenku … Tak bych se chtěl pozeptat na jisté, ehm, podmínky …

,,Budete spokojen. Hanousek zdvihl ruku. Jednorázová odměna třicet tisíc, v dolarech, samozřejmě. U před vaím příjezdem do Mnichova deponovaná ve výcarské bance, kterou si určíte. Za předpokladu, e do té doby budeme mít dokumentaci v rukou. Ústředí se vám postará o vhodné uplatnění, můete se spolehnout.. O chemiky, jako vy, je ve světě zájem. Druhá věc?

Vildt se nadechl. Teď jde opravdu do tuhého. Jen proboha nic nezkazit. Rozpačitě si prohrábal vlasy. Toti… jde o to… e nevím, na koho se obrátit… Ten pán přece u v Praze nebude. Komu mám ty věci předat? Chápejte, e je také nemohu u sebe skladovat bůhvíjak dlouho …

Hanousek ho přeruil. ádné strachy. Vytáhl z kapsy prouek papíru. Tady je telefonní číslo. Zeptáte se, jestli je přítomen ředitel Černý. Kdy dostanete odpověď, e je to asi omyl, zavěsíte. V opačném případě se dozvíte, co potřebujete. Volat jen od osmi do čtyř. Jasné?

Ano, děkuji, hlesl Michal pokorně.

Číslo se naučte nazpamě! Papír mi vrate! A vůbec jsem s vámi nemluvil, rozumíte!

Michal si vrýval do paměti estimístné číslo telefonu. Děkuji, u se nemohu dočkat, a . ..! řekl touebně.

To záleí na vás, odtuil návtěvník a vyel na chodbu. Kdy kráčel kolem sousedního pokoje, uslyel za dveřmi hlasité a nepřetrité chrápání, jakým se vyznačují vytrvalí a nenapravitelní spáči.

51

Martin Ditrich zavolal na výstavitě.

Jsem rád, e jsem vás zastihl. Přece jen mám přání. Mohu za vámi přijet?

Jistě, budu se těit, hlaholilo ve sluchátku.

Výborně. Ale mohu a po sedmé. Do té doby musím spát. Počkejte prosím, na mne! Zavěsil.

,.Ty se jdi teď klidně vykoupat,” řekl zvesela Michalovi.

Ředitel čekal v kanceláři podle ujednání. V tváři se mu zračilo překvapení, ale na nic se neptal.

Jak jste se vyspal?” řekl jen zdvořile, aby řeč nestála.

Do růová, soudruhu řediteli, vak je to na mně k poznání, ne?” usmál se. Omlouvám se, e jsem vás připravil o drahocenný čas, ale mám jedinou prosbu. Nebudu vás dlouho zdrovat.”

Prosím. Jsem vám k slubám.”

Máte tady přímý telefon?”

Ředitel mlčky ukázal na svůj stůl.

Předpokládám e z něho lze volat přes směrové číslo přímo Prahu,” ujioval se nadporučík.

Samozřejmě. Poslute si. Půjdu si zatím něco zařídit.. Apropos, co byste řekl, kdybychom spolu potom povečeřeli?”

To záleí na mnoha okolnostech. Kadopádně vřelý dík.”

Ředitel se mírně uklonil.

Martin Ditrich osaměl.

Vytočil volací kód do Prahy. Po něm čtyřmístné číslo. Divil zvedl sluchátko přímo bleskurychle. Před odjezdem vyčlenili jednu linku právě pro tenhle účel. Ahoj, to jsem já, poslouchej, nemohu se dovolat na informace, mohl bys to zkusit, jestli bude mít větí těstí?”

Dej si ten telefon spravit,” zněl rozmrzelý hlas.

O co jde?”

Nadporučík nadiktoval do telefonu est číslic. Zavolám tě za chvíli!”

O deset minut později měl Divie znovu na drátě.

Má to?”

Jo. To se podr.”

Kdy Martin Ditrich uslyel, kdo je účastníkem telefonní stanice, nebyl vůbec překvapen. Ba, zdálo se, e očekával právě tuto zprávu a ádnou jinou.

Nabídku večeře s díky odmítl. Místo toho se zajímal, zda jetě stihne noční vlak do Prahy.

Kolega pojede také?” otázal se ředitel, ani by hnul brvou.

Vrátí se prvním ranním letadlem. Buďte tak laskav, postarejte se o jeho dopravu na letitě. Do poslední chvíle před odbavením a je někdo s ním.”

Ředitel prohlásil, e bere ve na sebe. Letadlo letí v 7.50. Auto bude v est před hotelem KRONE.

Já také,” dodal věcně.

Hodiny ukazují pět minut po osmé. Kdesi v Praze zvoní telefon.

Prosím, ozve se nezúčastněně enský hlas.

Je tam, prosím, pan ředitel Černý?”

Ředitel Černý? To máte smůlu. Je na nějakém jednání. Je to nutné?

Velmi nutné.

Mohl byste ho zastihnout po čtvrté hodině U dvou orlů. To u bude volný. Provází dnes zahraniční delegaci.

Děkuji vám. Zastavím se tam. Na shledanou.

Martin Ditrich poloil sluchátko. Spokojeně se rozhlédl. Divi s Ulrichem na něm viseli zvědavým pohledem. Dokonce i podporučík Buek nechal bublající konvici svému osudu a se zájmem se zadíval na nadřízeného.

Dnes o čtvrté končíme! řekl Martin Ditrich.

53

U dvou orlů je věhlasný malostranský hotýlek kousek od Vltavy s útulnou restaurací, její kuchyně patří k tomu nejlepímu, co můe hlavní město nabídnout. Stylový nábytek s vyřezávanými dubovými idlemi nevtíravé navozuje staropraskou atmosféru. Teď po čtvrté hodině sedělo v restauraci jen pár halasících západoněmeckých turistů, překřikujících se v chvále na tatarský biftek éfa kuchyně a řízné plzeňské pivo.

Číník ve smokinku neslyně poletoval místností jako motýl po pasece. Přejete si, prosím, stoleček? zaveholil přívětivě. Kolik vás bude, čtyři? Tak prosím, tamhle u okna, je-li libo…”

Martin Ditrich s úsměvem zavrtěl hlavou. My raději tamhle, ukázal k rohovému stolku. Dáma nás toti očekává!

Jak je libo. Prosím! Vrchní se uklonil a oduměl lítacími dveřmi do kuchyně.

Dobrý den, řekl Martin Ditrich.

ena překvapeně zvedla hlavu. Na stole před ní leela modrá krabička dalil.

Pan ředitel Černý se, jak vidím, nedostavil,” řekl nadporučík smutně. Nevadí, on toti ani neexistuje, viďte. Co se dá dělat, budeme se muset spokojit s vaí společností, paní Jíchová. Račte, auto čeká venku!”

Vrchní u dveří se tvářil nechápavě. Vy neračte posedět?” dotazoval se zmateně.

Jenom dáma, odtuil Martin Ditrich a galantně otevřel Jíchové dveře.

54

Hruku si vyzvedl Martin Ditrich na lodi v libeňském přístavu poté, co se podporučík Ulrich spěně vrátil z Brandýsa.

TÁBOR se chystal zvečera zvednout kotvu a vydat s nákladem po proudu do Hamburku.

Máme fofr. Co chcete?” řekl nevrle lodník, mající náhle plné ruce práce s kontrolou lan vlečného člunu.

Nic moc, odtuil nadporučík. Jen bych chtěl, abyste předal slubu a doprovodil mě.”

Já?” zbledl.

Nikoho jiného nablízku nevidím. Pospěte si,” řekl přísně Martin Ditrich. Sám dobře víte proč. A jestli taky trpíte ztrátou paměti, rád vám ten důvod u nás zopakuji. Třeba třikrát po sobě. Pak si snad vzpomenete.”

Ulrich zajel na brandýskou potu a ukázal manipulantce za přepákou Hrukův snímek. Nepřiel si sem náhodou tenhle člověk minulý týden zatelefonovat do Prahy? Chvíli pátrala v paměti. Pak si vzpomněla. Dokonce dvakrát tady byl, V úterý a ve čtvrtek. Pokadé objednával stejné číslo. Martin Ditrich se pranic nedivil, kdy zjistil, e je naprosto shodné s tím, které Hanousek ve Vídni předal Vildtovi.

Pojďte,” vybídl Hruku. Pan ředitel Černý má toti porouchaný telefon. A jen tak brzy ho nikdo neopraví. “

Vyetřování netrvalo dlouho. Dokonce i Hamilton, kdy se dozvěděl o krachu celého podniku, náhle nael ztracenou pamě a kajícně vypovídal.

Spoléhá na to,” řekl na poradě odboru major Čásek, e mu soud jeho přiznání přičte k dobru a po nějakém čase e by zase mohl sbalit své kouzelnické náčiní a vyrazit znovu do světa. Nu, usmál se, víru mu brát nebude, ale světové agentury se budou muset bez jeho slueb obejít pěkných pár let. A nejen artistické!” Rozhlédl se po přítomných. Očima ulpěl na tváři nadporučíka Ditricha. Martine, má slovo. Stručné shrnutí, prosím!

Martin Ditrich nehovořil dlouho. Vyetřování je u konce. Záhy dostane rozhodující slovo soud.

Hanousek, Hamilton, Jíchová, to je hlavní osa. Hruka je jen malé kolečko, občasný kurýr, pojistka, kdyby hlavní kanály na čas selhaly.

Hanousek proel utečeneckým lágrem, po čase se nechal zverbovat prostřednictvím firmy Czerny, co je krycí název jedné z evropských filiálek CIA. Na CHEMEXU v Essenu navázal kontakt s Jíchovou, která tam přijela s manelem jako účastnice tematického zájezdu. Dostala za úkol nenápadně vyzvídat od manela, co nového se v ústavu chystá. Bohuel, lidé se naučili dret jazyk za zuby vude,jen u rodinného krbu se jim to občas nedaří. Jícha se prořekl, e jeden ze zkouených insekticidů se ukázal být přímo neuvěřitelně jedovatý, take se s ním nedá vůbec pracovat. Po Hrukoví, na něho jí dal Hanousek spojení, a který u několik let při cestách do Hamburku prokazoval americké rozvědce drobné sluby, se zpráva dostala do Vídně. Rychle potřebovali mít v Praze spolehlivého člověka z vlastních řad. Profíka. Tím byl Hamilton. Dnes u víme, e se objevoval vdy tam, kde se konaly chemické výstavy a veletrhy, zjistili jsme, e vystupoval i v místech, kde docházelo k významným objevům, o nich se psalo v novinách. Z artistické agentury nám sdělili, e Hamilton se o angamá v Praze přímo pral. Dokonce el pod obvyklou cenu. Byl dispečerem, obchodním zástupcem, nákupčím mozků, v případě potřeby i nelítostným vrahem. O tom jsme se, bohuel, měli monost přesvědčit.

Proč se neobrátil rovnou na Jíchu? zeptal se Buek.

Protoe Jícha, jak věděla i jeho ena, měl o nové látce jen kusé dílčí znalosti. Nebyl by jim nic platný. Jíchová byla vloni v létě na Kypru a tam jí Hanousek představil Hamiltona. A to byl kámen úrazu ..

Proč? chtěl vědět Ulrich.

Zamilovala se do něho. Její vztah nás vlastně později přivedl na stopu Hamiltonovi a jeho podivným náplním v kufru. Hamiltona toti udeřila v atně Jíchová. Ten den odpoledne se pohádala s muem, v afektu mu řekla, e má jiného, ani se nenamáhala skrývat jeho jméno. Jícha se rozhodl vydat večer za Hamiltonem a vyříkat si to s ním tak, jak obvykle zhrzení manelé činívají. Jene byl tady jetě jeden háček.”

Ven s ním? řekl major Čásek. A si to hezky zrekapitulujeme.

tych. O něj měla americká rozvědka prvořadý zájem. Mohl vědět o látce nejvíc ze vech. Hamilton s ním navázal kontakt, představil se jako zástupce jisté chemické firmy, která sleduje jeho práce publikované v zahraničním odbor něm tisku. A e by ses ním rád setkal. tych se zrovna stěhoval do Brandýsa, ta transakce se starým Hanouskem do toho spadla vlastně náhodou. tych toti objevil důkaz o Hanouskově podílu na smrti jeho otce a prostě jej vydíral. Dál barák a nedostane ani korunu. Proto jsme také ádné peníze nenali. ádné toti nebyly.

tych si s Hamiltonem ujednal schůzku s tím, e pojedou do Brandýsa, zřejmě nechtěl, aby ho s ním někdo viděl. Předtím se ovem telefonicky hlásil Hruka, e uvízl s lodí na mělčině a do Prahy se těko dostane.

Ale dostal se ..utrousil Ulrich.

Jistě. Prostě ho potřebovali, kdyby tych dělal potíe a Hamilton na vechno sám nestačil. Proto Hruka odjel do Prahy, od snoubenky si půjčil auto a odjel na místo srazu na kraj Proseku. Kdy se pak vracel domů, naboural před domem simku, lekl se, odvezl auto o pár bloků dál a nakázal svá dívce, aby s ním co nejdřív na pár dní odjela mimo Prahu. Mezitím Hamilton představil Hruku jako najatého oféra, sedl si dozadu se tychem a vyjeli. Hned cestou ho začal Hamilton zpracovávat, jene tych, i kdy jeho charakter nebyl zrovna nejčistí, vechny svody odmítl. Take Hruka zajel na vedlejí cestu u Labe, znal to tam přece dobře a Hamilton, kdy viděl, e se zmýlil v adrese, tycha zavradil.”

Ten útok na Hamiltona nás pěkně potrápil…řekI Buek.

Zhrzená milenka Jíchová! usmál se Martin Ditrich. la za ním v pátek večer, aby z něj vymámila konečně rozhodné slovo. Vezme mě s sebou ven nebo ne? On se jí vysmál, něco podobného ho ani ve snu nenapadlo. ena, která je odmítnuta a navíc uraena svým idolem, se obyčejně nezná. Popadla to, co měla po ruce, v tomto případě zapomenutou litinovou trubku a udeřila Hamiltona po hlavě. Pak naprosto pohodlně odela. Trubku schovala pod aty. To jsme si také vyzkouel i kdy běí program a u východu ze aten zrovna nenačapáte vrchního, nikdo si vás nevimne. Kadý kouká na program, navíc vichni návtěvníci v blízkosti sedí zády ke vchodu. Ti z protějí strany nevidí nic, protoe hned nad vchodem pálí do manée baterie reflektorů, dvě třetiny celkového světelného parku.

Nechtěl bych být jejím muem, pravil sue Divi.

Jícha se dostavil v roli podvedeného manela. Vymyslel sl nejapnou výmluvu, pronikl dovnitř, ale nael Hamiltona u v bezvědomí. Udělal čelem vzad, vyel ven a po schoditi, které je hned nablízku, zmizel stejně nepozorované jako jeho ena. Doma nael Jíchovou v hysterickém záchvatu. Udeřil na ni, aby kápla boskou. V atně toti ucítil vůni jejího parfému a bylo mu jasné, co se seběhlo. Jícha, v podstatě čestný a v manelství neastný a zklamaný člověk, pak nastartoval auto a odjel. Kamarád, na něho spoléhal, neměl na něj čas, Jíchovi povolily nervy a oběsil se. Jíchová tvrdila, e si na cestu bral s sebou odborné knihy. V jeho autě ani v pokoji ve Smrině ale nic nebylo. Lhala! V tom udělala první chybu. Zbýval třetí a poslední objekt a tím byl Vildt. Na něj natěstí nedolo.

Mám tady zprávu, oznámil major Čásek sue. Insekticid získal na CHEMEXU ve Vídni zlatou medaili. A z ministerstva zemědělství sdělili, e první výsledky v praxi jsou ohromující. Mimochodem, kde je vlastně teď ná chemik?

V práci, řekl Martin Ditrich.

Tak ho pak seeňte! Pozítří ho přijme soudruh ministr. Dostane vyznamenání. Samozřejmě, e za něco úplně jiného ne za ten svůj popraek. A teď to dokončete, ten výklad.

Zbývá u jen auto na Vinohradech a Munzlová. Tehdy v pátek, poté, co zranila Hamiltona, vzala mu Jíchová ze stolu klíče a papíry od jeho vypůjčeného auta a odjela s ním. Ostatně, několikrát předtím jela s Hamiltonem a řídila mu po Praze vůz. Cestou počáteční ok pominul, uvědomila si, e

kdy zaparkuje před bydlitěm, moc si nepomůe. Nechala stát auto o pár ulic dál u kliniky a ten kousek domů dola pěky. Cigaretové nedopalky byly od ní. A laborantka Munzlová? Je ve vem nevinně. Hanousek se na ni nalepil v Jugoslávii, el po ní záměrně, doufal, e nebude na kodu mít člověka přímo u zdrojů, časem by se ji pokusil získat. U jsem s ní mluvil, je z toho celá pryč. Snad si z toho vyvodí poučení, nepotřebuje sedat na lep kdejakému grázlovi. To je vechno,” skončil Martin Ditrich.

Rozchod!” zavelel major Čásek.

Podporučík Buek se střelhbitě vrhl k vařiči.

Nadporučík Martin Ditrich se pracně snail zaplait lákavou vidinu plavek. Uvědomil si, e ho jetě čeká perný trénink.

Major Čásek po paměti vylovil ze zásuvky holicí potřeby.

Kam se chystáte? zvídal poručík Divi.

Do divadla. Don Giovanni. Druhý pokus. Snad ho dnes uvidím a do konce. Alespoň doufám.”

My taky!” zvolali vichni upřímně.

Podporučík Ulrich otevřel okno dokořán. Do místnosti vtrhlo havé léto, které, ač podle kalendáře mělo teprve zlehka chytat dech, u drahné dní kuráně builo na dveře.

Poznámka autora:

Vechna jména a místa děje jsou pozměněna. Ani příběh sám se neudál doslova tak, jak je popsán.

Čím autor nechce říci, e by se v dnením světě, tak jak se ná příběh stát nemohl.

Konec