Rána pod pás - Václav Baner

Ztichlá, oputěná vinárna s pianem v rohu a dvěma notovými pultíky neskýtala utěený pohled. Vzduch byl promísen pachy minutových jídel, zbytky parfémů a cigaretového dýmu. Drobné stolky s pokapanými ubrusy věnčily porůznu rozházené idle. V rohu pod barem

seděl jediný mu,jeho mohutná záda a lokly překrývaly takřka polovinu stolní desky. Hlavu měl mírně schýlenou nad ubrus. V levé ruce mu netečně odpočívala vyhaslá cigareta. Prsty pravé ruky hladily noku vinné sklenice, zbytek tekutiny na Jejím dně se nehýbal.

Barman uklízel pinavé nádobí z lesklé plochy pultu. Sem tam jeho oči zabloudily k oputěnému hostu,pak na ciferník hodinek, který neúprosné oznamoval,e je dávno po uzavírací době a od půlnoci uběhla věčnost. Majitel hodinek pospíchal, těil se na zaslouený klid a na čistý vzduch svého mládeneckého pokoje v tiché čtvrti na okraji města. Naplnil dřez upiněným sklem a popřál mu proud vody. Mechanicky umýval číky a pokládal je dnem vzhůru na připravenou utěrku. Zrovna se chtěl přesčasového hosta zeptat. kdy u hodlá konečně odejít, kdy se dotyčný ozval sám:Byla by tam pro mne jete kapka?”

Je pozdě, pane inenýre, opravdu moc pozdě, musíme Jít domů.”

Já vím, ale nechce se mi. Jak mě se nechce, to by nikdo nevěřil.”

To je sice hezký,” namítl barman, ale já chci Jít domu. Mám toho dneska plný zuby.“Jeho hlas nebyl nervózní. Nikdy se s hosty nedohodoval, protoe to bylo skoro vdycky zbytečné. Po dobrém dokázal víc. Ochmelky vyhazoval bez okolků, unavené, jako byl tenhle, Jen mírně upozorňoval.

Ne uklidíte, mám to v sobě.”

Barman pokrčil rameny, sáhl do chladicího boxu,který před hodinou vypnul a vyndal načatou sedmičku bílého.

,.Podal byste mi aspoň tu vai sklenici?”

Mu se ztěka pohnul a natáhl pravou raku ve které téměř něně svíral vinný pohár.Neupuste ji,” upozornil ho barman Mu neodpověděl, ale na tři douky vvprázdnil obsah a znova napřáhl ruku.

To je přesně naposled pane inenýra jasné jedenáct korun.

Kdybych dostal jetě jednu, udělal bych to za dvacet.

A pak jetě čtyři a bylo by to za padesát, e? Kdepak. Konec, zavírám. I pro vás, pane inenýre.”

Mu s titulem, napuchlými víčky a páchnoucím dechem, zvolna vstal. Převrátil sklenku do íznivých útrob,lehce shrnul ubrus a po třech těkých vydechnutích se opřel o desku baru. Poloil na ni dvě pomačkané desetikoruny.

,,I tak to nechte za dvacet,” řekl bezbarvým hlasem.Barman mu s profesionálním poloůsměvem poděkoval.Host mávl rukou: Jak je venku?”Asi chladno,” řekl barman a poodeel do svého přístěnku. kde měl směně úzkou skříň na aty a na odřené poličce telefon. Vyndal lehký převlečník a vrátil se za bar.Tady máte kabát atnářka u dávno odela.” Řekl s patrnou závistí v hlase.

To je tak pozdě? Pro nás pozdě, pro ty. kteří dělají od esti, tak akorát.Host se poprvé Jakoby usmál. Spí to byl náznak lehké křeče v pravém koutku úst.

Chodím do práce od půl sedmé, to bych měl jetě času dost. Ale zítra je stejně volná sobota.Barman pokrčil rameny. Vdycky krčí rameny, to byla jeho reakce na věci, které mu byly lhostejné.Krčil rameny, kdy neudělal zkouku na vysokou kolu, kam ho hnala matka. Krčil rameny, kdy mu před léty řekla jeho známá, s kterou sem tam něco měl, e čeká dítě. Vzal si ji. Krčil rameny, kdy

se s ní za dva roky rozváděl. Naučil se krčit rameny tak perfektně,e nikoho neurazil, ani neprovokoval Matka mu od dětství vtloukala do hlavy, e má na vechno reagovat, je to slunost, tvrdila. Nerad si dělal starosti, a tak se naučil tento neutrální pohyb.

Vám je to jedno, e jo.”

Je.”

Tak já jdu, pojďte mi otevřít. Asi jsem vás zdrel,”

Řekl host a neobratně si navlékl plá. Barman mu s levým rukávem pomohl a vyprovodil ho ke dveřím, které otevřel dvojím otočením klíče. Chladný proud vzduchu se vedral do zatuchlého prostoru vinárny.

Host se instinktivně nahrbil, zabručel pozdrav a těkým krokem unaveného pocestného vyel na ulici. Barman se za ním chvíli díval. Ulice byla tichá, chladná,matně osvětlená a nepřátelská. O pár desítek metru vpravo, kam pozdní host směřoval, stálo neosvětlené vozidlo. Nikde ani známka po ivotě. Klid a ticho. Barman se vrátil zpátky a potichu si pohvizdoval. Měl před sebou dva volné dny. To mu vrátilo náladu a proto si pospíil. Za slabou půlhodinku opoutěl vinárnu taky.Nevml si, e tam vozidlo u nestojí, spěchal domů.

Xxxxxxxxxxxxx

Právě jsem dojídal snídani, pozůstávající z poloviční dávky slabého čaje a směně malého krajíčku chleba s máslem, kdy se ozval telefon. Kdykoliv zazvoní v noci nebo brzy ráno, kubne to se mnou. To je u takový návyk z profese.

Prosím.”

Soudruha Beránka.”

U telefonu.”

Dozorčí důstojník, posílám pro vás auto. Pojedete na mrtvýho. Je to nějaký divný.”

Hm. A Koál?”

Leí v horečkách, asi angína nebo chřipajzna. V autě Je technik a psovod. Jetě něco?”

To stačí. Budu připravený.” Zavěsil jsem, dopil zbytek tekutiny a prohlédl vnitřek ledničky. V pondělí ráno bývá dost chudý. Přesto jsem nael kousek salámu,který jsem přibalil k chlebu a čekal.

Kdo to byl?” ozvalo se z lonice.To bys neuhádla,” pokusil jsem se o ert.

Místo odpovědi následovalo ticho. Mrknul jsem na hodinky. Čtvrt na sedm. To ten pondělek hezky začíná.

Obul jsem se, vzal kabát a klobouk, který pamatuje pomalu víc ne já a vyel před dům. Zapálil jsem si obvyklou cigaretu a pomalu kráčel k hlavní ulici, odkud mělo přijet sluební auto. Za pět minut zaskřípaly brzdy a já nasedl. Jetě před tím jsem típl cigaretu, abych naemu sluebnímu pejsánkovi nepokazil čich. Seděl v kombíku v zadním prostoru takřka bez hnutí a dost netečně.

Zato jeho psovod se tvářil zlobně. To se musí stát zrovna mně, kdy končím ňůru.Páni, to zas jednou byla noc, a teď jetě tohle.“Technik Hromádka se ho snail uklidnit, leč marně. Víte něco?” zeptal jsem se. Skoro vechno,”

odpověděl mi psovod Mráz, jinak přezdívkou děda, i kdy mu je slabých pětatřicet. Nali mrtvýho někde na stavbě. Seděl opřený o narovnané cihly.

Nejdřív mysleli, e jen spí.” To museli mít radost,” řekl jsem mírně, Měli ho najit o půl hodiny. pozdějc, to bych měl radost zase já,” vrčel Mráz.

Ale dědo,” řekl Hromádka. Lítá za samými vloupači, tak jednou taky půjde

za někým, kdo ti neuteče. Dej mi pokoj,” odsekl Mráz a zadíval se do pruhu světel naeho vozu, která prořezávala černou vozovku a olizovala parkující vozidla. Jeli jsme na majáček, ale bez sirény, protoe provoz v těchto místech nebyl tak silný. Za deset minut jsme zabočili do ulice činovních domů. Byla úzká a natěstí jednosměrná. Po padesáti metrech opatrné jízdy řidič zastavil. Po levé straně jsme uviděli zástavbu z vlnitého plechu bleděmodré barvy. Kolem postával houf stavbařů, hlídkový přísluník VB jim něco vykládal. Pro nezasvěceného mohla tahle scénka představovat nevídaný záitek: ]ako by je nechtěl pustit do práce. Vystoupili jsme. Zůstaň zatím tady,” řekl jsem Mrázovi. A my půjdem,” pokynul jsem technikovi.

Přísluník v uniformě zasalutoval a chystal se podávat hláení. Raději jsem se ho zeptal, kde to je. Tady za mnou.“Poodstoupil a nadzdvihl část plechového plotu, která slouila jako vrata. Veli jsme do ohrady.Nebyla iroká, tak na chodník, ale dlouhá asi patnáct metru. Materiálu a nepořádku leelo vude poehnaně. Trámky, řezivo, prkna, poloprázdné pytle s cementem nebo vápnem, kramle, sem tam nějaké pletivo, kolečko. A cihly. Rozbité, poházené jen tak, ale taky pěkné narovnané, tak, jak mají být. K těm napřáhl hlídkový přísluník ruku.

Tomhle je.Světlo bylo dostatečné, ale technik přesto rozsvítil silnou baterku, prakticky malý reflektor, jeho kabel vlekl za sebou.Mrtvý leel u hromady cihel. Levou polovinu tváře,levou ruku a nohu měl na dlabě původního chodníku,nyní znečitěného Červeným prachem z cihel. Oči zavřené. Sedl jsem si k němu na bobek a zkusil otevřít oční víčko. Pomalu jsem mu osahával hlavu.

Narazil jsem na vlhkost. Na temeni hlavy jsem objevil ránu.Vlasy slepené, krve celkem málo. Postavil jsem se.Tmaví skvrna zůstala na cihlách, asi čtyřicet, padesát centimentrů nad místem, kde měl břicho. Byl celý ztuhlý.

Lékař?” zeptal ,sem se. Za chvíli tady bude,” ubezpečil mne uniformovaný přísluník. Psa.” Utřel jsem si ruku do kapesníku a pečlivě ho sloil.

Kde ty je ztrácí, diví se občas ena. Pláčí mi do nich milenky, kdy je opoutím, chlácholím ji. Mráz vedl svého čtyřnohého pomocníka k hromadě cihel, nechal ho nasát a pak mu něco povídal. Za chvíli opustili ohradu a dali se na pochod neznámo kam.Nedoufal jsem, e dojdou daleko.Technik začal svoji práci. Vechny začátky případu jsou ostatně tak stejné, e by je leckdy mohl člověk dělat se zavřenýma očima. Vyndal jsem blok a začal popisovat místo nálezu mrtvého. Zatím jsem věděl jen tolik, e, je mrtvý. Jinak nic.

Kdy přijel lékař, zběně mrtvolu prohlédl a otočil se ke mně.

To, co vám řeknu, asi víte,” začal. Z úst lékaře je to nevyvratitelný fakt,”

povzbudil sem ho. Podíval se na mne pozorněji. Pak se chabě usmál a vyndal cigarety. Nabídku jsem neodmítl. Zapá lili jsme si.

Moc vám neřeknu, nerad bych se mýlil, ale asi to bude od té rány, co má vzadu na temeni.” Nasál si hlubokým tahem a dodal: ,,Vechno ostatní udělají kolegové ze soudního. Spokojen?”

Nadmíru. Měl se k odchodu. Zapsal jsem si jeho jméno a obvod.

Doprovodil jsem ho k sanitce. Vzal za kliku dveří: Řekl bych, e se mu to nestalo ani dneska, ani včera.Přísahat nemůu.” Kdy nasedl a přibouchl za sebou dveře, stáhl okénko: Jo, a neznám ho, u mne na středisku nikdy nebyl.”

To jste mě uklidnil. Zavolejte mi někdy, popovídáme si, máme společné zájmy. Já pracuji se známými lidmi na neznámých chorobách a vy se známými zločiny na neznámých lidech Nashle.” Buďte zdráv.Vrátil jsem se, abych dodělal ohledání místa. Zavolejte rakvičkáře,” řekl jsem řidiči naeho vozu.

Mlčky přikývl a zapnul vysílačku. Technik dofotil,já dokouřil, vechno, co jsem měl napsat napsal a začal jsem mrtvého prohledávat. Vyndal jsem vechno,co měl u sebe a vkládal jednotlivé předměty do igelitových sáčku. Nejvíc mě zajímal občanský průkaz. U z toho důvodu, e jsem ádný nenael. Pro jistotu jsem jetě jednou vechno prohledal okolo a znova jeho kapsy. Sáhl jsem i do kapsy trenýrek. Nikde nic.Cestu mi zastoupil psovod. Tvářil se dost neastně.

Skončil jsem tamhle na rohu. Pes je výbornej, fakt,ale nikde dál se nechyt.”

Dej mu za mě buřta, asi za to nemůe. Pospíchal jsi. Řidič tě doveze na sluebnu a hned se vrátí.” Vděčně se usmál. Technik na mě zvědavě hleděl.

Ty počká na rakev, zajede s nimi na soudní, co budou chtít, to podepíe. A udělej snímky. Budu je brzo potřebovat. A zvedni tam lavinu na zjitění totonosti, a sebou kluci mrsknou.” Jasně. Vyel jsem z ohrady. Okounělo tam dost lidí, tak jsem dělal jako e je nevidím. Uniformovanému soudruhovi jsem řekl, aby dovnitř mimo pohřebáky zatím nikoho nepoutěl.

Zapečetit a hlídat! Pohlédl jsem na skupinku zedníků a přistoupil k ním.

Tak kdo ho nael?” Já.” ozval se hlas, patřící podsaditému chlápkovi dobráckého výrazu ve tváři. Jestli jsem dobře rozuměl, tak do ohrady nemůem.“Souhlasně jsem kývl. To je ale dnení ichta v háji, namítl.

Vy jste…? Parák tady toho spolku. Kroupa.” Tam dneska opravdu nebudete moci jit. Dejte zatím lidem náhradní práci.” kleb na tvářích zedníků byl dostatečně jasný, take jsem se uklíbl taky: Znám se s jedním od vaeho fochu, kdy jim něco nevyjde, jedou jinou věc. Jestli se mýlím, tak mě opravte.”

Sympatický mladíček v zednických fáračkách, čupřínaté vlasy hozeny a na ramena, s rukama v kapsách pronesl jako tribun: e se kolem mne točí policajti,to mi nevadí, ale kdy je informovanéj začíná bejt nebezpečnej.

Udělal jsem k němu dva kroky a přátelsky se usmál.Syčení předáka Kroupy jsem přeslechl. Mně zas Imponuje, kdy na mně poznají, e jsem informovanej.” I přes vánost situace, e jsme se setkali kvůli mrtvému člověku v ohradě, si vichni viditelně oddechli. Přijal jsem jejích hec, take mám naději, e mí řeknou vechno, co vědí. Nejdřív vás, pane Kroupa,” řekl jsem a rozhlédl se. Pojďte se mnou, máme tady v poschodí atnu. Je tam vařič, můu udělat i kafe.” To bych neodmítl.”

Xxxxxxxxxxxxxxxxxx

Vystoupili jsme do poschodí a veil do atny zednické party předáka Kroupy.

Sedl ]sem si ke starému stolu, který pamatoval časy, kdy kraloval někde v za-hradní restauraci. idle pode mnou zasténala, ale udrela mne. Vyndal jsem papíry, propisku a balíček cigaret. Parák sypal do domácího hrnku kafe, pak postavil vodu na jednoplotýnkový vařič. Je to vyloeně nouzovka, chodíme radi svačit kousek dál, do hospody,” vykládal. Můete mi zatím říkat své nacionále a vypravovat vechno, co víte,” pobídl jsem ho.

Usedl proti mně na lavici, sloil ruce na stůl a spustil:Kroupa, Josef Kroupa, ročník 1926, osmého srpna,

odchovanec staré dobré Vltavy, zedničím celej ivot,u jsem opravdu pár baráků postavil, vdovec, dva kluky mám, jeden je na Moravě, přienil se tam, druhy

.

Zarazil jsem tok Jeho výmluvnosti. To by stačilo, pane Kroupa, teď spí k věci.”

Tak asi toho moc neřeknu. Přiel jsem do práce první. To víte, dneska chodí do práce první paráci, převlík jsem se, zrovna tady, no a pak jsem el dolů obhlídnout spodek baráku. Zael, jsem do ohrady, Jestli nám někdo neudělal přes neděli maňasa, no a pak jsem ho uviděl. Nejdřív jsem si myslel, e tam spí nejákej oralka. On tam toti seděl normálně opřeném o hromadu cihel. el jsem blí a ptám se ho, co jako tady dělá, pak jsem s ním pohnul a on zkrátka upad.

A to jsem se namoudui lekl. To víte, takhle po ránu,to není nic příjemnýho.”

Věřím.”

Pak jsem u na nic nečekal a radi jsem běel ze stavby ven. Počkal jsem na prvního, co přiel do práce a letěl jsem telefonovat na vébé. To je vlastně vechno.”

Moc toho není,” bručel jsem spí pro sebe.Nemůu slouit.” ,,jinak jste nikoho neviděl, nic se vám nezdálo podezřelé, vechno bylo na svém místě?”

Pokud se pamatuju, tak se nic neztratilo, ani nikdo nic nepřidal.”

Kdy jsem si napsal pár poznámek, které vlastně měly jen chabou cenu, znova jsem sáhl po cigaretě. Počkejte moment, u se dělá voda, kafe bude v cukuletu.” Srkali jsme horký nápoj, který mi vléval do il příjemné teplo. Zde jsem skončil, tady u vlastně nic nedoenu, snad e bych proběhl vechny domy v ulici a ptal se, kdy kdo za posledních dvacet čtyři hodiny něco slyel nebo viděl. Pak jsem si uvědomil, co říkal doktor Řepa, e se to klidně mohlo stát před dvěma dny, a vzdal jsem se i téhle poetilé mylenky. Ne, to chce systém.

Dopil jsem a poloil hrnek na stůl. Ti vai mládenci dole neviděli nic?” zeptal jsem se pro jistotu.

Ne. Byl jsem tady sám.”

A vy ho neznáte?”

Vy myslíte toho mrtvýho? Ne. Toho neznám. Nikdy jsem ho neviděl, a

dneska.“Poděkoval jsem za pohotění a seel před rozestavěný dům. Černý pohřební stejn právě odjíděl. Ná řidič se mi jetě nevrátil, tak jsem utrácel čas se strámistrem v uniformě a poádal ho, aby kadého, kdo by náhodou s něčím přiel, poslal ke mně do kanceláře.

Konečně vůz přijel. Zajeli jsme na oddělení, místního náčelníka jsem poádal o spolupráci při dotazech mezí bydlícími v Horní ulicí. Pak jsem si vzpomněl na technika, kterého jsem vyhnal na soudní lékařství. Tak jsme za ním jeli do Studničkovy ulice.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Kdy jsme dorazili, poručík Hromádka právě vycházel z hlavního vchodu a mračil se jak deset čertů. Ani mě nenapadlo, e nemá čím jet do laboratoře,”

řekl jsem na omluvu. Mne, a kdy jsem dorazil sem.” Zavez soudruha poručíka pronto a hned se vra,” uloil jsem řidiči. Jdu se zatím podívat za profesorem.” Neónové světlo, podivný pach, nikdy jsem tomu nemohl říkat vůně, mě obklopil hned, jak za mnou zapadly lítací dveře v přízemí. Prosklené dveře s cedulkou Vstup zakázán byly otevřeny a viděl jsem jen to, co jsem vidět mohl. V malém předsálí leely na nosítkách nehybné postavy, které před úplně poslední poutí čekaly na odpitvání. Dveře jsem rychle zavřel a vydal se do prvního patra za profesorem, s kterým se znám u hezkou řádku let.

Sekretářka, která jindy dokáe chránit svého éfa před celým světem, na mne zběně pohlédla: Co tak po ránu, soudruhu nadporučíku?” Pokrčil jsem rameny: Modré pondělí se nekoná.” Rozumím, pan profesor je vedle, hned mu řeknu.” Po chvíli se otevřely dveře a profesor bledé tváře a bílých vlasů mě pozval dál. Jsem na odchodu do pitevny,” oznámil bez úvodu. Nechci vás zdrovat, jen malou ádost mám a hned zase na pochod se dám.”

A vy se ale neměníte, stále stejný humor, stále dobrá nálada jak se máte?”

Chtěl jsem odpovědět to, co říkám přátelům, kdy se potkáme ale včas jsem se ovládl. Nenechal mě dlouho v rozpacích. Usmál se tím svým typickým povzbuzujícím úsměvem, který kladně hodnotí i roztřeseni studenti před zkoukou a zeptal se: Co vás tlačí?”

Dnes ráno nali mrtvého mue, jeho totonost zatím neznáme, u jedné stavby v Horní ulici. Oklivá rána na hlavě. Jestli máte volno, byl bych rád, kdybyste vy sám

Podívám se na to. Díky. Není zač. Chcete se jít na pitvu podívat?”

Kdybych nebyl v časové tísni, el bych,” zalhal jsem.

,,čím dřív budeme mít od vás výsledek, tím lip pro nás, vak to znáte.” Rozumím. Hned, jak budeme mít jistotu proč a na co zemřel, dám vědět.” ,,Já si myslím, e mu někdo pomohl.”

Vyli jsme na chodbu, profesor mi podal ruku. Myslím, e byste byl spokojenějí, kdyby to tak nebylo.” To rozhodně, ale podle toho, jak jsme ho nail, si nedělám iluze.” Ve stručnosti jsem ho informoval o vem, co jsme zatím zjistili. Pokyvoval hlavou a neříkal nic. Pak jsme se rozloučili.

Venku jsem se nadýchl a zmačkal prázdnou krabičku od klejek. Otráveně jsem ji odhodil do nedalekého koe, nasedl do auta a jel k sobě.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

V kanceláři jsem vyndal igelitové sáčky s věcmi neznámého neivého a el si umýt ruce. Dlouho jsem uvaoval, co vlaslně budu dál dělat, abych vůbec někam doel. Zatouil jsem po lidech. A o lidech rozhoduje éf a ten mi je můe dát a půjčit, aby mi nebylo smutno. Vechno lo jako po másle. Slíbil mi dva lidi a jmenoval hned několik úkolu k napadlému případu.

Odevzdaně jsem uznal, e má v ledačems nevyvrátítené argumenty. Tak jsem sluně odzdravil a el zase do své myslivny.Obsah igelitových sáčku jsem vysypal na stůl. Propisovací tuka, kapesník, čtyři koruny v drobných z kapsy mrtvého, v peněence, značně odřené, padesát korun a osm lístků na hromadnou přepravu. Pak jsem rozevřel nalezený rninidiář s telefonními čísly. Zklamání jsem nemusel předstírat, byl prázdný, nikde ani čárka.

Opřel jsem se o opěradlo idle a natáhl nohy před sebe. Jsem tady sám, nikdo mě nevyruuje, nikdo netelefonuje, mohu dumat a dumat. Smířil jsem se s tím, e nemám k dispozici jeho občanský průkaz, ale jetě něco mi chybělo. Klíče, zkrátka nějaký klíč, odněkud klíč, přece skoro kadý člověk má klíče a on nic.

To ovem znamená, e můe jít o loupený motiv, pachatel, nebo pachatelé, mu nechali padesátku na památku.Kdy pominu monost, e by obě klíče i občanský průkaz ztratila, pak mu ho vzali. Proč? Aby získali čas,to je skoro víc ne jasné. Proč ale vzali klíče? Věděli,kde bydlí! Třeba chtějí v jeho bytě něco najít nebo zničit. Mozek se mi rozbíhal a navrhoval různé moností a řeení. Po delí úvaze jsem dospěl k názoru, e pachatel nebo pachatelé (proč si pořád myslím, e jich bylo víc?) svoji obě znali. Chtěli získat čas, ale proč?

Zamést stopy, to je docela moné, ale jednu závanou stopu nám dali k dispozici  obě. Nějak mi nelo dohromady, e by se jednalo o loupe. Proto nemusím brát občanku, leda, e bych ji chtěl k něčemu zneuít,koumáků na různé lotroviny se najde dost. Zcela automaticky jsem zvedl telefonní sluchátko a zavolal na oddělení, kam se hlásí pohřeovaní.Chvíli jsem čekal, ne se ozvalo: Dvořák.” Beránek, ahoj.” Zdravím tě, Honzo, tak co, jaký byl víkend?”

Jak tak. Podívej se, Petře, nemá tam poadavek, abyste někoho nali?”

O koho ti jde, moment, podívám se.” Odmlčel se,slyel jsem ustění papírů. V

sobotu večer hlásili zničení rodiče, e se jim ztratil estiletý kluk. Z Prahy est.

Ale natěstí se zase nael, dřív, ne jsme to stačili pořádně rozjet. Byl u nového kamaráda, zapomněl na čas a nechtělo se mu domů. Jinak nic.”

To jsou radosti,” řekl jsem zbytečně. U jsem se viděl, jak dávám dohromady pátrací telegram. Máme mrtvolu, mu podle mne tak kolem čtyřicítky, i kdy

mrtvý vypadá vdycky poněkud hůř, ne kdy běhá po svých. A nevíme o něm nic.”

Já zatím ádnou hláku nemám, jak se někdo ozve, dám ti hned vědět,” ozvalo se ze sluchátka. ,,to bych prosil.”Nedělej si ale iluze. Jestli ten dotyčný byl sám, tak ho hned tak někdo hledat nebude. Uva, e byla mezitím sobota i neděle, to se nikdo o nic nestará, mimo členy rodiny. A protoe se nikdo neozval, moná, e jde o osamělého člověka.”

,,Děkuji za povzbuzení! Měj se a mysli na mne.” Buď zdráv A zas jsem měl klid.Zasedl jsem k psacímu stroji a vechno, co jsem zjistil na místě nalezu mrtvoly, jsem přepsal dvojmo ve sluebním jazyku.Kolem jedenácté jsem si dodal odvahy a zavolal technika.Jak jsi daleko?“U to schne, Honzo, za chvíli budu hotov.” ,,Potřebuji hodně kopií jeho obličeje. Nemám ani tuení kdo to je.”

No nazdar, to zas bude mravenitě.

A bude hotov, hoď mi to na stůl, jedu na pitvu.“Zavolal jsem řidiče, zamkl stůl a kancelář, klíč odevzdal do vedlejí místnosti, kde kralovala mladá zapisovatelka.To Je klíč pro Hromádku, kdyby mi něco přines,dejte mi to na stůl.” Ne stačila říct, co si o tom myslí, zmizel jsem.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Předběně lze prohlásit, e smrt byla způsobena ranou do hlavy,” řekl mí pitvající asistent, protoe profesora někam odvolali.

úder předmětem?”Nějaký kulatý, tyčovitý nástroj, bez hran, bez pice jestli mí rozumíte.” Rozumím. Nemohl si to udělat sám?” Intenzita nárazu tuto pravděpodobnost takřka vylučuje.” Lze uvaovat o takové věcí, jako je trubka, co se pouívá na leení?” Chvilku zaváhal, pak přikývl. Mohla. Klidně.

Proranění spodiny lebeční je dost agresivní, krvácení do mozku, konec.”

A co aludek?” Uděláme vám rozbor obsahu aludku a vnitřností,alkohol, práky, jedy a tak. Moc toho v aludku neměl.” Svrky jsou kde?”

V kanceláři. V pytli.” Rozloučili jsme se. Seel jsem do přízemí, v kanceláři jsem podepsal soupisku oděvních svrku a opustil budovu.

Chmury na mém čele dostaly zcela výraznou podobu. Rozhodl jsem se, e navtívím Mirka Koála, třeba mi dá nějaké povzbuzení.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Měl na sobě pyamo bleděmodré barvy s tmavomodrým lemováním. Kruhy pod očima tvořily s barvou úboru jednolitý celek. Horečnatý výraz očí, rozcuchané vlasy a chvějící se ruce svědčily, e je opravdu nemocný.

Ahoj flákači.”

Snad si nemyslí, e něco hraju, podívej se, jak vypadám!” zaůpěl.

Krásně, Mirku, a neodolatelně. Hupsni zpátky do postele, budu ti pár minut dělat opatrovnici.” Beze slova zalezl pod pokrývku. Na poličce se mu povaloval teploměr, acylpyrin a sklenička s medem. Byl jsi u doktora?” Čekal jsem tam do jedenácti hodin. Kdybych se místo toho potil, byl jsem na tom líp.”

Postavil jsem konvici s vodou na plynový hořák. Mezitím jsem mezi dveřmi na Mirka vysypal, co jsem zase hned zrána vychytal. Soustrastné pokyvoval hlavou, tvařil se neastně a vůbec mi el na ruku. Pak se mu najednou obličej rozzářil do chlapeckého úsměvu. jak je to krásný pocit, mít horečku, leet doma, udělat si čaj. Jak já s tebou, Honzo, cítím!” Nechce cigaretu?” zeptal jsem se. ,,No, jednu bych zkusit mohl.“Připálil jsem mu. Celý zrudl, jak se rozkalal. Vzal jsem mu ji a típl. Nic nesnese, proto jse tak jedovatěj.”

Patří mi to, ale nic, Honzo, neboj se, nenechám tě v tom, jak budu v pořádku, hned do toho půjdem spolu.”To kdy?tak během čtrnácti dnů.“Ty má opravdu horečku, protoe mluví čím dál větí nesmysly!”

Nalil jsem vodu do álků, jemu plný, sobě půl, smočil pytlík čaje, sám jsem si ho zředil pořádným cloumákem přidal kostku cukru. Citrón jsem dal Mirkovi.

Horké jsme to dreli v dlaních a bylo nám chvíli dobře.Nedovedu si představit, jak mám tohle klubíčko rozmotat.”

Vzpominá1 si, Honzo, jak nám jednou jedna nechtěla říct, kde rodila, a co nám to dalo práce, ne jsme to zjistili?” ,.No a co? Měli jsme ji, dítě bylo taky na světě, jenom jsme nevěděli, kde na svět přilo, v tom je snad rozdíl.”

Podstatný rozdíl, příteli. V tomhle případě bude za chvíli moc lidí rádo vědět, kde ten mrtvý je, na to vsadím poslední koili.“To beru, ale jak dlouho to bude trvat? Týden, měsíc?” ,,Příjde na to. Jak ten chudák vypadal? Jako ztracená existence? Jako oputěný člověk? Nebo flákač, přiivnik?”

Nic takového,” tvrdil jsem s určitostí. Spí jako někdo z kanceláře.”

..No vidí. A to má letě k dispozici jeho aty, ne?” Mám.” Poloil jsem álek na konferenční stolek ,,A dokonce dole v autě.” Neskočil na to. Kdy jde na kontrolu?” Ve čtvrtek.” Fajn, v pátek tě čekám.” Vstal jsem. Tak já běím.

Vy po se a na vechno zapomeň.” Podal jsem mu ruku. Měl ji studenou a vlhkou.

Ahoj a nebouchej dveřmi. Sousedka je nervózní.“Potichu, jako zamlada z internátu, jsem se dostal z jeho bytu a na ulici. Řidič se vyčítavě podíval na hodinky.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Fotodokumentace u leela na stole. Obličej mrtvého nevypadal nijak vábně, ale dostatečný počet kopií mi Hromádka udělal. Hodil sebou, to mně zlepilo náladu.Ozvalo se zaklepaní a zároveň se otevřely dveře. Spatřil jsem dva mladé soudruhy, které jsem znal jen podle viděni, jetě nikde jsme spolu neúřadovali.

Nadstrámistr Kolský,” představil se mení a útlý blonďák.

Podporučík Hon,” řekla postava sportovního vzhledu. Nadporučík Beránek,”

dodal jsem já. Posaďte se, soudruzi.” Bez dlouhých okolků jsem přikročil k věci a řekl jim skoro vechno, co měli právo vědět. Vynechal jsem svoje pocity, nálady a subjektivní názor na věc. Tady jsou snímky obličeje mrtvého. Nevím, jak dalece dokáe pracovat vae fantazie, ale musíme hledat na títcích. Pro jistotu začněte v albu osob, o které má zájem zákon a teprve potom hledejte dál.

Vynechte eny, starce, studenty, koláky.” Blonďák zůstal klidný, sportovní postava se začala na idli vrtět. Já bych jenom chtěl vědět, za jak dlouho to chcete mít!” Náramně jednoduchá záleitost. A ho budete mít ztotoněného, tak přijďte.” To bychom se nemuseli taky nikdy vidět,” dovolil si trochu humoru blonďák. Prozatím nemáte důvod se mi vyhýbat. Zajděte na pitvu, tam v tuhle dobu píí protokol. Hledejte tetování, zvlátní znamení, operaci mandlí, lučníku, a tak dále. Z pitevny mi zavolejte. Jetě něco?” Neříkali nic. Vstali a beze slova odeli. Z čiré zvědavosti bych chtěl vědět, co si povídají, ale moná je lepí, e to nevím.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Ozvali se za hodinu. Vlastně Hon telefonoval. Sklíčeným hlasem. Nic, vůbec nic. Neprodělal ádnou operaci, zuby dlouho nespravované, tím neříkám, e patné, jen malé zvlátní znamení na levé straně prsou. Bradavice, kolečko v průměru pět milimetrů.” Máme smůlu, ale nevzdávejte to a jeďte na album, uvidíme, co dál.” aty jsem prohlédl pečlivě. Konfekční tesilový oblek, nový přiblině osm stovek. Bílá koile z umělého vlákna, kravata do vínové barvy, černé polobotky s viditelně selapanými podpatky vně chůze, ponoky silonové tmavoedé. Pruhované trenýrky a světlé tričko. V kapsách prach, zbytky tabáku a nic. Poslední,co zbývalo, byly kalhoty s malou kapsičkou vpředu,kde se nosí hodinky i jiné věci. Obrátil jsem kapsičku naruby, hodinky nevypadly, jen kousek zmuchlaného,zapiněného papírku. Zvedl jsem ho z podlahy a poloil před sebe na stůl.Byl jsem napjat. Pomalu jsem papírek rozbalil. Byl

to takový útrek, moná od účtenky z restaurace. S námahou jsem si přečetl telefonní číslo a pod tím písmeno N s tečkou, jestli tohle bude stopa a já proháním kluky po kartotékách, tak jsem přinejmením zlomyslník.

Obřadně jsem sejmul sluchátko z přístroje a vytočil přečtené. Ozval se obsazovací tón. No nic, nevzdám se, třeba se hovoří, nemusí to být hned porucha. Pak jsem se zamyslel. Radost z toho, co jsem nael, je pochopitelná, ale proč hned volat, proč raději nezjistit,

či to číslo je. Co bych asi řekl, kdyby se mi volaný ozval. e jsem od kriminálky, hledám někoho, koho oni znají, ale neumím ho popsat. To je vyloučené. Tak jsem to zkusil jinak.Na spojovacím oddělení mi to brzy zjistili.

Jistý dr. Kabík Jan, bytem Praha 8, Krasová 16. A co nyní, Beránku? jak na to?

Zná Kabík mého neznámého nebo ho ho nezná? Na lístku je písmeno N, Kabík se Jmenuje Jan. Snail jsem se vmyslet do člověka, který si dá takový lísteček do kapsičky kalhot, nosí ho tam hezky dlouho a třeba na něj i zapomene.

Situace je taková prostá. Budu-li znát telefon na nějakého doktora, budu ho mít v normálním diáři, kalendáři, nebo kdekoli jinde. Jen aby se z toho nevyklubal normální trojúhelníkový propletenec. Musím se vydat na zvědy,jen co zjistím, co je to zač, ten doktor Kabík.Zavolal jsem evidenci obyvatel. Dal jsem potřebné údaje a čekal. Kdy se ozvala referentka, rychle jsem popadl propisovačku. Ano, píu si, Kabík, narozen…ano, manelka Kabíková Naděda, narozená 18.1.1940, dcera Alena, narozená…” dál jsem ji

neposlouchal.Naděda, písmeno N. Musím pokračovat. Neodolal jsem zkusil vytočit jejich číslo. Ozval se dívčí hlas.

Je maminka doma?”

Kdo volá?” Trochu jsem zadrhl: Známý ze zaměstnáni.” Maminka je na sluební cestě.” U jsem byl zase ve své kůi: Promiň, já zapomněl  vrátí se kdy?” A v pátek nebo v sobotu.” Tak děkuji a na shledanou.”

Počkejte chvilku.”Copak?” Mohl byste mi říct, proč Jste se nezeptal v prácí, kdy máma přijede a kde je?” Z prostého důvodu. Chtěl jsem se zeptat přímo jí.”

Aha, take vy nevíte, e jela pryč?” Ted u to vím, Alenko.” Zazvonil její smích. Máte těstí, e to nezvedl táta,nemá to rád.” Cvak, konec.

Tatínka bych se nezeptal, hodil bych to na omyl,Alenko, chápe? Docela jsi mi pomohla. Vím, co se nelíbí doktoru Kabálkovi, kde je Naděda a kdy přijede, ale jinak zase čekat a čekat. Podíval jsem se na hodinky. Dneska u nic nestrhnu. Hon s Kolským se neozývají. Oblékl jsem si kabát a vyrazil do večerní Prahy.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Kdy jsem přicházel do Horní ulice, v blízkosti stavby se procházel uniformovaný přísluník. Pozoroval okolí. Lidé bez zájmu procházeli kolem plechové zástavby. Představil jsem se. Oddechl si, měl strach, e jsme na případ zapomněli a e tu budou hlídkaři dret slubu snad do vánoc.

Spoj se se svým velitelem,” řekl jsem mu. Hned. Co budete chtít?”

,,Jenom, zda něco nevědí kolem toho tady, jestli se jim někdo nedal k dispozici.”

Za chvíli se vrátil. Nic nového, nikdo tam nebyl, ani nevolal.”

Dobře. Má baterku?” Tu bych měl.” Prohlédni jetě Jednou kousek po kousku ohradu a taky tady kolem. Ale pečlivě!”A co bych měl najít?”

Kus kulaté trubky nebo kulatého eleza akorát tak do ruky,aby se jim dalo rychle a důrazně pratit, chápe?Vechno, co najde, mi ukáe, nezvedej to, nech to leet.” Kde budete?” Rozhled] jsem se po ulici. ,,Proběhnu tady ty domy,jestli někdo náhodou něco neví.” Je to mord?” Vypadá to tak,” odpověděl jsem zamyleně. Tak já jdu na to,” řekl a strhl pečetící pásku na ohradě.

Dvě hodiny Jsem chodil po domech jak pojiovák,dvě hodiny jsem se ptal a vysvětloval. Skoro vichni viděli, e se tady v jejich tak tiché ulici stal malér, ale nikdo nic neviděl ani neslyel. Zbyl mi poslední dům na rohu, sousedící s ulicí Do Stráně, Nevím, proč ten název, kdy ulice la poměrně bez sklonu a stoupání. Ani tam jsem neuspěl. Bolely mne nohy a prázdný aludek zavrkal.

Při východu v přízemi domu jsem narazil na mladíka. který měl moc naspěch.

Moment, zarazil jsem ho. Co chcete?” bydlíte tady?” zeptal jsem se a ukázal odznak. Nebydlím, Jdu na návtěvu.” Bez kytek?” zaertoval jsem.

Jo, bez kytek, ty jsem přines v pátek večer.” V pátek?” No v pátek, a co má bejt? To jsem neměl nebo co?” ..No do toho mi osobně nic není, noste si kytky, kdy chcete jen jetě otázku. Kdy jste je přinesl?” O co vy u nemáte zájem, já se vám divím.” Kdy mi to povíte, třeba vám řeknu, proč to chci vědět.”

Asi kolem osmé večer.” ,,A kdy jste el domů?” Podívejte se, její táta nejste, manel taky ne, protoe je svobodná, na jejího dědečka nevypadáte, tak co?

Vzal sem ho za pai a trochu stiskl. ,,Netrávím tady s vámi sedánek, hledám vraha, aby bylo jasno a kadá informace je pro mne důleitá.” Tady se vradilo? A kdy?” zeptal se zděeně.

Zde přímo ne, kousek odsud, jak se staví ten barák’, někdy v noci z pátku na sobotu. Hledám kadého, kdo cokoliv věděl nebo viděl.” Nic nevím, ani to, e by se tady něco stalo, byl jsem na túře. Jsem mainfíra.” Zamyslel se: Kdy se to mělo stát?” Pokrčil jsem rameny. A kde přesně, to taky nevíte?” Nevím.”

Jak to, pak nechápu.” Vzal jsem ho znova za pai a vyel s ním ven. Na rohu ulice jsem mu ukázal stavenitě, kolem kterého se míhalo světélko.

Támhle jsme ho nail, v té ohradě.” Přemítal. ;,Počkejte chvilku, musím si to dát dohromady. Kdy u mě zdrujete, můu taky chvíli přemýlet.”

Nabídl Jsem mu cigaretu, protoe jsem měl chu si zapálit. Přijal ji bez úsměvu.

Připálil jsem mu. Vydechl modravý kouř: Ano, asi tak nějak to bylo. Já jsem se tady toti zdrel dost dlouho, jestli víte, co myslím. Bylo skoro ráno, ale v tyhle podzimní dny Je noc tak dlouhá, e jeden stihne vechno, pobavit se se svou dívkou a jetě se vyspat.” Co jste stihnul vy?” Tu první monost, toho spaní bylo nejmíň. Rodiče nebyli doma, a to se nestává tak často, take jsme kradli čas.” Aha,” řekl jsem moudře. Vyráel jsem odtud kolem půl esté. Nikde ani iváčka. Byl jsem sám, relativně.” Jak to?” No, jinak jsem byl pořád u ní.”

A dál?”

Vracel jsem se tou ulicí, Je to pro mě zkratka. Nikdo tam nebyl.”

Proč mi to říkáte?” Protoe tam u tý stavby stála volha, stará černá volha, ale tak blbě, e by projídějící auák musel zajet na chodník. Jetě jsem si jen tak pomyslel, e majitel musí bejt číslo, kdy to takhle odstaví. No a el jsem dál.

Co mi je do toho, e?” Správně. Byl jste sám, pískal jste si a el od milý.”

Jinak nic nevím. Třeba je to hloupost, ale kdy jste mi nedal pokoj.”

Podal jsem mu ruku: Dík, nashle. Dneska zase nejsou doma?”

Ale ano, jene dneska jdu na předváděčku. Budou si mě prohlíet, jestli jsem dost dobrý do rodiny. Tak mnoho těstí.” Není třeba, ona říká, e dobrej jsem, tak co.” A odkusal. Ani jsem se ho nezeptal na jméno. Sakra práce. Ale to se dá zjistit dodatečně. el jsem pomalu k ohradě. Černá volha, černý vůz, moná, e to byl pro mého neznámého pohřební vůz. Začínal jsem věřit, e v celém případě nemá prsty jen jedna osoba. A ten vůz by se k tomu asi hodil. Ten by se hodil!Vůz, nemoně zaparkovaný, překáel v provozu. Moná jen chvíli, tumalou chvíli, ne byla obě uklízena do ohrady. Tři minuty? Někdy je čas moc a moc krátký, někdy minuta trvá celou věčnost, to je ta relativita.

Nenael jsem nic. A co vy?” dodal si odvahy uniformovaný přísluník.

Samá voda.” O černém autě jsem se nezmiňoval, Zru to tady a hlas se u velitele.” Děkuji.” Doel jsem na zastávku tramvaje a chvíli čekal. Pak jsem se dostal ke stanici metra. Během jízdy Jsem uvaoval o tom, e černých auáků je dost, i kdy onen mládenec říkal, e to byla volha. A stará. Nechtěl jsem se zabývat mylenkou, e by ke vemu byla kradená. To u by bylo moc i na mne.

Kolegové Hon a Kolský se asi radostí neudrí, a jim řeknu, Co je čeká. To se zase na Míčánkách vydovádějí. Budou hledat černou volhu. Bude jích pěkná hromádka, majitelé různých povolání, nálad, povah a kvalit. Jeden z nich má zřejmě prsty v hnusném činu. Pomáhal, nebo dokonce sám pomohl druhému na onen svět. Proč, kdy má volbu? Třeba proto, e nemá na novou a ten druhý měl na dvě.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Pátrali jsme, hledali, srovnávali, ale marně,” hlásil zasmuilým tónem podporučík Hon, kdy s Kolským veli po ránu do mé kanceláře.

ádost o pátrání jsme poslali taky,” doplnil ho nadstrámistr Kolský. Oba napjatě čekali, jak budu reagovat. Moná, e čekali nějaký výbuch nebo výčitky.

Ani jedno ani druhá se nestalo. Věřil jsem, e udělali ve,co mohli zlobení nepomůe, tahle práce vyaduje pevné nervy nic jiného.

Nedá se nic dělat,” řekl jsem, musíme doufat, e se třeba někdo ozve.” Otevřel jsem příruční trezor a vyndal spisový materiál. Zběně jsem prolistoval zaloené záznamy. Mám pro vás dalí úkol. Pojedete na

evidenci motorových vozidel, napíi vám ádost. Budete hledat vechny černé volhy, ale ne nové, ten starí typ. Vypíete vechny majitele.”

Vechny majitele?” zeptal se nejistě Kolský a poádal mě, zda si mohou zakouřit. Kouření dovoleno. Majitele potřebujeme znát.” Něco nového?”

Zatím nic moc, ale včera jsem zjistil takovou maličkost, moná, e z toho nic nebude, ale nedá se nic dělat.

|Já jsem si myslel, e nás posíláte po evidencích, abychom se vyznali v budoucnu,” prohodil Kolský a s upřeným pohledem na mou tvář čekal, co já na to.

,,U mne nejste pro odhadování budoucnosti, ale na prací. Vechno má svůj smysl. Mimochodem, uvaovali jste o motivu vrady? Dnes to klidně můeme tak nazvat ” Podívali se jeden na druhého a mlčeli. První se ozval Kolský.

Loupený,” pronesl opatrně. ,.Já si myslím,” řekl Hon, e je moné i to, e ho chtěl někdo pratit, třeba ve vzteku, ale ne rovnou zabít. Ale zabil. A proto ho uklidil.”

Něco pravdy na tom být můe, i kdy se mi zdálo,e je to trochu přitaené za vlasy. Nejdůleitějí je, e

chlapci mají zájem o případ. Je-li zájem soustavný, podepřený patřičnými znalostmi, dostavují se úspěchy. ádnou verzí nemůeme předem odloit stranou,” řekl jsem váně. Dostali jste se k případu, který není docela obvyklý.”

Zapálil jsem si taky jednu cigaretku. Nevědět nic o oběti je nesnadná práce, to mi věřte. Znát ivot, styky, povahu, koníčky a slabosti mrtvého je poloviční úspěch. Osobně si myslím, e pachatel nebo pachatelé byli dobří známí zavraděného, a proto ho pro nás udělali v maximální moné míře neznámým, i kdy s notnou dávkou těstí.”

Jak to?” Protoe nám ani pitva mrtvolu neohraničila nějakým specifickým markantem, podle kterého bychom se mohli dostat dál.” Podíval jsem se na hodinky. Tak, a teď se vydejte za volhou.” Kolik jich asi bude,” slyel jsem ve dveřích Hona. Moc jich po ulici nejezdí,” tvrdil Kolský a potichu zavřel dveře.

Vyběhl jsem do poschodí, abych si přečetl, co se stalo v jiných částech Prahy za poslední den a noc. Pročítal jsem souhrnné zprávy. Drobné krádee, jedno omezování osobní svobody, poár od kamen (pochopitelně, začíná zima, zase budou maléry se sporáky a kamny), pracovní úraz na eleznici, výtrnost, podezření na otravu plynem  násilně otevřen byt, který byl oputěn, tudí se otrava nekonala. To jsou věci. Pak mi náhle blikla hlavou taková malá a směná jiskřička. Podíval jsem se do záhlaví. Praha 6. Dobrý, ne?” řekl operační důstojník. Velmi dobrý. Neuvěřitelný klid, který taky musí kdy vládnout,

podpořil jsem ho a pádil ke dveřím.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Praha est?” ptal jsem se hlasu na konci drátu, Kdo byl v tom bytě, jak tam bylo podezření na otravu plynem a nic se nestalo?” Moment. Tady to je.

Poručík Kadlec, ale zavolej si radi jeho éfa.” Volal jsem tedy éfa.

No to ví, sousedka je stará paní, trochu vyděená, neviděla spolubydlícího od pátku od rána, tak měla obavy. Nějak se jí v poslední době nezdál, tak nás zburcovala a nám nezbylo, ne tam vniknout. Ted budu psát záznam, proč a jak, protoe majitel můe pěkně řádit,a se vrátí a uvidí vybouraný dveře, přelepený páskou s razítky.” Srdce mi zrychlilo činnost. A kdo je majitel bytu?”

Hned to bude.” Napjatě jsem očekával, co mi oznámí.

Nějaký Inenýr Bárta, bydlí sám, kvartýr má zařízenéj na úrovni vedoucího prodejny masa a ne inenýra. Samá paráda a moderní styl.”

Tím chce říct, e ten inenýr nemá vkus?”

Ten by měl, ale odkud by se dostal do takovýho balíku aby ho mohl realizovat?

Myslí?“Ten Bárta určitě. Normálně se párá v kanceláři s číslicemi ve statistice.“Zatím díky. Vydám se za tebou a půjdeme tam spolu jetě jednou.”

Ani párem koní, chci v klidu doslouit, aby ti bylo jasno”Beru to na sebe, ádné obavy.” A proč tam chce jít?” To ti vysvětlím mezi čtyřma očima.”

,,esti, Nosím brýle.”

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Město leelo v mlhovém oparu. Na nábřeí u Národního divadla postávalo pár důchodců. S nesmírnou dávkou odpovědnosti krmili kachny, které se vrtěly na hladině černoedé Vltavy.Tramvají jsem se dostal na oddělení a vyjel výtahem do třetího patra, kde sídlí kapitán Vaněk. Má soupravu vrásek, pravidelně rozhozených po celém obličeji. Modré oči, orámované brýlemi bez obrouček.

Husté bílé vlasy a ilnaté ruce svědčily, e Vaněk má do důchodu opravdu blízko. Nedivil jsem se, e si v závěru své sluební kariéry nechce dělat zbytečné trable. To jsi ty?” pronesl s mírným úsměvem na moji adresu, kdy

jsem se mu představil. My se přece známe od vidění!”

Myslím, e ano. Zpravidla na hromadných poradách,kde nám perou trika.”

Souhlasí. Posad se. Uvaříme si kafe, právě mi přinesli čerstvý. Zakuř si, já nemám. Nechal jsem toho,nedělalo mi to dobře.” Ne, to já taky nemusím, nebudu ti kazit vzduch.“Jak chce.” Vyel na chodbu. Prohlíel jsem si jeho kancelář. Měl ji vkusně zařízenou, obrázky, kytky,ubrousky na stolku pod telefony. V duchu jsem se hanbil za tu svoji. Uchopil jsem časopis a listoval v něm,abych si nějak zkrátil čekání. Pocioval jsem vnitřní napětí a nervozitu.

Ten inenýr Bárta nepřiel do zaměstnání, volali jsme tam u několikrát,” řekl Vaněk, kdy se objevil ve dveřích s dvěma álky v ruce. Moje vnitřní napětí stouplo.Při kávě jsem stručně sdělil, na čem právě pracuji.Kapitán moc nemluvil, pozorně poslouchal a nechal mne, dokud jsem neskončil.

Je to zajímavé, opravdu zajímavé. Jestli ti to vyjde,klobouk dolů nebo blahopřání, e sis pozorně přečetl denní hláení.” Pokud nejsem úplně v tranzu z úkolů, které mi padají na hlavu, čtu je pravidelně.” Pak bych ti to přál dvojnásob, jsem zastáncem zásady, e vyhrávat má ten, kdo má systém, a ne kdo klopýtá přes těstěnu a přitom vykřikuje, co se nadřel,ne se mu povedlo případ ukončit.” Takřka obřadně dopil, odstrčil álek a zamkl stůl. Oblékl si plá, vecpal za límec álu: To je kvůli hlasivkám, trpím na ně hezkých pár let,”

vysvětloval. Má tady vůz?” Ne, přijel jsem elinkou.” Vezmu ná, počkej, zařídím to” Za pouhých est minut jsme vyjeli směrem k Petřinám.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Inenýr Bárta obýval dvoupokojový byt ve stavbě z let padesátých. Úzkými schody jsme se dostali do třetího patra. Vaněk znalecky omrkl pásky na dveřích bytu, pak je opatrně strhával. U vedlejích dveří jemně zaskřípěl kryt kukátka, vzápětí se dveře dokořán otevřely a v nich stanula boubelatá ena.

Kampak, pánové, kampak?” Ne stačil kapitán Vaněk zareagovat, padl její ostříí zrak na strené pečetící pásky. Co si to dovo .. Vaněk ukázal odznak a zvýeným hlasem dodal: Kriminální sluba.” entina se zarazila.

Klid, paní, klid. Teď hlídat nemusíte. Nevyvrzejte si teplo, za chvíli za vámi přijdeme,” řekl jsem. Něco zabručela a dost rázně přibouchla dveře. Kapitán Vaněk sáhl do kapsy pro klíče a otevřel byt.

Zběnou prohlídkou jsem se přesvědčil, e si vůbec nic nepřidal, pokud mluvil o zařízení. Odpovídalo trendu a módě dnení doby. Některé věcičky musely stát majlant, ale přecpané hnízdo to nebylo. Věřil jsem, e se tady můe bydlet dobře a pohodlně. Otvíral jsem zásuvky a uplátka, minibar, skříně.Hledal jsem nějaké doklady a hlavně fotografie. Zatím jsem nenarazil na ádné peníze, ani doklady.

V lonici jsem byl úspěný. V malé samostatné skříňce jsem nael kupu papírů a různých listin. Vechny jsem vyndal a přenesl na jídelní stůl v rohu obývacího pokoje, kde bylo největí světlo. Probíral jsem se listinami, účty, záručními listy, a jsem narazil na obálku, nacpanou fotografiemi. Skupinky lidí, zřejmě rodina, ale před dvaceti, třiceti lety. Nic mi neříkaly. Nikoho jsem ne poznával.

Prohlíel jsem si snímky pozorně. Některé u byly zaloutlé, jiné měly odřené a pomačkané rohy, nebo obojí. Prohlédl jsem si vechny, co byly v obálce.

Bezvýsledně. Smutné jsem si povzdychl a hrabal se v papírech dál. Hromada se tenčila a já propadal skepsi. Pak jsem sáhl po vcelku čisté, hladké obálce a otevřel ji. Byly tam dvě fotografie. Na jedné byla hezky přírodou modelovaná ena dlouhých vlasů a smyslné ho úsměvu. Na sobě měla tak málo, e by nahá nevypadala lepí. Malé osvěení,” řekl jsem Vaňkovi, který zadumaně pozoroval střechy domů naproti a podal jsem mu snímek. Vzal ho a krátce prohlédl. Vra to zpátky.” Poslechl jsem a vyndal druhou fotografii. Zamrazilo mne. Dívala se na mne opálená tvář silného chlápka v plavkách. Ta tvář přece, no, viděl jsem ji za úplně jiných okolností, ale přece je to on. Vyndal jsem sluební kopii snímku mrtvého a poloil je vedle sebe. Přece jsem se nemohl mýlit!

Hele,” řekl jsem spí sám pro sebe.Vaněk přistoupil ke mně. Dlouho se díval a mlčel. Pak řekl: Je to on, nemýlí se, je to on.” Ukázal rukou ke dveřím. Má

tady jetě tu sousedku, uka jí to.Vstal jsem a el ke dveřím. To udělám. A hned.” Zaklepal jsem a zazvonil. Otevřela tak rychle, e jsem byl překvapen.

Mohu dál?” Račte.” V čisté kuchyni jsem si sedl za stůl, na kterém byl světlezelený igelitový ubrus a vázička s umělým karafiátem. Znáte inenýra Bártu?” Samozřejmě, vdy jsme sousedé.” Poznala byste ho na fotografii?”

Na fotce? A proč ne?” Ukázal jsem jí snímek, vypůjčený z Bártova bytu. Podívala se na něj a trochu se zarděla. To je ale chlap, co, a vidíte, ádná ho nechtěla!” Nechtěla?” divil jsem se a vzpomněl si na snímek svůdné eny.

Opravdu, nechtěla, pořád byl tak sám, chudák.” Tak to je Inenýr Bárta, tvrdíte.” To víte, e jo.” , A tohle?” řekl Jsem sue a ukázal jí ná snímek.

Vytřetila oči, pak několikrát zamikala víčky a přidrela se hrany stolu. Trochu pobledla. To je taky on.” Zachoval jsem vánost situace, ačkoliv mně osobně spadl kámen ze srdce. Znamenalo to obrovský skok dopředu v pátrání. Měl jsem radost, e totonost mrtvého je zjitěna. Ale to jsem nemohl vykládat stárnoucí eně, sedící přede mnou. Těko by to pochopila. Seděla nehnuté, její ráznost a síla jako by ji opustila, oči jí zvlhly. Nechal jsem ji tak, nic jsem neříkal a jen čekal, a začne sama. Jak se to stalo?” zeptala se náhle. Pokrčil jsem rameny.

Přechodně ztracená energie se jí vracela. Jak to? Vy to nevíte?! Vyfotili jste si ho, kdy byl mrtvěj a nevíte, jak se mu to stalo?” Hlas jí nabíral úctyhodnou výku, měl jsem obavu, aby nedostala ok.

Já Jsem, paní…”

Vondráková Květa.”

Vy jste, paní Vondráková, vpadla do případného vysvětlení.”

Nedala se: Co to je případné vysvětlení?” Říci vám, co se mu stalo.”

Co se mu stalo?” Je mrtvý. Nali jsme ho a nevíme, co se mu stalo.

Leel na ulici,” zalhal jsem. Dala si ruku před ůsta a vyhrkla: Přejelo ho auto?

To těko.” Tak ho někdo …” Poslouchejte mě chvíli, paní Vondráková, teď budu zase klást otázky já a jestli budete odpovídat vyhýbavě, umím být taky nepříjemný.” V uraené póze čekala, na co se zeptám. Kdy jste viděla Inenýra Bártu naposled?” Pana Inenýra Bártu jsem viděla v pátek minulý týden, kdy

el ráno do zaměstnání.” Znala Jste ho dobře?” Jak se to vezme. Bydlím tady skoro patnáct let. Pan inenýr určitě deset, dvanáct.” Byl svobodný, enatý, rozvedený?” Nikdy enatý nebyl.” Víte to jistě?” Říkal mi to.”

Stýkala jste se s ním?” Občas. Jako sousedé. Lecos jsem mu zařídila. Ve věcech domácnosti byl takový nerozhodný. Brala jsem pro něho potu a platila čini, dal mi vdycky peníze. Jsem v invalidním důchodu, celé dny sama.

Manel mi zemře na rakovinu.“Vyndala kapesník a rychle si osuila slzy, které jsem neviděl.

Chodívaly k inenýru Bártovi návtěvy?” Dost často. Různí pánové, hlavně večer. Někdy jich přilo víc, někdy míň a mnohdy se zdreli dlouho do noci.”

Opravdu?” Ano. Jednou jsem se ho nenápadně zeptala. Řekl, buďte klidná, paní Vondráková, to jsou kolegové inenýři, děláme na velké věci. Myslím si, e to byl nějaký,jak se tomu říká, projekt.” eny za ním nechodily?”

Zčervenala. U jsem řekla, e byl svobodný” Tím spí;” usmál jsem se.

O ádné nevím,” odsekla. I eny jsou inenýrky a dělají projekty,” chlácholil jsem ji. Prosím vás, která sluná enská by chodila v noci do cizího bytu dělat projekt! To je muská záleitost,“prohlásila pevně. Paní Vondráková zřejmě na Bártu trpěla. Z toho prostého důvodu nepřipustí, aby na jeho jméně zůstala sebemení skvrnka. Kolik mu bylo let?”V prosinci by se byl doil čtyřiceti sedmi,” hlesla tie a brada jí zacukala. Po delí odmlce se mne zeptala, jestli nechci něco pít. Mám tady domácí víno, opravdu výborné, nechcete ochutnat?” V duchu jsem se zhrozil. Měl jsem na domácí vína starých lidi vlastní ucelený názor. S díky jsem odmítl poukazem na patný stav mého lučníku. Nic Jiného nemám. Kávu nevařím, nemohu po ní vůbec spát. I kdy

ji vypiji ráno.” Nepřiel jsem zatím na ádné jiné otázky. Vstal jsem.

Děkuji vám, moc jste mi pomoha. Budu vás potřebovat k výslechu.

Protokolárně zapíeme to, o čem jsme tady hovořili a potvrdíte, e jste ho poznala na této fotografii.” Ano. Kam mám přijít?” Dal jsem jí adresu.

Kde jste ho nail?” zeptala se. Na druhém konci Prahy. Včera ráno.”

Chudák, jetě v sobotu jsem ho slyela.” Jak to? Říkala jste, e v pátek”

V pátek jsem ho viděla, kdy el do práce. Ale v sobotu slyela.

Nerozumím.” Brzy ráno, Jetě jsem leela. Slyela jsem, jak otvírá byt. Ale za chvílí el zase pryč. Ani v sobotu si nedal pokoj, určitě el do práce.”

Kolik bylo hodin?” Byla dost tma. Asi půl osmé.” Tak vám děkuji a zatím o tom v domě nikomu nic neříkejte.” Zael jsem do Bártova bytu. Zapadá to do sebe,” oznámil jsem kapitánu Vaňkovi, který seděl v křesle a prohlíel si balík dokladů. Je jsem před tím přehraboval. Naels něco?” Nic zajímavého.”

Občanský průkaz tady není?” Trochu Jsem se rozhlídl, ale neviděl jsem ho.”

Vstal a el ke skříni. Tady má vkladní kníku na pět tisíc.” Hm.”

V kuchyňce jsou asi čtyři slovky v hotovosti.” Tak půjdeme. Tady jsem zatím skončil.” Kapitán Vaněk vyndal klič, zavřel dveře a přelepil je.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Za dvacet pět minut jsem byl ve své kanceláři. Vzkaz jsem ádný neměl, tak jsem zase psal úřední záznamy. Kdy jsem skončil, uvědomil jsem si, e jsem se Vondrakové nezeptal na Bártovy příbuzné. Dost mě to rozladilo. Sáhl jsem po telefonním seznamu. Natěstí telefon měla.

Příbuzné, pokud vím, neměl. Rodiče mu zemřeli, to mi řekl, a o ádných sourozencích nepadla nikdy řeč.” Jako kdybych se neptal, výsledek je stejný.

Ale mám částečně jasno. Oputěný člověk. ije sám ve velkém městě, rodiče, sourozenci, rodina  prostě nejsou. Milenku, přítelkyni, kdo ví? Pro co asi il?

Pro zaměstnání? Jedinou radost měl z práce? Chodili za ním večer různí pánové a pozdě v noci odcházeli. Aby tak byl na pány. To by jetě scházelo. Teď se podíváme do toho zaměstnání. Stavební závody, vývojové středisko, Praha 4, Ledecká 8, měl jsem zapsáno od kapitána Vaňka.

Chtěl jsem zavolat pro auto, ale vzpomněl jsem si, e musím za éfem.

Je tady?” zeptal jsem se sekretářky. Bě dál.” Čest práci.” Posaď se.”

Posadil jsem se. Tak. Jak co stojí?” Informoval jsem ho, jak nejlépe jsem uměl. Teprve nyní začíná pořádná práce,” podotkl vlídně. Ani tahle nebyla nejsnadnějí.” Jistě, ale teď to rozjede na plné obrátky.” Rozjedu.”

Ti dva. Hon a Kolský, ti pomohou, dokud nepřijde Koál. Jaký má na případ názor?” řekl jsem ho. Pokyvoval hlavou a kupodivu neměl připomínek. Vlastně ani nemohl, předestřel jsem mu tolik různých variant, e pro něho nic nezbylo.

Za půl hodiny jsem od něho odpochodoval a el na oběd.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Ve třináct čtyřicet pět jsem seděl v kanceláři vedoucího vývojového střediska a mile se na něho usmíval.

Prvních deset minut jsme byli samé ano, pochopitelně, jistěe, není zač a děkuji, to kdy mi nabídl čaj pak jsme přelí k věci

Potřeboval bych mluvit s inenýrem Bártou.” Nejprve se oil, změřil si mě podezíravě a zavrtěl hlavou, zdobenou minimálním počtem vlasů úctyhodné délky, které měl přehozeny přes místa vyprahlá sluncem.

To půjde jaksi těko. Nevím, kde je.” Jak tomu mám rozumět?” Jak jsem řekl.” Byl zkormoucen, ale klidný. Kde je?” Nevím. Neviděl jsem ho od pátku.” Co s ním uděláte, a přijde?” Zrudl a lehce si odkalal. Víte, my jsme vývoj, a tak se někdy na ten čas tak nehledí, protoe se mnohdy pracuje dlouho do nocí.” Chápu. Je to sice poněkud svérázné stanovisko, ale snad vysvětlitelné. Nicméně by mě zajímalo, proč zaměstnanec, kdy nepřijde dva dny do práce, nemusí telefonovat ani hlásit, z jakých důvodů zůstal doma, kdy přijde a tak podobně.” Předpokládám, e jste nám nepřiel kontrolovat pracovní morálku,” řekl poněkud dotčeně. Správně, nepřiel. Přiel jsem si promluvit s inenýrem Bártou, ale není k dispozici. A jeho vedoucí u dva dny neví, kde je a je klidný. Máte dobré nervy.” Podívejte, soudruhu nadporučíku, já…” Přeruil jsem ho: Vezmeme to z jiné stránky. První čtvrhodinka proběhla normálně, nebudem si kazit dalí chvíle. Inenýra Bártu těko uvidíte.”

Vy jste ho zavře…?” Neodpověděl jsem. Znáte ho dobře?” Trochu pobledl a ztratil asi dvě deka svého natrénovaného klidu. Pracovně velmi dobře. Tichý, pracovitý, rozumný, samotář. Ve vem je na něho spolehnutí.” A povahově?”

Řekl jsem, e je samotář.” Dovolil si ironický pohled, který jsem vydrel bez usmání. Co v soukromí?” Nikam s ním nechodím, nikde jsem s ním nebyl.

Neznám jeho soukromý ivot, ani jeho příbuzné.” Ani z doslechu ne?”

O klepy se nezajímám.” jak chcete, pane vedoucí inenýre Sýkoro. Sice vám moc nevěřím, ale dejme tomu, jetě pár otázek a pak přijde výbuch.

Pracujete zde také na projektech?“Shovívavě se usmál; Jistěe nejak jste na to přiliChce mě natvat. Ale proč, to jsem nebyl schopen rozumně pochopit.

Jaká byla pracovní náplň inenýra Bárty?” Byla? Snad je. Nehodlám mu ji měnit.” Byl tak zabrán do svých sentenci, e nepostřehl to, co postřehnout měl Mohl bych vám to vyloit velice přesně a dlouze, ale myslím, e o to ani nestojíte. Pracuje na nových metodách stavebního leení, generálních oprav budov a veho, co s tím souvisí. Rozhodně vak neprojektuje. Není projektant”

A nemohl by to dělat třeba jako vedlejí činnost nebo na smlouvu o dílo?”

Očka mu vesele zasvítila: Nemá na to, soudruhu nadporučíku.” lak to víte?”

Není pro to ten správný typ. Je málo průbojný, nemá obchodního ducha a vůbec!” Kdyby se nadutost dala nějak objemově změřit, mohl vedoucí inenýr Sykora a právě nyní fungovat jako měrná jednotka, násobená nejméně deseti.

Take vám plně vyhovoval.” Ztuhl a pobledl, ale neřekl nic. Stále nevnímal, e o jeho podřízeném hovořím v čase minulém. Pěstoval si nějaké zájmy, koníčka?” Zavrtěl hlavou. Před chvíli jste vyslovil domněnku, e jsme ho zavřeli. Měl zde, na pracoviti, nějaké nepříjemnosti?”

ádné. Nasadil úlisný výraz: Kdy na to přijde, můe se stát cokoliv.”

To můe, ale on nic neudělal,” řekl jsem klidně a díval se mu do očí. Zamikal víčky: Nechápu.” Inenýr Bárta byl zavraděn, proto mezi vámi od ponděli není.” Začal se potit. Vyndal kapesník a utřel si čelo. Pak se zatvářil neastně.

Patrně to nehrál. Nevěřím. To není moné” Je to jisté.” A proto jste tady?”

Vyetřuji jeho vradu.” Kdo to udělal?”

Zatím nevíme. Hledáme. A věřte mi, není to lehké. Kdy se mu to stalo?”

Pravděpodobně v sobotu.” A proč přicházíte a nyní?” Nevěděli jsme, kdo to je, mrtvý u sebe neměl občanský průkaz.” To byl celý on. Zaručeně ho má v upliku ve stole,” povzdechl Inenýr Sýkora a vstal. Moment,” zarazil jsem ho.

Zatím nikomu ani slovo. Půjdu s vámi.” Nebojte se, seděl naproti v patře sám v kanceláři. Náhradní klíče od jeho stolu mám já.” li jsme do Bártovy oputěné místnosti. Sýkora odemkl jeho stůl, vytáhl zásuvku a v ruce třímal charakteristické červené destičky. Tady je,” řekl a podal mi občanský průkaz inenýra Bárty. Mlčky jsem ho rozevřel. Byl vydán před dvanácti lety.

Odpovídala tomu i fotografie, na které vypadal Bárta svěí a mladý. Napíi vám potvrzení, e jsem od vás průkaz převzal. Stůl zase zavřeme a půjčíte mi od něho ty náhradní klíče.” Ano.” Jetě bych vás chvíli zdrel. Měl tady mezí vámi Bárta nějakého kamaráda nebo přítele?” Neřekl bych. Nejvíc se stýkal s Ivanem Vojtíkem. Mohu vám ho zavolat.” Není třeba, zatím ne. Dostával se s někým do rozporů, hádal se s kolegy?” Mimo běné drobné konflikty, jak je přináí ivot, nikoliv. K hlubokým rozporům mezi námi nedochází.

V tak malém kolektivu by to bylo neúnosné.” Máte na pracoviti vechny lidi?”

Tři jsou mimo budovu. Zbytek je tady. Vojtíek také.” Tak ho sem tedy zavolejte.” Oddechl si, e to má za sebou. Nevadí vám, e si na chvíli propůjčím Bártovu kancelář?” Vůbec ne,” řekl vedoucí a vyel z místnosti.

Za tři minuty se ozvalo od dveří: Dobrý den, já jsem Vojtíek.” Otočil jsem se od okna. Beránek.” Podali jsme si ruce.

Zajímá mne Inenýr Bárta,” začal jsem. A, Rudla. Copak s ním je?”

Vy ho znáte dobře, jak mi řekl inenýr Sýkora.” No, jak se to vezme.”

Vemte to ze vech stran.” Jde o nějakou nepříjemnost?”

Měl tmavé, husté a rovné vlasy, tmavohnědé oči. Obličej, zakončený irokou bradou, zdobenou perfektně udrovaným bíbrem. Zuby poněkud lutí, ne by mu normálně sluelo. Jestli nějaké kdy měl, má definitivně po nich.”

Jak tomu mám rozumět?*’ zeptal se stísněně. Je mrtev.” Prosím vás! Co se mu stalo?” Zavraděn.” Narovnal záda a pomalu se předklonil nad kulatý stolek, který stál mezí námi. V očích mu podivně zasvitlo. Nechtěl bych se s ním utkat, kdyby byl rozčilený. Trvalo dlouho, ne se zeptal: Kterej hajzl to udělal?” Taky bych to rád věděl,” přiznal jsem upřímně. Proto jsem tady, abyste mi pomohli.” Já vám něco řeknu. Kdyby se někdo chtěl se zlým úmyslem zaměřit na nai partu tady v podniku a vybrat si obě na odstřel, Rudla by musel být poslední v řadě.” Zastřelen nebyl.” Hm.” Byl taky poslední u en?” A věříte, e jo?” Svěřoval se vám?” Lecos mi sem tam naznačil. Někdy jsou i chlapi mezi sebou sdílní. Nevytahoval se, nic nepředstíral. Myslím, e se tím mnohdy i trápil, ale vdycky se z toho dostal.” Jak léčil své stavy?

Alkoholem?” No, napít se uměl. Vechno dělal pořádně, i tu sklenici. Někdy mi běhal mráz po zádech, co dokázal do sebe nalít, ani by el pod stůl.”

Nepozoroval jste na něm poslední dobou nějaké změny v chování nebo v náladách?” Ani ne. Byl vcelku vyrovnaný. Občas ho přepadl záchvat mlčení, to jsem si ho raději nevímal.” Neznáte jistou enu jménem Naďa?” Zavrtěl hlavou. O enách se bavil pouze v obecné |rovině. ádnou nejmenoval. Pokud jsem si o něm udě1al úsudek, bral tyhle věci velmi váně. Neuznával chvilkovou známost nebo poměr. Proto s tím měl dost potíe, eny se od něho odtahovaly. Ty vdané, s kterými mi stykal v zaměstnání, ho mohly chápat, ale těko mu mohly pomoct. A ty svobodné, vzhledem k jeho věku …” mávl rukou.

Koníčky, záliby, kamarádi?” Vechno a nic. Nechalo se s ním mluvit o vem moném. Nevím, kam chodil nebo co dělal, kdy nebyl v práci. Skoro nikdy nevedl telefonní hovory, myslím soukromé.” Finanční potíe neměl?”

To tedy nikdy. Spí jsme si k němu chodili půjčovat. Jsem enatý, občas mi prachy nevyjdou, jako nakonec kadému enatému. Ochotně mne vdycky zaloil. A bez komentáře, co je vzácnost.” Vzpomněl jsem si na jeho byt.

Neil si trochu nad poměry?” Nevím, nestýkal jsem se s nim mimo kancelář.

Nikdy jsem u něho v bytě nebyl. Nikoho k sobě nezval a taky nebyl zván.”

Zamračil jsem se. Nevíte, kdo by mohl mít zájem na jeho bezivotí?”

To mi není jasné a jsem z toho vedle. Proč zrovna Kudla?” Najdou se lidé, kteří ijí dvojím způsobem ivota. Třeba patřil zrovna mezi takové, co myslíte, pane Vojtíek?” Připustil tuto monost. Neměl nějaké jiné pracovní zájmy?”

Máte no mysli něco konkrétního?” No, třeba projekt!” Projekt? Čeho projekt?” Nevím.” Ne, to Je vyloučené. Nesháněl peníze, nepotřeboval je. il jen sám pro sebe, pro nikoho by je nepotřeboval. A potom, to on neuměl.

Projektovat.” Napíi si vae telefonní číslo. Kdybych vás jetě potřeboval, zavolám.” Musíte volat ústřednu, která vás spojí.”

Vstal jsem. To Je vechno, děkují vám.”

Není zač. Stejně mi to nejde z hlavy.” Byl bych rád, kdybyste zachoval mlčeni. Spolehněte se.” Otevřel jsem mu dveře. Vedoucí stál na konci chodby a čekal. Poádal jsem ho, aby mi poslal někoho dalího. Podíval se na hodinky, pokrčil rameny a odeel. Za pár minut někdo nesměle zaklepal na dveře. Vela ena v bílém pláti, červeném roláku a domácích pantoflích. Umělé řasy, krátce střiené vlasy, mnohoslibný úsměv svých dobrých estačtyřiceti let a plná postava. Pozdravili jsme se, posadili a jeden druhého nenápadně okukovali.

Nabídl jsem jí cigaretu. Odmítla s tím, e nekouří. Prohlíela si květiny na okně Bártovy kanceláře. Neulo jí, e hlína v kořenáčích je suchá a nikdo ji nezalil.

Inenýr Bárta u dva dny není v zaměstnání,” nadhodil jsem. Co je s ním?”

Je mrtev.” Leknutí bylo příli silné, příli velké. Tvář mého protějku silně zbledla. Není vám dobře?” To přejde.” Přinesu vám trochu vody,” rozhodl jsem. Ne, děkuji.” Nabyl Jsem přesvědčeni, e se sotva ovládá.

Nezlobte se, e jsem tak… To nic, mně to nevadí.”

Já straně silně reaguji na takové věci, opravdu, u od malička. Nemohu za to.”

Chyba je na mé straně, měl jsem vás na to připravit. To by dopadlo stejně.

Řeknete mi něco o inenýru Bártovi? Ne začnu, chtěla bych vás ujistit, e jsem s inenýrem, kolegou  na to slovo dala zvlátní důraz  nic neměla.

Já vás z ničeho nepodezírám,” prohlásil jsem klidně. Ani nevím, jak se Jmenujete.” Marcela Drábková.” Vdaná?” Rozvedená, bezdětná.”

Paní Drábková, nechte stranou své úvahy o tom, co já si myslím o vaem vztahu k inenýru Bártovi. To to u vůbec důleité. Kdy budu chtít, budu si myslet e jste třeba spolu něco měli a vy mne těko budete přesvědčovat, e je to, dejme tomu, jinak, nebo hloupost. Na druhé straně mám dojem, e se člověk nemusí stydět za to, kdy k druhému něco cítí. Chápu, e je třeba zachovávat určitou formu, se vím se nemůe jít na buben. Kdy se něco tomu druhému stane, je pochopitelné, e člověk reaguje tak, jak cítí, pokud se ovem nebojí lidských řečí a nebo se opravdu za své chování stydí.” Pani Drábková neříkala nic, ale těkala očima z místa na místo a barva její pleti la do barvy svetru, který ji obepínal krk.Zdá se, e jste sluný člověk. Někdy se o to pokouím,”

přiznal jsem se. Stále jsme se točili okolo a kde nic tu nic. Ráda mluvím se slunými a diskrétními lidmi.“Co ode mne chce? Začínal jsem se trochu potit kolem límečku, ale na její vemlouvavé věty jsem reagoval váným pokývnutím hlavy. Spala jsem s ním,” řekla prostě. Snail jsem se ovládat, ale přesto jsem cítil, e mi vyrazila dech. Kde?’ zeptal jsem se naivně, jako kdyby to bylo důleité. Proč to chcete vědět?” Promiňte.” Bylo to před deseti lety. Tehdy jsem byla sice jetě vdaná, ale manelství neklapalo. S manelem jsme de-fakto jenom společně obývali byt, jinak nic. Chápete?” Přikývl jsem.

Stýkali jsme se asi pul roku. Hm.” Nerozváděla jsem se kvůli Rudovi, to ne,” pronesla pevně. Pokračovali jste?” zavrtěla hlavou. Ne. Nelo to.”

Mlčel jsem a snail se tvářit neutrálně. Na rtech se jí objevilo něco jako bolest nebo stesk,co mi umonilo si uvědomit, e musela být před deseti lety velice přitalivá. Bárta netrpěl patným vkusem, o tom mi nakonec u něco řekla folografie v jeho bytě. Zesílila jsem a zestárla. A Rudolf se od té doby vnitřně změnil u nebyl tím sebevědomým muem, Který si dělal co chtěl a hýřil energii. Je to smutné, kdv člověk stárne.” povzdechla.

Měl bych říci nějakou zdvořilost, ale lo o sluební hovor a potom  neměl jsem právo ovlivňoval její názory. Rudolfa jsem prostě nepoznávala. Nevím, co se s ním v poslední době stalo. Připadalo mi, jako kdyby trpěl, byl někdy nervózní, jindy působil dojmem člověka, který chce z něčeho utéct. Kdy jsem ho oslovila, odpovídal trhaně a zmateně. Byl mylenkami někde jinde, ale nebyly to příjemné chvíle. Cítila jsem to. ena pozná vechno. Víc ne vy, mui, protoe máme lépe vyvinutý cit. Vy to překonáváte frajeřinou, pozérstvím, stydíte se.” Netýkala se ta změna v chování vás?” Kvůli mně to nebylo, věřte.”

Věřím.” Zdálo se mi. e v tom musí být něco zlého, oklivého, nepříjemného.”

Ptala jste se ho někdy?” Zasmála se . Poprvé. Upřímně. Nebyla bych ani enou, kdybych to neudělala.”Jak reagoval?”Překvapil mne. Byl hrubý. Prý se nemám plést do jeho věci. Chtěla jsem mu vysvětlit. e se mýlí. ale dal mi co proto. Neple se do mého ivota, mezi námi je vechno skončeno. Znali jsme se a milovali, ale to tě neopravňuje starat se o mne, kdy je mezi námi deset let ivota pasé. Přesně takhle to řekl. Bylo mi ho lito. U nikdy jsem se ho na nic nezeptala . Oči ji zvlhly. Nic neskrývala. Zůstala moná stejně oputěná jako on a nenali k sobě cestu. Byl zavraděn,” pronesl jsem tie.

Ne!!! To není moné. Proč? To nechápu. Slzy se jí hrnuly po tváři a strhávaly s sebou černou barvu řas a pleový krém. Seděla nehnuté, dívala se před sebe a plakala.Vstal jsem a pootevřel okno. Chladný a vlhky vzduch vnikl do místnosti.

Vypadám hrozně, viďte, řekla po chvíli.

Bvlo mi jí líto. Dvakrát jsem polkl naprázdno a nadechl se, abych se uklidnil.

Vrada bude souviset s tím, jak se v poslední době navenek choval. Nemohu to nijak prokázat, ale určitě to tak bude,” vrátil jsem se zpátky do sluebního tónu.

Asi budete mít pravdu,” hlesla tie. Co myslíte, měl někoho, o koho stál?”

Pokrčila rameny. Moné to je.” A má to logiku, uvaoval jsem v duchu.

Telefonoval mu někdo, vedl nějaké soukromé hovory?” To nevím, přede mnou nikdy s nikým nehovořil.” Rozhlédla se kolem: Byl tady sám a já pracuji v jiné kanceláři.” Nezlobte se, na něco se vás zeptám. Nebude to příjemné.

Viděla jste se v poslední době s vaím bývalým manelem?” Neviděla.”

Věděl tehdy o tom. e vy a Bárta…?” To víte, e jsem mu to vrazila, kdy jsme se hádali. Ale to bylo u pár dní před naím rozvodem.” Jak to nesl?”

Bylo mu to u tenkrát jedno. On dal návrh na rozvod. Já souhlasila. Myslím, e nějakou měl.” árlil?” Ne.”

Ví, e pracujete tady, kde je zaměstnán, pardon, byl zaměstnán, i Bárta?”

Podívala se na mne ostře. Snad si nemyslíte, e by můj bývalý mu… ne, to vypuste z hlavy, to nepřipadá v úvahu.” Nesmím vynechat nic,” řekl jsem po pravdě. Vechno je moné, a se to zdá být třeba nemoné.” Byla jste u Bárty v bytě?” Ano.” Kde?” Uvedla adresu. Nic mi neříkala, zřejmě dřív bydlel jinde.

Podíval jsem se na hodinky. Čas zoufale pokročil. Budete tak laskavá a dáte mi vědět, kdy si jetě na něco vzpomenete, ano? Kadá i bezvýznamná maličkost, můe být pro nás důleitá.” Napsal jsem jí na lístek své telefoní číslo.

Ano, dám vám vědět.“Nabídla mi ruku a mlčky odela. Připadala mi starí a unavená. Po chvíli jsem vyel na chodbu a zaklepal na dveře vedoucího. Vzal jsem za kliku. Zamčeno. Pátral jsem dále.

Konečně jsem vpadl do jedněch nezamčených. Sedělo tam mladé pípě a lenivými pohyby si upravovalo nehty. Jste tady sama?” Nechápavě, avak s dávkou zvědavosti, si mne prohlédla. Chtěl bych s vámi mluvit.” Představil jsem se a ukázal sluební průkaz. Co chcete?” Mohli bychom jít vedle?”

Buďto mi mávla rukou na rozloučenou, nebo suila na nehtech lak, ale v kadém případě mi dala najevo,e ne, e musí hlídat telefon. Tak jsem si sedl a vytáhl notes. Jméno?” Eva Králová.” Máte u sebe občanský průkaz?” Zajisté.” S

naučenou eleganci vstala. Viml jsem si e mé patřičně dlouhou sukni, take měla nohy perfektně skryty, ovem jen do té chvíle, ne udělala první krok Sukně byla umně a do nebezpečné výe vpředu rozstřiena. Módní návrháři jsou dobří psychologové. Raději jsem odvrátil oči na stolní desku a díval se na ni jako odborník přes lakováni dřeva. Tady je.”

Opsal jsem si nejnutnějí data. Devatenáct let. Vypadala zdravě a svůdně.

Dlouhé tmavé vlasy padaly na blůzku béové barvy, zatímco ta rafinovaná sukně byla černá jak noc. Posadila se a čekala. Přívěsek z biuterie ve tvaru sloni slzy lehce svírala v prstech. Znáte Inenýra Bártu?” Tady odtud.”

Dobře?” Proč?” Mohla byste mi odpovídat?” Mohla jsme dobrý kolektiv, stýkáme se v práci, ale jinak ne. Co chcete vědět?” Inenýr Bárta je mrtev. Byl zavraděn. Pátráme po vrahovi.” Neřekla Ó, ale nechala ústa v úděsném zděení hezky dlouho. Pak zatáhla nosem. Z uplíku ve stole vytáhla kapesník a začala vzlykat. Měla teď zcela dětské pohyby a připomělo mi to starí dceru, které roste do slečny a , chce se chovat vzneeně a důstojně, ale kdy přijde normální člověčí zádrhel, jde vechno stranou. Ví o tom Marcela?” zapípala do kapesníku. Zatvářil jsem se nechápavě. U nás dělá Marcela Drábková, víte, ona ho měla ráda. Snaila se jak mohla, aby to na ní nikdo nepoznal. Vichni jsme to věděli, Jenom on byl jak kus ledu. Neviděl, neslyel.” Pani Drábková o tom ví, mluvil jsem s ní před chvíli. Ale o tomhle nic takového neříkala.” To čekáte, e se vám svěří, koho miluje?” Na to jsem mlčel. Pak jsem obrátil zrak přímo proti jejím očím. A co vy?” Co já?” Máte tady někoho?” Rozpačitě napulila rty.

Tady ne. Kluk, s kterým chodím, Jezdí jako taxikář. Dost mě hlídá. Vichni to tady v podniku vědí a tak si ke mně nikdo nic nedovolí.” A vás to snad mrzí?”

Někdy mě to děsně ere, e se tady musím cítit jako odepsaná.”

Obrátil jsem list. Nevíte, jestli míval Bárta v pracovní době soukromé hovory?”

Volal mu málokdo. A kdy, tak jen krátce.”Neslyela jste někdy náhodou, pochopitelně jen čistě náhodou, co si říkali a kdo to byl?” Prohlédla si mne pozorněji. Vy v tom umíte chodit, e Jo? Nechápal jsem. Jednou jsem opravdu náhodou zaslechla, co si říkali.” Její pohled padl na příruční stolek.

Nechcete kafe?” Chci.” Dělám ho dobrý. Vařím vajíčka, čaj a kafe. e se můu vdávat?” Určitě,” souhlasil jsem s úsměvem. A můete si vzít taxikáře, protoe ten jí po hospodách.” Díky za radu, ale Jirku si nevezmu. Jo moc divokéj.” Raději bych slyel něco o Inenýru Bártovi.” Velká legrace s nim nikdy nebyla. Ale poslední dobou straně málo mluvil. On toti nikdy moc nemluvil, ale…” Zapomněla jste na ten hovor, co jste zaslechla.” Aha, vidíte.

Byl to nějakéj muskéj a ptal se Bárty, jestli přijde. A Bárta řekl, e nemá čas.

Ten druhý dost natvaně říkal, jako e to bude nepříjemný a e tedy za Bártou přijde sám. Bárta mu odpověděl  zítra v devět  a bylo po vem.

To byl celý hovor?” Přesně. Nic víc a nic míň.” Co jste si o tom myslela?”

Ze nemám poslouchat,” odsekla. A o tom hovoru?” Znali se, nedohodil se na prvním scuku, tak provedli náhradní plnění.” Skoro bych vám nerozuměl.”

Takhle mluví Jirka. Je to k zbláznění. Kdy přijdu z rande, musím volit slova opatrně, abych nevypadala jako chovanka z pasáku.” S jakým vozem jezdí vá

mládenec?” napadlo mne. S bílým igulíkem.” Káva drádivě zavoněla. Eva Králová zmlkla. Marně jsem hledal nit, na kterou bych navázal. Cítil jsem se unaven, jako bych skládal vagón mouru. To dělají nervy, varoval mne jeden známý. A to musím jetě do kanceláře. Třeba na mě čekají kluci. Mohu si brnknout?” Přihrala mi telefonní sluchátko. Hoď mi moji kancelář. U telefonu Beránek,” ádal jsem na ústředně. Kolský se ozval s plnou hodností.

Jak jste dopadli? ádné podrobnosti, volám zvenčí. No, tak trochu jsme to dali dohromady. Přijdete?” Kdy půl hodiny počkáte, tak ano.” Počkáme.”

Králová si mě zvědavě prohlíela. Ani bych si byl jist výsledkem, poádal jsem ji, aby zatím pomlčela o vem, o čem jsme spolu hovořili. Zael jsem jetě za vedoucím a poádal ho o spolupráci ohledně zajitění kanceláře inenýra Bárty.

Ochotně mi vyel vstříc. Pečlivě ji zamkl na dva západy. Klíč mi dal do ruky: Doufám, e mi ho brzy vrátíte. Nejpozději zítra. Mohl bych jej tady nechat, ale to byste musel vy nebo já mít čas do večera. Musím si zevrubněji prohlédnout jeho psací stůl. Máte čas?” Dneska se mi to opravdu moc nehodí, necháme to na zítra, ano?” Souhlasil jsem. Koneckonců, i mně to vyhovovalo líp. Svezu vás do Prahy, nechcete?” řekl vedoucí. To byste mi udělal radost, stihnu jetě moře věcí.” Vlastnil novou kodovku barvy slonové kosti. Uvnitř měl čisto a vůni parfému. Jako kdyby četl moje mylenky, podával vysvětlení: Soudruhu nadporučíku, to manelka. Nesnáí pachy benzinu, oleje a koenek.

Tak to tady zamořila.” Vůz řídil obratně a jel přesně podle předpisů. Bylo mi to jasné, vezl přísluníka Bezpečnosti. Kdy jsem ho pochválil, e dobře řídí, zavezl mne a před nai budovu. Zítra přijdu kolem osmé,” řekl jsem mu na rozloučenou.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Oba moji pomocníci seděli u stolu a mlčeli. Jak jste dopadli?”

Hon mi podal seznam majitelů vozidel značky Volha, černé barvy.

Je jich poehnaně, strávili jsme na tom celý den. To věřím.

Jak je vechny prověříme? čekala nás úmorná práce. A byli jsme na to tři. Mohli by nám pomoci soudruzi z jiných oddělení. Jene to má háček. Na to se musí jít opatrně, toho pravého nesmíme vyplait. A začalo mne mrazit, kdy jsem si uvědomil, e patně zaparkovaný vůz nemusí mít s vradou Bárty ádnou souvislost. Namasírujte st lýtka, zítra budete absolvovat pochod podzimní Prahou. Jak se vám u mne líbí?” Jde to,” řekl Hon. Zatím jsme lítali jen po evidencích,” povzdechl Kolský. To se vylepí, zítra budete lítat po lidech.”

Zavrtal jsem se do dlouhého seznamu. Probíral jsem adresy. Nikdo nebydlel poblí ulice, kde jsme nali Bártu. To by ovem bylo taky nelogické. Aby vrah likvidoval svoji obě pravě u svého bydlitě. Jen kdybych věděl, proč ho oddělali. Pořád jsem tápal ve tmách. Nikde ani náznak reálného motivu.

Drábkové cosi naznačila, ale kdo nemá občas nervy nadranc, starosti, problémy.Dnes u nic neudělám, mylenky mi přebíhaly v zoufale malých otáčkách a točily se kolem dokola. Výsledek ádný. Rozpustil jsem sezení a el domů.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Tlak el příerně dolů, vechno bylo vlhké a v mlze,patně se dýchalo. Cítil jsem únavu. Po čtyřicítce se vdycky něco po ránu ozve, říkal mi kdysi můj přítel a já jsem mu nevěřil, protoe mi tehdy bylo třicet. Lidé se choulili do kabátů a pokalávali, kdy z té lezavé zimy vstoupili do vyhřáté tramvaje.

V kanceláři jsem si uvařil silnějí čaj a přidal kapku voňavé tekutiny. Lepí je dbát na prevenci, ne leet jako Mirek. Podíval jsem se na hodinky Půl osmé.

Můj nerozlučný přítel asi jetě spí. Měl bych se s ním poradit, napadlo mne, ale nechal jsem to plavat. Zítra jde na kontrolu a pak se u mne určitě zastaví. “

Zavolal jsem operačnímu a poádal o vozidlo. Řekl mi, e budu muset chvíli čekat, protoe řidič jel po ránu k lékaři. Drel jsem ruku na telefonu a čekal.

Za hodinu jsem seděl v kanceláři inenýra Bárty a systematicky vechno prohledával. Z pochopitelných důvodů jsem vynechal nákresy a vechny ostatní úřední písemnosti. Přehrabal jsem mu stůl a zásuvky. Nael jsem odřený a pomačkaný telefoníček .Inenýr Bárta neměl asi chu zaloit si nový. Zjistil jsem několik telefonních čísel. Pod větinou abecedních písmen nebylo ádné jméno ani číslo stanice uvedeno. Prolistoval jsem seznam jetě jednou. Viml jsem si, e u osmi čísel je uvedeno pouze křesni jméno. To znamená, e ty lidi znal a nepovaoval za nutné psát příjmení. Nebo nechtěl. Co s tím? Dalí číslo mi bylo nějak povědomé. Jméno, tam chybělo a nebyla tam vůbec jakákoliv poznámka. Ano, to je číslo Nadědy Kabíkové, která má v pátek přijet ze sluební cesty.Nenael jsem ádné soukromé písemnosti.Ale úplně dole v poslední zásuvce leel cestovní pas. Překvapeně jsem zíral. V tomto roce vycestoval inenýr Bárta devětkrát do Polska. Vzal jsem z jeho stolu kalendář a porovnával data výjezdů. V osmi případech vyjel v pátek, jednou v sobotu. Za dalí hodinku jsem byl hotov a tak jsem zael za vedoucím.

Chvilku zdrení, pane inenýre. Kancelář inenýra Bárty máte k dispozici, beru si s sebou pouze jeho cestovní pas a tenhle telefonní seznam.

Ano.” Vypadal unaveně a vůbec se neusmíval. Napsal jsem potvrzení o převzetí věcí. Pak jsem se rozloučil s tím, e si vechny jetě zavolám k sepsání protokolů. Bez komentáře to vzal na vědomí. Při odchodu jsem se zastavil u Marcely Drábkové. Čekala, na co se jí jetě budu ptát. Pil?”

Nevím, nikdy jsem na něm nic nepozorovala.” Nevíte, jestli někam pravidelně chodil? Myslím restauraci, kavárnu, bar a tak podobně.” To já opravdu nevím.

Počkejte, jednou se zmiňoval o nějaké noční vinárně. Říkal, e se mu tam líbi.

Kdybych si jen vzpomněla, jak se to tam jmenuje.” Byl bych rád, kdybyste si vzpomněla.” Stáhla čelo do dvou kolmých vrásek. Ano, myslím, e to vím, něco jako Holubička, nebo tak nějak.” U dvou holubiček?” Slyel jsem o takovém podniku. Je v zastrčené uličce v centru města. Ano, to je ono.

Děkuji a na shledanou.” Protoe jsem řidiče poslal pryč, el jsem kus pěky, abych rozhýbal ztuhlé svaly.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Telefonicky jsem zjistil, kdy má otevřeno vinárna U dvou holubiček. Od devíti večer? Děkuji.” Potom jsem vzal pas, znějící na jméno Bárta, a jel na ústřední celní správu. V přísluném oddělení mne přivítal úředník úctyhodných rozměrů.

iroká, červenolícl a hladce oholená tvář se roztáhla do shovívavého úsměvu, kdy jsem vysvětlil, o co mi jde. Inenýr Rudolf Bárta? Podívám se.” Uchopil telefon, někam volal a opakoval můj poadavek. Pak poloil sluchátko.

Taky máme svoje starosti, soudruhu nadporučíku,” dal se do řeči. Dobré sousedské” vztahy mezi spřátelenými státy si někteří nai podnikavci vykládají po svém. Jejích vynalézavost nezná mezí. Kdybyste někdy něco hledal a nevěděl si rady, stačí říct, polu vám odborníky, kteří objeví slona i v pouzdře na cigarety.” S tím slonem, to je nějaký celnický vtip ?

Vůbec ne. Jeden koumák se pokouel převézt v obyčejném cigaretovém pouzdře figurku slona, hezkou zlatnickou miniaturku. Měl tolik drzosti, e to pouzdro při prohlídce před námi otevřel a vytáhl si z něho cigaretu. Celník měl zase dobré oči, vlastně sluch. Nerozumím.” Kdy ten chlápek pokládal pouzdro na skleněnou stolní desku, trochu se mu vysmeklo z ruky a nějak divně to uvnitř uklo. Zlato přece jenom něco váí.” Ná rozhovor přeruila ena v sluivých atech. Beze slova podala mému protějku nějaký papír. Mlčky vyčkávala. Děkuji, to je vechno, můete jít.” Nahlédl do záznamu. Tady je výpis z Bártových celních prohláení. Vycestoval přesně tolikrát, kolik má razítek v pase. Jezdil jedině do Polska. A nikdy neměl na nai celnicí potíe.”

Poděkoval jsem a chystal se k odchodu. Pozdravujte Pepíka Zkoumala, to je jeho oblast,” řekl mi pracovník celní správy na rozloučenou. Znám ho, vyřídím.”

Na ulicí bylo ivo. Proudy lidí se valily vemi monými směry. V obchodech se začala objevovat předvánoční výzdoba. Pomalu, ale zato zcela neodvratně, nastupoval obvyklý dárkový nákupní děs a horečka. Mám natolik rozumnou enu, e mne do toho neene. Projednáme spolu pouze schvalovací řízení a já ve jen patřičně dotuji. U Pepíka bych se zastavit mohl. Dlouho jsem ho neviděl, copak asi dělá? Devizové věci a vechno, co páchlo valutovým únikem, byl jeho obor. Měl jsem těstí. V kanceláři jsem ho sice nezastihl, ale řekli mi, e přijde během deseti minut. Ale, ale, to je návtěva,” divil se kapitán Josef Zkoumal, proedivělý čtyřicátník s přímočarým názorem na věcí kolem.

Pozdravuje tě jeden celník. Jo, e nechám děkovat. Cos tam dělat? Moje servisní sluba by ti nestačila? Nebo jsi potřeboval výpadnout z baráku a tak sis naplánoval cestu na celnici?” V takové siberii, jaká dneska vládne, mám nejmíň chuti někde chodit.” To je fakt. Ale nenapínej mě a pověz, proč jsi tedy přiel.”

Svěřil jsem se mu, na čem pracují. Poslouchal, nepřeruoval mne Kdy jsem skončil, radil mi: Má toho plnou hlavu. S ničím nepospíchej. Takový případ neurychlí. Co ten grázl, nebo jestli jich bylo víc, udělali, to udělali. Teď doufají, e je nechytne. Ale ty je chytne a bude celkem jedno, jestli to bude v úterý nebo v pátek.” Jaký myslí, e je asi motiv?” Pokud jde o mord, tak se ptá toho pravýho. Prachy, kamaráde, prachy.” Myslí?” Jsem o tom hluboce přesvědčenéj. Kdyby ho někdo mordoval ze árlivosti, tak by ho určitě neuklízel.” Nali jsme v jeho bytě nevybranou kníku,” namítl jsem. Kdyby lo o prachy…”

Zapomíná na klíče od bytu. Jeho klíče. Kde jsou? Ztratil je? Nezapomeň, co říkala ta sousedka Někdo tam v sobotu byl. A to byl Bárta, podle pitevního zjitění, u dávno v pánu.” Třeba se spletla,” namítl jsem. Pchá, takovýhle enský v sousedství se pletou málokdy, to si pamatuj.”

I kdyby, co je mi to platné, kdy se nemám kde chytit.” Radím ti dobře, hledej peníze a vyvrbí se ti motiv, to je jasný. Třeba měl vkladních kníek víc. Zkus to zjistit.” Díky za radu, má to u mě.” Srdečně se zasmál. Kdepak radu, jen sis potřeboval s někým popovídat. To je náramně prospěná věc, já to dělám taky tak, a je to dobře. Sám se sebou těko můe diskutovat.” Díky, Pepku, a měj se.” Provětral mi rozum, jen co je pravda. Odcházel jsem od něho s mnohem lepí náladou, ne s jakou jsem přiel. Na Václavském náměstí jsem zamířil do spořitelny. Dobře míněná rada se má vdycky respektovat. Sympatický úředník mne znal z jednoho dřívějího případu.

Dobře si vás pamatuji,” připomněl, kdy jsem se mu legitimoval. Zase jdete ověřit vklad?” Ne. Potřebuji zjistit, kolik měla určitá osoba vkladních kníek u vás zaloených.” Jestli je má na své jméno, nebude to problém.” Udal jsem jméno a bydlitě Inenýra Bárty. Odeel. Odněkud se ozýval stejnoměrný klapot psacího stroje. Lidé jsou podivní. Jejich jednání se nám zdá být někdy přitaené za vlasy, ale takový u je ivot,” zafilozofoval si, kdy se vrátil s nějakými kartami v ruce. Nesete mi dobrou zprávu?” Neřekl jste mi, na co to potřebujete. Nemohu tuit, zda to bude informace pro vás dobrá, či nikoliv.”

Má inenýr Bárta nějakou vkladní kníku?” Má. A dokonce pět vkladních kníek.” Srdce se mi rozběhlo jak dvouročák ve výběhu. Co to říkáte?”

Pět vkladních kníek.” Ano? Jaká je celková výe vkladu?”

Dvě stě dvacet pět tisíc, prosím.” To mne ohromilo. Vstal jsem, přeel po úzkém běhounu ke dveřím a zpátky a znova si sedl. Úředník se tvářil, e studuje karty. Můe se tady kouřit?” Jistě. Sám jsem kuřák.” Vyndal zapalovač a tvrdé Sparty. Kdy jsem se patřičně uklidnil, poádal jsem ho, aby mi řekl vechno, co můe.

To jsem ji naznačil před chvílí, jestli si vzpomínáte, ” začal trpělivě.

Něco o podivných způsobech lidí?” Ano. Podívejte se. Inenýr Bárta zaloil pět vkladních kníek. Čtyři jsou po padesáti tisících, na té poslední je dvacet pět.

Vechny jsou vinkulovány heslem. Poslouchal jsem a nepřeruoval ho.

Třeba vás bude zajímat, e jsou zakládány v řadě po sobě. Na kadé z nich, kromě té poslední, jsou vdy dva vklady po pětadvaceti tisících. Zaloil kníku se základním vkladem dvacet pět tisíc, za měsíc doloil do padesáti tisíc a přítí měsíc zaloil kníku dalí.” To je zvlátní.” Kníky jsou zakládány v sudých měsících. Třeba je to náhoda, třeba ne. Vechny mají společný název.”

A to je?”Naděje.” Kdo by mohl být pro Bártu nadějí? Nebo co by mohlo být pro něho nadějné? Usoudil jsem, e ta naděje asi potřebovala peníze.

Mozek mi rotoval. Kde ty kníky jsou? Vechno jsme prohlédli, jednu jsme nali, ale nic víc. V sobotu ráno někdo v bytě Bárty byl. Vondráková sice tvrdí, o to byl Bárta, ale neviděla ho. Mohl to být pachatel a jít pro kníky. Jenom pro ně? Jednu tam nechal. Zřejmě proto, aby odlákal pozornost od těch dalích, které odnesl.

Inenýr Bárta byl zavraděn. Proto jsem tady. Rozumím. Ale nikdo si nic nevybral. Ani nemohl, protoe nezná hesla. Ledae by je Bárta někomu svěřil.”

To nevím, ale v kadém případě proveďte opatření,abychom dostali zprávu, kdyby se kdokoliv pokouel z těch kníek vybrat peníze.”

Projednám to, spolehněte se. Co máme dělat v případě, e někdo přijde a bude znát heslo?” To jsem neuváil. Budu sem muset někoho dát, to chce dalího člověka. Bárta nemá příbuzné, byl sám.” Notář bude mít usnadněnou práci,”

řekl sarkasticky pracovník spořitelny. Prohlíel karty, srovnával, kontroloval, pak zrychlil pohyb rukou. Konečně vzhlédl. Nepředpokládám, e vy byste si el z nějaké té kníky vybrat peníze. My prostě sdělit heslo nesmíme. Bárta je mrtev, nikdo  mimo nás dvou a pachatele  tedy zřejmě o kníkách neví.

Mýlím se?” Ne, vechno je přesně tak.” Poruím vědomě předpis a hesla vám řeknu.” Zvedl jsem ruku: Nepotřebuji znát hesla.” Nedal se odradit. Heslo u kadé z nich tvoří jedno písmeno.” A co z toho?” A ta písmena dávají dohromady slovo.” Napínat dovedl. Jaké slovo?” Láska.”

Láska?” Zarazil jsem se. Láska. Inenýr Bárta a láska?! Vzpomněl jsem si na jeho pracovitě. Nakonec se z něho vyklube tajně zamilovaný osamělec.

Moc jste mi pomohl.”

Ale rád, proč ne? A mezi námi, stejně by vám znalost těch srovnaných písmen nebyla k ničemu, protoe nevíte, jak jdou za sebou.” Usmíval se stále stejně a chlácholil své svědomí. Budu moc rafinovaný, kdy řeknu, e heslo u první kníky je L, a tak dále?” Tak to jsem nedomyslel, promiňte.” Podali jsme si ruce. Kdy jsem vycházel ze dveří, jetě jednou jsem se otočil: Buďte bez obav, nevím toti, kdy která kníka byla zaloena. V kadém případě sem někoho polu, kdyby se objevil zájemce o Bártovy peníze.”

Uháněl jsem do kanceláře.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Zasedl jsem ke stroji a dával vechno dohromady. Béové desky Bártova případu u nevypadaly tak chudě, ale ani zdaleka jsem nebyl na konci cesty.

Spí někde uprostřed. Uvaovat, e pachatel odcizil jeho kníky je sice hezké, ale co kdy jsou uloeny u někoho, koho měl Bárta rád a s kým uvaoval o společné budoucnosti? Třeba to dělali úplně tajně. A ta dotyčná také vůbec nemusí být z Prahy. Avak co ty Bártovy cesty do Polska? Pročítal jsem záznam z celnice. Inenýr Bárta měl devět výjezdů do zahraničí. A kolik e měl vkladů?

Osm? Ne. Devět. To je ale náhodička. Co výlet, to vklad? A co kdy je to jen shoda náhod? Láska. e by si s ním vyřídil účet árlivý partner? Ve rvačce snad, ale po chladné přípravě? Znova jsem probíral jeho telefoníček. A co mám dělat s těmi křestními jmény? Telefonovat? Čeho tím dosáhnu? Nejdřív budu muset zjistit, komu ta čísla patří, pak se uvidí. Jezdil stále jedním hraničním přechodem. Nejspí autem. e bych zavolal do Těína? Třeba si na inenýra Bártu vzpomenou. Zkusit to musím. Objednal jsem si oddělení pohraniční kontroly v Těíně a čekal jsem. Za půl hodiny jsem hovor urgoval.

Nedá se, soudruhu, nic dělat, nejste sám,” oznámil mi úsečný hlas.

Tak to zrute.” Jak chcete.” Napsal jsem dálnopis, ten je jistějí. Poádal jsem v něm o spolupráci a dodal ho operátorovi.

Kolský vypadal unaveně. Přičísl si neposluné vlasy a spustil: Myslím, e děláme zbytečnou práci.” To nezní povzbudivě,” zavrčel jsem.

Jeden výsledek mám. Z třiceti adres, co jsem obhával, mi zůstaly čtyři,”

Jak to?” Někdo má auto v opravně, pár jich je pracovně mimo Prahu a podle toho, jak vozidla vypadají, v kritickou dobu s nimi nejezdili. Na to je prané prostředí výborné.” A zbytek?” Alibi jako hrom. V inkriminované době byli vude jinde, jen ne tam, kde by podle nás měli být.” Kde je Hon?”

Od rána jsem ho neviděl. Rozdělili jsme se.” Udělej si kafe, jestli chce.”

Rád. Vám taky?” Přikývl jsem. Hon volal kolem páté, e má jetě asi tři adresy a pak e by přiel. A skončí, bě domů, informaci bude podávat ráno.”

Díky, v sedm jsem u vás. Kolského jsem propustil taky. Zkusil jsem vzít za kliku u éfovy kanceláře. Bylo otevřeno. Seděl v oblacích dýmu a s tukou v ruce četl. Sem tam něco zakrtával. Okolí nevnímal. Zakalal jsem.

Co chce?” Sundal brýle a odloil tuku. U má pachatele?” Ne, ale vím podstatně víc, ne jsem věděl ráno.” To se předpokládá. Tak spus.”

Poslechl jsem. Vechno je hezký, tak jen ádný tanečky okolo a pořádně do toho s klukama lápni.” Ano. Ale potřeboval bych jetě jednoho člověka, posilu, do té spořitelny.” Hrozivě si mě měřil. To tam klidně můe sedět měsíc, a úplně zbytečně.” To je sice moné, ale já jinou monost nevidím.”

Kdy přijde Koál?” Zítra jde na kontrolu, tak snad v pátek.” Dobře. Uvidíme ráno. Zastav se.”

Doma jsem v klidu povečeřel. Lítostivě jsem pokukoval po gauči. Hned bych si dal malý odpočinek vlee, ale musel jsem jít ke Dvěma holubičkám.

Přijde brzy?” vyzvídala bez nadení manelka. Jak to vyjde.”

Nemůe si dát aspoň na chvíli pokoj?” naléhala s nekonečnou trpělivostí.

Vdy jsem byl minulý týden skoro kadý večer doma,” odporoval jsem.

Hleděla na mne vyčítavě. Oblékl jsem se a vyrazil. Vinárna zela prázdnotou. Jen dvě dvojice seděly u stolečků, zcela zahloubány do sebe. Posadil jsem se na otáčecí barovou idli. Uhlazený barman čistil sklenice. Kadou pečlivě protočil v bílé utěrce a prohlédl proti světlu. Dobrý večer. Máte přání?” uvítal mne s profesionální úsluností. Bílé, chlazené, sladí.” Byl by tu Mukát.”

Otevřený od včerejka?” Nikoliv, budu načínat novou lahvinku. Můe být?”

Zkusím to.” V koutě vinárny jsem zaregistroval prostor pro tři hudebníky.

Přesto, e jejich idle byly oputěny, slyel jsem vtíravé tóny houslí. Linuly se od tmavočerveného závěsu. Barman mi nalil. Máte tu klid a hezkou hudbu,”

začal jsem hovor. Do půl jedenácté je tady opravdu příjemné posezení,”

prohlásil a v duchu si mne zřejmě typoval. Hudbu nekomentoval. Jetě jsem zde nebyl.” Vím. Tázavě jsem na něho pohlédl. Pamatoval bych si vás,” dodal klidně. Máte pamě na lidi, co je dobře.” Hledáte někoho, nebo někoho čekáte?” Hledám.” Sahal jsem pod sako. Nemusíte. Tuím, od čeho jste.”

Mám to snad vytetováno na čele?” Instinkt. Nic víc, nic míň. Pohybuji se ve keftě přes třicet let.” Vyndal občanský průkaz inenýra Bárty.

Znáte toho pána?” Podíval se na fotografii a ani nemrkl. Poslední sklenici poloil na své místo, protřepal utěrku a dvakrát přeloil. Hudba dozněla. Otočil se k závěsu: Znám ho. Je to inenýr Bárta.”

Rozhrnul závěs a vyměnil kazetu v magnetofonu. Pak se vrátil k pultu.

Kdy tady byl naposled?” prohodil jsem konverzačním tónem. Minulý pátek.”

Snail jsem se potlačit vzruení. Raději jsem chvíli mlčel. Sám?”Ano.”

Úplně sám?” Nejdřív seděl u baru jako vy a pak, kdy začalo být runěji, se přesunul tamhle k tomu stolku.” Ukázal rukou do rohu pod barem. Pil?”

Víno. Vypil toho dost, ale opilý nebyl. Jak často k vám zael?” Jednou, dvakrát týdně. Na hodinku, na dvě.” To mu nestálo ani za to,” pronesl jsem pochybovačně. Nechodil sám. Dřív měl vdycky společnost. Dámskou.

Myslím dámskou společnost v jedné osobě.” A v pátek tedy přiel sám. jak dlouho se zdrel?” Nevím přesně, ale asi do čtyř, do půl páté.” Začíná to do sebe zapadat. Zachoval jsem ledový klid a raději se napil. Vyndal jsem cigaretu a barman mi připálil ronsonem. Kdy tady byl naposled s tou dámou?”

Asi před měsícem. Od té doby chodil vdycky sám. Byl zadumaný, spí

smutný. Pil víno a nepřítomně se díval před sebe. Nikomu nepřekáel, s nikým nenavazoval hovor. Ani já jsem se ho nesnail rozptylovat.” Chtěl jsem se ptát dál, ale omluvil se a el k jednomu stolečku, kde seděli hosté. V rozvlněném závěsu se objevila mladičká servírka. Přehlídla mne jako kus nábytku. Nalila si sklenici vody, naráz ji vypila a zmizela. Jak se k sobě chovali?” zeptal jsem se barmana, kdy se vrátil do svého původního postavení. Mile. Důvěrně, řekl bych. Občas si stiskli ruce nebo ji pohladil. Stále se usmíval a oči mu zářily. Ta dáma za to stála, choval bych se asi stejné Jako on.” Láska. Pět vkladních kníek s pěti písmeny, kadé z nich bylo heslo, klíč, který měl otevřít lásce budoucnost.

Zamilovaný Inenýr Bárta. Poznal byste ji?” Zajisté.

Náhle mi svitla mylenka. Dopil jsem zbytek vína a zaplatil. Spěcháte?”

Jetě se vrátím. Rezervujte mi místo.” Bez obav. Dnes bude návtěva slabí.”

Hodil jsem na sebe kabát a vyel do studeného večera. Chytil jsem tramvaj a zajel do práce. Z trezorku jsem vyndal spis a vzal fotografii neznámé eny.

Zkusit se můe vechno. Za slabou hodinku jsem znova seděl u baru. Snímek jsem ukázal barmanovi. Máte opravdu těstí, je to ona . Oddechl jsem si. Avak barman pobledl. V první chvíli jsem nevěděl, proč. Nejste, doufám, její manel?” zeptal se s nejistotou v hlase. To mě pobavilo. Buďte klidný, nejsem.

Řádil bych asi jinak”. Do obličeje se mu vrátila barva. Mohu vás pozvat na skleničku?” navrhl jsem mu. Kadé leknutí se má zapít, aby se adrenalin vrátil zase tam, kam patří.”

Rozpačitě se uklonil, ale vzápětí nasadil profesionální úsměv. Mohu navrhnout pohár Bikini?” Copak to je?” Nechte se překvapit.” Rozhlédl jsem se kolem.

Vinárna se rozhojnila o dvě eny, které rozhodně nevypadaly, e by sháněly zlotřilé manely. Spí tak starí, mohovité pány. Tak prosím,” naservíroval dvě sklenky. Podíval jsem se na tu svojí. Okraj měla zdobený cukrem, uvnitř se krčila zlatohnědá tekutina a srpek citrónu. Ochutnal jsem to. Bylo to silné, lahodné a studené. Jak ho oslovovala?” ozval jsem se naléhavým tónem.

Paní Naďa? Rudolfe mu říkala.” Stiskl jsem opěradlo baru Naďa. Naděda Kabíková. Bylo mi to jasné, je vdaná a má dceru. Tatínek nemá rád, kdy

maminku volá nějaký pán. Pan Kabík zřejmě něco tuil. e by on? Vechno je moné. V kterých dnech sem chodili? Zpravidla to bylo úterý a čtvrtek. V

pondělí málokdy a v pátek nikdy.”

Dělali velkou útratu?” Přijde na věc. Sedmičku bílého, někdy lehkou večeři nebo studenou kuchyni. Od padesáti do stovky. Přiel s nimi někdy třetí společník?” Zavrtěl proedivělou hlavou. Vdy byli jen sami dva.”

A pořád v dobré pohodě? ádné mračení nebo spory?” Ne sem začal chodit sám, tak u se spolu tolik nebavili, moná, e se mezi nimi něco pokazilo. Ale nehádali se tu nikdy. Spí mlčeli.” Doprovázel ji domů?” To nevím, ale vdy odeli spolu. Dvakrát nebo třikrát se vrátil sám, sedl si za bar a dal si nalít.”

Jak se tvářil?” Spokojeně.” Nikdy se vám s ničím nesvěřil?” Ne. Jen jednou se ptal, jestli umím hrát karty. Musel jsem ho zklamat. Karty nesnáím.”

Co na to říkal?” e karty jsou svinstvo, ale taky nádherná váeň.” To říkal?”

Jo, ale nijak to nerozváděl a já se neptal. Měl jsem na jazyku jetě poslední, důleitou otázku. V pátek se tedy pan inenýr zdrel přes zavírací hodinu.

Odcházel sám?” Nebylo to u něho obvyklé, aby se tak dlouho zdrel. Vypadal dost unaveně. A z podniku el sám.” Děkuji. A mějte na paměti, e ná

rozhovor byl jen pro nae ui.” Spolehněte se, klaním se, na shledanou.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

el jsem notný kus pěky, abych dopřál plícím čistí vzduch. Měl jsem o čem uvaovat. Soudruhu nadporučíku, lítal jsem jako listono, a úplně zbytečně.”

Podporučík Hon se tvářil neastně. Počkáme, a přijde Kolský, pak uvidíme, jak dál.”

Podal jsem mu úřední záznam s čísly, která jsem opsal z Bártovu telefonního diáře. Zjistí majitele stanic,” uloil jsem mu. Provedu.” Jdu za éfem. Kdyby někdo volal, skoč pro mne nahoru.” Přemýlel jsem, jak vyřeit tu spořitelnu,”

hlásil jsem náčelníkovi současně s pozdravem. Náčelník si opřel prsty o stolní desku: A co jsi vykoumal?” Kdybyste zavolal na oddělení nejblíe spořitelny a řekl jim, o co nám jde, dalo by se to nějak zajistit. Na vyřízení vkladu nebo výplaty se čeká někdy i dvacet minut, jestlie někdo přijde poádat o výplatu 

vkládat bude těko  mohou ze spořitelny hned zavolat naim hochům v Krakovské ulici. Jinou monost nevidím.” Sluný nápad, dám ti vědět, jak jsem to dojednal.” Pak jsem informoval náčelníka o poznatcích, které jsem získal U dvou holubiček. éf byl spokojen.” S nadstrámistrem Kolským jsem si po návratu do své kanceláře sedl ke stolu a probírali jsme dalí postup. Kolský bude pokračovat na volhách. Prověř nejdřív ty, které jsou v opravně. Od kdy a s čím.” Hleděl na mne nechápavě. Je třeba získat jistotu, co můeme vynechat a čemu se musíme věnovat.”

Obrátil jsem se na podporučíka Hona. A zjistí vechny účastníky telefonních stanic. Jak jsem ti řekl, dej mi vědět. Kdy to bude centrála nějakého podniku, udělej poznámku.” Kde vás najdu?” Jdu se teď poohlédnout po panu Kabíkovi. Vrátím se sem. Za hodinu bych mohl být zpátky. Moná, e přijde můj spolupracovník, nadporučík Koál. Zdrte ho tady.” Sbalil jsem tuku a blok a vyrazil do ulic, jako vdycky. Stále stejná práce chodím, běhám, hlavně, abych u měl pachatele pod palcem.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Manelé Kabíkovi obývali byt v prvním poschodí, jak jsem zjistil na desce s vizitkami u hlavního vchodu v přízemí. Dům celkem tichý, značně starý.

Vysoké stropy, rozlehlá chodba a stařičký výtah. Za úklid domu odpovídá Z. álek, dočetl jsem se a vydal se za ním do suterénu. Zaklepal jsem.

Něco vrzlo, pak se ozvaly tiché kroky a skřípavý hlas. Kdo je?

Potřebuji mluvit s panem álkem.” Je v práci. Přijde ve čtyři.” Kde ho najdu?” Dělá údrbáře u opébéhá, těko ho seenete.“Tak jsem to zatím vzdal.

Vyel jsem na ulici a bezradně se rozhlíel. Poněkud stranou se krčily úzké dveře s nadpisem na horním portálu. Hlásal, e se lze uvnitř občerstvit. V malé místnosti s jedním podlouhlým stolem k stáni jsem spatřil kulaoučkou potovní doručovatelku s obrovskou branou a místního penzistu, který dopíjel deci červeného. Objednal jsem si noku párku a lahvové pivo. Doručovatelka na mě vrhla krátký, ale zkoumavý pohled. Nezjistila nic, co by ji mohlo zajímat, tak se obrátila k dědovi. Vy ten důchod necháte tady,“zaertovala a měla se k odchodu. Ale kdepak, paninko. Kdy jsem byl enatý a měl malý děti, vycházely mi penízky tak na dvě piva. Teď jsem sám a můu si dovolit krapet vína.” Prohlásil s neoblomnou jistotou k odcházející poačce, která zjevně neměla na dalí povídání čas.

Vypadá slibně,” řekl jsem nahlas, kdy mi popelavě zbarvená obsluha muského pohlaví podala párek. Snad se mi povede přimět dědu k hovoru.

Tady je uzenina vdycky čerstvá,” poznamenal děda, jako kdyby chtěl bránit svůj salón. Jaké pijete?” zeptal jsem se ho. Jeden druh, pane, oni tady jinej nemají.” Dejte si jednu na mě, ukneme si.” Děkuji, mladý pane.”

Obsluha mu podala pohárek a odela do zadní místnosti. Na zdraví,” řekl důstojně a napil se. Vy jste zdejí?” zeptal jsem se dědy. Přes padesát roků tady iju, pane, to je celej věk.” Nevíte, kde bydlí Kabíkovi?” Před chvílí jste z toho baráku vyel, víme?”

Znáte ]e? ,,A pročpak?” Hledám pana doktora Kabíka a nevím, kde pracuje.” Miroslave,” křikl děda směrem ke dveřím. Neví, kde dělá Kabík?”

Nikdo mu neodpověděl. Asi je na dvoře, ale on to bude vědět. Kabík tu bere láhvový pivo.” Volals mě?” ozval se bledolící bufetiér. Hele, tady mladej se ptá, kde dělá Kabík. Neví to náhodou?” Počkejte, nákupčího, ale kde, to přesně nevím. V nějakém drustvu.” A ona?” Děda si lokl. Ta bude nejspí

zaměstnaná někde, kde se málo dělá a hodně platí. Ta si, panečku, chodí.

On si ji ale hlídá, je na ni jak čert.” enskou nikdy nikdo neuhlídá,” dodal obsluhující s jistotou zkueného psychologa. V kolik chodívají domů?”

Ji je vidět málokdy, moná, e někde jezdí, co já vím, ale on se tady mihne kolem páté, esté.” konstatoval s přehledem vedoucí bufetu.

A co jste jim jako chtěl?” tahal ze mne děda. Ale, mám vyřídil nějaký vzkaz.”

To tady budete muset počkat do večera,” prohlásil děda rezolutně a pohlédl na prázdnou sklenku. Tolik času nemám.”

Venku zaskřípaly brzdy auta. Děda poodeel ke skleněné výplní dveří. Pane, to je ale náhodička,” zvolal radostně a otevřel dveře. Mladá paní,” křikl do ulice, čeká vás tu nějaký tramák. Počkejte momentík.” Poloil jsem na stůl desetikorunu. To je dobré, díky.” Pěkný pořízení mladej,” řekl děda a spiklenecky přimhouřil oči.

Rychle jsem vyel na ulici .Taxikář právě odjíděl. Vypadala zajímavě. Světlý volný plá, perfektní účes na první pohled pečlivě udrovaná.

Ruce v bílých rukavičkách drely lehký kufřík a cestovní taku. Kdy jsem se k ní přiřítil, tázavě na mě pohlédla. Jsem nadporučík Beránek z kriminální sluby. Potřeboval bych s vámi mluvit.” Co si přejete?” otázala se chladně.

Své přání jsem právě vyslovil.” Tady na ulici?” Vyzařovalo z ní opovrení.

Kdybyste měla chvíli čas, mohli bychom si promluvit buď u vás nebo někde jinde.” U nás je to vyloučené. Nebyla jsem skoro týden doma, chápejte..

Počkám na vás tady.” Zajímalo by mne, proč.. Dozvíte se to a pochopíte.

Nemějte obavy, nejde o nic váného, předstíral jsem zrychleným hlasem.

Dám si věcí domu a jestli chcete, počkejte na mne třeba, no, vpředu v Savarínu, stejně musím do Prahy. Podívala se na hodinky: Za hodinu “bych tam byla.”

Budu vás čekat, ale přijďte určitě.” Spolehněte se.” Rychle zala do domovních dveří. Také já jsem se obrátil k odchodu. Děda na mne z bufetu mával zdvienou pravičkou, zřejmě mi přál úspěch v lovu. Spěchal jsem na nejblií zastávku tramvaje. Naďa Kabíková, ena, která zřejmě ví, co chce, avak patrně neví, co se stalo s inenýrem Bártou. Za hodinu budu i já vědět víc.

Čekání v kavárně Savarín jsem si krátil obligátní kávou a novinami. Čas ubíhal a pani Kabíková nikde. Kávu jsem dopil. Vrchní na mě nepřívětivě zamoural očima, kdy procházel kolem stolku. Po půldruhé hodině marného čekání jsem si uvědomil, e jsem skočil na píček. Zaplatil jsem a el z kavárny zavolat. U

Kabíků telefon nikdo nebral. Rozhodl jsem se, e déle čekal nebudu.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

V kanceláři vládl ruch. Mirek Koál právě dovyprávěl jeden z drastických případů své sluby. Kolský a Hon pozorně poslouchali. Nazdar, marode, jak se cítí?” Výborně, zítra jdu dělat. Nemůu bez tebe být. Horečka mne netrápí, kalu jen po cigaretách, zkrátka, jsem připraven.” To jsem dost rád.”

Unaveně jsem si sedl za stůl. Zail jsem právě teď malý převoz,” svěřil jsem se kolegům. To je normální,” povzbudil mně nadporučík Koál.

Sjednal jsem si schůzku s jednou zaiímavou dámou,ale neračila se dostavit.

Marně dumám proč.” Věděla, kdo jsi ? Pochopitelně.” Hlasitě se rozesmál.

Co je na tom, prosím tebe, k smíchu?” Třeba na to přijde sám.” Kolský a Hon se tvářili dost nechápavě, co mě nepřekvapovalo, protoe vztah mezi Mirkem a mnou je něco tak specifického, e nezasvěcený asne. Nechtěla s tebou mluvit, proto nepřila.” To vím taky, ale proč?” Povaovala tě za frajera, který se s ní chce originálním způsobem seznámit.” Dej pokoj aspoň teď, ano?” Kde to bylo?” Před domem, co bydlí ” Na ulici? No to je ale vyloená nevychovanost.

Oslovovat cizí eny na ulici. To tedy asnu ” Tak dost! Větřím něco jiného. Vy dva,” ukázal jsem na Hona a Kolského, se seberete a pojedete pro ni.

Pro paní Kabíkovou. Bez ní se mi nevracejte.” Dal jsem jim adresu.

A tebe zasvětím do celé situace, pak tě legrácky přejdou.”

Jak jim to jde?” zeptal se Mírek, kdy odeli. Snaí se. Chu mají taky.”

Tak to je dobré , povídej, hořím nedočkavostí.“Vechno jsem mu vysvětlil, jak jsem nejlépe uměl. Kdy jsem skončil, bylo hodnou chvíli ticho. Kabíková zřejmě něco ví,” prohodil zachmuřeně. Prosím tě, jak můe něco vědět, byla na sluební cestě. Já ji zastihl přímo při návratu.” To je pravda, ale mohla telefonovat. Taky mohla mít vzkaz.” Snail jsem se ho usadit tím, e jsem řekl, jak jsem dopadl, kdy jsem k ní do bytu volal. Nenechal se od radit.

To se pozná, a ji přivedou. To chce klid.” Začínám ho pomalu, ale jistě, ztrácet,” přiznal jsem. ádné obavy. Myslím, e jsi na správné stopě.”

Má na to vechno nějaký názor?” .Jistě. Zřejmě půjde o peníze. Moná o způsob jejich nabytí.” Místo odpovědi jsem vzal telefon a zavolal do bývalého zaměstnání inenýra Bárty. K aparátu jsem dostal vedoucího Sýkoru.

..Kolik si vydělával Inenýr Bárta? Myslím průměrně za měsíc. Potřebují to vědět co nejdříve.” Chvílí přemylel. V průměru asi dva a půl a tři tisíce.”

Děkuji za informaci, jetě jednu otázku, pane inenýre. Nevyhrál náhodou Bárta ve sportce nebo někde jinde?” Vyhrál. Máme zde rozpis pro celou partu.

Předminulý týden jsme zabrali, kadý dostal sto osmdesát korun. Jak to víte?”

jen jsem si povzdechl. To je vechno. Děkuji a na shledanou.”

Mirek tuil, proč jsem si povzdechl…Vyhrál ve sportce sto osmdesát korun. Ty mu zaručeně pomohly k takové sumě na kníkách! Z platu to taky neuetřil.”

Podle mne ty prachy získal jinak. A jak jinak ne trestnou činností?”

Jene my musíme zjistit, jakou.” Nepůjde se najíst?” Jetě chvíli se zdrím.

Třeba se kluci ozvou.” Ozvali se. Nejdřív veel nadstrámistr Kolský.

Máme ji tady. Čeká na chodbě a tváří se jak bůh pomsty,” hlásil poněkud nesluebně. Přiveďte ji sem.”

Vela. V očích měla těko utajovanou zlobu. Kdy se na mne podívala, zarazila se, ale neřekla nic. Nabídl jsem jí idli. Odlote si, bude to trvat déle.”

Myslím, e ne.” V Savarinu, kam jste slíbila přijít, byste si určitě odloila.”

To nechte stranou. Mne by spí zajímalo, co vás opravňuje k tomu. abyste mne dal předvést jako nějakého zločince,” odsekla bez stínu obav nebo strachu.

Hned se to dozvíte. Ale ne začneme, nikdo vás nepředvedl, jsem přesvědčen, e jste byla poádána, abyste sem přila. Kolegové vás jen doprovodili, abyste nebloudila.”

Div nevybuchla, ale ovládla se. Jestli je někdo u Kabiku pánem, tak je to určitě ona. Provokativně se podívala na hodinky. Spěcháte?” Jestli to nevíte, tak jsem zaměstnaná.” Vá občanský průkaz” Zalovila v kabelce. Tady je.”

Zběně jsem ho prolistoval. Bylo jí třicet pět let. Dívala se na mne pohoreným výrazem. Dozvím se konečně, o co vám jde?” Místo odpovědi jsem se zeptal: Znáte inenýra Bártu?” Nehnula brvou. Výraz její tváře se nezměnil. Ne.”

Nadporučík Koál se usmál, ale tak, e nic nepostřehla. Nechtěl jsem ji přemlouvat, ani na ni útočit. Mlčky jsem otevřel desky a vyndal její fotografii, kterou jsem nael v bytě zavraděného. Letmo se na ni podívala, pak se zarazila a trochu zrudla. Kde jste to nael?” vydechla. V bytě inenýra Bárty.”

Poprvé se pokusila o vlídnějí pohled…Znala jsem ho, ale u ho neznám, abyste rozuměl . Rozuměli jsme dobře. Chabý pokus zahrát prvotní le do autu.

Jak jste ho znala?” Povrchně, jako známého.”Povrchně, jako znamého.

Opět le. Myslela si, e fotka je jediný trumf, který máme v ruce. Jene já měl jetě výpověd barmana od Dvou holubiček. Kdy chcete, pani Kabíková, hrát tuhle roli, klidně na ni přistoupíme, pomyslel jsem si. Jak se ta fotografie dostala do jeho rukou?” Mile jsem se usmíval. Chytla se do vějičky jako hypochondr veléku.

Náhodou, víte? Rudla byl toti takový, jak bych to řekla, no, rád sbíral fotky svých známých a kdy jsem mu jednou, jí nevím při jaké příleitosti, ukazovala rodinné snímky, tenhle mi vzal a nechal si ho.” Proč říkáte, e byl ?”

Ale s tím jsem si na ni nepřiel. Z jednoduchého důvodu. Protoe jsem s ním přeruila styky. Proto říkám, e byl.” Nyní zřejmě mluvila pravdu. Chytrá enská, ale trochu zapomněla na souvislostí.

Ze vech sil se snaím vyvolal dojem, e Bárta byl takový nezajímavý známý, náhodný známý, jakých v ivotě potkáme dost a dost. A to nebylo dobře. Pro ní.

To ve mi leccos napovídalo. Musela mi číst mylenky, protoe zahrála masku úzkosti: Stalo se něco? Provedl Rudla něco a odvolává se na mna?”

Zavrtěl jsem hlavou. Byl zavraděn.” I pod hebkou vrstvou krémového dermacolu bylo vidět, jak zbledla. Prsty rukou ji zatancovaly na klíně.

Snaila se rychle ovládnout, ale tak rychle, jak chtěla, ji o zase nelo.

To vám nemohu věřit, hlesla s úzkostí v hlase. Budete muset, paní Kabiková, protoe je to pravda.” Já jsem myslela, e něco provedl, ale tohle jsem …” Co by měl provést?” Mlčela. Cítil jsem, e usilovně přemýlí.

Oči měla zabořeny někam dolů a jen dvakrát na mne rychle pohlédla.

Tak co, paní Kabíková?” Promiňte, já myslela, tedy nemyslela, mohl přece něco provést. Občas se kadému něco stane, ne?” Ano. jene vy jste měla na mysli konkrétní věc,viďte?” Měla. Vlastně, ani ne.” My máme čas, řekl Mirek klidně.

Někdy hrál karty. Byl takový bláhový, myslím, e hrál o peníze.”

V hospůdce a desetníkový mariá, ne?” Nezdrel jsem se ironického tónu.

jednou se chlubil, e hrál o větí peníze a bylo to plátno, nebo jak se tomu říká.” Povězte nám vechno, co o Bártovi a o jeho kartách víte.” vyzval jsem ji mírně. Karty! Na to jsem nepřiel. Inenýr Bláha hrál karty o velké peníze.

Kadý má nějakého koníčka nebo váeň, ovem společenská úroveň zájmů je velice kolísavá. Moc toho nevím. Opakuji, e mi jednou řekl o kartách, e si někdy zahraje a e má těstí, e zpravidla vyhrává.” Najednou mne napadlo, e bych se jí neměl ani slovem zmínil o vkladních kníkách Nedovedl jsem si dobře tu mylenku zdůvodnil, ale poslechl jsem. Pohledem jsem zavadil o Mirka. Dával mi znamení, abych odeel vedle. Vstal jsem. Kabíková na mne číhavě, jako kočka na lovu, hleděla zpod dlouhých řas. Moment,” řekl jsem a vyel na chodbu. Mirek za mnou.Proč to tak protahuje? Proč na ní nevyjede

se vím, co máme v ruce?” Nedovedu ti to vysvětlil, ale nějak se mi nechce.”

Zatím se vzpamatuje a bude amen. Víme dost na to, abychom mohli udeřit naplno. Uvědom si, e a na nepatrné detaily kloue, vymýlí sí a zapírá.

Přesto bych doporučoval…” Dobře, ale nemluv o kníkách.”

Nechápavě pohodil hlavou, pak otevřel dveře. Sedl jsem si proti Nadě Kabíkové tak, aby se mi musela dívat do očí. Pak jsem jí oznámil: To, co jste nám řekla, je vechno hezké, a na jeden nepatrný detail.

Jaký?” zeptala se tie. Nemluvíte pravdu . Vědomě neříkáte pravdu.”

To si vyprouji,” takřka vykřikla. Nejsem ádná lhářka!

Neřekl jsem, e jste lhářka. Kdy nedáte jinak, tak vám povím malý příběh, dovolíte?” Sklonila hlavu. Co ode mne chcete?”

Pravdu o vás a inenýru Bártovi. Jakou pravdu?” Je jich snad povícero?”

Neodpověděla. Jak chcete. Dobře, nutit vás nebudeme. Vyetřujeme vradu.

Hledáme pachatele. Ve mue být důleité, ale vy mlčíte Třeba nám pomůe vás manel.” Ne! To né Oni se neznali? Ne. Já a Rudolf jsme se milovali.

Řekla Rudolf ne Rudla, jako před chvílí, ale Rudolf. Viml jsem si první nesmělé slzy, která se jí pormalu objevíla na tváři Diskrétní projev citu v této podobě zapůsobil mnohem silněji ne hořekování. Jak dlouho to trvalo?”

Skoro dva roky.” A přestali jste sami. opravdu?” Ano. U to dál nelo. Asi před dvěma měsíci jsme se rozeli.” Natrvalo?” Já ano. Rudolf tomu nechtěl věřit, povaoval to za nervovou krizi, tak čekal. Tvrdil, e počká tak dlouho, jak budu chtít. Nemělo smysl mu to vymlouvat a dohadovat se s ním.”

..Manel něco vytuil?” Prudce zavrtěla hlavou: Ne, vůbec ne.” Proč jste se rozeli?” . Začala jsem se ho bát, protoe se proti dřívějku najednou choval krutě a zle. Nemohla jsem to nervově vydret. Doma mám klid a pořádek.

Manel není zlý, i kdy ná vztah neoplývá přílinou… rozumějte mi…”

Inenýru Bártovi se patrně hroutil jeho sen. Kvůli ní sháněl peníze bůhví jakým způsobem. Zaloil vklady. Kdy vycítil, e vechno končí, přestal se o peníze zajímat a vysedával tam. kam dlouho chodili spolu a kde se cítili spokojeni. Klíč k záhadě bude ve způsobu získání peněz, to jsem tuil. Kdy jste ho viděla naposled?” Přesně nevím. Budou to tak dva městce, moná víc, opravdu nevím.” Protoe neznáme pachatele, je podezřelý kadý, kdo se s ním stýkal.”

Vletěla do nastraené pasti jak vyplaený zajíc.

To se mne netýká, byla jsem na sluební cestě.” Jak víte. kdy se to stalo?”

Mirkův hlas zazněl mrazivě a krajně nepříjemně. Oči se jí rozířily strachem.

Celá se schoulila do sebe. Od koho to víte?” Já … já tedy vechno řeknu.”

..Chcete kávu?” zeptal se Mirek. Mlčky dala najevo, e ne. Kdy jste se mnou mluvil před domem a já slíbila, e přijdu do Savarinu. opravdu jsem přijít chtěla.

Doma jsem se převlékla a pak jsem si vzpomněla, e bych měla zavolat do práce a ohlásit, e jsem v Praze. Zvedla jsem telefon a zavolala vedoucího. Nebyl přítomen, ale sekretářka mi řekla, ze mám přijít a v pondělí. Byla jsem celkem ráda e nemusím do práce hned. Pak zvonil telefon znova ,ani jsem ho nechtěla zvedat, ale zvonil vytrvale. Byla to jetě sekretářka a oznámila mi. e mám od úterka v práci vzkaz, abych volala na jisté číslo je prý to naléhavé. Nadiktovala mi ho, ale nic mi neříkalo .Telefon na Rudolfa jsem znala zpaměti, i kdy

jsem mu volala snad dvakrát za celou dobu naí známosti.” Cítil jsem jisté nervové vypětí, ale mlčel jsem. Tak jsem zavolala. Ozval se mi muský hlas.

Představila jsem se jsem rád, e voláte, řekl. Měl ochraptělý hlas, zdálo se mi, e mluví zdaleka.S inenýrem Bártou se stala váná věc, povídal. Měla by jste mlčet za kadou cenu. Navrhl, abych si s ním dala schůzku. To jsem odmítla.

Nijak nenaléhal, ale řekl. e moná budou nepříjemnosti, tak abych o tom přemýlela Pak jsem si vzpomněla, e i vy jste se chtěl se mnou sejít v Sávarinu a řekla jsem si. e raději nikam nepůjdu.” Schůzka s člověkem, který něco ví o Bártově konci. V duchu jsem zuřil, e na tu schůzku nepřistoupila Nahlas jsem řekl: Můete mu jetě zavolat?” Podívala se na hodinky. Ano. mohu čeká, e se ozvu.” Mohla byste nám velmi pomoci, kdybyste si to jako rozmyslela a na to setkání la.” Přemýlela. Pak zdráhavě nadhodila; Mám dělat volavku?

Znovu opakuji, e od vás chceme pomoc ve velmi váné věci.”

Tak moment. Zalovila v kabelce a vytáhla papírek s telefonním číslem.

Koutkem oka jsem to číslo zachytil. Vezmeme vůz, času máme jetě dost.

Budete telefonovat ze svého bytu. Jen tak pro jistotu. Souhlasila. Není ale uklizeno.” My vám uklízet nebudeme,” prohlásil Mirek a balil se do huňaté ály.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

S nepořádkem v bytě to samozřejmě přeháněla. Viml jsem si, e mají dva aparáty. Jeden v malé hale, druhy v obývacím pokoji. Otočil jsem se na Mírka: Ty bude tady, já si to poslechnu vedle.” Na adresu Kabíkové jsem prohodil: Zachovejte klid. Řekněte, e sice nevíte, co by se mělo stát, ale e přijdete. A zeptejte se. co dělá Rudolf.” Kdy vytáčela číslo, které jsem si u v kanceláři zapsal, trochu se jí chvěla ruka. Na druhé straně zvedl někdo sluchátko a mlčel.

Ani jsem nedýchal, mluvítko jsem pro jistotu ucpal kapesníkem. Kabíková.”

Jak jste se rozmyslela?” Hlas zněl opravdu jako z dálky. Nevím, co se mohlo stát, ale na schůzku přijdu. Kam?” Vinárna U Fausta. V půl páté. Víte, kde to je?” Ne.” Karlovo náměstí, po pravé straně a skoro vzadu, kdy jdete od techniky k Moráni.” Kde je Rudolf?” Vechno se dozvíte.” Náhle se hlas změnil v úlisnou zvukovou kulisu. Odkud voláte?” Z domova.”

Zavěsil bez pozdravu. Bude volat,” řekl jsem. Zvedněte to a po třetím zvonění.” Nyní jsem nemohl riskovat odposlouchávání na dru hém aparátě. Stál jsem v obýváku na hustém koberci s vysokým vlasem, poblí vestavěného ministolku, kde telefon leel.

Za tři minuty zazvonil. Skoro jsem se lekl. Majitelka bytu zvedla sluchátko mezi třetím a čtvrtým zazvoněním. Kabíková.” Ticho, pak někdo zavěsil. To byl on,” řekl jsem. Začínám mít strach,” ozvala se stísněně. Vy se bát nemusíte, je opatrný a nemá čisté svědomí.” Měl jsem tisíc chutí ji neopoutět, kdyby náhodou chtěla udělal něco nepředloeného. Nadporučík Koál mě zachránil.

Zveme vás na oběd.” navrhl. Ne, děkuji, nemám hlad, ani chu.”

Měla byste jít s námi,” opakoval jsem mírně.

Kam. prosím vás. Stačí snad, kdy tam přijdu, jak bylo dohodnuto.

Náhle jí svitlo. Vy mi nevěříte?! Pokrčil jsem rameny. Co kdy vám to překazí manel?” To si netroufne.Nikdy se mi nepletl do mých věcí.”

Co jsem jí věřil. Za chvíli přijde dcera ze koly pronesla váně.

Dobrá, nemusí nás tady vidět,” souhlasil jsem. Za malou chvíli jsme s Mirkem uháněli zpátky na oddělení. Náčelníka jsem informoval stručně, ale věcně.

Pokyvoval hlavou. Pak jsem vyslovil přání, zda by pro nás uvolnil svojí sekretářku Marii. Na odpoledne. Nejdřív se zarazil, ale pak mávl rukou: Dobře, ale ne abyste ji kazili.” Já i Koál jsme enatí,” udal jsem na omluvu.

To není ádná záruka. Aspoň pro mne ne. Tak jde s námi na oběd,” oznámil jsem v náčelníkově předpokoji sekretářce.Jak to, u jsem byla v závodce

Můe jíst jetě jednou. Soudruh náčelník dal souhlas. Bude to sluební oběd.

Půjdeme ve tři. Tak pozdě?” ..Podle vech pravidel je to nejlepí čas. Pak u se nevečeří a tím pádem netloustne.” Kam půjdeme?” Nae tajemství, brzy se vechno dozví.”

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Marie přila před třeli hodinou. Usmívala se. Nabidl jsem jí idli. Koál si ji prohlíel a spokojeně pokyvoval hlavou. Je to, Honzo, jasné, ani ten nejzkuenějí znalec hostů by nepoznal, e nae trojice se bude bavit v podniku ve sluební záleitosti. A jetě to vylepíme tím, e ji občas pohladíme nebo vezmeme kolem ramen. A vůbec  budeme se chovat přítulně.” Zamikala očima. Tohle taky soudruh náčelník schválil?” Detaily jsme neprobírali.

nechtěl jsem to zdrovat”

Oba vás upozorňuji, e se brzy budu vdávat a nechci si kazí i názor na mue.”

To vůbec nepřichází v úvahu,” ohradil se Koál. Stručně jsem Marii vysvětlil, o co půjde. Začalo ji to zajímat, jestli to vyjde podle plánu, budu snad mít spokojený víkend,” prohlásil jsem na závěr porady. Zavolal jsem Kolského, který seděl ve vedlejí místnosti a psal seznamy prověřených majitelů aut.

Přesně jsem ho instruoval, co má dělat. Tvářil se spokojeně. To je konečně něco, na co čekám skoro celý týden,” řekl upřímně. Jetě si takových věcí uije, a tě bude hlava brnět.” Lokál U Fausta, který si vybral neznámý hostitel, je v suterénu. Krátce před čtvrtou jsme tam seli dvojitými schody. Panovalo zde ticho, poměrné přítmí. Hned u dveří po pravé straně, v malé atně bez obsluhy jsme pověsili kabáty. Dva tam u visely, ale ten dámský nevypadal, e by patřil paní Kabíkové. Zbýval jetě čas. Usadili jsme se tak, abychom měli přehled po celé místnosti. V zadním séparé svítila na stole svíčka a u ní se choulil párek mladých lidí. Marii jsme vzali mezi sebe. Za malou chvíli se objevil číník. Pod paí drel jídelní lístky a tvářil se neutrálně. Panstvo si bude přát?” Ty lístky,”

řekl Mirek tónem, jako kdyby jedl naposled, kdy ukončil maturitu.

Bez polévky?” Shodli jsme se, e polévku jíst nebudeme. Tady jsem jetě nebyla,” řekla Marie. S námi se dostane, kam bude chtít,” pronesl Mirek.

Čas plynul. Vrchní přinesl příbory a sdělil, e ta rotěná bude asi za patnáct, dvacet minut. Kuchař si dal záleet, Pomalu jsme dojídali, přičem jsme se obveselovali vtipy, abychom budili dojem, e se výborně bavíme.

Slyel jsem vrznutí dveří. Objevil se neznámý mu nahlas jsem se zasmál. Mirek se přidal. Vypadalo to v nervózně vypjaté situací poněkud komicky. Příchozí se pohledem zabořil do přítmí vinárny. Pak se vrátíl k atně a sundal kabal. Měl jsem tuení, e je to on. Sedl si ke stolku a čekal na vrchního. Nebyl to ádny třasořitka. Husté tmavé vlasy, iroká brada a dost vypracované ruce. Objednal si nějaké pití a čekal. Natáhl jsem ruku pro ubrousek a přitom se podíval na hodinky. Půl páté. Nejvyí čas. Zbytek jídla mně přestal chutnat.

Za pět minut se konečně objevila. Mu se mrtně zdvihl ze idle, udělal dva kroky a na něco se ji ptal. Přikývla. Pomohl jí z kabátu. Sedli si k jeho stolku.

Byli částečně kryti zdobenou mříkou, ale to mi nevadilo. Nenuceně jsme vitořili s Marií a občas vrhli pohled na pani Kabíkovou. Nadeně nevypadala.

Poručila si kávu. Viml jsem si. e jí mu něco vysvětluje tlumeným hlasem.

Dost se při řeči předkláněl. Okolí pozornost nevěnoval. Zatím. Po určité době vyndala kapesník a jemně si otírala oči. Rychle jsem se díval jinam. Najednou jsem měl pocit, e se o něčem dohadují. Ona kategorickým posunkem hlavy cosi odmítala, on se podozřívavě usmíval. Copak je asi na programu? Dopili jsme objednanou kávu. Dvojice, kterou jsme sledovali, stále jetě hovořila. Konečně se sbírali k odchodu. Mirek pohladil Maru očima a el sháněl číníka. Paní Kaíková poloila na stůl kovovou minci a vstala. Neznámý vstal také a kývnutím hlavy se s ní rozloučil. V atně se chvatně oblékla, pak za ní zapadly dveře. Oputěný chlápek očima hledal vrchního. Marie řekla nahlas: U musím jít, ahoj. Ahoj a příjemnou neděli. Mirek jí pomohl do kabátu, sám si ho vzal taky a odeli. Zatím to klapalo bez zavrzání.

Vrchní mého neznámého kasíroval. Poděkoval za .díko’ a zase se vzdálil. Vstali jsme skoro současně. Pak jsme li k atně. Byl vysoký asi jako já a měl utěenou ířku ramen. Zasmuilý výraz tváře ladil s tmavým rolákem a krátkou černou bundou. Koukám, e jste dopad stejně jako já,” začal jsem. Nadzvedl obočí a chladně mne olízl tmavýma očima. No, odela vám a mně taky.” Místo odpovědi cosi nesrozumitelného zabručel. Mohli bychom se pobavit spolu.”

Nejsem v náladě, lituji, pane,” zněla odpověď. Já myslím, e jetě dneska se do nálady dostanete.” Zpozorněl. Přivřel oči a bedlivě mne sledoval.

;,Vo co de?” zeptal se ledabylým tónem.

Mám nezřízenou touhu se s vámi poznat,” řekl jsem klidně, ale byl jsem také ve střehu, protoe jsem si vzpomněl na nedávný případ, kdy mne jeden chlapík podobné postavy docela sluně odrovnal. U jsem řek.” Stál těsně u mně.

Půjdete se mnou Bezpečnost. Přece tady nechcete dělat scény?” Rozhlédl se kolem. Vím co hledal. Jen jsem čekal, a to na mne spustí. Ve dveřích se objevil Mirek. Chlápek vydechl úlevou a vytvořil na tváři pokus o bezstarostný úsměv.

Proč tak tajemně, to bude zřejmě nějaký omyl,” spustil. Moná, e se mýlíme.

Někoho hledáme a vy jste mu dost podobný,” řekl Mirek. Zdálo se, e zkrotl.

Náhle se choval mírně, ale jeho oči prozrazovaly, jak mu v hlavě létají různé nápady. Na ulici jsme vyli, jako bychom k sobě odedávna patřili. U chodníku zaskřípěly brzdy naeho auta. Řidič otevřel dveře.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Vá občanský průkaz,” řekl jsem černé bundě, kdy jsme se posadili v mé kanceláři. Sáhl do zadní kapsy kalhot. Jmenuju se Josef Pavlík. Dělám u stavbařů,” spustil.

Na tváří měl stále nechápavý výraz. enatý?”

Tak trochu. Mám u dospělého kluka.”

Josef Pavlík byl pětačtyřicátník, zaměstnanec Stavební obnovy, enatý, bytem Holeovice. Úzká 12.

Komu jsem podobný, e jste si mě půjčili?” Hledáme vás,” řekl nadporučík Kotál. Zůstal klidný. Co jsem provedl’” Odkud znáte paní Kabíkovou?”

Potřebovala nějakou zednickou správku v bytě. Tak jsem ji pozval na skleničku, abychom se domluvili.” Dala si kávu,” poznamenal Mirek.

,Jó. to souhlasí. Pit nechtěla.” Jak dlouho ji znáte?” Ani nevím.” Opřel se v idli, a zapraskala. Cítil jsem, e si stačil promyslel, jak bude mluvil.

Znáte inenýra Bártu?” Znal jsem ho,” řekl ledabyle, znal, je mrtvéj.”

Odkud to víte” zahučel jsem. Nic se neutají. Týden jsem ho neviděl, tak jsem se poptal.” A kde?” Jo, lituju, to já nemůu říct ” To jsem mohl čekat. Přesně stejná písnička. Tahle obranná taktika má svoji nevýhodu, která je tím větí, čím víc se jí pouívá. Úplně mi vnutí přesvědčení, e dotyčný něco ví a nechce nebo nemůe mluvit. Úmyslně jsem se neptal dál, zbytečně bychom uvázli.

Půjdu na tebe, chlapče, z jiné strany.Jak jste se znal s inenýrem Bártou?”

Normál.”Co je to? Sem tam pivo, fotbal a někdy nějaká slečna.” Hm. Bárta honil slečny, byl na pivo a chodil na fotbal. Vyborná pohádka. Chtěl to zkusit.

Bártu jsme neznali, klidně jsme mu mohli věřit. Připravím ti pudu,pohadkáři.

Proč jste si dal schůzku s Kabíkovou?” Pokrčil rameny. U jsem to řek, lo o nějakej melouch . Proto jsem jí zavolal a pozval.” Tak to by stačilo, pane Pavlík,” řekl jsem zatím mírně. Je sice pravda, e bych byl u raději doma, ale kdy chcete, já si část volna klidně zkazím.” Jestli budete chtít, soudruhu nadporučíku, můeme se střídat,” řekl mí Mirek nahlas. Zajistím písařku a slubu.”

Uvidíme. Já si osobně myslím, e pan Pavlík bude rozumný. Nepatří mezi ty, kteří se nemohou bez nás obejít. Nemám pravdu?” No dobře. S Bártou jsme se seznámili, taky jsem mu něco dělal.” Bárta byl zavraděn,” pronesl Mirek stroze. Nijak to s ním nepohnulo. Mlčel a díval se přes moji hlavu na zeď. Oči měl přivřené, rty pevně semknuté. Zajímalo by mne, kdo ho udělal,” procedil mezi zuby. Nás taky. O čem jste mluvili s Kabíkovou?” No. řekl jsem jí. e jsem Bártu neviděl celej tejden a jestli o něm neví.” A na to se dalo do breku, e jo?” vyjel výhruně Mirek. Zavrtěl se na idli. Jestli v tom bude pokračovat, dlouho nevydrí. Zlomí se a černá bunda spadne na podlahu.

Slyel jsem, e se mu stalo něco nepříjemnýho a e je to podezřelý, tak jsem jí to vyklopil.” Co jste dělal a kde jste byl minulý patek a sobotu?” Doma. Kluk byl s mámou u tety mimo Prahu.” S nikým jste nemluvil, nikdo vás neviděl.”

Přesně.” Ted si na chvíli odpočinete, zatím si promluvíme s paní Kabíkovou a uvidíme.” Mirek ho odvedl do vedlejí místnosti a čekal tam s ním. Za chvíli vela Kabíková. Tvářila se neastně. O čem jste hovořili?” Rudolf se s ním znal a dohodil mi ho, protoe potřebujeme v bytě nějakou zednickou opravu.”

A dál?” Ptal se mně, kdy by se to hodilo udělat. Pak mi řekl e Rudolf je mrtev.” To bylo ve?” Hovořil taky o tom, e Rudolf prý měl vkladní kníky.

Ptal se mne, co o nich vím.” Ruce měla sepnuté mezí koleny. To nechápu.”

Bárta prý mu říkal, e nemá ádné příbuzné a svěřil se mu, e dost etří.”

Vy o těch vkladních kníkách něco víte?” Prudce potřásla kadeřemi.

Ne. Nic takového mí Rudolf neříkal.” Ale proč se ptal pan Pavlík právě vás?”

Rudolf prý říkal, e je nemá doma, e sí je schoval u dobrého člověka. Tak se ptal mne, jinak nevím nic.”’ Promnul jsem si oči a zkontroloval, jestli mám nos na správném místě. Jestli něco jen tuíte, paní Kabíková, raději to řekněte hned. My o ádných kníkách nevíme, u něho v bytě nebyly,” řekl jsem, ani

bych se červenal. Ujiuji vás, e nemám jediný důvod něco zamlčet.

Teď, kdy je Rudolf po smrti, je vechno zbytečné.” Říkal Pavlík jetě něco?”

Naznačil mi, e by těch peněz bylo koda Kdy není dědic, propadnou státu.

Navrhl, e bychom se mohli rozdělit. Není to sympatický člověk, věřte mi říkal, e musíme být opatrní a naléhal, abych nic neprozradila.” Podíval jsem se na hodinky. Skoro pul osmé. Máte jetě chvíli čas?” Proč?” Moná, e bude zapírat, tak bychom provedli konfrontací.” Tvářila se nechápavě. Vy jste ho zatkli?” Je tady. Čemu se divíte?”Take kvůli mně je teď tady. Prosím vás.

jestli je to moné, nechte mě dneska na pokoji, nechci se s ním vidět. Alespoň dnes ne. Víte, jak by se na mne díval?” Dobře. Jděte domů. Kdy, tak to uděláme později.” Viditelně si oddechla. Chvatně se oblékla do plátě,nabídla mi ruku a spěchala ke dveřím. Řidič vás můe odvézt.”Ne, děkuji, ráda se projdu.” Otevřel jsem okno. abych vyvětral. Výbojková světla se ztrácela v mlze, která zahalila do studené vlečky celé město. Měl jsem k dispozici Mirka a Kolského. Toho druhého jsem zavolal. Díky, e jsi to zvládl. Kabíková se nedivila?” Nejdřív chtěla pořád domů. ale pak si to nechala vysvětlit.”

To je v pořádku. Sedni si. Bude psát protokol o zadrení. Tady má jeho občanku.” Přiznal se? Jestli bude mlčet, necháme ho vydýchat, doufám, e to prokurátor schválí.” Vytočil jsem číslo do jeho bytu. Vyruil jsem ho, hlas měl nepříjemně zabarvený. Stručně jsem odůvodnil svoji ádost. Souhlasil s podmínkou, e musíme sehnat důkazy, jinak vazbu neuvalí. el jsem pro Mirka a pro Pavlíka. Bude to trvat jetě dlouho? Mám toti hlad.” Soudruh nadstrámistr vám doběhne pro kus salámu a housku.”

Vyndal peněenku a z ní desetikorunu. Kolský si ji vzal a odeel.

,,Jste ochoten vypovídat? Nasupil se. O čem?” ..Uvedl jste, o čem byla řeč mezi vámi a Kabíkovou, ale neřekl jste vechno.” Mlčel.

Nemluvil jste o vkladních kníkách ” To s ním pohnulo. Tak to pověděla? To je ale pěkně ukecaná dáma vybuchl. etřte si hlasivky,” podotkl nadporučík Koál. Vstal jsem. proel jsem se po kanceláří, jednu ruku v kapse, druhou jsem si povolil límeček u koile. Ptám se vás jetě jednou. Co jste dělal před týdnem v pátek a sobotu.” Byl jsem doma.” Svědky nemáte?” Nevěděl jsem, e je budu potřebovat,” odsekl. Pokynul jsem Mirkovi. Sedl k psacímu stroji.

Budete zadren, pane Pavlík. Hledáme vraha inenýra Bárty. Vy víte, jak skončil a přitom nejste schopen to seriózně vysvětlit.” Vyskočil. Seďte,” vyzval ho Mirek. Protoe odmítáte vysvětlit určité okolnosti, Bártu jste znal a zajímáte se o jeho úspory, víte zřejmě víc, ne jste ochoten přiznat. To vechno vyvolává proti vám důvodné podezření. Proto vás zadrím.” Nápadně rychle se uklidnil, ale ve tváři měl nehezký výraz. Tohle vás bude mrzet, budu si stěoval, vyloeně mě omezujete,” bouřil. Mirek se k němu naklonil: Osobně se vám omluvím, třeba i písemně, kdy se zjistí, e se mýlíme.“Kolský přinesl jídlo.

Pavlík se posilňoval a vůbec si nevímal okolí. Napsali jsme protokol o zadrení. Protokol o výslechu byl krátky jak červnová noc. Pavlík opakoval stále toté. Nic neví a nic dalího uvést nehodlá. Osobní prohlídka nepřinesla nic nového. Kolem deváté hodiny jsme ho poslali do cely předběného zadrení.

Kdy ho Kolský odváděl, otočil se na mne. Tu vradu mi nepřiijete, to se vám nepovede. Ze mne u nedostanete ani slovo.” Nevyhroujte. Přijdu se za vámi podívat. Nebudete li mluvit vy, budou mluvit jiní. Pak vai výpověď nebudu potřebovat.” Silně zbledl. Pak se beze slova obrátil a vyel ze dveří.

Je v koncích,” řekl Mírek sue. Není. Dusí se vzteky, e jsme ho nali.

Vechno měl dobře vymyleno, jene mu to nevylo. A to ho ere.

Je to na něm vidět. Myslí ty kníky?” Jasně proto si dal schůzku s Kabíkovou. Čekal, e mu půjde na ruku. Předpokládal, e je má ona. Pak by nael způsob, jak ji přinutit, aby s ním la napůl. A místo toho se objevíme my.”

Stále se mi to nezdá pravděpodobné,” prohodil Mirek a provokativně se podíval na hodinky. Jdeme domů. Potřebuji aspoň na chvíli vypřáhnout, prohlásil jsem, sklízeje ze stolu papíry a úřední záznamy.

Já jsem vlastně do půlnoci jetě ve stavu nemocných.”

Napíi ti potvrzení pro manelku, e jsi předčasně nastoupil do sluby,”

uklidnil jsem přítele.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Přivstal jsem si, abych si v klidu přečetl vechny dosavadní materiály. Plán mi překazil telefon. Beránek. Vy u jste v práci? Já to jenom zkouel. Máte tady dálnopis z Těína. je dost zajímavý.” Text dálnopisu mi udělal radost a vlil do mozku nový elán. Soudruzi z oddělení pohraniční kontroly zapracovali. Inenýr Bárta cestoval vozem značky iguli, klerý řídil Frantiek Malina, jeho majitel.

Vozidlo poznávací značky ABL 94 16. Byli na pasovce i celníkům známi.

Nikdy se nezjistilo, e by nedovoleně prováeli nějaké zboí.

Ta poslední věta mi vrtala hlavou. Proč tam tedy jezdili? No, nebudu nad tím dumat, třeba mi to řekne majitel vozu Malina sám.Mirek vstoupil do kanceláře a hlasitě pozdravil. Brýtro,” odpověděl jsem. Podívej, co poslali.” Dal jsem mu přečíst dálnopis. Zajímavé, ale nejdřív se musíme postarat o Pavlíka

Budeme muset.” Nadstrámistr Kolský a podporučík Hon veli skoro současně.

Sesedli jsme se ke krátké poradě. Pak jsem el informovat náčelníka. Tvářil se klidně a celkem spokojeně.

Sekretářka Marie byla zvědavá, jak jsme dopadli. Ujistil jsem ji, e dobře.

Mohli byste mě zvát častěji.” Přemluv náčelníka, a nám na to dá pět set měsíčně a můeme tě pozvat víckrát.” Kdy jsem se vrátil, Kolský vykládal nějakou svoji vlastní teorii. Zeptal jsem se, co ho tak zaujalo. Chtěl bych se podívat na jedno auto. Je v opravně. A přesně od pondělka.” Jak to ví?”

Manelka majitele mi řekla, e mu vezl jejich vůz do opravny v pondělí ráno.”

Neví proč?” To nevěděla.” Jak se ten dotyčný jmenuje?”

Václav Jína.” A kde to auto má?” Někde na Slupi.” Mirek hvízdl: Na Slupi? Tam je přece autolakovna.”Váně?” Fakt.”

Jeď tam,” řekl jsem Kolskému. A poptej se. ale nenápadně. Můe si zahrát na to, e jsi Jínův kamarád.” To klidně můu, je mu kolem pětatřiceti let.”

To u taky ví?” Vechno jsem si zjistil.” Vechno jsem si zjistil.”

Podporučíku Honoví jsem dal nacionále Maliny ..Poptej se v jeho bydliti, kde pracuje, a pak zavolej. Toho budeme potřebovat nejdřív.“Kdy odeel, navrhl isem Mirkovi, abychom si upřesnili plán dalího postupu. Vřele souhlasil. Za hodinu jsme byli hotovi.

Za dalích deset minut se ozval telefon. Beránek.”Hon.” Tak co má?”

Malina je zavřenej.”Coe?”

Je zavřeném. Vyetřovací vazba. To mi řekl domovní důvěrník, byli tam zjioval pověst z bydlitě” Díky, jeď sem počkáme.” Zavěsil jsem a přemítavě hleděl do jednoho místa. Stalo se něco?” ptal se Mirek.

Malinu zavřeli.”To je krásný.”

Nevím, co na tom vidí krásného?” opáčil jsem pochybovačně.

Mirek si probral vlasy. ,.No, e nám neuteče a moná, e taky bude sdílnějí.

Neví, co se děje venku. Samá výhoda.“Ze stolu jsem vyndal seznam. Hledal jsem přísluné číslo. Vytočil jsem ho a zeptal se na Frantika Malinu.

enský hlas mi potvrdil, e Malina je ve vyetřovací vazbě. Jmenovala prokuraturu, Která uvalila vazbu. Paragraf tam není?” Spekulace, ohroení devizového hospodářství.” Děkuji, konec.” Znova jsem sáhl po telefonu.

Prosím,” ozval se hlas. Beránek, není tam Zkoumal?” U telefonu, jak jsi na tom?” Podstatně lip.” No vidí, to chce klid.”

Nedělá náhodou, ale čistě náhodou, nějakého Malinu?” e jsi to ty, tak ti řeknu, e náhodou dělám.” Pocítil jsem úlevu. Zdá se, e jsi můj anděl stráný, Pepíku.” Oč ti kráčí?” Potřeboval bych s tím Malinou mluvit.” Ale pročpak?”

Zjistili jsme, e nám lítá jako známý zavraděného Bárty.” Tak to ano.

Povolení ti dám, kdy bude chtít.” Můu si poslat jetě dnes?” Klidně.”

Pro co ho dělá?” Nezákonný prodej a nákup valut.” Co myslí, vydali by mi ho jetě dneska?” To nevím, zkus to. Třeba by ti ho na odpoledne uvolnili.”

Jetě poslední otázku. Jak ho tam má dlouho? Moment. Přesně v pondělí to budou tři týdny.” Díky, na viděnou. Zavěsil jsem a chtěl referovat Mirkovi.

Ten mávl rukou: Nic mi nemusí povídal, vechno jsem slyel. Ten Pepík řve jak na lesy. Moc nám pomohl.” Ké by. Teď to snad konečně rozjedeme naplno.” Zavolej do věznice a sna se získat souhlas k návtěvě Maliny.

Připravím ádost o povolení výslechu.” Zvedl jsem se a přeel k psacímu stroji.

Můeme tam přijet hlásil Mírek. Dobře. Nechám tady písemný vzkaz pro nae dva mládence a hned pojedeme. Zastavili jsme se u kapitána Josefa Zkoumala.

Vy jste si ale pospíili,” hlaholil místo pozdravu. Snaíme se “

Ne abyste nám Malinu vystraili. Je to slunej člověk. Má jen tu nevýhodu, e keftuje s valutama a je vánivěj karbaník ” Připadal jsem si jako ve filmu, kdy

představitel zákona objeví po dlouhých peripetiích přímou stopu, vedoucí za pachatelem. Moná, e ti, Pepíku, taky v něčem pomohu Malina jezdil vlastním vozem s inenýrem Bártou do Polska. Neříká ti to nic?” Tvrdil nám, e to byly turistické cesty. Na celní správě není ádný poznatek, říká, e jezdil s Bártou?”

Máme to zjitěno. Letos tam byli devětkrát.” Vemte mě s sebou. Máte v autě místo?

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Frantiek Malina. tíhlý mu pobledlého obličeje, co mohl být stav pouze přechodný. Tichá mluva a sluné vystupování. To měl zřejmě v krvi. To nebylo nic přechodného. Rozhodl jsem se, e přejdu rovnou k věci. Znáte inenýra Bártu?” Jistě, pane inspektore.” Odkud?” Smím vědět, o co se jedná?”

O velmi vánou věc.” Já ale o ničem .. ” Byl zavraděn!” vypálil jsem na něho tvrdě. Rudla? Pro pána, proč? Takový sluný člověk a oni ho zavradili . .

Proč říkáte oni?” vyjel nadporučík Koál. To mi jen tak uklouzlo. Nic jsem tím nemyslel.” jeho tvář nabyla o poznání bledího tónu.

Nechám pana Malinu na okamik v klidu a nabídl jsem mu cigaretu. S diky ji přijal. Kdy jsem mu připaloval, díval se mi do očí. Nevím, co v nich hledal.

Rudlu v tom nenechám, a to dopadne jak chce. Řeknu ve, co vím.” Bokem se podíval na kapitána Zkoumala, který seděl vedle mne a tvářil se nezúčastněně.

Mirek mezitím zapnul kazetový magnetofon. S Rudlou, tedy s inenýrem Bártou, jsem jezdil občas do Polska. Povím to na rovinu. Vozili jsme tam nějaké dolary a franky. Zpátky jsme brali zloté.” Kapitán Zkoumal nervózně odkalal.

Proč?” zeptal jsem se zbytečně. Tam jsme od známých dostávali a dvakrát tolik, ne za kolik jsme tady ty valuty sehnali.” Mluvil klidně a pokuřoval.

U nás jsme zloté oficiálně vyměnili ve směnárně.” Nebylo jim to divné?”

Posílali jsme tam různé nae známé, aby to nebylo moc nápadné.”

Vůbec jsem se nemusel ptát, kolik takovou nezákonnou machinací vydělali.

Vklady na kníkách inenýra Bárty hovořily dost výmluvně. Jak jste sehnali tolik korun na nákup valut?” zavrčel Zkoumal. V kartách. Normální valcha.”

Úplně jsem na idli rostl. Kde jste hráli?” V bytech.” Ptal jsem se konkrétně, kde?” U Rudly a u mne.” Tak to tedy byli ti páni projektanti, páni architekti!

Dlouho do noci! Kolik vás bylo?” Různě. Tak pět a osm lidí a kořen.”

Kdo?” Malina se usmál. No přece člověk, který měl chu hrát a v kapse dost peněz.” Ach tak,” poznamenal jsem, jako bych výklad slova kořen slyel poprvé. Ale kadý, kdo se k nám přidal, el na valchu dobrovolně. Kdy

zůstal na mizině, tak toho nechal.Na dluhy se nejelo ” Mirek Koál vstoupil s otázkou: Kolik vám to za večer hodilo?” Někdy i dvacet tisíc.”

To na to lidí mají? divil jsem se. Opět se usmál: Mají. Karty jsou silná váeň.

eny  to je otázka mládí a schopnosti, alkohol zase aludku, ledvin a jater.

Ale karty můete dret v ruce i na smrtelné postelí, kdy na to máte.”

Proč jste tady?” Zabloudil očima ke kapitánu Zkoumalovi. Veksloval v jednom interhotelu se zahraničními hosty. Tam jsme ho chytili a udělali domovní prohlídku. Zjistili jsme, e pan Malina nezákonně drí cizí valuty,”

prohlásil Zkoumal sue. Jmenujte mi lidi, kteří v tom jeli s vámi.” Znám je jen podle křestních jmen, pane inspektore. Ale mám jejich telefonní čísla.” Vyndal jsem z aktovky list papíru. Jsou to tihle?” Pečlivě si jména i čísla pročetl. Pak papír odloil. Souhlasí.” Někdo to musel mít organizačně na starosti,” pronesl jsem a upřel pohled na Malinu. Já to nebyl. Ale jistý Venca Jína.” V mozku mi explodoval malý granát. Jína. Jína. To je přece ten, co o něm ráno hovořil Kolský v souvislosti z opravou auta! Musel jsem se hodně dret, abych se neprozradil. Znáte pana Pavlíka? Jestli je to příjmení, tak ano. Pan Pavlík je Jínův kamarád.”

Kapitán Zkoumal vstal. Tohle jste měl říct u dávno!” Nikdo se mne na to neptal. A taky bych to neřekl, kdyby Rudla nebyl…” Náhle se zarazil, je vůbec mrtvý?” je,” ujistil jsem ho. Tak inenýr Bárta byl valutový spekulant jako vy.” To ne. Ale rychle potřeboval sehnat peníze, proto se k nám přidal. Karty moc neuměl, ale měl k dispozici byt. On il sám. Taky obstarával pití. Házelo mu to pěkný korunky.” Neříkal, na co je potřebuje?” Nevím nic konkrétního, ale dal mi jisté telefonní číslo. Nikdy jsem ho nepouil. Myslím, e v tom byla enská.” Jak se Bárta v poslední době choval?” Divně řekl, e u toho má dost, e nám byt půjčovat nebude To bylo asi před měsícem, nebo tak nějak.

Vechno do sebe zapadalo, jak kolečka od hodinek. Venca a Pepík ho sháněli.

Nejdřív li za mnou, co si o tom myslím. Nedovedl jsem si Bártovo jednání vysvětlit. Samozřejmě, e jsme měli kde dál hrát, ale u Rudly to bývalo nejlepí.” Dobře, e jste nám o těchto věcech pověděl. Doufám, e podle pravdy.” Nijak ho to nenadchlo…Nejde mi o vás, udělal jsem to kvůli Rudlovi.

Byl mi sympatický. Máte tuení, kdo to udělal?”

Zatím ne, ale díky vám se budeme moci obrátit na vae dalí kamarády.”

To není lichotivé slovo,” namítl. Není,” připustil jsem. Vím, co říkám.”

Poádal o dalí cigaretu. Rád jsem mu ji dal. Pavlík je toho času u nás,” hodil jsem dalí návnadu. To se dalo čekat, vdycky vechno jednou praskne.

Hlavně, e nám vtloukal do hlavy zásadu: mlčet za kadých okolností.” Ano?”

To byla jeho zásada, kterou stále zdůrazňoval.” Překvapuje mě, e to vechno berete tak klidně,” ozval se nadporučík Koál. Malina na něho pohlédl s dávkou mírného úsměvu: Proč bych měl zatloukat? Vím, v čem jedu a v čem ne.”

Mirek pokrčil rameny. A taky vím, kolik můu dostat za ty valuty. A asi dostanu. Jene Bártovi jsem neublíil. Tak proč mi vyčítáte klid? Dobrý hráč musí umět i prohrávat. To patří k profesi.” Hrajete pokra?” Nejzajímavějí hra.” Oči mu zazářily. Umíte ho?” Slabě,” přiznal jsem. U nás moc nejde.

Spí tak gotes nebo hromádky. Jsme příli uspěchaní, proto letí rychlé hry.”

Nabyl jsem dojmu, e u toho vím dost. Začal jsem balit.

Přijedu za vámi přítí týden,” prohlásil kapitán Zkoumal.

Hráč Malina to vzal na vědomi kývnutím hlavy. Za chvíli ho odvedli.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

V kanceláři seděli Kolský s Honem. Uka mi ty záznamy a řekni mi vechno, co ví o Jínovi,” vpadl jsem na Kolského. Vstal a přistoupil ke stolu. Viml jsem si, e má nějaký zvlátní výraz v očích. Co ti je?” Chtěl bych vám něco říct, soudruhu nadporučíku.’ Tak ven s tím! Třeba je to hloupost, ale přesto…”

Prosím tě, mluv!” Byl jsem v té opravně, co tam má Jína auto. Ten jeho vůz jsem si prohlédl. Nenápadně. Stříkají mu nové prahy, měl je vyvařované.”

Tázavě a poněkud netrpělivě jsem na něho pohlédl. Co s tím mají společného prahy?” Polkl naprázdno. Nebudete se smát?” Zavrtěl jsem hlavou. Směji se pouze patným vtipům a ty ovládá tady Mirek.” Zaběhl jsem pohledem k nadporučíku Koálovi, jen zůstal kupodivu klidný. Nadstrámistr Kolský si oddechl, jako kdyby mu tahle replika vrátila ztracenou jistotu. Na autě nemá jediný krábanec. Pečlivě jsem ho prohlédl, opravdu. Pak mne něco zarazilo a nevěděl jsem co. Pořád jsem koukal, a nic. A mi dolo, e na zadním sedadle je světlý, dost velký flek. Polstrování je opotřebováno prachem a časem. A na něm najednou čistý světlý flek.” Okamitě jsem zpozorněl. Mirek také.

Uvaovali jsme přece o tom, jak se Bártovo tělo dostalo do ohrady. Nevíme, kdy byl napaden. Co kdy ho vezli odjinud?, je moné, e z té rány, co měl na hlavě, trochu krvácel u při převozu.” Výborně, myslí ti to dobře, a to je důleité, pomyslel jsem si. Je to asi divočina, e?” Hlas Kolského byl prodchnut zklamáním. ,.Vůbec ne. Jína se toti velmi dobře znal s inenýrem Bártou. To jsme zjistili před hodinou. To, co říká, je sice zatím nepodloená domněnka, ale přesto je dobře, e sis toho viml. astně se usmál.

Kdy bude mít tu opravu hotovou?” Přítí týden, někdy ve středu.”

To by mohlo vyjít, snad vechno stihneme. Podíval jsem se kolem. Mám něco v hlavě a chci se s vámi poradit. Na chvilku si sedneme u zpracujeme to do plánu.” Domů jsem se dostal v docela slunou dobu. Hlavu jsem měl stále jetě plnou nápadů a mylenek.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

V pondělí, v sedm hodin ráno, jsem seděl na idli před náčelníkem.

Podrobně jsem ho informoval a předal mu plán akce. Bedlivě ho přečetl. Dlouho nic neříkal, jednak nechtěl, jednak ho dvakrát vyruil telefon. Plán odpovídá situaci,” řekl konečně, ale myslím, e není nutný.” Mlčel jsem. Přece si pro ně můete jít a je to v tichosti a v klidu.” Já vím, ale myslím, e bude lepí, kdy

je vybereme při hraní karet a vechny najednou, jednak zadokumentujeme .valchu’ a jednak budeme vědět o dalích lidech, kteří pěstují hazardní karty o těké peníze. Kluky z oddělení bude zajímat, jak k penězům přili.”

Proti tomu nic nemám Kolik potřebuje lidí?” Malina hovořil o třech bytech Mohu zavolat na obvody, třeba mají v podezření jetě někoho jiného. Mohlo by se to udělat najednou.” Zvedl telefon. Musím to nejdřív projednat.”

Vrátil jsem se zpátky do kanceláře. Čekali jsme, jak to dopadne. Za hodinu přiel náčelník osobně. Vae skupina půjde do těch tří bytů, které vám označil Malina. Půjdete po dvou do kadého, dva lidi vám přidělím. Stejně se to odehraje večer.” Jsem rád, e máte pochopeni,” řekl jsem.

Já budu zase daleko klidnéjí, kdy vám to vyjde.” Rozloučil se a odeel.

Neměli jsme Pavlíka zavírat,” prohlásil Mirek,můou se vylekat a celá věc splaskne jako bublina.”

Copak jsme mohli vědět, e se to takhle vybarví? Pustit ho teď nemůeme, určitě by dal echo. Toho bychom neuhlídali.” To i Mirek uznal. Ozval se zvuk telefonu. Zvedl jsem sluchátko. Volal prokurátor, jak jste daleko?”

Dnes večer to skončí. A doufám, e dobře.” Podle zákona končí lhůta pomalu i pro mne. Upozorňoval jsem vás.” Pavlík jede v hazardních hrách a vypadá to, e má prsty i v případu Bártovy vrady. Zítra ráno to budu vědět určitě. Kam vám mohu dát zprávu?” zeptal jsem se. Stačí, kdy mi hned ráno zavoláte.”

Slíbil jsem, e zavolám. Kolem jedné hodiny jsem vechny poslal domů.

Dejte si dvacet, a máte v nocí páru, třeba nebudeme vůbec spát.”

V kolik bude sraz?” V devět večer tady u mne.”

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Kancelář byla prosycena kouřem z cigaret. Jak se rozdělíme?” ptal se Mirek Koál. Vezme si Jardu Hona.” A ty?” Jednoho z těch dvou, co mi pole éf.” A Tonda Kolský druhého?” Myslel jsem to tak.” A byty?” To je celkem jedno,” zabručel jsem. No, jedno to není. Představ si, e by Kolský narazil zrovna na Jínu.” Ne jsme se stačili dohodnout, přiel Kolský s Honem.

Jste jako dvojčata,” přivítal je Mirek. Byli jsme spolu na večeři. V Jitřence na Tylově náměstí mají vynikající specialitky ” A nekouří se tam,” dodal spokojeně Hon. Vyzval jsem je, aby si sedlí. Na dnení noc máme o zábavu postaráno. Mue se stát, e dnes nikde karty hrát nebudou, ačkoliv tomu moc nevěřím. Jsou nadreni za sobolu a neděli. Přesto upozorňuji; ádné bláznění, vechno v klidu. Kontrolujete jenom byty. Nic víc. Jasné?”

Kývali hlavami. Kdo se jim dostane na kobylku, předvede je. Sem k nám.” Nabídl jsem cigarety. Vzali si vichni. I Hon. Zavoláte operačnímu.

Pole dalí auto, pak vyrozumí nás. Dotazy?” Jak poznáme, e to končí?”

Honzův hlas zněl poněkud nervózně.Mohl jsem mu oznámit. e to vlastně skončilo u dopoledne, ale nechtěl jsem kazit atmosféru. Proto jsem úplně klidně pokračoval:..Ve 23.10 hodin půjdeme do vytipovaných bytů.

Kdy tam nikdo nebude, vrátíte se zpět. Sejdeme se tady.Počítám, e tak kolem půlnoci můeme být vichni zde. Podporučík Hon se trochu zarděl. Zřejmě si uvědomil, e celý plán akce jsem dost jasně vykládal před pár hodinami.

Kde je posila?” zeptal se Mirek. Času dost.” řekl jsem a přitom věděl, e tady měli být v devět. Zavolal jsem dozorčího. Sedí tady u mne, polu je k vám.”

Měli přijít rovnou sem.” To mi nikdo neřekl,”

Dobře, a hned příjdou.” Nebyli to ádní studentíci, ale starí pracovníci Bezpečnosti. Poznal jsem to podle chováni a pochybovačných poznámek, které občas pronesli, kdy jsem jim vykládal celý záměr akce. Kolskému se to nelíbilo. Viděl jsem, e chce něco říct, ale pohledem jsem ho zarazil. Zbytečně by vznikla neplodná debata. Ale přivedlo mě to ke změně plánu.

Kolský půjde s Honem, Koál s tebou,” ukázal jsem na proedivělého poručíka unavené tváře. A my půjdeme spolu,” obrátil jsem se na hubeného edookého praporčíka, oblečeného do tmavého civilního obleku.

Pohled na hodinky. Měli jsme jetě chvíli čas, ale přesto jsem navrhl, e půjdeme. Nasedl jsem s praporčíkem Koubou  tak se majitel edých očí jmenoval  do vozidla a vyjeli jsme. Řidiči jsem dal adresu a řekl mu, e nemusí spěchat. Času dost. Lidé se rozcházeli z biografů a divadel. Provoz vozidel byl sluný. Projeli jsme Národní třídou, přes most Prvního máje na Újezd a zabočili do Kirovovky. Minuli jsme křiovatku U Anděla, pak zabočili vpravo a vyjeli táhlý kopec. Tady vlevo.” řekl jsem řidiči. Zabočil. Zastav.”

Vystoupili jsme. Obeel jsem vůz a on stáhl okénko. Je to tamhle ten barák.

Můe se otočit a zastavit naproti. Dobře. Budu čekat.” Nadýchl jsem se ostrého vzduchu. Kouba mlčel a kouřil. Tys měl něco v plánu?” zeptal jsem se ho. Vůbec ne.” Potřebuji tě jen na hodinu, déle ne.” Mně je to jedno, zejtra jdu stejně k doktorovi. Trápí mě revma, tak se mnou musí něco dělat.”

Byl otrávený jak malajský íp. Nemohl jsem mu pomoci, ale nehodlal jsem propadnout jeho patné náladě. Pomalu jsme doli k domu. Hlavní vchod byl otevřen, průjezd utopen ve tmě. Baterkou jsem olízl stěny. Mdlý paprsek osvítil vypínač. Rozsvítil jsem. Vpravo byly lítací dveře a schoditě. Zkontroloval jsem vizitky nájemníků. Druhé poschodí. To byl ná cíl. Bez zbytečného dupání jsme stoupali do poschodí. Odněkud se ozývala hudba a křik dítěte. Byt, který nás zajímal, leel za rohem na konci chodby. Přede dveřmi jsme zůstali stát. Můj společník zaátral v náprsní kapse zimníku a vyndal pistolí.

To snad nebude potřeba,” sykl jsem. Jeden nikdy neví. Chci se doít důchodu, i kdy mám revma. Připravím si ji pro vechny případy.” Bouchačka zmizela v postranní kapse kabátu. Nevěděl jsem, zda pouívají při příchodu smluveného znamení. Přesto jsem zazvonil dvakrát dlouze, dvakrát krátce a znovu dlouze.

Pouije li se jakýkoliv signál, působí to věrohodněji a důvěryhodněji.

Slyel jsem kroky v předsíni. Čekal jsem, kdy se ozve zlověstné kdo je?”. Ale dveře se otevřely a proti stropnímu světlu předsíně se objevila silueta mue.

Chtěl rychle přibouchnout, ale vadila mu moje bota. Strčil jsem mu před obličej odznak a sykl: Ani muk. Bezpečnost”. Bez jakéhokoliv rámusu jsme se vtlačili do bytu. Dveřníkovi mohlo být o pět let víc ne mně. Vypadal dost okované.

Vrhl jsem se ke dveřím, odkud se ozývaly hlasy. Otevřel jsem a veel do místnosti. Sluně zařízený obývák, se vím. co k modernímu bydleni patří.

V rohu svítila hrací skříň, z které se linuly tóny uspávací hudby. Po levé straně malý bar, v tuto chvíli otevřený. Uprostřed místnosti sedělo kolem masivního stolu pět muů. Známé plátýnko bylo zatíeno stokorunami v nepravidelných hromádkách. V první chvíli mě ani nezaregistrovali. Spodek.” řekl profesionálním tónem bankéř a vzhlédl ke mně. Do prdele,” vyhrkl.

Navrhuji přestávku.” řekl jsem. Zůstali sedět bez hnutí. Jen zírali. Uírali mě očima, ve kterých byla zlost, lítost i obava, co bude dál. Vyprázdnit kapsy, občanské průkazy,” velel jsem rázně. Helejte, éfe, nelo by to nějak zařídit?”

zeptal se vytáhlý blonďák. Nestačil jsem odpovědět. .Bankéř vstal, usmál se a obeel stůl. Postavil se přede mne se strnulým úsměvem na plných rtech.

..Nechte si pánové, zbytečné řeči,” spustil a stále se přitom díval na mne.

Nedivil jsem se, někdy jsem zkrátka neodolatelný. Soudruzi od SNB konají slubu zákonu. Pro dneek jsme asi ze hry vyřazeni.” Správně,” řekl jsem.

Věřte mi je to překvapení. Zpravidla chodíte později, teprve před chvíli jsme začali,” dodal. Cigaretu? Kafe? Koňak?” U vás je pěkně drahej,” zavrčel kolega. Ale kdee, dnes je to jen přátelské posezeni. Nemám pravdu, pánové?”

otočil se k nim a očima zůstal viset na obličeji zarudlého mue neurčitého věku, který se potil a horlivě přikyvoval. Kořen. Toho měli v parádě, ale to jetě nevěděl. Mohl by mi projevit vděčnost, kdybych o ni stál. Chce hrát a vyhrát. A prohraje. Kdy ne dnes, tak později. Nemá ádnou naději, je ve vleku dvaatřiceti obrázků. Kolega sebral plátýnko s vylepenými kartami, shrnul peníze na jednu hromadu. Já jsem odebral občanské průkazy, nahlíel do nich a podle fotografií kontroloval sedící karbaníky. Předposlední průkaz zněl na jméno Václav Jína.

Snail jsem se tvářit neutrálně. Obrátil jsem se k němu: Spočítejte bank a vechno, co je na stole.” Ano.” Sedl si ke stolu a uchopil svazek bankovek.

Leckterá úřednice na potě by mu mohla závidět. Máte tady telefon?” zeptal jsem se dveřníka. Jste majitel tohoto bytu, e?” Ano. A telefon je na chodbě.”

Zavolej k nám pro auto,” velel jsem kolegovi. Jína skončil počítání.

est tisíc osm set,” pronesl bezbarvým hlasem. Peníze jsem vloil do igelitového sáčku a k nim přidal papír s uvedenou částkou a podpisy.

Tak se oblékněte a pojedeme.” Zapálil jsem si cigaretu, vzal za vděk volnou idlí a čekal. Ostatní si v kabátech sedli tam, kde bylo místo. Mlčeli.

Po dvaceti minutách se ozval zvonek v předsíni. Do obýváku veel Mirek Koál a roztáhl tvář do spokojeného úsměvu. Můeme jít,” řekl jsem.

Venku na ulici jsme se poskládali do vozidel. Ve se odehrálo v klidu. Pro náhodného chodce jsme mohli působit dojmem, e se rozjídíme ze svatební hostiny. Chyběly jen tři maličkosti. Nálada, opilí a eny. Zajeli jsme na místní oddělení, kde jsme vechny předali. Trvalo hodnou dobu, ne bylo ve zadokumentováno, vyslechnuto a sepsáno. Vechny protokoly jsme s nadporučíkem Koálem pročítali a vyhodnocovali. Pak jsme pány nechali v péči uniformovaných přísluníků. Nás zajímal jen jeden. Václav Jína.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Seděl proti mně. Spálil cigaretu a pak líným pohledem mírně unavených očí sledoval dění kolem. Vekerá únava ze mne spadla, i kdy ručičky hodinek visely na čase, kdy je nejlepí spát. Jína byl zajímavý typ.

Lehce vlnité vlasy, na skráních proedivělé, vzbuzovaly dojem seriózního a vyrovnaného člověka. Nervy musel mít dobré, to se u profesionálních karbaníků ádá. Říkám profesionální karbaník, ale Jína měl docela legální zaměstnání.

Dělal závozníka pří rozváení zeleniny. Vechno svědčilo o tom, e s ním nebude lehké pořízení. Nadporučík Koál ho sledoval pozornými pohledy.

Občas se podíval po mně, ale mlčel. Nevěděl jsem přesně, jestli mám do Jíny lápnout hned naplno, nebo ho kolébat otázkami kolem karet. Nakonec jsem se rozhodl pro druhou variantu. Jak dlouho hrajete?” Od maličká,” usmál se Jína.

Učil mne to táta, jeho zase děda, Je to rodový návyk.” Pokrčil jsem rameny.

Ve vem musí být trochu těstí, ale v kartách obzvlá. Jinak je zle. Pak se těstíčku pomůe, ne?” Nijak ho to nevzruilo. Co tím chcete říct?” zeptal se.

e se můe těstí donutit, aby se naklonilo tam, kam si přejete.” Mávl rukou.

Neznám ve světě činnost, která by byla tak dobrovolná, jako hazard. A mezí námi, ty podivné naráky se mne netýkají, to se vám nikdy nepodaří prokázat.”

Jste si nějaký jistý,” podotkl Mirek uznale. Hm. Nemusím se sniovat ke vindlu, jde mi to samo, mám ve hře kliku.” Jak se vyrovnáváte s probdělými nocemi a svou prací přes den?” Pohrdavě se usmál. To je zvyk, stačí se vyspat pár hodin. Nepiji alkohol, kouřím minimálně.” Kouřil tady u čtvrtou cigaretu, prakticky jednu od druhé, take se mi naskýtala jedna maličká dírka v jeho sebevědomí. Ale to rozhodně nebylo podstatné. Máte stále stejnou skupinu hráčů?” Přijde na to. Zpravidla ano.” Jenom pan tika mezí vás nepatří, viďte, ten byl mezi vámi poprvé.” Vzpomněl jsem si, jak se ten chlapík potil, kdy

jsem mezi ně přiel. Jednou musí začít kadý a jednou je to vdycky poprvé.”

Myslím, e to příli zjednoduujete,” řekl jsem. Pokrčil pravým ramenem.

Kdy myslíte?” Chodil mezí vás Malina? vypálil jsem první kalibr.

Trochu, jen tak nepatrně, mu kubl koutek úst.Chodil, ale u nechodí, řekl klidně. A pročpak?” Myslím, e něco projel a sedí.” Odkud to víte?”

Zamyslel se. Bud přemýlel, co má říct, nebo to dělal napínavé.

Zavolal jsem k nim do bytu, řekla mi to jeho manelka.” Věděla, co provozuje?” Asi ne. Nebyla moc sdílná.” Divíte se?” Ne. Nejsem od toho, abych se divil. Neznám ji.” Stále jsem ho sledoval. Máte tady někde nějaké vécé?” Mrkl jsem na Kolského. Odvedl ho. Podíval jsem se na Mirka.

Jak dál?” Jetě chvíli si počká. Zatím můeme hovořit o vem moném, ale hlavně k věci,” řekl a promnul mezi prsty cigaretu. Vlasy měl trochu rozčepýřené, sako povadlé, ale jinak vypadal celkem svěe. Ty má pro mne nějaké překvapení,” vyhrkl jsem. Něco by tady bylo. Moná, e bude nadávat, ale nechtěl jsem čekat.” Co to má být?” hlas mi klesl o pár stupňů ní.

Nechal jsem udělal rozbor potahu auta, které patří Jínovi.” Prosím tě,”

vysoukal jsem ze sebe, kdy se ti to povedlo?” Kdy jsme se včera odpoledne rozeli. Chemik mi slíbil, e dnes v sedm ráno to budou vědět. Byl ochoten probdít s námi celou noc. Netajil jsem se s tím, e je to pro nás krajně důleité.”

Kdy to nevyjde?” Přivřel oči. Musíme vědět, na čem jsme, ale představ si. e by tam zůstaly zbytky krve. A dejme tomu,e by lo o krev Bártovu, tedy o stejnou krevní skupinu.” To by znamenalo vítězství.” Určitě. Teď se budeme motat kolem klíčů a Bárty.

Nějaký ten klam si můeme dovolit. Za to nám hlavu neutrhnou “Doufám.”

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Kolský přivedl Jínu. Tak Malina vám chybí? Nikdo Jiný?” Zavětřil jako lovecký psík. ádného kamaráda nebo přítele nemáte?” Mám.”

Jméno?” Josef Pavlík,” diktoval klidně do stroje a díval se po nás chladným pohledem.” Kdepak je?” zeptal se nadporučík Koál. Myslím, e to víte.”

Propletl si prsty, a mu zapraskaly klouby. Musíme vědět vechno,”

poznamenal jsem. Podívejte se, to není jen tak. e jste na nás přili.

Asi se kolem nás točíte u delí čas. Jinak mi to nejde dohromady. Pak taky musíte vědět, e Josef dělá venku na svý chatě.” Na chatě není,” vpadl jsem.

Je u nás.” Ale?” podivil se. A pročpak?” Proč? To záleí jenom na vás…”

Významně jsem nechal zbytek věty viset ve vzduchu. ,.My toti hledáme jetě někoho jiného. Ten je pro nás nejdůleitějí. A vy ho znáte!” Koho?”

Inenýra Bártu.” Vy hledáte Inenýra Bártu?” Divíte se? Ne.” To řekl příli

rychle. Nevíte, co s ním je?” Sklonil hlavu a mlčel. Přestává se mi to vechno líbit,” prohlásil suchým hlasem. Nám se to nelíbí u tak týden,” podotkl Mírek upřímně. Podíval se po mně a přivřel oči Jako spiklenec. Pak vyhrkl: Nemá to cenu, pane Jína. Řeknu vám pravdu. Bártu jsme nali, ale mluvit u

nemohl. Hledáme jeho vraha.” Vraha? Ono se Rudlovl něco stalo?” Stalo.”

Tipl nedopalek cigarety. Pozorně uhasli kadou jiskřičku v popelníku.

Pavlík nám řekl dost, abychom se začali zajímat i o vás.

Teď nic nehrál. Oči mu zlověstně potemněly, na čele naskočila hluboká vráska, tváře se trochu propadly. Co říkal?” zeptal se temně. Máte v tom prsty, jste vrah Inenýra Bárty.” Pokusil se vstát, ale nechal toho. Ten syčák! Co ho to napadlo, e mě do toho chce namočit?” Pak na mne vrhl tvrdý pohled člověka, který hraje o vechno. A co kdy to na mne hrajete? Udělejte mezi námi jasno.

Přiveďte ho, a mi to opakuje z očí do očí.” Nebojte se, vak se dočkáte. Jen klid.” Co o mně řekl?” Mimo jiné to, e jste minulý pátek, tedy před deseti dny, jezdil autem. Máte černou volnu, e?” Lícní svaly se mu zachvěly pod napjatou kůí. Mám.” A Bártu jste vezl. Nějak divně se to seběhlo a pak jste musel čistit sedadlo, e?” Znova vyskočil. To je vechno pravda, ale zhasnul ho on” Ale ale, pane Jína, proč to házíte na něho?” Začal křičet: Já na něj nic neházím, udělal to on a teď si chce zachránit kůi. On Jel se mnou autem i s Bártou!” Klíče od Bártova bytu máte vy!” Nemám.” V jeho bytě jste byl taky vy a něco jste tam hledal. Asi peníze. Tam byl taky Pavlík, já ne. A klíče má on. Opřel se rukama o desku stolu, dlaně strčil pod bradu. Dýchal zrychleným tempem. Sedl jsem si k němu. Nechtěl byste říct, jak to bylo, hezky od začátku? Myslím, e to bude lepí pro vechny.”

Dejte mi kafe nebo alkohol.” Alkohol ne, ale kávu dostanete.” Zatímco el Mirek postavit vodu, přetočil jsem pásku magnetofonu. Kdy pozdvihl álek k ústům, třásla se mu ruka. Teď by karty u tak dobře nemíchal a peníze tak bleskově nespočítal, pomyslel jsem si.

Já, Malina a Pavlík se známe dost dlouho,” začal vyprávěl Jína tichým hlasem.

Občas jsme někam zali, popili, zahráli si mezi sebou karty. Jednou jsme narazili na dva, kteří nám navrhli, e bychom si mohli zahrát pořádně, ale jedině v tom případě, kdy budeme dost solventní. Vyzkoueli jsme to.

Zali jsme do jednoho bytu, hrálo se skoro do rána. Nikdo na nikoho nic nezkouel. No a tak to začalo. Asi před rokem, to u jsme byli perfektně zajetý, přivedl Malina Bártu. Myslel jsem, e vede kořena, ale mýlil jsem se. Malina mi navrhl, abychom Bártu vzali mezi sebe. Byl jsem proti. Ale přemlouval mě a sliboval, e se nám to bohatě vyplatí.” Napil se kávy a zapálil dalí cigaretu.

Tenkrát, ten první večer s Bártou, jsme li k Malinoví, chvílí hráli a bavili se o vem moném. Nechali jsme Bártu vyhrát asi čtyři nebo pět stovek. Byl spokojen, e umí hrát karty a nabídl se, e nás pozve k sobě. il sám, neměl ádné závazky. To tvrdil. Seli jsme se u něho týden po prvním setkání. Jeho byt byl pohodlný, ke hře jako stvořený. Tak jsme udělali dohodu. Bárta moc karty nehrál, ale staral se o byt, o pohotění, o klid a pořádek. K němu jsme chodili nejraději. Vyneslo mu to pěkný prachy, to mě ale nijak nezajímalo. Jednou mně a Pavlíkovi Malina řekl, e Bárta má nějaký citový zádrhel, který bez peněz nevyřeí, a e zná i jiné cesty, jak přijít k balíku. No, a to byl veksl s valutama.

Bárta s Malinou je sháněli a vozili pryč, kde za ně dostali daleko víc, ne stál nákup. A to lo a donedávna. Pak se Bárta jakoby změnil. Nevím přesně, co se stalo, ale řekl, e u ho to nebaví, e peněz má dost, abychom u k němu do bytu nechodili, a e ven u taky jezdit nebude. Prostě, strhával mosty.”

To bylo zřejmě v době, kdy u ho Kabíková odmítala, pomyslel jsem si.

Přepadl mne takový divný pocit, ale natěstí jsem ho zahnal.

Rozmlouvali jsme mu to, navrhovali, e k němu nebudeme chodit tak často, ale trval na svém.” Odmlčel se a zíral oknem do spoře osvětlené ulice. Dál,” pobídl ho Mirek. Pak přiel Pavlík na nápad, e by si s ním mohl promluvit sám.

Malina souhlasil. Já také, ale pouze pod podmínkou, e u toho budu. Pavlík je dub, zkrátka, jak si něco vezme do hlavy, tak je zle. A má trénované svaly.

Dovedl jsem si představit, co by s Bártou udělal. Chtěl jsem ho chránit před malérem. Já idiot e jsem s ním el. Hlas měl promísený vztekem a lítostí.

Docela jsem ho chápal. Bárta se nám vyhýbal, jak jen mohl. Tak jsme si ho vyčíhli sami. Dost často chodil k Dvěma holubičkám na víno. Nechodil tam sám, ale s docela pěknou enskou. Pavlík byl vzteky bez sebe, e kvůli jedný potvoře odkopnul kamarády. Malina se nevzdával. el za Bártou jetě jednou, ale nepochodil. To nám řekl a za týden jste ho zavřeli. Bylo mi to podezřelé, ale Pavlík zuřil. Na co čekáme, hučel do mne, na nás se vykalal a moná, e prásknul Malinu. Tak jsme si na něj počíhali s tím, e si ho podáme. V té době u chodil sám a nevypadal dobře. Dost pil. To je patný svědomí, tvrdil Pavlík a já mu věřil. Ten neastnej pátek pil Bárta u Holubiček skoro do rána. Čekali jsme na něj v autě. Konečně se objevil. V ulici nikdo nebyl. Jen on a my.

Postavili jsme se proti němu. Zprvu nás ani nevnímal a chtěl jít dál.

Zastoupli jsem mu cestu. Co je s Malinou, zeptal jsem se. Pavlík si stoupl za něj.

Je zavřenej, řekl jsem, kdy mlčel. Pak se blbě zasmál a prohlásil, e takhle jednou dopadnem vichni. Pavlík u na nic nečekal. Viděl jsem, e má něco v ruce. Pratil ho zezadu do hlavy. Bárta se zamotal a el k zemi. Kdy padal, tak mu Pavlík dal jetě jednu. Pak jsme ho hodili do auta a chtěli jsme ho odvézt k němu domů, ale najednou mi Josef nařídil, abych to vzal z Prahy ven. Během jízdy se Bárta nehýbal. Josef po něm sáhl a nahmatal krev. Byl jsem s nervama u konce, řekl jsem, e dál nejedu.

Pavlík řekl, abych jel dál a vedl mě do té ulice, kde je zástavba. Tady to trochu znám, řekl a chtěl, abych mu pomohl. Zatáhli jsme ho do té ohrady a zmizeli.

To je vechno. Kdy jsem ráno nael na sedadle auta krvavý flek, tak jsem ho vyčistil. Zmlknul. Nikdo z nás nepřeruil tísnivé ticho, které panovalo v kanceláři. Tuil jsem, e se stalo to nejhorí. Pavlík řekl, e Bárta u aspoň nepromluví. A e v tom jedem oba a tak oba musíme zamést stopy.”

Prohledali jste ho?” Já ne, on. Hledal občanku, tu nenael. Vzal mu klíče a řekl, e musíme do Bártova bytu. Já zůstal v autě. Vrátil se za chvíli. Prý nenael nic, co by mohlo proti nám svědčit.” Kde jsou ty klíče?” Hodil je do Vltavy, kdy jsme jeli kolem. Ani nevím, kde to přesně bylo.” Vypnul jsem magnetofon a vrátil pásku na začátek. Budete zadren. Můeme získat souhlas k domovní prohlídce. Ale kdy pojedete s námi a dobrovolně vydáte vechno, co pochází z trestné činnosti ..” Nic doma nemám. Jestli myslíte valuty, tak ty jsme vdycky měli schované u Pepíka.” Napsali jsme protokoly. Kolský odvedl Jínu do cely.

Kdy se vrátil, nael nás v hlubokém tichu, unavené, s podmračenými čely.

Zbývá nám jetě Josef Pavlík ” připomněl jsem. To byla nevyhnutelná skutečnost, proti které se nedalo nic namítat. Teď musí přijít na řadu pachatel.

Jak se cítí? zeptal jsem se Kolského. Ujde to,odpověděl. Seeň Hona a běte do cely pro Pavlíka. Přiveďte ho sem. A cestou ani slovo, řekl jsem stručně. Otevřel jsem dveře a okna. Venku se proháněl vítr s drobnými krůpějemi detě. Zavři to, nebo znova nastydnu,” zahořekoval Mirek.

Jen chvilku, nebo se udusíme kouřem.” Tak on byl Bárta taky pěknéj vejlupek ctnosti.” V dospělém věku ztratil hlavu kvůli ni se poutěl do trestné činnosti a kdy zjistil, e neuspěje, dal ruce pryč a stálo ho to ivot.” Já si myslím, e ty kníky ulil Pavlík. Jinak to ani není moné,” uvaoval Mirek. To jsem zvědav, jak bude zpívat.” Podíval jsem se na hodinky. Člověče, bude sedm. Za chvíli bych měl volat prokurátora.” To je zbytečný. Buď se ozve sám, nebo mu za hodinu přineseme celý případ na stůl.” Raději jsem mu zavolal a v kostce řekl, jak případ vypadá. A převyslechnete Pavlíka, hned mi předlote spisový materiál,” ádal. Slíbil jsem.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Josef Pavlík se tvářil velmi váně. Zarputilý výraz očí prozrazoval, e se nemíní jen tak vzdát. Budete vypovídat?” Nemám co, odsekl. Ale máte, a bylo by pro vás nejlepí, kdybyste mluvil pravdu. Stejně vám zapírání nebude nic platné teď u víme hodně, skoro vechno,” zaútočil na něho Mirkův hlas.

To by mně zajímalo, co.” Zavradil jste inenýra Bártu.” Já?”

Víte to stejně tak dobře, jako my.” Od koho to víte vy?” Od Václava Jíny.

Před chvíli se ke vemu příznal. Sevřel ruce v pěst. A byly to utěeně veliké pěsti, nechtěl bych se s nimi potýkat. Co kecal?” Řekl pravdu.” To byste mě museli nejdřív přesvědčit.” Jak chcete,” řekl jsem znaveně a zapnul magnetofon. Poslouchal. Nehnul ani svalem, dokud páska nedoběhla do místa, kde se začalo mluvit o něm. Bedlivě jsem ho sledoval. Kadé hnutí v očích, ve tváři. Najednou zařval: Tak dost. Vypněte to! Nechci to poslouchat. Je to svině!” Kdo?” Jína, kdo jinej.“Zprvu byl děsivě brunátný, nyní jako by mu z těla prchaly síly. Přihrbil se a pobledl. Není vám dobře?”Práskače neuznávám.” Oči mu hořely bílými světélky. Nikdo nic nepráskal.

Nikomu Bárta neublíil ani Malinoví. A vy jste ho zabil. Čím?” Kusem roury od leení.” Kde jste ji měl?” V rukávu kabátu. Nebyla dlouhá, tak akorát.”

Řekl jste něco Jínovi?” Ne. Je to srab. Peníze, to by bral pořád, ale jak je malér, je podělanéj. To je velká statečnost, pratit někoho zezadu do hlavy,”

poznamenal Mirek sarkasticky. Připravil nás o kefty. Musel dostat, co mu patřilo.” Začal jsem se jeit. Cítil jsem, jak mi luč pochoduje a do krku. Snail jsem se srovnat hlas: Zavradil jste člověka.” Jestli myslíte, e Bártu lituju, tak ne.” Co tím myslíte?” Aby si moh koupit paničku, na to jsme mu byli dobrý, ale pak se na nás klidně vykalal.” Necítíte lítost nad tím, co jste spáchal?”

Čeho mám litovat? Sebe.” To je vae věc. Na svůj případ se můete dívat jak chcete. Rozhodující bude, jak jej posoudí trestný senát.” To s ním hnulo. Oči ztratily síravou zá a na okamik se podívaly na svět kolem sebe s dávkou reality. Pak se zavřely. Je to vechno v pekle,” pronesl těce. Jsem v tom, nemůu nic dělat. Zabít jsem ho nechtěl, jenom postrait. Ale jak jsem se rozpřáh, věděl jsem, e je zle. Dal jsem do toho moc páry. U se to nedalo změnit.” Udiveně jsem zíral. Tu páru mi dal ten jeho chechot, e v kriminále skončíme vichni. Udělaly se mi mitky před očima. To je vechno a dejte mi pokoj.” Pratil jste ho jetě jednou, kdy padal na zem.” Jo, to souhlasí.

Nepotřebovali jsme, aby se dal do křiku.” Máte to trochu zmatené. Nejdřív jste ho chtěl postrait, pak jste mu dal silný úder a nakonec jetě jednu přidal… ale to nám vysvětlíte později. Kde jsou klíče a roura?” Ve Vltavě. Kdy jsme jeli od něho z bytu, hodil jsem tam oboje.” V kterých místech?” Kousek od Klárova.”

Kde jsou vkladní kníky?” Rozhodil rukama Nevím, já je nemám.”

Proto jste si smluvil schůzku s Kabíkovou?” Jo. Protoe jsem si myslel, e je Bárta dal jí.” Myslíte, e jí je opravdu dal?”

Zavrtěl hlavou. Nemyslím nic. jen jsem to zkouel. Asi je má někde zaitý, to by mu bylo podobný,” řekl otráveně. Co?” Odpovídalo by to jeho povaze.

Chtěl si zaloit hnízdečko. Svěřil se Malinoví.” Co byste dělal, kdybyste kníky v jeho bytě nael?” zeptal se Mirek s nevinným výrazem. Sjel ho soucitným pohledem, ale mlčel. Pokus krádee.” To tedy ne já jsem toti

jednu nael, ale nechal jsem ji tam. Pardon.” Vechno jsme sepsali, Pavlík podepsal a poádal, abychom mu opatřili advokáta. ádnýho neznám,” řekl na vysvětlenou. Pak ho odvedli. Sebral jsem ve potřebné, zaloil originál spisu a el s Mirkem za prokurátorem. Pokuste se najít ty klíče, popřípadě ten kus roury.” Slíbili jsme, e uděláme vechno, co bude moné a vrátili se do kanceláře. Kopii spisu jsme předloili náčelníkovi. Protokoly si pozorně přečetl.

Myslím, e chcete jít domu.” Vzal bych si rád čistou koili a pouil iletku,”

řekl Mirek. Mluvil i za mne. Stačí, kdy přijdete zítra,” ukončil rozmluvu éf.

V kanceláři drnčel telefon. Zvedl jsem sluchátko. Beránek.”

Ozval se muský hlas, který mi nikoho nepřipomínal. Představil se, ale jméno jsem přeslechl. Volám ze spořitelny. Stala se zajímavá věc.” Ano, poslouchám.” Někdo sem volal. Bral jsem ten hovor. Byla to ena. Nejdříve se nepředstavila, ale ptala se, zda můe …” Nerozumím vám,” vpadl jsem bezdůvodně do řeči. Váený soudruhu nadporučíku, učinila akademický dotaz. Má prý více kníek s různými polokami, přesněji řečeno, s různou výí vkladů a chtěla by je vechny dát na jednu kníku.”

Moment,” přikryl jsem mluvítko dlaní a rozkalal se. Promiňte, to dělají cigarety.” Jistě. Ujistil jsem ji, e to provést lze. Zeptal jsem se, kolik těch kníek má. Odpověděla, e pět. Nevím proč, ale vzpomněl jsem si na ten vá

případ. Pro jistotu jsem ji řekl, aby přila odpoledne, kolem druhé hodiny, aby nemusela dlouho čekat.” Ano,” řekl jsem a tuil, e se z toho vyklube něco pro nás velice zajímavého. To ji potěilo a řekla, e přijde ve dvě. Slíbil jsem ji, e to s ní vyřídím sám. Nakonec mi prozradila své jméno.” Učinil dramatickou pauzu. Jistá Bártová.” Coe? Bártová? V jednu jsme u vás,” ubezpečil jsem ho hlasem, který mi přeskakoval vzruením. Mám nárok na oběd,” odpověděl klidně. Čekám vás v půl druhé.” Zavěsil jsem a utřel si čelo. Při vyetřování jsme nikde na ádnou Bártovou nenarazili,” snail jsem se srovnat nahlas mylenky. V jednu si dáme před spořitelnou na Václaváku rande,” navrhl Mirek. Mám taky právo na oběd,” podotkl jsem stroze, budu tam za pět minut půl druhé. Ahoj.”

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Promiňte, e jsem byl v telefonu tak nechápavý, spustil jsem místo pozdravu, kdy jsme veli do kanceláře pracovníka spořitelny.

Asi jste měl důvod, ale věřte mi, připadal jsem si, e vás otravuji.”

A to ho znáte párkrát od vidění. Já s ním pracují deset let, já vím svoje,” řekl Mirek a kodolibě se usmál. Jste velmi laskav, e jste na nás nezapomněl.

Vechno se semleto tak naráz, e otázka kníek la dočasně stranou,”

vysvětloval jsem. Bárta byl svobodný a ádnou sestru neměl,” podotkl nadporučík Koál, sotva jsme si sedli kolem malého stolku. Proto snad bude lepí, kdy tady zůstanete. Třeba je to náhodná shoda jmen, ale to se mi nezdá.”

To je v pořádku. Prosím vás, tyhle dveře vedou kam?” ukázal jsem do protějího rohu místnosti. To je také kancelář. Kdyby to lo zařídit tak, e bychom se přesunuli vedle a vy byste nechal dveře pootevřeny …”

.Jistě, to nebude problém. Kolega je na kontrole, v jeho kanceláři nikdo není a klič mám.” Pak jsme dohodli postup. Krátce po druhé hodině se ozvalo zaklepání na dveře. Stáli jsme v druhé místnosti a ani nedutali. Kdy

návtěvnice vela a promluvila, měl jsem tisíc chutí vpadnout dovnitř a udělat rámus, ale vydrel jsem to. Bártová! Pěkná Bártová. Naklonil jsem se k Mirkovi a poeptal mu jméno. Souhlasně kývl hlavou. Promiňte, e vás obtěuji, ale manel je dlouhodobě mimo Prahu a nemohl přijít se mnou. Máme pět vkladních kníek. Zde jsou. Chtěli bychom čtyři zruit a nechat jen jednu. Je lhostejné, kterou.” Hlas zněl mile a lehce vemlouvavě. Nechcete si odloit?”

Ne, děkuji.” To se dá zařídit. Půjdete se mnou dolů a tam věc vybavíme.”

Chvili bylo ticho. Dovedl jsem si představit, jak se tvářila, protoe se ozval úředníkův hlas: Jetě něco?” Ano jen maličkost. Jsem popletená. Vím, e kníky jsou na hesla a dohromady tvoří jedno slovo.” Slyel jsem její smích.

Trnul jsem. Musel bych se podívat.” Ano, jistě, manel mi to takhle vykládal.

Jde mi jen o to, abych mu pak mohla říct heslo té kníky, na které zůstane celý vklad. Myslím, e nemá poznačené, kdy kterou zakládal.”

Ná spojenec ze spořitelny se krátce a dobrosrdečně zasmál a ujistil návtěvnici, e se to stává. Buďte bez obav, váená pani, ve bude v pořádku.

Takřka jsem cítil, jak si oddechla. Víte, manel je trochu romantická povaha a kdy kníky zakládal, myslel při volbě hesla také romanticky. A jsem přesvědčena, e to vymyslel dobře.” Otevřel jsem dveře a velice pomalu pronesl: Vy to máte promylené, paní Kabíková, daleko lépe.

Nevykřikla, nepohnula se jen se dívala a dívala. My dva jsme hleděli na ni, ona na nás. Zdálo se, e nekonečně dlouhou dobu se nic neděje. Pak konečně vstala.

Uchopila kabelku a přitiskla si ji na hruď. Nevěděl jsem proč, protoe kníky leely před námi na stole. Moc jsem riskovala, měl mě rád. Vechno dělal pro mne. Přisahal mi, e má jenom mne a nikoho jiného, e peníze etří jen pro mne.

Kvůli němu jsem zapomínala na rodinu.” Měl jsem dojem, e to říká předevím sama sobě, e je to takový zdůvodňovaci monolog jejího jednání. Mlčeli jsme dál. Nikdo nemá právo mne obviňovat ze patností, nikdo, já mám na ty peníze svaté právo, byly nae, a kdy musel zemřít, jsou moje.” Zmlkla. Nikdo nic neřekl. Nespoutěl jsem z ní oči. Rychle se podívala po Mirkovi Koálovi i po úředníkovi, který hledal smítko na svých tmavých atech. Rychlými kroky, které neztratily nic ze své elegance, la ke dveřím. Moment,” zahřměl jsem.

Zůstala stát a jen nepatrně pootočila hlavu. Sáhl jsem do náprsní kapsy a vyndal fotografii pohlednicového formátu. Tohle je určitě vae.” Podal jsem jí snímek v bikini. Vytrhla mi jej z ruky a vyběhla z místnosti. Necháme jí utéct?”

Bě za ní a počkejte na mne dole.” Nadporučík Koál vyběhl ze dveří, které za sebou přirazil větí silou, ne je zřejmě ve spořitelnách zvykem.

Pohlédl jsem na úředníka. Stál nehnuté a snail se nedívat nikam. Vkladní kníky leely pohozeny před ním. Trochu vzruchu, viďte?”

Zavrtěl hlavou. To mi nevadí. Mohu se na něco zeptat?” Jistě.”

Jak dlouho pracujete v téhle braní?” Devatenáct let.” Snail jsem se zakrýt povzdech, který se mi dral z plic, kdy jsem si uvědomil tu nekonečnou řadu probdělých nocí a odslouených svátků a víkendů.

Je to hezká řádka roků. Já bych to dělat nemohl.” Čekal jsem, co řekne. Měl jsem pocit, e se bude ptát dál. Chvíli mlčel a pozoroval ivot za sklem okna.

Oputěný holub capkal po plechu okenní římsy.

Jsem přesvědčen, e vám lidi jdou někdy pěkně na nervy.” Připustil jsem to.

Pracuji jako zaměstnanec spořitelny dvacet osm roku. Nesnáím peníze.”

To jsem chápal. Proly mi rukama milióny. Stále stejný kolotoč. Nesmím se splést, jinak jsou nepříjemnosti. Někdy bych s tím pratil.” Přesto jste ve výhodě. S balíkem bankovek pratit můete. Kdybych já pratil s někým, nebo někoho, končím kariéru.” Dostal jste se někdy do situace, kdy jste cítil, e to snad uděláte?” Jistě, ale natěstí jsem se ovládl. Vdycky. Jsou to nervy. Ty musíme mít v pořádku. Kadý, kdo chce dělat zaměstnání pořádně, musí mít dobré nervy. U nás je to první předpoklad.” To Je pravda, jak jste se k tomu dostal?” Náhodou. A vy?” Chtěl jsem být lékařem. Z toho selo naprosto prozaickým způsobem. Na studiu nebyly peníze. Navíc jsem zjistil, e nesnáím krev, tak jsem se toho úmyslu vzdal. Nastoupil jsem jako kancelářská síla do jednoho úřadu. Po čase zjistili, e mám smysl pro přesnost a odpovědnost.

Nabídli mi místo v záloně. Vzal jsem to. Myslím, e je velmi málo lidí, kteří dělají to, co dělat chtěli, kdy byli jetě úplně mladí a bez zkuenosti.”

To jste mi připomněl zajímavou věc. Před časem jsem četl, e dělali anketu mezi koláky, čím chtějí být. V některých případech byly odpovědi přinejmením podivné. Jeden klučina vyslovil přání být generálním ředitelem.”

Důvod?” Hodně peněz a jezdění autem do práce.” Zřejmě výchova v rodině.”

Spí odposlechnuté názory rodičů.” Zapnul jsem si sako a měl se k odchodu.

Ty kníky si vezmu s sebou. Myslím, e k svědeckému výslechu si vás zavoláme jetě tenhle týden.” Byl bych rád, kdyby to bylo hned po ránu.”

Můete přijít v sedm. řekněme pozítří.” Dal jsem mu adresu a telefonní číslo.

Řekněte mi jetě, co tím sledovala?” Paní Kabíková? Chtěla přece ty peníze.”

Ano, ale to ji nemohlo vyjít,” řekl úředník rozhodně. Taková částka dokáe pěkně zamotat hlavu. Jeden se chytne kadé monosti, jak je získat.” Je velice hezká, i kdy nepatří mezi nejmladí.” Hm.” Ale stejně je lepí mít doma úplně nenápadného partnera. Pak je vechno v klidu. Usmál jsem se. Ano, pak to můe být v relativním klidu.” Neřekl jsem mu o případu, kdy osoba oklivá jak noc dělala manelovi takové scény a podrazy, e se pokusil spáchat sebevradu. Kdybyste někdy chtěl, pozval bych vás ke mně na chaloupku, tam byste si odpočinul a mohli bychom pokračovat v debatě.” Hacienda za dvě stě tisíc?” Usmál se řadou čistých a pečlivě oetřovaných zubů. Ani zdaleka.

Vechno si tam dělám sám, kdepak hacienda. Klid, ádné starosti, čisto, příroda.

Kousek zahrádky a pár stromků. A nedaleko hospůdka s pivem jako křen.”

Moná, e to vyjde. U musím běet. V nejhorím případě se zase někdy uvidíme sluebně.” Byl bych raději, kdyby to bylo na víkendě.”

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Kabíková celou cestu mlčela. V kanceláří jsem ji posadil do idle a zapnul magnetofon. To nebylo moudré, paní Kabíková,” začal jsem. Ale správné.”

Myslíte?” Ano. Peníze vydělával pro nás dva. Mám na ně nárok, patří mi.”

Byla přímo posedlá. To kvantum peněz jí zatemnilo mozek. Vyndal jsem kníky na stůl a hezky jednu po druhé otevřel. Vechny zaloil Bárta. O vás není nikde ani zmínka. Závě nenechal, protoe ji neměl čas sepsat. Nepočítal s tím, e zemře.” Pobledla, ale oči jí zlobně svítily, Měl, či má, vá manel tuení, e vy a Bárta.. Ne.”

Jestlipak víte, jak inenýr Bárta k těm penězům přiel?” Nevím, o čem mluvíte.” Podle toho, co jsme zjistili,” pokračoval jsem klidně, sázel svůj osud i dalí budoucnost na vás. Asi vám bezmezné důvěřoval. A vy jste mu dala ránu pod pás.” Obličej se jí zkřivil do nehezké grimasy. Kvůli vám, jedině kvůli vám se dopoutěl trestné činnosti. Aby ty peníze získal. Chtěl si vás vzít. Jene vy jste si najednou vechno rozmyslela. Tak toho nechal. A to nelo pod nos jeho kumpánům, a proto zemřel.” Byl dost starý na to, aby věděl, co dělá.”

A bláhově zamilovaný, aby zapomněl na vechno. Na morálku, na zákony…”

Nesnate se mě do něčeho namočit. Nic jsem neudělala. Nemůu za to, s kým a proč se stýkal. Nezajímá mne, co dělal. Mně nic neřekl, jsem nevinná.” Ano. V

tom měla pravdu. Zákon neporuila, ale morálně dopadla patně. Předevím sama před sebou. Nechtěla si to přiznat, co bylo celkem pochopitelné.

Moná, e po čase změní názor a bude mít na svědomí nepříjemný pocit viny. A ten je někdy horí, ne soud. Taky mohu být úplně vedle. Třeba s ní nic nehne a pak tenhle smutný případ zůstane pro ni toliko matnou vzpomínkou na jednoho člověka, který kvůli ní byl schopen veho.

Ty kníky zůstanou u nás. Pak je předloíme soudu k rozhodnutí. Vydám vám potvrzení, e jste nám je dala. Dobrovolně ne!” Jak chcete, mohu vydat potvrzení o odebrání.” Mně je to jedno.” Ty peníze pocházejí z trestné činnosti. Legálně nemohl tolik vydělat.” Mlčela. Vechno jsem sepsal.

Podepsala a vstala. Mohu odejit?” Ano.” Zaváhala. Chcete jetě něco dodat?”

Mezi mnou a Bártou  to byla soukromá věc. Ryze soukromá věc. Mám rodinu. Dcera mi dospívá a manel sluně vydělává.” Ano.”

Kde mám záruku, e se nic nedozví? Pokrčil jsem rameny. Vy mu to chcete říct. Ale to si přece nemůete dovolit!” Od nás se nic nedozví. Ne kvůli vám, ale kvůli vaí dceři zachováme mlčení.” Měla bych vám poděkovat řekla strojeně. Není třeba.” Sbohem.” Záruku, e se manel nic nedozví vám dát nemohu. Lidé si vímají, to byste měla vědět. A náhoda je oidná věc.”

Dveře za ní tie zaklaply. Zůstal jen jeden výslech a tísnivý pocit.

Zadrnčel telefon. Beránek.” Jsem rád, e jsem vás zastihl.” Představil se. Pracovník toxikologického ústavu. Ten Bárta. Vnitřnosti v pořádku. ádný jed ani práky. Ve v normálu. Stačí vám to zatím takhle předběně?” Ano. Jsem rád, e jste zavolal.” Zavřel jsem oči a snail se na nic nemyslet, co se mi dařilo prachbídně. Uvařil jsem si čaj a pomalu dával dohromady vechny písemné výsledky případu inenýra Bárty. Hraje si na archiváře?” zeptal se Mirek Koál, kdy se objevil mezi dveřmi. Za ním veli Kolský a Hon.

Usedli ke stolu a čekali, s čím začnu. Tak jsme v podstatě hotovi,” oznámil jsem. To znamená, e jetě nejsme,” prohlásil nadporučík Koál.

Uhádl jsi to. Zbývají nám jetě dvě věci.” Kolský s Honem zvědavě pokukovali. Ty si vezme Kolského,” řekl jsem Mirkovi, a já Hona. Pojedeme udělat domovní prohlídky.” Mirek se zjevně oil, ale neřekl nic. Já si beru Jínu.

Vy to uděláte u Pavlíka.” Dobře.” Zítra ráno se tady sejdeme. To je vechno.”

Je ta prohlídka nutná?” zeptal se Hon opatrně, kdy Koál s Kolskýra odeli.

O tom nepochybuj. Oba byli na peníze. Domovní prohlídka nám můe jetě leccos povědět.”

Vzal jsem ze zásuvky stolu vzor pro usnesení a podal Honoví. Takhle se to píe, tak se do toho pus.” Za pár minut mi podal návrh usnesení.

Jdu za prokurátorem,” řekl jsem. Vezmeme si auto a rovnou od prokurátora pojedeme do bytu pana Jíny.”

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Václav Jína bydlel v přízemí činovního domu s obrovskou klenutou chodbou a umrněnou árovkou, přitisknutou stydlivě ke stropu. Zazvonil jsem. Po chvíli se dveře otevřely a v nich se objevila hubená, podmračená enská tvář.

Co si přejete?“Tie jsem vysvětlil, proč přicházíme. Pojďte dál, řekla a úzkostlivé pozorovala chodbu a schoditě, zda někdo neposlouchá. Kdesi v patře vrzli dveře. Malá upravená předsíňka. Veil jsme do čisté kuchyně.

Pozvala nás ke stolu, který byl přikryt igelitovým ubrusem. Přisedla si a sloila ruce v klín. Vypadala mladě, ale měla utvaný výraz ve tváři.Co provedl? Řekl jsem jí, co se stalo, ale některé detaily jsem úmyslně vynechal.

Byla bledá, ale opanovala se. Vůbec to neměl zapotřebí. Co ho to jen napadlo.”

Vy nejste v zaměstnání?” Teď ne, jsem po operaci lučníku.” Manel se vám nikdy nezmiňoval o…” Ne, opravdu ne. Nevím nic. To je ostuda budu se bát podívat lidem do očí.” Je tu jetě jeden problém, paní Jínova.” Ustraeně se na mne podívala. Při domovní prohlídce musí být přítomna nezávislá osoba.

Budete muset někoho zavolat. Třeba tady z domu.”

Oči se jí naplnily slzami. Odvrátil jsem od ní pohled a díval se na Hona, který se rozpačitě rozhlíel. Musí to být?” Podle zákona ano.” Namáhavě vstala.

Přihladila si vlasy a sukni. Počkejte tady.” To jsou radosti,” řekl Hon, kdy

odela. Smutné radosti.”

Na dalí takový případ si budu brát práky typu ,oblbovák” Leccos musí

překousnout a na leccos si časem zvykne Vrátila se s malou, boubelatou postavičkou neurčitého věku. Představil se. Jedině pan Nový je trochu známý a diskrétní,” řekla Jínová na omluvu. Co se bude dít?” zeptal se bodře.

Vysvětlil jsem mu to. Z toho si, paninko, nic nedělejte. Za to nemůete.

To si pak s Václavem vyřídíte. Já budu mlčet.” Poloil jí ruku na rameno.

Jsou jetě horí případy. Nemám pravdu, pánové?” Tón jeho řeči Jínovou viditelně uklidnil. Dali jsme se do nepříjemné povinnosti. Za půldruhé hodiny jsme mohli zkonstatovat, e jsme u konce. V aktovce jsme měli nějaké písemnosti a dopisy, adresované Václavu Jínovi. No vidíte, a je to,” řekl pan Nový bodře. Ani nemusíte uklízet.” Podepsal se a odeel. Kolik vám dával manel na domácnost?” Celý plat. Nechával si Jen kapesné.” Kolik?”

Asi tři sta.” Kdyby tak věděla, kolik peněz Jína měl. A jestli mluvila pravdu, neuila z nich ani korunu. Mylenkové pochody některých lidí a logika jejich jednání je těko pochopitelná. Máte auto, viďte?” Ano.” Gará?”

O dva bloky dál.” Tam bychom se taky chtěli podívat.” Tady jsou klíče.

Půjdu s vámi, jen se přistrojím.” Gará byla přecpána haraburdím veho druhu.

Staré nářadí, elektrická vrtačka, ojeté pneumatiky, kusy plechu. Na policích v plechovkách roubky a hřebíky. Hon se v tom prohraboval se zjevnou nechutí, ale neříkal nic.

Paní Jínová stála u dveří garáe a netečně hleděla na betonovou podlahu. Hon do mne lehce strčil loktem. Podívejte.”

V levé ruce drel plechovku od kakaa Bensdorp v modročerveném provedení. V

dolní části se zářivě usmívala selka v kroji. V pravé ruce třímal víčko a očima podivně světélkujícíma hleděl na obsah. V plechovce byly do svitků stočené peníze. Dost peněz. Valuty i nae pětistovky. Ukázal jsem to Jínové. Dívala se smutně a neříkala nic. Budete muset jetě jednou obtěovat pana Nového.”

Přikývla. Kolega vás doprovodí. Čas jsem ubíjel konstatováním, e Jína je pěkný vykuk. Penízky schovával do plechovky v garái. Nevěřil ani vlastní eně. S čím počítal? Na co je potřeboval? Do hry by mu stačily nae. A valuty?

Nechají se utratit za vechno moné, ale jak to chtěl zaonačit před manelkou?

To jsem zvědav, co bude říkat a jak se bude tvářit. Tak jsme tady,” prohlásil Nový. Copak zde máte za objev ?” Ukázal jsem mu plechovku a její obsah.

Mlčky se díval a pak mne vzal kousek stranou. Tedy, nic mi do toho není, ale není vám líto tý enský?” Na to se zeptejte Jíny, a se vrátí.” Věříte, e bych to do něj neřek? Zdál se to být takový férový chlápek.

Kdy jsem za ním s něčím přiel, rád vypomohl. Umí dělat. Skoro vechno dokáe spravit.” Pokrčil jsem rameny. koda, e se nedrel při zemí.

Bude mít o čem přemýlet.”

Jo, Člověk si stále musí dávat pozor. V lidech se nevyzná,” zafuněl pan Nový.

To mi říkala neboka manelka a měla, chudák, pravdu.” V bytě Jínové jsme bankovky přepočítali. Nechal by se za ně koupit moderní vůz.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Jak jste dopadli?” vyzvídal jsem na Mirkovi druhý den po ránu. Rozzlobeně mávl rukou…Zbytečná ztráta času. Nula od nuly pola. Nikde nic. A vy?” Podal jsem mu výsledek naí práce. Tie si hvízdl.

Tak alespoň něco.” Co budeme dělat teď?” zeptal se Hon. Kolský vypadal přepadle a smutně. Ty pojede se mnou za Jinou. Nadporučík Koál a ty ukázal jsem na Kolského, to tady dáte vechno do pořádku, aby byl spis připraven k odeslání.” Vrate se brzy, a se tady nenudíme,” připomněl Mirek.

Nemá toho dost?” A nad hlavu,” přiznal se. Seeň auto,” přikázal jsem Honovi. U jdu.” Za hodinu jsme seděli v cele a čekali na Jínu. Kdy veel, těkavě se rozhlédl. Nabídl jsem mu, aby se posadil. Sedl si a vyčkával.

Mluvili jsme s vaí manelkou.” Co říkala?” Je z vás radostí bez sebe.”

To si dovedu představit.” Provedli jsme domovní prohlídku.Zůstal klidný.

Nic jsme nenali.” Co byste chtěli najít?” Kam jste dával peníze z výher?”

těstí je vrtkavé. Někdy jsem taky pěkně ujel, tedy prohrál. Posvícení kadý den nebylo.” Chcete tím říci, e jste z toho nic neměl?” Jak se to vezme. Měl jsem dost velkou reii.” Alkohol?” Taky.”

Slečny?” Mlčel. Něco jste si koupil?” Viděl jste byt, ne?” Není patný.

Na to padl plat, můj plat. Z platu eny jsme ili.” Nechával jste si kapesné?”

Řekla vám kolik? Asi řekla. Proč se ptáte mne?” Protoe jsme u vás v garái nali jednu zajímavou plechovku.” Ztuhl a narovnal se. Jakou plechovku?”

Myslíte, e to má cenu? zeptal se Hon. Nebylo by lepi, kdybyste řekl pravdu?” Pohorené se na něho podíval. Nemám, co bych zapíral.

Plechovku od kakaa. Byla plná peněz. I cizích. Sluná částka. Tam jste si dával svoje úspory. Ze hry, pochopitelně.” Vy jste ale ouralové.” To je vechno, co k tomu chcete říct?” Rozhodil rukama. Prosím vás, co mám jetě říkat?”

Jak chcete, ale soud posoudí i to, jak se stavíte k trestné činnosti, kterou jste spáchal.” Hrál jsem karty a sháněl cizí prachy. To je vechno. Za to mi přece hlavu neutrhnou.” Zřejmě jste zapomněl na Bártu. Nezapomněl.” Oči mu potemněly. Zabloudil pohledem na psací stolek. Věděl jsem, co hledá. Nabídl jsem mu cigaretu a připálil. Hon na něho vrhl opovrlivý pohled. Jetě se, chlapče, bude muset moc a moc učit, ne pochopí, e ovládání se a objektivita jsou nejcennějí devizou pro práci kriminalisty, napadlo mně. Jína hltavě nasál dým. Musíte uznat, e nebýt Pavlíka, tak jsem celkem v pořádku.”

O tom s vámi nebudu diskutovat. Osobně si myslím, e v pořádku nejste.

Nechcete přiznat, e jste jel v protizákonném jednání. A navíc, a to vám říkám jako Beránek osoba a ne vyslýchající, jste ani vůči rodině neil férově, i kdy

pan Nový má na vás jiný názor. Vy si myslíte, e jsem natvrdlej a e nevím, do jakýho maléru jsem se dostal? Vím, e jsem udělal hovadinu, ale teď u nic nespravím. Ted ne,” dodal tie. Tak jak to bylo s těmi penězi?”

Nechtěl jsem do toho tahat enu. Proto jsem vechno drel pod pokličkou.

Chtěl jsem si koupit nový fáro, pořádný, třeba nějakou simku. Nebo nějaký jiný, to je jedno. Aby ostatní praskli vzteky.” To je slabé.” To ted vím taky.”

Co chtěl Pavlík?” Přimhouřil oči. To se zeptejte jeho. Já nic nevím.

O tomhle jsme nikdy nemluvili.” Pokynul jsem Honovi. Zasedl za psací stroj a psal Jínovu výpověď.

Kdy skončil, řekl jsem Jínovi: Kdybyste chtěl jetě cokoliv uvést a ulevit si, dejte vědět. Řekl jsem vechno.” Kdy jsem zavolal předvaděče, aby ho odvedl, zeptal se: Zlobí se ena moc?” Nezlobí, je smutná a neastná.”

Zrudl. Myslíte, e na mě počká?” Myslím, e bude nejlepí, kdy jí napíete a vechno se pokusíte vysvětlit. Co si myslím já, není rozhodující.”

Kolik za to můu doslat?” Na to se mě neptejte. To vám mue říct obhájce.”

Přece máte zkuenosti.” Kdy vám řeknu málo a dostanete víc, budete si myslet, e jsem vás konejil. V opačném případě budete přesvědčen, e jsem vás strail.” Tak vám děkuju.” Odvedli ho. V autě mi Hon řekl: Myslím, e vám začínám rozumět. Mohl bych dělat s vámi?” O tom si promluvíme v klidu jinde. A o tom, kde bude dělat. rozhodne náčelník.” Proč tak úředně?”

Jsem unavený. Nic si z toho nedělej. A pokud jde o to porozumění  přeji si, aby ti vydrelo.” Chtěl něco namítnout. Nemyslím tím sebe, ale jde o to, abys rozuměl lidem, pochopil, porozuměl, ale nelitoval a netoleroval lumpárnu.

Chápu.” Mezi lidmi se najdou gauneři. Skoro ve vem, co dělají. A někteří, na těstí pro ně, jenom uklouznou, ale dokái se s tím vyrovnat a po druhé do toho nejdou.” Myslíte, e takový bude i Jína?” Těko říct. Zatím má zlost, e se na to přilo a e je zavřený. Co s ním bude dál, to bude záleet hlavně na něm. V

porovnání s Pavlíkem je na tom o poznání lépe. Hon mlčel. Opřel jsem se hlavou o sklo. Příjemně chladilo. Jetě musíme k náčelníkovi a pak si dám dvacet. Potřebuju to jako sůl. Hodím sebou na gauč a přečtu si pořádnou kníku.

Kabíková prý včera řádila.” A nedá pokoj, zvědavec jeden. Kdo ti to říkal?”

Nadporučík Koál.” Ten umí vechno líčit barvitě.” jak to bylo?”

Chtěla oblafnout spořitelnu, ale nevylo jí to.” Hm. Ale pohledná enská to je, to se musí nechat.” Narovnal jsem se a otočil k němu. V očích měl veselé ohníčky. Usmíval se. Kdy mu řeknu, e za nic nestojí, pochopitelně mít pravdu nebudu. Tak na tohle si dávej, kamaráde, bacha.” Já? Proč?” Protoe hezká ena a úsluný, vyrovnaný týpek mue jsou pro zjitění pravého stavu věcí krajně nepříjemní. Zmatou tě jedna dvě.” Copak vám se nelíbí pěkné eny?”

Poslechni, nefunguje tady jako informátor mé manelky?” To vůbec ne!”

prohlásil rezolutně. Hlavně jde o to, za jakých okolností koho potká a pozná.

Jsi ve slubě, musí jednat a mluvit s lidmi bez ohledu na to, jak vypadají.

Některá z en se ti můe zatraceně moc líbit, ale na to musí hezky zčerstva zapomenout. To je jediná moná cesta, jak se vyvarovat chyb.” Tomu říkám nadějné vyhlídky, prohodil se strojenou lítostí. Jen klid. Časem ke vemu dojde sám a jediná dobrá kola je ta ivotní, ví. ádná příručka do tebe nevpraví, jak má s lidmi jednat v té či oné situaci. Musí mít, jak říkají jetě starí, ne jsem já, nos. Vycítit, Jak na koho Jít.No a jsme doma,” udělal tečku za debatou ná starý řidič a zastavil při kraji chodníku. Hon vystoupil, já za ním.

Ridič se ke mně naklonil: Rád jsem to slyel, fakt. Jen a se ti mladí učí, budou to potřebovat.”

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Nikdo tě nehledal, ani netelefonoval, řekl Mirek na uvítanou.

To je dobře. Kde je Kolský?” Odběhl si něco sníst.” éf je u sebe?”

Nevím Mám tam brnknout?” Raději ne. Počkáme, a si vzpomene sám.”

Tak jak se tvářil Jína?” No celkem sluně. Ani se moc nevzpíral.” A Hon?”

Měl bych chu navrhnout náčelníkovi, aby nám ho tady nechal.” Hm.”

Tobě se to nezdá?” Jsou s Kolským kamarádi,” podotkl Mirek. To není na závadu.” Ale je. Kolský je otrávený.” Proč?” Představoval si to jinak.”

No, tak z toho se bude muset probrat sám. Jak chce.” Dělej, jak rozumí, ale já bych počkal.” Dobře, a přijdou, poděkujeme jim za spolupráci a pak to necháme na náčelníkovi.” Kdy se vrátili a sedil si ke stolu, řekl jsem jim: Případ je u konce. To nejhorí máme za sebou. Moc jste nám pomohli, uetřili jste nám spoustu času.” Viml jsem si, jak se Kolský kysele pousmál. Nechal jsem to bez poznámky a pokračoval: Myslím, e jste na začátek udělali kus poctivé rachoty. Neříkám hop, ale myslím, e kdy nám nějaká oklivá věc napadne, poádám, abyste nám právě vy přili pomoct.” Kolský se neudrel: Abych se zase rejpal v evidencích, kartičkách a běhal po nezáivných věcech?”

Mirek přimhouřil oči. Hon se na mne úzkostlivě zadíval. Asi se obával nejhorího. Kdy se ti to nelíbilo mohl fsi to říct,” vyjel Mirek.

Měl jsem dojem, e je to zábavnějí a… Co a? jen to řekni, neboj se To nejzajímavějí jste dělali vy dva.” Nějak se začít musí, to bys měl vědět.

Věřím, e to pochopí. Poprvé jsi se dostal k takovému případu a chtěl bys cloumal s celým oddělením, no to mě podr!” zavrčel nadporučík Koál.

Kolský se zatvářil rozpačitě. Musí se moc učit a pak si teprve můe dělat nároky na co chce a hlavně, na co stačí ” Mirek se dostával do varu. Nelíbilo se ti, e se, jak ty říká, hrabe v kartičkách. To by se mohlo taky stát, e bude

vyslýchat podezřelého a nic se nedozví. Já mezitím budu rejdit po nezáivných věcech  vimni si, e tě jen opakuju  a narazím na zajímavou věc, která můe znamenat cestu k důkazu. A ty bude tvrdit, e ses otravoval s nesdílným chlápkem, zatímco já si jedu po krásné stopě.” Jojo, je to tak, dělat kriminalistu není procházka rajskou zahradou a není to jako v detektivce, kde se hrdina dvakrát zamiluje, něco jako objeví, pak ho políbí múza a sype si to k pachateli, který, jen slyí jméno slavného detektiva, si pomalu dává na krk provaz.”

Skončil jsi?” zeptal jsem se Mirka. Jasně. Nemam, co bych dodal.”

Obrátil jsem se na Kolského. Tahle práce chce opravdu dobré nervy a silnou vůli. Vydret, nenechat se otrávit a odradit. V podobném duchu jsem dneska mluvil s tvým kamarádem.” On to tak nemyslí,” řekl Hon na jeho omluvu. Já ho znám, je jenom trochu prudí, to je ten celý problém. To jsem rád,” řekl jsem. Do dveří veel náčelník. Tak jak je? Zdá se, e tady máte selanku. 

Přesně to” odpověděl Mirek. Vzápětí si uvědomil, e přestřelil, tak se rychle opravil: Tedy, končíme případ, tak o tom trochu hovoříme.” Dobře. Materiály mi zítra dáte na stůl. Podívám se na ně. A jak si vedli mladí?” Mohu to říct před nimi,” spustil jsem rychle. Myslím, e dobře.

Projevili zájem a nenechali se zničit mravenči prací okrajových úkonů.” Díval jsem se na Kolského. Pousmál se a vděčně pohlédl na Mirka. To je správné.

Myslím, e budu vědět, koho sem zase poslat, a budou dva zkuení harcovníci potřebovat výpomoc.” Podal nám vem ruku a odeel. Mohl bys mi laskavě říct, proč jsi tomuhle mladíkovi hodil záchranné lano?”Jak to?

Hele, nedělej nechápavého. Kdy se tady tak durdil, mohl jsi éfovi říct, co si ná mladý mysli o vyetřováni vrad.” Kolský se zarděl.

Kdyby o tom byl přesvědčený, určitě by to řekl sám.”

Asi má pravdu,” připustil Mirek. Ale přítě si Kolského vezmu do parády Já.”

Hon se rozesmál na celé kolo. Ty se nesměj, tebe to čeká taky.”

Bude dobře, kdy se zase někdy uvidíme pohromadě,” dodal jsem. On tady kamarád, kdy je nejvíc práce, leí s rýmou v posteli a nechá mne v tom lítat sa-motného.” Příval dobře míněných výčitek jsem ji neslyel, protoe jsem stačil včas za sebou zavřít dveře.

Konec