Růe z Gottingenu - Arnot Bene, Pavel Luká

Ozval se řídký potlesk. Ostatně, přednáka z oboru aplikované fyziky není disko. A tak RNDr. Karel Růička, CSc. mohl být rád, e dvěma profesorům, osmi docentům a

patnácti asistentům stál vůbec za to, aby si přili poslechnout jeho referát Teorie fyziky supertěkých kovů. A byl těstím bez sebe proto, e tato zdrenlivá a navýsost skeptická společnost se vůbec uráčila a závěrem několikrát zlehka přiloila k sobě dlaně, take se ozval ustivý zvuk, který potleskem lze nazvat jen z nedostatku jiného výrazu.

Referent se uklonil. Zlehka. S tichou a elegantní uctivostí, která si nezadává. Kdy se otáčel a bral aktovku s referátem, pohlédl jetě jednou na tabuli. Byl spokojen.

Matematický aparát byl, jak se mezi fyziky říká, elegantní. To jest: nejen správný, ale také uspokojoval jisté estetické nároky, které na výpočty kladou ti, kdo se v nich vyznají. A to vechno se jemu, Karlu Růičkovi, pracovníku Ústavu teoretické a aplikované fyziky v Praze povedlo. Zde, v Góttingenu. V posluchárně, kde před léty prohlásil profesor Hilbert:

Je na čase, aby matematikové naučili fyziky počítat. Karel Růička chvíli pátral

pohledem. Pak zahlédl kývnutí. Nevelký, pohyblivý mu, jemu se stejně jako Růičkovi právě převalila třicítka, kývl a zamával rukou. Měl kudrnaté vlasy. Obličej ostrý jako sekerka a neklidné oči po stranách vystupujícího nosu, oči, je jezdily ze strany na stranu.

A zastavovaly se toliko na sotva postiitelné okamiky. Jako by se zlehka dotýkaly

předmětů a lidí.

Bylo to skvělé, Carlo, řekl měkkou němčinou, která upomínala ne-li jeho italskou vlast, pak určitě jeho italský původ, ,,Báječné, překvapující.

Odmlčel se. Přelápl. Zespoda pohlíel na vysokého plavovlasého Růičku. Pátral v jeho uzavřené, trochu povznesené tváři, její souměrnost kazila pouze krátká jizva na levé skráni: památka na neúspěný dětský výlet do koruny starého katanu.

Jsem rád, e se ti to líbilo ..

Líbilo. To není ten výraz… Posly, musíme oslavit tvůj vstup do světa velké fyziky.

Fyziky s tím největím ef, jaké vůbec existuje.”

Růička pokrčil rameny.

V Góttingenu, tedy v restauracích, kde se můe posadit na oběd či večeři akademický hodnostář nebo vědecký pracovník, ani by si společensky zadal, není právě lacino. Diety na sluební cestu s tím nepočítají. A Karel Růička má v Praze ve vilové čtvrti náročnou enu a rozmazleného potomka. To se pak těko oslavuje.

V Praze si i člověk v jeho postavení můe skočit na desítku do hospody u Tří lip a

poklábosit, s kým právě chce. Tohle je vak Západ. A Západ má svá pravidla, která se musejí dodrovat. Chcete-li tu prorazit. A Růička se rozhodl, e prorazí. Právě tady. A za kadou cenu.

Jetě mu v uích zněl ten ustivý zvuk, který znamenal potlesk. Zdálo se mu, e stále na sobě cítí upřený pohled profesorů Gótze a Maiera z Institut fur Metallphysik, kteří navrhli jeho stá v Góttingenu.

,,Tak co, Carlo? Pořádný drink a výbornou večeři. Třeba v hotelu Centrum Grill na

Prinzenstrasse?

Tohle nelze pokládat za rozhazování, ale za investici. Investici do budoucí kariéry. Eva není husa. Pochopí, e je lepí zříci se nějakého toho svetříku a počkat, a se mu vyplhá jetě vý. U teď stál vysoko. Rozhodně měl doma lepí postavení, ne by

odpovídalo jeho věku.

3

Byl si vědom, e aplikovaná fyzika, matematika, a kdy nepočítáme Interpretační umění a pičkový sport, jsou snad jediné obory na Západě, kde má nainec anci rychle vylítnout nahoru.

Karel Růička s úsměvem přikývl.

Antonio Cervo, na jeho vizitkách stojí hlavička: Institut fur Metallphysik, byl jakýmsi styčným muem s góttingenskou univerzitou, o kterém nikdo přesně nevěděl, co vlastně dělá. Některé zlé jazyky dokonce tvrdily, e se ve fyzice ani pořádně nevyzná.

řekl: Samozřejmě, bude mým hostem, Carlo.”

Ale prosím tě, namítl Růička. Ale jen pro formu.

****

No, na Nobelovu cenu to zatím nebylo, ale v celku se ten Čech, dieser Ruzicka ukázal

jako opravdu nadaný fyzik, prohodil profesor Maier.

Myslím, e ten úsek o vyuití ochuzeného uranu U 2 nemáme právo si nechat jen tak pro sebe, opáčil Cervo.

Profesor Maier přikývl.

Díval se na strop, k němu vypustil obláček dýmu ze svého oblíbeného doutníku Maria Mancini. Letní větřík vzdouval záclony a přináel z ulice horký vzduch, čpící spáleným benzínem, zahřátým zdivem a rozteklým asfaltem: typickou vůni velkoměsta ve vrcholícím parném létě. Profesor Maier skláněl k rameni těkou hlavu. Vratil iroký obličej a přivřel oči.

Víte, můj milý Cervo, právě ta pasá o U 2 mě také zaujala. Tam na Východě mají

zatraceně, promiňte mi ten neakademlcký výraz, zajímavé nápady.

Bylo by dobré, kdybyste se právě k této pasái Růičkova referátu vyjádřil.

Co se ode mne chce, prohodil profesor Maier nevzrueně.

Celkové hodnocení.

Celkové hodnocení je prosté. Podle dokonalosti matematického aparátu je vidět, e

Čechoslováci se dostali daleko v teorii i praxi práce s ochuzeným uranem. Dokáí-li, co se jim obvykle vede jen s obtíemi, toti teorii aplikovat a dostat na výrobní pásy a pokrýt ochuzeným uranem například čelní pancéře svých tanků, můeme nae protitankové

zbraně vyhodit na smetitě. Jinými slovy: budeme stát proti kvalitativně nové, naprosto neobvyklé tankové ochraně, proti ní budou nae prostředky bezmocné.”

Tak takhle to, prosím, potřebuji písemně.”

Do zítřka vám to napíi. U bych také chtěl vypadnout s manelkou z města. ádná slast, pracovat s těmihle prázdninovými stáisty.”

e ti to vynáí, o tom u nemluví, říkal si v duchu Cervo.

Myslíte, e by prospělo, kdybychom Růičkovi pomohli k odborné publikaci?”

Jak komu, Cervo. Nám jistě.”

****

4

Kandidát fyzikálních věd RNDr. Karel Růička seděl v hotelu u otevřeného okna. Čas se vlekl. Vlekly se i mylenky. A točily se k jednomu. Nakonec by bylo moná nejlepí vyuít ohlasu té přednáky a u tady zůstat. Uvědomoval si své monosti v západním Německu.

Co teprve Spojené státy! Dostal by se do Států? Asi dostal. Neměl by zavolat Pavlovi Hálkovi do Londýna?

Hálek emigroval v osmaedesátém. A dnes? U působí ve specializované laboratoři

signalizační techniky. Ostatně, old marry England, stará veselá Anglie by také nebyla k zahození. Od dvacátých let, kdy Angličané koupili vynález profesora áčka, zvaný

magnetotron, který o dvacet let později pod jménem radar chránil spojenecké konvoje a britské vzduné prostory před Góringovou luftwaffe, má u Britů nae fyzika dobrý zvuk.

A s tím, co tady přednáel?

Co kdyby zavolal Hálka? Ale co si budou povídat? Po telefonu? Pár zdvořilostních frází.

Nic víc. Na slepo se Růička nikam nepoene. To by byl nesmysl. Snad by mohl pomoci Maier? Nebo Gótz? Spí Maier. Ten má jaksi blíe k praktickým stránkám ivota. Ale co Eva? A Robík? Na nějaké fiktivní pozvání by je sem po čase asi dostal. Jene v Praze by zůstala vila a chata na Slapech. A toho by byla koda. Eva je rozmazlená. Nepraktická.

Asi by to nedokázala prodat, vyměnit koruny za nějakou rozumnou valutu a tu sem

propaovat.

Nesmysl.

Tohle by Eva nedokázala. Napřed ji rozmazlovali její matinka a papá. Pak ji rozmazloval on. Měla vechno. Směla vechno. A teď? Teď má nákladnou, krásnou, ale trochu u

vadnoucí loutku. Mrkací panenku. Hrom do toho. e by se poradil s Tonim Červem? Ten Talián je práskaný. Jako ostatně větina evropských jianů. Vyzná se. Vechna čest.

Karel Růička byl nejen nadaný, ale také nezměrně lakomý. A chtivý, co je vlastnost obdobná, nikoli vak totoná.

Zbývají mu jetě tři neděle stáe v Gottingenu.

To je dost času. Ale ne zase tak mnoho, aby ho mohl zbůhdarma utrácet. Musí si to

promyslet. e by se mu chtělo vrátit? Ke schůzím, výrobním poradám, k hláení a

výkazům, k celé té administrativní mainérii, která se ho sice dotýká pouze okrajově, ale přece jen dotýká. Tady je to jiné. A tady by se mohl vyinout. K tomu ovem musí mít připravený terén. Krytá záda. Dobrý, jak se tu říká, background. Emigranti vdycky

ztrácejí na ceně. Pavel Hálek se skoro půl roku musel protloukat jako obyčejný laborant.

Růička by nerad ztrácel čas podřadnou prací. Ale pokračoval v tom, čemu rozumí.

Fyzice supertěkých kovů.

To je celosvětový perspektivní směr.

Strategický směr. Jene znovu si uvědomil, co by musel opustit. Nějak se v sobě nemůe vyznat. A vtom se ozvalo zaklepání.

Ein Moment, bitte! křikl. Přehodil si přes ramena koupací plá a otočil klíčem.

Bitte!

Tak Carlo, pohyb, pohyb! halasil Tonio Cervo, čeká nás práce.

Práce? Jaká práce? Teď, v pátek večer?

V pátek večer se u nás taky pracuje. Hoď na sebe nějaké oblečení a jdeme.

5

Cervo se posadil. Otevřel kufřík a vytáhl láhev vzácné dvanáctileté whisky Ballantines.

Pozdrav od ctitelů tvého nadání a znalostí.”

Ctitelů? Jakých ctitelů? Nikoho, kromě lidí z Institutu a na fakultě, tu neznám. Těko si dovedu představit, e by mi Gótz nebo Maier poslali láhev..

Jsou jetě jiní lidé, které tvoje pozoruhodné mylenky z přednáky zaujaly. Seznámím tě s nimi.

Ty mne napíná, Antonio, Růičku napadlo, e třeba někdo z průmyslníků se zajímá o nové směry ve fyzice těkých kovů, které slibují úspory materiálů a energií. Vida, tady sebou dovedou hodit.

S údivem sledoval, jak Cervo vysázel na noční stolek osm modrých stomarkových

bankovek. Pěkně do vějíře.

Tady mi to račte podepsat, váený kolego.

.Potvrzuji, četl Růička,e jsem obdrel od Institutu fur Metallphysik DM 800, (slovy osm set) jako honorář za vědeckou přednáku o posledním stavu výzkumu v oboru fyziky

těkých kovů.’

Nedůvěřivě se podíval na Cerva.

Co je to za peníze?”

Jak čte. Honorář za tvou přednáku.”

Hovořil jsi o práci.”

Cervo si zapálil cigaretu. Posadil se na roh postele.

Peníze si schovej, poctivě jsi je vydělal, jsou tvoje. A teď nás čeká práce. Prostě oslava tvého úspěchu, na kterou jsem si tě dovolil pozvat. Samozřejmě, na můj účet.”

****

Tak pánové, kdo z vás si vezme slovo?” zeptal se major Fischer a otřel si čelo

kapesníkem.

Dvojice muů seděla proti Fischerovi v jeho kanceláři v zadním traktu bývalé budovy I.G.

Farben ve Frankfurtu nad Mohanem V domě, zvaném nyní prostě Hochhaus, či chceme-li

volně přeloit Věák. Ani se po sobě nepodívali. Patrně u se domluvili. I to se dělává.

Anebo. Jeden z nich reagoval rychleji. Byl to čtyřicátník s kudrnatými černými vlasy a matně nahnědlou pletí, typickou pro některé latinoameričany. Jeho sluební průkaz

vystavila vojenská zpravodajská sluba Defense Inteliflenoe Agency, neboli DIA, přesněji řečeno součást, která se zabývá vědou a technikou z vojenského hlediska a nese název 513 INTC. Nosil ho od okamiku, kdy ho přejmenovali na Jamese Richarda Spanose a

musel zapomenout, e se předtím jmenoval Jacobo Ricardo Spanos y Ferrelra a je

synem jednoho z nejbrutálnějích éfů tajné policie bývalého kubánského diktátora

Batisty.

Ná člověk, pane, nám ho přesně vytipoval.”

Major Fischer se usmál, pokud úsměvem lze nazvat, e nepatrně roztáhl úzké rty v

dlouhé, do podélných vrásek poskládané tváři.

V písemném návrhu uvádíte jeho jméno. Ruička. To prý je německy Roslein. Ale my ho povedeme zatím a na dalí pod krycím jménem INDIUM. Pamatujte si to, pánové”.

Fischer se odmlčel a po chvíli pokračoval. Na vás, Spanosi, je tu ale současně udáni od Cerva.”

6

,,Udání?”

Udání. Cervo si vyádal schůzku přímo se mnou a oznámil mi, e ho INDIUM upozornil, aby si dal na vás pozor. Prý pomlouváte organizaci americké vědy a podceňujete její monosti.”

Tak to opravdu nechápu, éfe.”

Pokud mi Cervo hlásil, popíjeli jste s ním a s INDIEM ve snack baru hotelu Centrum Grill na Prinzenstrasse, je to tak?

Přesné.”

INDIUM se prý rozohnil, jak to u nás vechno klape, jaké máme laboratorní vybavení a organizaci vědy. A vy jste mu měl říci, e není zlato, co se třpytí. e máme problémy, které nejsou hned vidět, protoe ne kadý americký podnikatel hned dokáe pochopit

výhody, které mu přináí základní výzkum. e bývá těké sehnat sponsory.”

Chtěl jsem ho trochu podret u zdi.”

To je zajímavé”, prohodil druhý z muů, dlouhán, kterému říkali Ross.

Copak?” Fischer zvedl tázavě narezlé, tenké oblouky obočí.

Ross hovořil klidně. Uválivě. Jako by kadé slovo jetě zkoumal, ne je vyřkne.

INDIUM můe být provokace Čechoslováků. Pokus podsunout nám vysoce

kvalifikovaného agenta. Na oko horuje pro Ameriku, aby získal ná kredit.”

Můe to být provokace. Ale nemusí.”

Souhlasím s vámi, éfe,” oponoval Rossovi Spanos. Podle toho, co víme, je INDIUM

zpravodajský diletant. Podle posudku naich odborníků jsou materiály INDIA prvotřídní.

Kdy se dověděli, co Čechoslováci zamýlejí s ochuzeným uranem U 2, tak jim málem

přejel mráz po zádech. INDIUM musíme získat…”

Vae návrhy. Konkrétně.”

INDIUM je na peníze. Osm set marek přijal bez mrknutí okem. Při dalím kontaktu s ním, který Cervo zprostředkoval v baru jihoamerického klubu, mě představil jako pracovníka americké publikační společnosti Margouis WHO is WHO. Mám na mysli ten chicagský

podnik. Nabídl jsem mu, e bychom rádi publikovali jeho přednáku.”

A on?”

Souhlasil. Se dvěma podmínkami.”

A to?

Předevím, chce publikovat pod pseudonymem. Aby prý neměl doma

nepříjemnosti.”

A dál?”

Druhá podmínka byla, e nebude publikovat skutečnosti, které se týkají průmyslového vyuití U 2. Tedy to podstatné.”

Ta růička nemá místo hlavy ko na salát,” odtuil Fischer.

No a pak jsme chvíli diskutovali. Spí se přetahovali. INDIUM přesně ví, co má v ruce. A licituje.”

patný obchodník, který hned souhlasí s cenou.”

Ano, máte pravdu. Handrkovali jsme se o honorář. On chtěl za článek pro Margouis est tisíc dolarů. Já dával čtyři, take jsme se shodli na pěti, co byl honorář, který jsem Vám písemně zdůvodnil. Mimo to za zvlátní zprávu, která bude v Massachusetts Institut of Technology pojednávána jako přísně důvěrná bez uvedení autora,

7

jsem mu slíbil na konto, které mu zaloíme v Dresdener Bank, poukázat dalí tři tisíce dolarů. Nabídku přijal.

Otevřeným oknem doléhal do místnosti horký a nahořkle čpící smog.

A co dál?” vyčkával Fischer.

Jako článek jsem od něj převzal text přednáky, který nepatrně upravil. A zprávu o ochuzeném uranu mi napsal,” Ross otevřel kufřík, ,,prosím… Tady je.

Fischerovy oči klouzaly po řádcích.

Jestli je to československá hra, tak v takových rozměrech, jaké tu jetě nebyly. I kdy pochybuji.

Vstal. Pomalu přecházel po pracovně, zařízené světlým nábytkem. Zapálil si doutník.

Jeden z těch pěti, které si na den povoloval.

Tedy abych to shrnul. Bude to vá dob, Rossi. V kadém případě musíme INDIUM

stimulovat na to, aby si u nás vytvořil, abych tak řekl, stínovou existenci. Útočitě pro pozdějí časy. Ale teď se musí vrátit do Československa. Tam bude pro nás na

dohlednou dobu nejvíc pouitelný. Musíte mu dostat do hlavy: čím výe se ve své

vědecké profesi dostane u nich, tím lépe si jednou bude ít tady. U nás. Je to jasné?”

Naprosto, pane.”

V kadém případě budeme provádět průběně kontrolu INDIA v Praze, i kdy musíme

vzít v úvahu moná rizika. Potřebné síly a prostředky na to vyčleníme.”

****

Objekt, který procházel spisy výzvědné součásti 513 INTC pod krycím označením

INDIUM, odjel z Góttingenu do Prahy. A tehdy nastal kritický, citlivý bod celé operace.

Ostatně, říkal si Ross, skládá se kterákoli zpravodajská operace z něčeho jiného ne z nepřetrité řady nepravidelně po sobě jdoucích kritických situací? Ne. Vdycky je to řetěz rizik. Tady větích, tam zase meních. To u prostě patří k tomuhle řemeslu. To je

podstata. A kdo si myslí cokoli jiného, a si hledá klidnějí zaměstnání. Ovem, je riziko a riziko. To, které právě podstupovali, patří, řečeno sportovním výrazivem, ke standardním.

Je tu moný tah a série nacvičených protitahů. Jde jen o to tah včas zachytit a odpovědět na něj nejlépe zvolenou kombinací.

Doktor Růička ostatně nebyl prvním ze zemí na východ od Labe, kterého Ross verboval.

A tak u napřed znal celý katalog růových nadějí i temných obav. Tíivých představ.

Ross věděl, e kadého musí ujiovat: Podívejte se, vlastně o nic nejde. Je to maličkost.

Pro člověka s vaím inteligenčním kvocientem hračka. A kdyby se nanetěstí stalo a

hrozilo by vám nebezpečí, jsme tu my. A dostaneme vás sem. Na Západ, k vaemu

dolarovému kontu. Do bezpečí.

Ross pochopitelně věděl, e podnikat operaci na záchranu ohroeného agenta je tak

nákladné a téměř neuskutečnitelné, e podobné akce se povolují pouze výjimečně a

větinou bývají neúspěné.

Ross a Spanos pozvali INDIUM před odjezdem do American House na večeři a na drink.

To nebyl večer, říkali si později, spí procházka kolem zdi nářků.

8

S vekerou obrazností, kterou byl objekt nadán, a měl jí víc ne dost, namítal, co by se a kdyby se. A co kdy to praskne s tím pseudonymem. A jestli se to vůbec dá utajit. A kdyby to náhodou nějak vylo najevo, pak by on, INDIUM, který ovem nevěděl, e nějakým

INDIEM je, nikdy nedosáhl doktorátu věd, tím méně veniam docendi na matematicko—

fyzikální fakultě. Prostě by měl po kariéře. A tak mlel a mlel s kadou novou sklenicí nesrozumitelněji.

,,A to netuí, e u nastoupil do hry v dresu pióna,” řekl Spanos, kdy alkoholem zmoeného Růičku konečně uloil do postele.

Právě,” řekl Ross, a v tom je ta potí.”

Ross byl v podstatě puntičkář. Stejný jako major Fischer. A proto se pojistil pro kritický okamik se zvlátní pečlivostí. Kritický moment spočíval v tom, e po návratu domů by se objekt mohl vypravit za československými bezpečnostními orgány a povědět jim nejen o nabídce, kterou dostal z redakce Margouis, ale i o tom, co se s ním dělo během stáe v Góttingenu. A o tom, e by československá kontrarozvědka nasadila účinný protitah,

Ross nepochyboval.

Kontrola nově naverbovaných nebo verbovaných agentů patří k běné rutině. Jene tyhle kontroly se omezují na první dny po návratu agenta do vlasti. Spí jsou letmé ne

hloubkové.

Ross vak rozhodl, e do Prahy nepolou pouhou rutinní kontrolu. Vypravil tři sledovací dvojice. První odcestovala letem Lufthansy číslo 424 na lince Frankfurt nad Mohanem-Praha. Do Československa dorazila o dvanáct hodin dříve ne INDIUM. V Praze se měla na objekt nalepit a nepoutět ho ani na sekundu z očí.

Záloní dvojice vyjela vlakem ze západního Berlína a třetí vozem z předsunuté sluebny ve Vídni.

A potud lo vechno bez problémů.

Ovem puntičkář Ross nepřehlédl jednu maličkost. Protoe byl profesionál, znal cenu maličkostí. Jejich zrádnou záludnost. Kdy připravoval verbovku, dal si zjistit ve. Včetně adresy a poměrů v místě bydlitě. Ze zprávy, kterou mu opatřili a zdokumentovali

pracovníci CIA na ambasádě, vyplývalo, e INDIUM bydlí na praském předměstí. V tiché vilové čtvrti, která vznikla jetě před druhou světovou válkou. V jedné z úzkých, příčných ulic, kde se místní starousedlíci jetě dnes ohlédnou za automobilem, jeho majitel sem nepatří. A zastaví-li se tu kdokoliv neznámý, neujde jejich pozornosti. Z hlavní ulice bylo k vile, kde il objekt INDIUM, dvě stě padesát metrů. Alespoň podle dokumentace, kterou Ross obdrel. A údaj, e INDIUM s eleznou pravidelností odchází z domu v est třicet ráno, a vrací se z ústavu kolem estnácté hodiny.

A tak se v protějí vile, kde její majitelka, starí paní pronajímala pokoj turistům, nejraději západním a za směnitelné valuty, usadil přísluník vídeňské předsunuté sluebny Herbert Mikula. Američan rakousko-českého původu, který vatlal pokroucenou četinou. Vydával se, měl na to ostatně doklady, za zahraničního studenta archeologie. Nakonec, kdo by mohl být nenápadnějí ne student archeologie ve čtvrti, kde v empírovém zámečku

sídlily laboratoře Archeologického ústavu ČSAV, specializované na údrbu a konzervaci neolitických památek?

11

Mikula hned první noci “nalepil’ pod okenní rám citlivá odposlouchávací čidla, jeden z divů moderní elektroniky. V jeho pokoji se, ukryty v uzamčeném kufříku, pojitěném číselným kódem, otáčely pásky v kazetách.

V tomhle ohledu Mikula odvedl přesnou práci.

Zachytil telefonické hovory INDIA. Bylo jich málo. A nikdy se netýkaly ničeho podstatného.

Dvě pozvání k přátelům, pět hovorů s příbuznými. Vlastně o ničem. A jeden dotaz z

pracovitě, kde nechal měsíční výkazy, které kdosi z vedoucích sháněl dlouho po

pracovní době.

Jako pozorovatel slouil Mikula od půl esté večer do půl sedmé ráno. Babce vyloil, e studuje a proto nikam nechodí. A stará paní si libovala, jakého dostala pořádného

podnájemníka. ádné courání po nocích. ádné slečny. Inu, je vidět, e mladý pán je vědec. Dalekohledem, vybaveným infrazařízením pro noční vidění, který si vyzvedl na praské rezidentuře, pozoroval protějí dům a celou ulici. Kdy INDIUM vyel ráno ze svého bytu a zabočil na hlavní ulici k zastávce autobusu, zazvonil Mikula do blízkého Interhotelu. A mluvil o čem mluvil, páté slovo obsahovalo v nějaké podobě výraz Morgen.

Ráno. To znamenalo, e objekt vyrazil a je třeba se mu pověsit na paty. Kdyby slovo Morgen chybělo, volaný by pochopil, e INDIUM z jakýchkoli důvodů zůstal doma.

Naopak: rozhovor o lehké rýmě by upozornil: objekt je sledován nebo doprovázen.

Ale nic takového se nestalo.

Za čtrnáct dnů se Mikula dost namluvil o ranních červáncích, ranní rose jako i o krásném ránu. Vyzbrojen fotoaparátem s teleobjektivem, zachytil na speciální citlivý materiál popeláře a potovní doručovatelku.

Vnímavějí oko by z barevných snímků, pořízených Mikulou, vyčetlo i zvlátní nostalgii pusté vilové čtvrti. Zahrady, kde kvetou jiřiny a mezi temně zelenými listy zrají naloutlá a zarudlá jablka. Klid staroití. Odlehlost. Zvlátní uzavřenost vil. Jene ti, kdo

vyhodnocovali Mikulovy snímky, neměli lyrické sklony. A usoudili, e Rossův nápad, zřídit stacionární pozorovací stanovitě, byl výborný. Dokonce, e to byla jediná monost, jak dostat INDIUM pod kontrolu na čtyřiadvacet hodin a přitom nevzbudit pozornost.

Po nedlouhém čase odjíděli z ČSSR v tomto pořadí: INDIUM opět do Gettingenu a

frankfurtská sledovací dvojice letem Československých aerolinií OK 227 Praha-Frankfurt nad Mohanem. Berlínská rychlíkem. A Mikula Vindobonou.

****

Ve druhé polovině srpna se obloha nad Frankfurtem zatáhla. Neprelo. Ale nad městem

leelo jakoby zplotělé, edivé nebe, zamořené výpary s exhalacemi veho druhu.

Sníený tlak přitiskl smog k zemi. Vzduch chutnal nahořkle. A zanechával v ústech

pachu, jakoby člověk cucal místo bonbónu měděný knoflík. Dýchalo se těce. Sanitky křiovaly město. Lidem se srdečními chorobami bylo zle a jednotky intenzívní péče měly napilno.

V takovém dni seděl Ross, ruce sepjaté na koleni, proti majoru Fischerovi a hovořil. Tie.

Odměřeně.

Podrobně probral výsledky kontroly pohybu INDIA.

Vechno běí podle dohody. INDIUM vycestoval na třídenní pozvání univerzity v

Góttingenu.

12

Seel jsem se s ním na Prinzenstrasse. V grilu Alte Krone.”

A dalí článek?”

INDIUM jej přivezl.”

Fischer zabručel.

Byl s čímsi nespokojen nebo ho něco podrádilo a Ross nedokázal odhadnout co. Zapálil si kentku. To bylo jako lakmusový papírek. Jestli ho éf setře, je a bude zle. Kdy ho nechá kouřit, tak se věci nakonec dají do pořádku. Fischer mávl rukou.

,,A co dál?”

Potvrdilo se, e je chorobně ctiádostivý. Chce publikovat na Západě. A dostává se do vnitřně protikladné situace, které bychom měli vyuít.”

Mohl byste se vyjadřovat jasněji?”

Zajisté, pane.”

Ross vyfoukl dým nad Fischerovu hlavu a pokračoval: Chce publikovat, ale najednou je mu líto, e musí uveřejňovat pod pseudonymem. Raději by pod vlastním jménem. Aby si získal autoritu v naich vědeckých kruzích. Měli bychom na to přistoupit.”

Mimochodem, jak vypadá ten nový článek?”

Tahle mimochodem bývala v rozhovorech s Fischerem nejnebezpečnějí. Mimochodem

se éf blíil k nejdůleitějímu problému.

Nai odborníci soudí, e materiál je na rozdíl od prvního příli obecný … “

Ross nedokončil. Stalo se, co se u dlouho nepřihodilo. Fischer se vztyčil v celé své výi a udělal, co činil pouze zřídka: začal křičet.

Tady se někdo zbláznil, Rossi! Buď já nebo vy, anebo nai panáci s univerzitníma

kravatama.”

Bylo zle. éf ztrácel společenský nátěr. Přecházel do slangu.

Já vám přece dal jasnou instrukci, e máte poadovat obecný článek o stavu fyziky

pevných látek v Československu. A máte v sobě tolik drzosti, abyste mi hlásil, e nai páni odborníci, ti zatracení darmolapové mu vytýkají právě to, co jsem chtěl! Nejraději bych vás vyhnal. Vás i ty vae vědátory.”

Ross mlčel.

Kdo by si dělal jakékoli výčitky z podobných nálad majora Fischera, musel by nejspí skočit z nejvyího patra Hochhausu. Jene éf se vykřičí a pak mu to zase začne

normálně myslet. Teď u si uvědomuje, e bez vědců se právě jeho oddělení neobejde.

e s nimi stojí a padá. S tím oceněním práce INDIA má ovem pravdu. To si Ross

přiznává. Tady lápnul vedle.

Doufám, e kritické námitky naich učených hodnostářů se neodrazily na honoráři za ten článek!”

Při druhé schůzce v naem konspiračním bytě na Hansallee jsem INDIU vyplatil sedm

set dolarů.”

Můj přímý rozkaz, Rossi, byl pět tisíc. Je to tak?”

Bohuel, pane.”

Řekl jsem vám, e etření kapes amerických poplatníků není vaí záleitostí?”

Zajisté, pane.”

13

Major sáhl do zásuvky. Vytáhl narůovělé plastikové desky, které svou barvou

připomínaly dámské spodní prádlo. Mezi Fischerovými podřízenými se na ně dělaly

kluzké ertíky.

Pět posudků od naich psychiatrů a psychologů … Včetně hlavního psychiatra naí

sluby! Pět! Vechny vám potvrzují, e INDIUM je přehnaně ctiádostivý a psychicky

labilní. Vy to víte.”

Fischer pleskl deskami o stůl. Pak je odstrčil.

Největí bída, Rossi, nejstranějí věc na tomhle světě je lidská blbost!”

Souhlasím, pane!”

Souhlasím, pane … Souhlasím, pane,” opičil se Fischer. Měl jsem o vás lepí mínění.”

Zaklonil se v křesle. A pak si pomalu, labunicky začal zapalovat Schimmelpennick s plastikovým náustkem.

Záchvat vzteku přecházel. Teď začne váné a věcné jednání.

lápnout vedle můeme kadý. Ta operace v Praze nebyla patná.”

Děkuji, pane.”

Teď si probereme dalí úkol. Předevím, hned zítra dáte INDIU rovných dva tisíce tři sta dolarů.”

Rozkaz, pane.”

My potřebujeme získat formáty. Upocené informátory a si nechá FBI. A jinak, o čem píe INDIUM?”

Velmi podrobně o výsledcích výzkumu pevných látek.”

Závěr?”

Nai odborníci se shodují v tom, e INDIUM má výborné znalosti. I kdy je to teoretický typ, má pochopení pro aplikovanou fyziku. A právě v aplikacích má skvělé monosti a dostatečně iroký prostor, aby získal poznatky, které potřebujeme. e je nutno ho řídit ze zpravodajského hlediska.”

To je pochopitelné.”

Závěr naich nejlepích specialistů, kteří jej hodnotili nezávisle na sobě, se shoduje v tom, e z hlediska potřeb 513 INTC a operativních moností, které INDIUM má, jsme volili dobře.”

Chvíli se dívali kadý do jiného kouta místnosti. Mlčeli. Vypadalo to, jako by si chtěli od sebe oddechnout.

Dalí kontakty?” zeptal se Fischer.

Včera jsem pro něho uspořádal,” Ross se křivě pousmál, kamarádský večírek. Bez dámské společnosti.”

V konspirativním bytě?”

Ano. Vzal jsem ho na Hansallee.”

Fischer přikývl. Ross byl dostatečně zkuený pracovník, aby dokázal posoudit technické detaily. Ty maličkosti, které někdy nemají na vývoj událostí vliv a jindy ho zase mohou ovlivnit rozhodujícím způsobem. A sotvakdo můe předem povědět, o který z těchto

případů jde.

Prostě nezávazná rozmluva po večeři. Co se týče odborných záleitostí, vedl jsem ji podle katalogu problémů, který mi dali nai fyzikové. Nepoutěl jsem se do hloubky.

Nerad bych se shodil.”

Fischer bubnoval prsty na stůl. Pokyvoval hlavou, jakoby doprovázel rytmus jakési

neslyitelné melodie.

Ostatně, pane,” řekl Ross, můete si to celé prohlédnout a poslechnout. Dal jsem celý večírek nahrát na videozáznam.”

14

,,To vám chválím, kompromitujících materiálů není nikdy dost.

,,U teď jich máme tolik, e se z nich nevykroutí. Ani kdyby chtěl. A to jsme jetě pořádně nezačali.”

Tenhle Ross, kdy se to vezme kolem a kolem, umí. Odvádí dobrou práci. Nic proti němu, říkal si major. Pravda, Ross nedělá víc, ne tu nejběnějí rutinu. Kdoví, jak by to dopadlo, kdyby po něm člověk chtěl kus koncepční práce. Ovem, kadý umí něco. A

Ross to své ovládá a jinam se necpe, co je také ctnost. V téhle profesi nemalá. Vytvořil si přesně namíchanou směs stereotypů a vynalézavosti, která sice nijak nevybočuje z obvyklých rámců, ale je profesionálně dokonalá.

,,Jaké jsou jeho politické názory?”

..Víte, pane, on názory v pravém smyslu tohoto slova vlastně nemá.”

,,Teď rozumím.”

Abych to řekl co nejpřesněji, názor předpokládá za prvé jistou objektivitu a za druhé určitou míru stálosti. Mám pravdu, pane?”

Major přikývl.

INDIUM se prý o politiku nezajímá. Ve nahlíí z hlediska osobního prospěchu. Jako vědeckého pracovníka si ho u nich cení. Umoňují mu jezdit na stáe do Spolkové

republiky. Podařilo se mu napsat něco, o co projevil zájem americký časopis. Dostal nemalý honorář v dolarech.”

Co si představuje dál?”

Chce publikovat. Publikovat a zase publikovat. U nás. V tomto ohledu jsem mu řekl

naprosto jasně, e zájem máme, e jde o perspektivní záleitosti. Ne o jeden nebo dva články. A e tedy by bylo dobré, aby shromaďoval podklady, které by mohl konzultovat s příslunými pracovníky, aby se napřed dohodlo, o co je zájem a o co ne.”

Dobrá finta, Rossi. A dostanete celou jeho nabídku do rukou, uvidíme, kterým směrem ho povedeme.”

Nesporně se tím prvním článkem namlsal. Teď spěchá na dalí. A netuí, do čeho se

hrne.”

A si spěchá. To je jeho věc. Tempo určujeme my. A e neví, do čeho jde, to chválím.

Opak by byl nebezpečný. Veďte ho rozumně, Rossi. Musí mít dojem, e vechno, co mu

nabídnete, je pro něj výhodné. Vechno mu něco přinese. Peníze. Výhody. Popularitu.

Ale na jedno, Rossi, pozor. Sobci bývají nedůvěřiví. Nepotřebujeme, aby kolem sebe

začal větřit a čenichat.

V tomhle, doufám, se mnou souhlasíte?”

Ross přikývl a tvářil se, jako by mezi ním a majorem nebylo nikdy nic jiného, ne naprostá shoda.

Návrh na opatření, Rossi?”

Mám dojem, e to jetě můeme nějaký čásek s INDIEM hrát pod legendou, o které jsem se zmínil, Mezinárodní výměna informací. Zní to nevinně. A vejde se do toho v podstatě vechno.”

Souhlasím.”

INDIUM zatím netuí, e působí pro vojenskou rozvědku. A s tím na něj vyrukujeme a on si uvědomí, e by ho to u nich stálo hezkých pár let za mříemi, bude s ním docela jiný rozhovor.”

Správně, Rossi. Ale vyrukovat se musí opatrně a z naí strany bez vyhroování. To by mohlo mít opačný účinek. Ze strachu se u nejeden agent sesypal a dobrovolně udal

vlastním úřadům.

15

Nezapomeňte, e za akci s INDIEM odpovídáte v této fází vy a kdyby něco neklaplo,

stáhnu z vás

kůi.

Fischer se s hranou lenivostí protáhl v křesle s anatomickým opěradlem.

Dobře víte, Rossi, e děláme s těmi, s nimi pracovat můeme a ne vdycky s těmi, se kterými bychom spolupracovat chtěli.

Ross si chvíli mnul čelo palcem, ukazovákem a prostředníkem. Vypadal zamyleně.

Ano, vím, řekl po chvíli. INDIUM je typ lidí, kteří jsou schopní, ale také veho schopní.

Můe se to tak říci. Navíc: INDIUM je lehce napadnutelný. Kteroukoli stranou.

Čechoslováky stejně jako námi. Ten vám bude hrát nejen dvojitou, ale klidně trojitou nebo čtyřnásobnou hru, kdy uvidí, e mu to vynese, nebo e ho to zachrání. Mozkovou

kapacitu na to má. Bezesporu. Zkrátka pozor, aby vám nezpřetrhal opratě!

Ross přikývl.

Fischer, a je to jakkoli, je zkuený mazák, který ví, co by se mohlo stát.

To nás ovem staví před zásadní otázku: kdy, kde a jak ho získat pro přímou spolupráci.

Je labilní. To potvrzují mnohé prameny a víme to z vlastního pozorování. Nakonec i

psychiatři a psychologové tento názor potvrzují. To si musíme na kadém kroku

uvědomovat. Je tu řada činitelů, které můe se stejným prospěchem vyuít ná protivník.

Jedna věc je nabídka anonymní či pseudonymní publicistické spolupráce a úplně jiné je, kdy na něj vyjedeme s celou zpravodajskou artilerií. Nemusím vám vykládat, co by to bylo za malér, kdyby odjel jako ná a vrátil se jako jejich člověk. Prostě, váený a milý, tohle musíme hrát na jistotu.

Jestli tady vůbec nějaká jistota je.

Fischerovy oči zbělely. Připomínaly hustou a mrazivou zimní mlhu.

Ohraničená. Velmi omezená. To víte stejně dobře jako já. Zvýíme nebo alespoň ji

pojistíme těmi trumfy, které máme. Samozřejmě, e jen v případě nutnosti. Nebudu vám přece vykládat, jak je v takových případech důleité, nechat si něco stranou.

Eso v rukávě.”

Jistě. Jakýkoli trik. Přičem ádný není dost pinavý, kdy je účinný.”

Řeč se rozbíhala do čisté teorie. Tohle Fischer dělával. Zejména ve sloitých případech.

Kdy se pak něco nepovedlo, mohl prokázat, a vdycky prokázal, e on dal svým

podřízeným naprosto jasné Instrukce. A to, e je ti mládenci patně pochopili nebo si ji vyloili po svém? Račte prominout, Fischer nemůe za to, e se ke slubě dostávají lidé, kteří si patně vykládají elementární pravidla.

Ross ani na okamik nepochyboval, e se tenhle rozhovor nahrává a v případě potřeby by Fischer dal záznam upravit svými známými mezi akustiky tak, aby plně svědčil proti Rossovi. I to u tu bylo. Proto se pojistil pro kadý případ miniaturním zázrakem

elektroniky, zapojeným v náprsní kapse.

I kdy si nedělal naděje. Tedy, klamné naděje. Fischer má dobré styky v Pentagonu a hlavně v Národní bezpečnostní radě. Jeden ze strýců Fischerovy eny sedí v

kongresovém Výboru pro kontrolu výzvědné činnosti.

16

Nic by proti němu nesvedl. Raději se bude dret pěkně při zemi. ádné velká úvahy.

Operativa. Jeho chléb vezdejí.

Myslím si, e v akci hraje důleitou úlohu časový činitel, pane. Tohle se prostě nedá uspěchat. Nemůeme INDIU vyloit karty a získat ho jako agenta pro spolupráci během několika hodin a dohodnout s ním také základní pravidla hry. To je prostě technicky nemoné.”

Fier se díval do neurčitá. Místnost naplňoval hukot velkoměsta. Podrobnosti, myslel si major, nechám Rossovi. To je jeho parketa. Dovede se na ní otáčet. Ostatně, to u

dokázal mnohokrát.

Ross usoudil z Fischerova mlčení, e éf s jeho názorem souhlasí. Dává mu volnou ruku v technice verbovky. V prostředcích i silách, které Ross pouije. Za to si ručím já, říkal si Ross. A také budu odpovídat. To je vdycky tak, akce se plánuje nejen s ohledem na to, co přinese, ale také na to, kdo si odskáče eventuální malér. Tak u to chodí a nainec na tom nic nezmění.

,,Protoe potřebujeme poměrně dost času k verbovce, musíme si ho napřed nějakým

způsobem získat. Představuju si to přiblině takto. Ne odcestuje do Československa, sejdu se s ním jetě jednou a sdělím mu, e je tu pár ádostí o jeho dalí autorskou spolupráci s americkými časopisy, Ale nejdřív musí navrhnout tematiku.”

Souhlasím. To psychologicky sedí.”

,,Věc má jetě jeden aspekt, kdy člověku jako je on slíbíme monosti publikovat na Západě za sluné peníze, pak snííme na minimum riziko, e půjde za jejich Bezpečností a bude jim vykládat svá sladká tajemství.”

,,V tom můete mít za jistých okolností i kus pravdy. Ale jak chcete

postupovat dál?”

Jak jsem řekl, přímé získání ke spolupráci se nedá uspěchat. Proto by bylo vhodné

pozvat INDIUM za určitý čas na dalí setkání. A odvezeme ho do Wiesbadenu.”

Jejich součást měla své konspirativní objekty, určené pro přípravu agentů, v okolí

Wiesbadenu.

,,Pozvání zdůvodníme jednodue. Sympozium a výměna vědeckých informací. To se teď

nosí. A nikomu to u nich nepřipadne podezřelé. Vlastní taktiku stanovíme a na místě.”

Fischer přikývl.

Uvidíme, jak bude INDIUM reagovat. Kdyby nám el na ruku, skočíme na to rovnou a

povíme mu, e jsme z americké vojenské rozvědky.”

Ovem s největí pravděpodobností bude reagovat opatrně. Jak chcete při takové

eventualitě postupovat?”

Vtahovat ho dál hlouběji do spolupráce s námi. e balancuje na hranicí ilegality ve vztahu k československým zákonům, si INDIUM uvědomuje. A s tím se dá u ledacos

podniknout. Přinejmením ho můeme přimět ke spolupráci, ani bychom mu. řekli, s kým má tu čest.”

,,Ve?

..Podle mého soudu vechno, pane. Návrh na postup a organizaci celé akce předloíme v memorandu, to je samozřejmé.”

Fischer zlehka udeřil pěstí na stůl.

Dobře, Rossi. Promyslete důkladně kadou podrobnost. Bylo by koda,” řekl spí k odposlouchávacímu zařízení, kdyby zrovna tahle akce měla vyletět komínem.

17

Práci tady i v Praze jste zatím odvedl na úrovni… Tak to hleďte nepokazit v závěru.

Fischer se potřeboval zbavit odpovědnosti.

V tomto nejoehavějím bodě celé akce. Musel odhodit kadý stín podezření, e by snad on něco zanedbal.

Memorandum o INDIU předloíte do tří dnů. A o rozhovoru s ním teď, před odjezdem, mě budete informovat.

Ano, pane.”

Kdy za Rossem zaklaply dveře, Fischer chvíli listoval v záznamu o výsledcích kontroly INDIA v Praze.

Kdy zamykal spisy do trezoru, u se pomalu stmívalo. Major se protáhl a pak uvedl do chodu sloitý systém zabezpečovacích a signálních zařízení. Potom sjel výtahem na

parkovitě a nasedl do vozu. Byl to tmavohnědý Opel - Rekord poznávací značky F - AB

496. Nenápadný, ale spolehlivý vůz. Na první pohled patří majiteli z tak zvané vyí střední vrstvy.

Usadil se za volantem. Nastartoval a vtlačil se do provozu řídnoucí dopravní pičky.

Navykle jel přes Furstenberger a Bremerstrasse do Grandstettenstrasse. Tady končily jednostejné paneláky a začínala končina čtyřpatrových vilek. Do pachu rozměklého

asfaltu, spáleného benzínu a horkého zdiva se mísila vůně trávy a listí z předzahrádek.

Fischer zastavil u čísla padesát jedna. Na dveřích byly vizitky se jmény May, Keller, Geismann. A jedna s majorovým jménem, které právě uíval ve funkcí vedoucího

pracovníka americké vojenské rozvědky v NSR.

Zmizel v domě a zanedlouho se znovu objevil. Tentokráte vedl na vodítku svého

oblíbence. Krátkosrstého jezevčíka. I admirál Canaris měl svého milovaného dakla

Seppa. Někdejí éf nacistického Abwehru byl v očích majora Fischera Pan NĚKDO. U

proto, e prohlásil: Nepřítel stojí vlevo.

Fischer se díval jak jeho jezevčík, skromný jezevčík majora zpravodajské sluby Unie, jeho pán nemá nárok dostat se jako admirál Canaris do dějin, zvedl noičku a pokropil sousední branku.

****

Chata dýchala vyschlým, mořeným dřevem. Otevřeným oknem vnikala slabá vůně

pryskyřice a sosnového jehličí. O pár set metrů níe leelo ve slunci slapské přehradní jezero. Na hladině, která odráela hlubokou modř srpnové oblohy a bachratá letní oblaka, zápasil hlouček nadenců se surfovými prkny a snail se ulovit by jenom vánek do

třírohých plachet. Vzhůru plula výletní loď, obsazená do posledního místa; kdosi na kánoi pádloval napříč jezerem. U břehů, obleených do posledního místa, se plouchali ti, kdo se neodvaovali nebo neuměli plavat a tam, kde noha nedosáhne na dno. Od stánku s

opékanými uzeninami a pivem se táhla klikatá fronta.

Mu, který byl veden v tajných spisech vojenské rozvědky USA jako INDIUM, vyhlédl

oknem. Pochvaloval si, e odvezl enu Evu a pětiletého synka na venkov k babičce a

zůstal na pár dní sám. Měl rád samotářský pohled na skálu, kolmo se svaující k hladině.

Snad jednou, a si nastřádá na Západě více peněz, mu jeho přátelé dopomohou k

dovolené opravdu na úrovni.

18

Na té úrovni, kterou ji teď sám sobě přisuzoval. S Evou a synem se bude na plái

francouzské Riviéry povalovat od rána do západu slunce. Nebo na panělské Costa del Sol.

Ala na Slapech?

Večer, a chataři zalezou k televizorům, půjde se vykoupat. Ale teď …

Dobře e má tuhle zajímavou práci. Těsně před tím, ne odjel do republiky, pozval ho pan Ross, americký tiskový manaér pro západní Evropu a sdělil mu, Mc Grall Publishing Co z Pensylvánie má eminentní zájem o článek československeho vědeckého odborníka

doktora Růičky. Na téma výzkum vysokopevných nízkolegovaných ocelí a jejich vyuití ve výrobě. Honorář? Tisíc dolarů. Proti pěti tisícovkám z Margouis to sice je méně, ale malé ryby také ryby. Doktor a kandidát věd Růička je daleko toho, aby si dal honorář v US dolarech poukazovat přes banku na tuzexové poukázky. Nene. Tahle tisicovička

přibude k pěti od Margouise na konto, které mu pan Rosse poradil otevřít v Dresdener Bank. Toho jména a se neleká, s názvem města v Německé demokratické republice

nemá tento bankovní dům nic společného. Je to spolehlivá, probátní firma. Ověřená a prověřená nejlepími finančními specialisty Spojených států, Spolkové republiky a

nakonec i neutrálního výcarska. Úroky, pravda, jsou poněkud nií, ne v jiných

bankách, ale tady má pan kolega své vklady jisté. Dresdener Bank nemůe zkrachovat, sanovala by ji spolková vláda.

A tak teď doktor Růička sedí u okna s výhledem na jezero a povltavské stráně, sklání se nad svazkem dokumentů. Píe rychle. Nikoli na psacím stroji. Vlastnoručně. Řadí údaj za údajem. Kostru článku, jeho faktografii. Konečnou podobu tomu dá v Praze do stroje.

Zatím vyjde článek pod Anglicky znějícím pseudonymem, bude to přece jen jistějí. A a získá pseudonym autorské renomé, připojí se k němu do závorky pravé jméno. I to poradil zkuený pan Ross: U nás vyniknete, kdy umíte, bez potíí. Ale udret se, udret, milý pane, to znamená nejen hodně pracovat. Lidí, kteří mnoho a dobře pracují, máme dost.

Ale ne vichni dělají, co je právě třeba. Anebo nejsou spojeni se správnými kruhy.” A kdy se zeptal, je-li on spojen se správnými kruhy, dostalo se mu odpovědi, e se pičkovými.

Časem se přesvědčí o stálosti svého postavení. Tak teď si to nezkazit. Konečně, nedělá vlastně nic - vnitřně se vzpíral tomu pojmu - nelegálního. Ale jistota je jistota. Proto raději pracuje bez manelčiny přítomnosti. Ne, e by Eva, jeho bývalá sekretářka z ústavu, byla vůbec s to pochopit, co píe a proč píe. Je krásná, tedy byla jetě krásnějí, ale pořád se za ní chlapi otáčejí. Ale bohuel, také naivní a uvaněná. Proto nakoupil dary ve Spolkové republice sice tědře, ale uměřeně. Kde na to vzal peníze? Uetřil z diet. Jistě, i na těch hubených dietách se dá uetřit. Kdy člověk chce. Kdyby se jí vak svěřil, e pod

pseudonymem přispívá do amerických časopisů, e má v Dresdener Bank konto, jeho

základ tvoří valná část honoráře z Margouise, tak by to mohl rovnou tady na Slapech vyhlásit rozhlasem. Nepomohlo by ádné zaklínání, aby Eva pro vechno na světě

mlčela, e je to jen mezi nimi, Metween us girls, mezi námi děvčaty, by to pověděla svým nejméně dvaceti důvěrným přítelkyním, které ve slapské chatové kolonii má. A ty by

zezelenaly závistí - o to by Evě hlavně lo - a vanily by dál. A vymýlely si a domýlely a kdoví, co by z toho mohlo být. Zatím jsou s ním v ústavu spokojeni, pochválili jej za výsledky zahraniční stáe, které patřičně zdůraznil v kadé zprávě o sluební cestě.

21

Náhle pocítil nechu ke své půvabné choti. A náznak zlosti. Jako by to byla ona, kdo ho přistrčil do téhle záleitosti, do ní si musel dosadit, e Mister Ross je také jeho manaerem. Kdy o tom důkladněji přemýlel, připadalo mu ve, bude-li hodně mírný,

přinejmením nezvyklé.

Doktor Růička rozhodně nebyl romantický snílek. Naopak. Bytostné rozumářství mu

stále silněji vnucovalo mylenku, e takhle snadné to v ivotě nebývá. Před dovolenou přilo dalí pozvání na vědecké sympozium do NSR. Co je za tím? Asi nic. Asi je

přepracovaný. Místo odpočinku

o

dovolené objel kdejaké fyzikální pracovitě, které má co dělat se základním i

aplikovaným výzkumem pevných hmot. Vedl řadu cenných a zajímavých diskusí s

vedoucími kateder fyziky na několika vysokých kolách, pročetl a udělal si poznámky z kdejakého článku v kdekterém interním bulletinu. Nadřel se. Byl sám se sebou spokojen.

V tomto ohledu. Není darmojed. Kdy napíe článek za vysoký honorář, tak v něm budou fakta a nic ne fakta. Obecné úvahy nechá teoretickým fyzikům. On sám je člověk, který myslí konkrétněji. Vyhovuje mu spíe inenýrské pojetí fyziky. Vidí v ní nástroj techniky. A tu velkou, rozkřídlenou vědu, která sahá a k filozofii, začíná strkat své růky do ekonomie a společenských věd, protoe vládne nesmírnými výpočetními aparáty, tu a si dělají jiní. On se spíe kloní k úsloví, e teoretičtí fyzikové často chybují a zřídka pochybují. Prý to řekl jednou Landauovi Joffe. Nic. On se drí svého kopyta. Důleité je, e mu ředitel ústavu schválil na září účast na sympoziu. Mnozí kolegové mu závidí. A mu vlezou na záda. Nemůe za to, e je schopnějí ne oni.

****

Bylo 13.00 na Rossových přesně jdoucích hodinkách Pathek - Phillip a v baru American -

Housu se objevil doktor Růička. Rossovi, kterému vtloukli do hlavy, e přijít o pět minut dříve je stejná nepřesnost, jako přijít o hodinu později, a e ani jeden druh nepřesnosti se neslučuje s povoláním rozvědčíka, tedy tomuto Rossovi INDIUM co do časové přesnosti vyhovoval. Usmál se. Pokynul mu, ale ruku nepodal.

Pili White Label s vodou a začali konverzaci. Proč tak málo opálený z dovolené?

Copak tohle byla pro Růičku nějaká dovolená? Honička po ústavech. U si připadal jak cesák. A navíc, ti skutečně znali páni profesoři, akademici, členové korespondenti, byli na svých chalupách. Ten sekal trávu. Jiný vlastnoručně kopal studnu, nehledě na to, e má tři vysoká státní vyznamenání, ceny, zahraniční uznání. Studnaře prostě neseene.

Takhle ta dovolená uběhla. Avak nahlas Růička pronesl, e neměl na opalování kdy.

Článek, jak se dohodli, přivezl pouze v základních údajích. Samozřejmě, e jej můe dotáhnout do konečné podoby.

Ross pokývl uznale hlavou.

Jak víte, nejsem fyzik, ale znám přesné poadavky vydavatele. Mohli bychom se

přesunout někam, kde by byl klid a já bych vám vyloil, jak eventuálně vai práci upravit.

Bez uráek, prosím,” Ross zvedl ruku s dlaní obrácenou proti svému společníkovi.

22

Ale tady platí: Ná editor, ná pán!

Chápu. Jsou to alespoň jasná pravidla hry, řekl Růička a vzápětí rozpačitě zakalal, jakoby se zalekl své souhlasné poznámky. Jistě. Nemínil vypadat, jako e se podbízí. Ty, kdo se podbízejí, tady kupují za třetinu ceny. Podbízeni je znak slabosti. Nechtěl být slabý,

A byl?

Nedokázal odpovědět.

Věřím, milý doktore, e jste ve svém materiálu vyhmátl podstatu věci. Kdy prominete ten výraz, a není v něm vůbec nic urálivého, vsadil jsem na vás jako na svého favorita.

Take, na favorita! Čus!

Sklenky o sebe cvrnkly.

Ross si zapálil cigaretu.

Co byste říkal, kdybychom změnili lokál? Jeden můj známý má kousek odtud, pohodil hlavou, takovou pastouku. Pojďte, zajedem tam a v klidu si

popovídáme.u

Růička se nerozpakoval. V baru se jetě ádná pořádná vědecká práce ani neudělala, ani neposoudila.

Nazvat vilu, před ní za nějakou dobu zastavil Rossův Taunus D - NM 728, pastoukou, byla ironie. Od okolních vil ji oddělovala kovaná litinová mří, která vytvářela poněkud těkopádné ornamenty. Obklopovala ji zahrada, která přiléhala k lesu. V zahradě rostly v zapleveleném záhonu vzácné modré růe. V bazénu nebyla ani kapka vody a vyhřívací

zařízení vypadalo zanedbaně.

Jestli by Růička mohl přece jen vznést jakousi námitku proti zahradě, pak vilový interiér mu. vyrazil dech.

Kombinace mořeného dřeva a béová kůe. Klasické klubovky a vedle nich moderní

křesla s anatomickými opěradly. Na stěnách obrazy starých mistrů. Podle toho, jak je Růička oceňoval, byli to anonymní vlámtí mistři

druhé poloviny sedmnáctého století. Moderní bar, na něm stála váza z černého českého skla s jedinou modrou růí. Vzduch byl v místnosti svěí.

V rohu pokoje byl prostřen stůl pro dva. Čerstvé plátky rostbífu zdobené chřestovými hlavičkami. Tuhá, ale chutná jambon crue, syrová francouzská unka, která se neudí, ale nasolená suí v mořském povětří, nakrájená na téměř průsvitné řezy. Byl tu uzený losos i patika z husích jater s lanýi, zeleninové saláty a u nich misky s omáčkami.

Růičku napadlo, e to musel někdo předem nachystat. Někdo, kdo počítal téměř najisto s návtěvou Rosse a jeho hosta.

..Milý doktore. Musíme se takhle obejít. Něco mezi přesnídávkou a lehkým obědem,” zvai jej Ross ke stolu. ,,K pití? Kalterersee, smím-li nabídnout.”

A nalil do číí téměř průzračné červené tyrolské víno, které vydávalo lahounký, sotva znatelný buquet po vlhké trávě.

****

,,Buďte tak laskav,” řekl Ross, kdy se po jídle přesunuli do klubovek, ,,poprosím vás o ten článek. Dám ho představiteli konzultačního týmu vydavatele a on nám poví, zda si přejí něco vypustit nebo naopak doplnit.”

Růička otevřel aktovku. Ross ho sledoval zpod obočí. Jeho dychtivost.

23

Vidí dalích tisíc dolarů. Dalí přírůstek na svém kontu. Jenom na okamik blesklo

Rossovi hlavou, co by se stalo, kdyby si tak sedli INDIUM s vedoucím konzultačního týmu nad textem sami. Jsou oba fyzici. Ross by tu byl zcela zbytečný a vypadal by jako idiot. Z

tohohle textu pochopil pouze dvě úvodní věty - a tři věty v závěru.

Zatímco v tée chvíli doktora Růičku napadlo, e Rossovo povolání je zřejmě výnosné, kdy si můe dovolit takovéhle přesnídávky a nehledět na kadou marku, kterou utratí s Růičkou po barech a restauracích. Ross je prostě zprostředkovatel. Manaer. JEHO

MANAER. To, co si v úvahách, kdy psal v chatě na Slapech podklady pro článek,

představoval, čím zahluoval i obavy, vidina zářivé budoucnosti teď dostávala konkrétní obrysy.

Vechno, co jsem pokládal za důleité, je v textu. Samozřejmě, e budu souhlasit s úpravami, pokud budou mít odborné oprávnění,” řekl s důrazem na kadém slově, jsem přesvědčen, e konzultanti jsou lidé znalí věci.”

Ross se díval na vlámské dílo v zlaceném rámu, zátií s baantem a oloupaným citrónem, skrze zředěnou whisky.

Milý kolego,” řekl a postavil tlustostěnnou sklenku na konferenční stolek, kdybych neručil svým autorům za naprostou odbornou korektnost vech vydavatelů a jejich konzultantů a lektorů, tak bych v téhle brani dlouho nevydrel. A mně se v ní zůstat chce. To mi věřte. I kdy to chlebíček není zrovna lehký.”

Růička přeslechl náznak ironického tónu a patrně ho nezachytily ani odposlechy.

Fakt je, e se potřebuji v některých, alespoň základních věcech orientovat. Kdy objevím nového autora, jako jste vy, navíc autora perspektivního, musím vědět pokud moná

přesně, odkud přiel, co dělá. Podle toho, promiňte mi laskavě ten výraz, ho mohu

nabídnout a prodat.”

Ross se sesul v klubovce. Natáhl nohy. Pohyboval pičkami v mokasínech od Gucciho,

uitých na míru.

Pokud se týče vás, je to jednoduí i sloitějí, ne to obvykle bývá.”

Obávám se, e nerozumím,” nastrail se Růička.

Vmyslíte-li se do naí situace, je celkem lehké porozumět. Na jedné straně jsou tu nesporné kvality,” prohodil Ross a znovu pohlédl na zátií vlámského mistra skrze ředěnou whisky, myslím vae kvality, doktore. Nevední ířka znalostí. Na druhé straně, velmi málo víme o tom, z jakého prostředí tyto mylenky vzely. Kam směřují. Něco

známe sami. K něčemu jste doli vy.”

Růička pokyvoval hlavou. Kdyby znal Rossovo úsloví, e akcie firmy Ross stoupají,

patrně by je teď vztáhl na sebe. Jeho akcie stoupaly. Jeho osobní.

Proto jsou tady nutná jistá upřesnění. Chápejte, to není ani nae, tím méně vae vina nebo dokonce odborná slabost jedné či druhé strany.”

Doktor se zhluboka napil narůovělého Kalterersee. Křeč, která ho mírně svírala,

povolila.Víme o sobě málo,” přihrál Rosovi, ani tuil.

Velmi přesně řečeno. Vai ideologové vytvořili pojem národní nebo dokonce třídní vědy.

Promiňte, jestli urazím vae politické přesvědčení, ale to je nesmysl.

24

Einsteinova rovnice, jeho teorie relativity platí stejně pro akcionáře od Fordů jako pro ebráka nejnií kasty v Kalkatě. Take, jaké třídní pojetí vědy?

Ross se vysoukal a natočil si křeslo směrem ke svému partnerovi. Nalil mu ředěnou

whisky, pohlédl do očí.

Pochopitelně, určitým specifikům se nevyhneme. Jsou dána národními pisychologiemi.

Rusové přinesli do fyziky pojem, řekl bych, jisté harmonie. Ale vzdálili ji inenýrskému pojetí, které má americká fyzika. Neříkám, e je to patné. Ale není to úplné.

V tom s vámi souhlasím.

I

Čechoslováci jsou vynalézaví, ale přestali být precizní. Odvykli si domýlet. Dotahovat.

Muička se v duchu ptal, odkud jeho manaer čerpal poněkud amatérskou filozofii fyziky a národních specifik ve fyzikálním výzkumu. Nemohl tuit, e jsou to útrky z rozhovoru specialistů 513 INTC, které zaslechl a při své obdivuhodné paměti udrel v hlavě.

Take, musíme se poznávat shrnul Ross, protoe jeho filozofický rozlet beznadějně

končil.

To bychom měli. Představte si… A teď následovalo to, na co čekal Ross i odposlechová čidla.

Doktor Růička se dostal na pole, v kterém byl doma. Potřeboval se vymluvit, a tak mluvil a mluvil. O Fyzikálním ústavu akademie, o Ústavu jaderného výzkumu v Řei a také o

Výzkumném ústavu kovů v Panenských Břeanech. Nadhazoval monosti poznávání.

Uváděl jména, která, jak upozornil, patří nadějným badatelům.

Ross nekladl kontrolní otázky. Jen, jak s oblibou říkával, postrkoval spolubesedníka a doléval whisky. A jeho objekt byl z těch, jimi se dalo posouvat lehce.

Během na pohled přátelské společenské konverzace se Ross dověděl, co ho zajímalo.

Ve zachytil odposlech.

Mezi řečí vysoký mu v zelené kamizoie servíroval kávu. Tichý, úsluný chlapík, ale kdy se mu Růička podíval do očí, mu pohledem uhnul.

Doktor Růička začal rozebírat povahové vlastnosti svých spolupracovníku, nadřízených a podřízených.

Mluví při vekeré své zaujatosti objektivně, hodnotil Ross. Logicky. Jeho vlastní jeitnost najednou zůstává vespod a navrch vyplouvají vzájemně příčinně propojená fakta. Tohle bude agent, jakého potřebujeme. A Ross pocítil profesionální sympatii k svému protějku, který právě srkal kávu po Indickém způsobu, ochucenou kardamonovým oříkem, ,,Jo,

tohle je kafe, liboval si nahlas.

A Ross se jakoby mimochodem zeptal, odkud zná doktor Růička situaci v Ústavu

jaderných výzkumů v Řei, kdy s jadernou fyzikou nemá co

společného.

,.Váený;” odpověděl mu s vervou, kdy u děláte manaera fyzikům, tak si račte pamatovat, e a děláte cokoli ve fyzice, neobejdete se bez fyziky jádra a fyziky pole.

Pamatujte si! Pole a jádro jsou základ. Vechno ostatní je odvozené, lze to pochopit pouze z těchto dvou základů.

Manaer, usmál se v duchu Ross. To se mu povedlo. Neznatelně pokrčil rameny.

25

Vlastně, proč ne. Svým způsobem to, co provozuje, je určitý druh managementu a se

svými zkuenostmi by se Ross leckde uchytil.

Děkuji za poučení, řekl Ross zdvořile, ,,a jak ctěná paní cho, smím-li se zeptat?

Zeptat se směl. A co uslyel ho přinutilo, aby opravil svůj názor. Tenhle kdyby nám zdubloval, bude to nebezpečné. Nervů moc nemá, ale zato inteligenci. Odhad. To, e

doma zamlčel honoráře a jakoukoli publikační činnost na Západě, je obdivuhodné, říká se, e v manelské posteli se prozradí vechno. Ta jeho enská, a snímky pořízené

kontrolními skupinami spí ubírají ne přidávají na kráse, je exkluzívní typ. A na něho to nepůsobí. Co z toho plyne z operativního hlediska? e předevím záleí na kariéře. Na úspěích. Na penězích. A v jednom má major pravdu: stoprocentně se musí plnit, co se mu slíbí. A dát se musí spíe víc, ne míň. Ono se to vyplatí. výcaři říkají, e se nemá etřit na nepravém místě. A výcaři jsou etrnějí ne Skotové. Dovedou si spočítat, e jeden cent a jeden cent jsou dva centy líp, ne kdokoli jiný. etřit na INDIU by se nevyplatilo.

****

Zdálo se mu, e se probudil do edé, podivně lepkavé mlhy. Jako po těkém zranění

necítíte hned bolest, neuvědomil si okamitě, e má kocovinu. Stralivou kocovinu.

Hlásila se bolestivým vnitřním pnutím v hlavě. Oko rozpoznalo jakousi plavovlasou ktici vedle na poltáři.

Kde je?

Kdo je ta blondýna?

Jazyk se lepil na patro.

Ucítil dotek rtů na svém spánku. Nebyl to polibek. Pouze dotek. Cizí. Neosobní. Zaslechl klapání vysokých podpatků a potom umění sprchy. Co vlastně dělal? Kde se tak zřídil? S

kým? Matně si vzpomněl, jak Ross prohlásil, e pracovat a jenom pracovat nemohou lidé ani tak výkonní, jako jsou oni dva, a e je třeba někam zajet a pořádně si zařádit.

Uvědomoval si, e se trochu vzpouzel.

Ne, e by byl zásadně proti tomu si zaflámovat, ale odmítal rozhazovat peníze. Své

marky. To se raději napije vody, otře si ústa rukávem a půjde spát. Ale pak se v té vile objevil její majitel a Rossův přítel. Spais nebo Spanis či Spanos jak se ten chlap jmenuje.

Pozval je oba, naloil do auta a jelo se do nočního podniku Eros. Název mu uvízl v

paměti.

Odoural se do koupelny a postavil pod sprchu. Horkou. Studenou. Horkou. Pak se oholil.

Věcem se začínaly navracet obrysy. Teď si honem zapálit. I kdy na cigaretu nemá ani trochu chu. Ale nikotin váe alkohol, který zůstal v krvi. Rozoupli se. Roztočili to.

Nakonec Rossův přítel, teď u si vzpomněl na přesné jméno, Spanos, pozval ke stolu

dámskou společnost. Co se dělo pak? Jak jedna z nich skončila v jeho hotelovém pokoji a v jeho posteli, to tedy opravdu neví.

Otevřel ledničku. Čísi milosrdná a prozíravá ruka do ní postavila několik plechovek carlsbergského piva.

Otevřel jednu z nich a napil se. Pivo je přece jen sanatorium. Kdy se oblékl, pohlédl na sebe do zrcadla. Odráelo obličej se zarudlýma očima.

26

Otevřel druhou plechovku piva, vypil ji do dna a cítil, e vnitřní pnutí ustupuje a vrací se duevní rovnováha. S úsměvem otevřel, kdy uslyel klepání na

dveře.

Ross vypadal odpočatě a svěe, jakoby strávil celou noc klidně v posteli a nepil předtím nic silnějího ne minerální vodu. Ovem Růička si pamatoval, e to Ross s nimi táhl. A statečně.

,,Vzhůru?

Jak vidíte. Léčím se, ukázal na plechovku piva, marně se snaím vzpomenout, co jsem vlastně vyváděl?

Jel jste, kamaráde, jak sedmá kavalerie. Rovnou na věc, zasmál se příchozí. No,

kadému z nás občas ujedou nohy.

Je mi naprosto záhadné, jak se u mě v pokoji vzala ta blondýna … 

Vezměte to tak, e prostě neodolala armu, s jakým jste jí sahal nejdřív za výstřih a potom pod sukně. Rutinované. Praxi máte, doktore. A a vám povím vechno …

Ucítil, jak po něm sáhla neurčitá, chladná ruka strachu.

V hotelové jídelně seděl Spanos. Stůl právě prostírali.

Stiskl Růičkovi ruku. Váený, já dopadl jetě hůř, ne vy. Já toti vůbec nevím, kde jsem přespával a jak jsem se dostal domů, také ne.

Růička se podíval na Spanose téměř vděčně. Tak vida, on na tom nebyl zdaleka

nejhůře.

Jedli pomalu a důkladně. Vajíčka na měkko a dobře prosolenou tučnou bavorskou unku.

Lehce opečené topinky, které vyskakovaly podle číselného programu z Bauknechtova

toastru, postaveného na stole. Pak pili kávu a Růička vyprávěl historky o výtrnických kouscích různých slavných fyziků. Kdy číník servíroval dvojitý Remy - Martin, byl u zcela v pořádku a Spanos navrhl, aby jetě na chvíli zajeli do jeho vily, kterou včera opustili.

****

Podívejte se, přistoupil Ross přímo k věci, sotva usedli do klubovek. Jsou záleitosti, o kterých se diskutuje a záleitosti naprosto mimo diskusi. A tím myslím jakoukoli.”

Jste rozumný člověk, vědec. A, jak mi přítel sdělil, podle naich odborníků ne ledajaký,”

přihrál Rossovi měkce Spanos. Zůstaňte rozumný i v otázkách, abych tak řekl, právních.

Skutkovou podstatu paragrafu sto est československého trestního zákona jste u

naplnil.” Pokrčil rameny. A jestli jste jednal, jak říkají právníci bona fide, v dobré víře, e jde o výměnu vědeckých informací, nevím, milý doktore, nakolik vae Bezpečnost a prokurátor tomu uvěří. Jestli o tom nevíte, já a kolega Ross jsme představitelé vojenské zpravodajské sluby DIA 513 INTC. Spokojen?”

Hráli s objektem kódové označeným jako INDIUM obvyklou hru. Spanos dělal hodného

strýčka, Ross zlého mue. Tahle hra někdy vyjde, někdy ne, ale na amatéry, a jsou v občanském ivotě jakkoli vysoce postavení a jakkoli nadáni odbornými či politickými vědomostmi, obyčejně platí.

Role si mohli rozdělit zrovna tak opačné. Ale Rosse znal objekt déle a lépe. Dokonce ho povaoval za svého manaera. Tak a vidí, kdo je jeho manaer.

27

Na Růičkově čele vyskočil pot.

Můete se podívat na tohle,” Ross rozestřel jako vějíř karet snímky. Byly to barevné fotografie, pořízené této noci v Růičkově hotelovém pokoji skrytou kamerou. S vekerou realitou policejních snímků zachycovaly detailní situace, je nazvat intimními by bylo příli lichotivé.

Kdy sahal po cigaretě, nemohl ji vyjmout z balíčku. Ruka mu poletovala, jako by ho náhle stihla Parkinsonova choroba. Spanos, dobrý strýček, vytáhl svoji, podal mu ji a zapálil.

Konečně,” prohodil přitom a kývl hlavou k fotografiím, s tímhle nás můete poslat do háje. To platí tak na primitivy. Nemám pravdu, Davide?”

Ross pokrčil rameny.

Co s tím dosáhneme? e se s vámi ena rozvede? Asi sotva. Patrně by vám pořádně

umyla hlavu, kdyby tyhle fotky viděla. Ale nakonec by si řekla, e vae peníze pro ni mají větí cenu ne vae věrnost. A kdybychom to poslali vaim éfům? Moc si od toho

neslibuji… Pro takovýhle pánský hříek mají i nejpřísnějí éfové pochopení.”

Ale jsou věci, které se u vás nepřehlédnou,” prohlásil zlý mu David Ross.

Sáhl do náprsní kapsy a Růička se znovu rozechvěl. Odkudsi jako by z nitra Davida

Rosse vycházel jeho, Růičkův hlas. Slyel se promlouvat o situaci v ústavu jaderných výzkumů.

Ross vypjal záznam.

Zděený Růička ucítil na svém rameni Spanosovu dlaň.

Doktore, dejte se dohromady. Kdo vám tady chce udělat něco patného? My? My dva,

Davide?”

Ross cosi nesrozumitelně zabručel, avak Růička pochopil, e v tom neurčitém zvuku nezaznívá nepřátelský tón.

Jste ná člověk. A dokonce výtečný. A své lidi si chráníme, viď, Davide.”

Chráníme si lidi, co táhnou s námi za jeden provaz. Ty, co se cukají, poleme do pekla.”

Davide,” napomenul ho dobrý strýc Spanos, já si myslím, e takhle se mluví s gaunery.

Ne s lidmi, jako doktor Růička. Přehnals to, nemyslí? Měl by ses omluvit.

Ross sklonil hlavu. Tuhle scénu musel zahrát perfektně. A do konce bez chybičky. A byla dost sloitá. Nejdřív zlost, která se pomalu rozplývá v chladné úvaze. Zvedl hlavu a blýskl očima po objektu INDIUM. Ta zlost mu nedělala potí. Objekt mu el svým způsobem na nervy. Docela malý haminík, který jí a pije a smilní, kdy je to zadarmo. Pokrčil rameny.

Zkrabatil čelo a pomalu zvedal hlavu.

Promiňte, doktore … Já to tak nemyslel.”

Jene Růička byl příli citlivý. Dokonce citlivějí, ne předpokládali Spanos s Rossem a sluební psychologové a psychiatři.

A proto ho vnitřní seismograf varoval, e hrozba, kterou David Spencer Ross vyslovil, byla míněna váně.

Mohl bych, prosím, dostat jetě sklenku koňaku?”

Spanos nalil téměř plnou napoleonku a řekl: ,,Ale od toho, co vechno jste pověděl

Davimu, byste těko couval. Kopií nám pořídili nai akustikové několik. Kdyby se jedna z nich dostala do Československa, pod osm let byste to, podle mého soudu, nepořídil.

28

A co pak? Rozbitý ivot. Rozbité manelství, kariéra, na tu ani myslet, mávl rukou, vá talent by se mohl uplatnit leda tak někde u lopaty.”

Jestli by mu ji vůbec dali, zahučel Ross.

Vidíte. Lepí je pokračovat s námi. Vlastně nebudete dělat nic víc, nebo ne mnohem víc, ne jste u dělal.”

Růička byl věcný člověk. A obrysy, které vyvstávaly ze Spanosových slov, ho částečně uklidňovaly, ale také začaly zajímat. Kdy říkají, e mu z československé strany nehrozí ádné nebezpečí, pak vědí, co mluví.

Nakonec Bezpečnost má jiné starosti, ne se honit za fyziky pevných látek. A vůbec: mnoho se nezmění. I nadále zůstane Ross v jistém smyslu jeho manaerem. Neuplynulo

ani deset minut, přesněji řečeno uběhlo sedm minut a třicet pět sekund a byli v podstatě dohodnuti.

Naznačili mu, e sluba 513INTC má v Československu zájmy, o kterých můe právě on

kvalifikovaně informovat. Odměna podle kvality informace.

V libovolné západní valutě na konto Dresdener Bank, které si nakonec u otevřel.

Spolupráce s rozvědkou 513 INTC je časově omezena. Jakmile pan doktor splní své

poslání, co můe trvat nějaké dva tři roky, a to a laskavě uzná, zase není tak mnoho, postarají se o něho. Tak, aby byl spokojen. On jeho rodina. Mohou počítat s tím, e je dostanou na Západ a postarají se jim o americké státní občanství. A jemu nabídnou místo v tom vědeckém ústavu, který si vybere. To přece není patné.

Bezpečnost pana doktora je v jeho vlastních rukou. Bude-li přesně, Ross dodal, přímo s vědeckou akribií a skrupulózností dodrovat pokyny, které dostane, nemá

československá kontrarozvědka naději, e by něco začala by jen tuit.

Tohle u znělo úplně seriózně. Upíjel koňak. Zdálo se mu, jakoby nikdy neproil včerejí noc a dnení ráno. A úlek ve chvíli, kdy ho Ross a Spanos postavili před skutečnost, kterou do té doby jen nejasně tuil. Dobrá, přikývl, dobrá … Přijímá.

Tím to nekončí,” řekl Ross, my jsme toti oficiální zařízení, máme své nadřízené a ti by nám dali, kdybychom nesplnili vechny formality, které jsou spojeny s přijetím nového spolupracovníka.”

Z pánské kabely vytáhl papír a poloil ho před toho, jen procházel spisy 513 INTC pod krycím jménem INDIUM. Byl to úřední dokument, podle něho se podepsaný zavázal, e

bude podávat informace podle pokynů řídicích orgánů o zájmových objektech na území

ČSSR. Je si vědom, e nesplní-li závazek nebo zradí-li, ponese nejtěí následky.

Podepsal plným jménem.

A ruka se mu ani nezachvěla.

****

Dobrá práce,” konstatoval major Fischer. V jeho pracovně v zadním traktu Hochhausu bylo slyet ustění papíru. Vrznutí idle. Souhrn oněch téměř neznatelných, pomíjivých zvuků, který provází kadou skupinu jedinců. Tahle skupina byla tříčlenná. Za psacím stolem trůnil nad podrobně zpracovanými zprávami major Fischer. Proti němu seděli J. R.

Spanos a D. S. Ross.

31

Doktora máme pod střechou ..

Vy vdycky trochu předbíháte, Spanosi. Pod střechou ho máte, je to dobrý začátek;

ovem pouze začátek,” podotkl Fischer. Kdybych se měl vyjádřit obrazně, tak bych řekl, e doktor Růička je zatím poupátko. A my se musíme postarat, aby z něho vykvetla

překrásná zpravodajská růe ..

Růe z Góttingenu,” poznamenal Spanos.

Ano, růe z Gottingenu,” usmál se major. Je to pro nás perspektivní člověk. Se vemi mouchami, které má, je perspektivní.”

Zarazil se nad několika stránkami. Pak je odsunul.

Ten cirkus s těmi děvkami jste si mohli odpustit.”

Je to obvyklá součást kompromitujícího materiálu,” poznamenal klidně Ross.

éf nám snad jetě začne číst morálku. A zrovna on! Připochodoval k nám z oddělení

dirty trickspinavých triků a teď básní o poupátkách a růích z Góttingenu.

No, dejme tomu. Třeba se to můe hodit, i kdy pochybuju. V zásadě INDIUM pro nás

představuje klíč, kterým si můeme odemknout dveře do oblasti aplikovaného fyzikálního výzkumu v Československu.”

Otočil dalí list.

Nai fyzikové hodnotí po odborné stránce INDIUM vysoko. Dokonce velmi vysoko …

Těch pět set marek, které jste mu dal po podpisu, Rossi, musíte opravit. Nejméně na desetkrát tolik.”

Marek?”

Marek, Rossi. Doplatíte mu je vy. Hrál jste přece zlého mue, ne?”

Přesně tak, pane.”

Prostě, teď si musíte svůj portrét v očích INDIA vylepit. Naděje, které do něho vkládám , nejsou malé, ale myslím, e odpovídají. Jak jsem řekl, jednak představuje klíč pro

poznání jedné vědeckotechnické součásti v Československu a jednak můe poslouit

jako odrazový můstek,do ostatních východoevropských zemí a také do Sovětského

svazu.”

Dovolíte poznámku, pane?”

Prosím, Rossi.”

Nepřeceňoval bych v tomto směru INDIUM. Vytěili jsme u dost emigrantů, kteří viděli Rusům do karet víc ne on.”

Rossi, Rossi,” major Fischer zhluboka vydechl, přece víte, e emigrant pro nás ztrácí v devadesáti devíti případech ze sta cenu v okamiku, kdy se stane emigrantem.

V y t ě  i t … A hotovo. Pak je pro nás emigrace statická. Mrtvá. Jene věda je záleitost dynamická a rozvíjí se dnes a denně. Jak? To uvidíme očima INDIA, Kdy ho správně

naučíme dívat se, kdy ho naučíme mnoha jiným věcem. Prostě, dejte se do práce.”

Spanos se zahleděl na strop.

Tohle je Rossova záleitost. Hnal se do ní. Tak ji má mít. Kdyby nastal v budoucnu malér a INDIUM odhalili, a se zodpovídá Ross.

Jsou chvíle, kdy je moudřejí stáhnout se do pozadí. Mluviti stříbro, mlčeti zlato. Spanos si zapálil dlouhou a tenkou anglickou cigaretu. Vtáhl s poitkem chladivý kouř a

poslouchal Rossův návrh.

INDIUM musíme vycvičit.”

Času moře, aby se, jak říkají Rusové, naučil medvěd tancovat.”

32

Nevím, co říkají Rusové, pane, a nemám představu, jak dlouho se učí medvěd tancovat.

Mně jde o to, jak rychle bude INDIUM chápat. Předevím je třeba, aby si osvojil instrukce přijímat, deifrovat, plnit a ničit spolehlivě vechen materiál, který by kompromitoval jeho a ukazoval na nás. Za druhé, měl by co nejrychleji, ale naprosto spolehlivě zvládnout techniku a taktiku spojení s námi.”

,,To je abeceda, Rossi.”

Ta abeceda se ale musí opakovat s kadým áčkem, pane.”

To je sice pravda, ale mám dojem, e ná fyzik je natolik výjimečný, e mu to půjde bez obtíí.”

Seli jsme se, pane, abychom posoudili ve. A to znamená také technické podrobnosti.”

Ale zajisté. Poslouchám vás.” Otřel si ústa a bradu dlaní. Sloil ruce na stole. A oči měl v té chvíli jako dva chomáčky zimních oblaků. Bílé. Bezvýrazné.

Domnívám se,” začal Ross, e nejjednoduí a nejspolehlivějí bude udrovat spojení s INDIEM pomocí mikrotečky.”

A jaké důvody vás vedou k tomuto nepříli vynalézavému způsobu?”

Zatím lepí nevidím. Jde o logiku věcí, jak se budou utvářet po návratu INDIA do

Československa. Jeho styk s Institut fůr Metallphysik v Góttingenu přece potrvá dál. V

institutu jsem u zařídil, aby mu pravidelně posílali ústavní bulletin. Na tom nebude nic nápadného.”

Ano, souhlasím.”

Nai technici,” pokračoval Ross, zkoumají monosti, kam nejlépe umístit mikrotečku.”

Stavíte tedy na předpokladu, e Institut fůr Metallphysik bude udrovat s INDIEM

dlouhodobou korespondenci.”

Fischer přimhouřil oči, slunce se mu zablesklo po ryavých chloupcích na hřebetě ruky.

Ovem, máte záruku, e Institut bude pokračovat ve vědecké spolupráci s INDIEM?”

Prostřednictvím Cerva a dalích naich lidí jsem zjistil, e ředitel a vedení Institutu počítá s touto součinností. Vědce Růičkových odborných kvalit si chce udret, u z prestiních důvodů.”

Promiňte, Rossi, ale neděláte účet bez hostinského?”

Kdo by mělbýt ten hostinský, pane?”

Třeba INDIUV zaměstnavatel.”

Jak tomu mám rozumět?”

Co kdy najednou řekne: Stop, pane doktore. ádná dalí výměna vědeckých informací!

Můe se to stát? Poslední prognostická studie CIA to nevylučuje.”

Fischer sice nevěřil prognostickým studiím, a prognostickým studiím CIA věřil ze veho nejméně, ale zcela je opomíjet nemohl.

Dodávka vědeckého tisku, zvlátě, kdy se za něj bude platit ve valutách, bude pro INDIOVO pracovitě jen vítaná. K hermetickému uzavření styků se zahraničím nemají ani důvod, ani, myslím si, zájem.”

A kdy přece jen?”

Ross měl náhle rudo před očima. Hrdlo se mu sevřelo. Nejraději by éfovi ostře vmetl do tváře … co?

33

Zhluboka nadechl a vyčkal několik vteřin, jak mu to radil jeho psychiatr. A vida, najednou se nával vzteku vytrácel. Ross pokračoval. Klidně. Soustředěně.

Promiňte, pane, nemohu stavět na předpokladech, ale na reálné situaci. Zatím nebyly a nejsou hranice pro potovní styk s Československem uzavřeny. Proto uijeme

mikrotečku. Kdyby dolo k nějaké změně situace, budeme se hledět přizpůsobit, a zvolit náhradní způsob spojení s INDIEM. Ale domnívám se, e je předčasné o tom hovořit.”

Dobrá,” usmál se Fischer. Hledejte místo pro mikrotečku. A jaké zpětné spojení?”

Domníváme se ..

Domníváte se vy, nebo je to společný názor?”

Společný názor, e pro zpětné spojení INDIA s námi bude nejspolehlivějí, aby posílal zprávy tajnopisem na zlepeném druhu carbonu. A to dvakrát měsíčně na krycí adresu ve Spolkové republice. Touhle cestou půjdou ovem pouze krátké nebo svrchovaně aktuální informace. Podle naeho společného odhadu méně ne padesát procent celkového

objemu INDIOVÝCH zpráv. Orientovat ho budeme pokyny na mikrotečkách.”

Fischer si zapálil Schimmelpennick. Mlčel a díval se do oblaku aromatického kouře. Celý tenhle Rossův plán má ovem stejnou slabinu jako plány některých pentagonských

generálů. Ti také často kalkulují s tím, e protivník je naivní, hluchý a slepý. Ross si vůbec nedělá starosti s aktivitou československé kontrarozvědky. Jako kdyby nebyla. Jene ono tomu tak není.

Počítáte s tím, e vechno půjde hladce. Doma si INDIA ani nevimnou. Pokládáte

mikrotečku a tajnopis, i kdy bude carbon jakkoli dokonalý, za naprosto neodhalitelné?”

Ovem e ne, pane. Víme dobře, e padne-li na někoho u nich podezření, pak u sotva pomůe konspirativní opatření, a je jakékoli. Pak by naeho člověka mohl zachránit jedině včasný odsun. A to je otázka, jestli by se povedl.”

Neprosím se vás o abstraktní úvahy. Chci vědět, co vechno lze podniknout pro

INDIOVU bezpečnost.”

Předpokládám, e jejich kontrarozvědka se asi nebude zajímat, abych tak řekl, v

masovém měřítku o kadého československého občana, který pobýval na Západě. Jsou

to turisté, příbuzní, stáisté, montéři na zahraničních investicích, řidiči mezinárodní dopravy, slovem několik tisíc, ne-li desítek tisíc lidí. Vycházím z úvahy, e se soustředí pouze na vytipované osoby.” Ross se odmlčel. Měl pocit, e ho kravata krtí. Zajel ukazovákem mezi límec a krk. Zhluboka vdechoval vzduch, nahořkle chutnající a ztěklý exhalacemi.

Pak tedy, kde račte mít záruku, e se INDIUM nedostane mezi vytipované?”

Záruky, jak samozřejmě víte, pane, nejsou a být nemohou.”

To tedy vím … A co se dělá, aby se nebezpečí odhalení INDIA sníilo na minimum?”

Myslím, e jsme zvolili nejméně nápadný způsob, jak navést INDIUM na problematiku, která nás zajímá.”

A to?”

34

,.Odstupňujeme důleitost úkolů. Budeme postupovat od snazích k obtínějím.

Pomalu.

..Mně se, Rossi, nechce líbit ta příli častá korespondence. V ústavu si vimnou, e INDIUM dostává příli často zásilky ze zahraničí.”

U stáisty, který tady navázal vědecké styky, je taková korespondence nejen

zdůvodnitelná, ale i pochopitelná . .

Ross cítil, e svého éfa nepřesvědčil, alespoň ne dokonale a úplně.

K hlavním úkolům pustíme INDIUM a po delí době. Mezitím se zapracuje v předávání kratích situačních zpráv. Mimoto domluvíme způsob signálu pro případ, e by byl

ohroen.”

,,Dobrá. A finanční stránka?”

Na tomhle rajtuje. Na tomhle trvá. Ross i Spanos znali Fischerovu teorii, kterou opakoval a kdykoli nejen mezi pracovníky zpravodajské sluby, ale

i kongresmany a senátory, kteří měli co dělat s kontrolou výzvědné činnosti. Vechny nae neúspěchy, tvrdíval, vyplývají z toho, e jsme etřili nebo chytračili, co je v podstatě toté. Někde jsme agenta nedocenili. Jindy jsme nesplnili slib. patně zaplacený člověk pracuje patně, čemu se nelze divit. Podvedený člověk je u jednou nohou na druhé

straně a kdy tam lápne i tou druhou, záleí jen a jedině na jeho rozhodnutí a vůli.

Byla to podivná teorie, ale Fischer ji úporně prosazoval.

Jeho konto v Dresdener Bank u dnes, v přepočtu na dolary, se blíí devíti tisícům. K

tomu budeme poukazovat sumu za kadou dodanou informaci v té výi, jakou určíte,

pane.”

Fischer přikývl.

Ale musíte se postarat, aby se INDIUM dověděl o kadém vkladu, který přibude na jeho konto. To ho bude patřičně stimulovat.”

Domluvíme s ním číselný kód na konci kadé mikrotečky, ujistil majora Ross.

Ve, mládenci?”

Doplněk, pane, ozval se poprvé Spanos. Předpokládám, e si INDIUM získá důvěru a můe se stát, e ho polou sluebně do kterékoli západní země. V Evropě i mimo ni.

Nevylučuji ani Kanadu, Státy, země Latinské Ameriky.”

Ta úvaha má racionální jádro, pokračujte, prosím.”

Proto navrhuji stanovit heslo, aby INDIUM mohl kontaktovat naeho pracovníka v

kterékoli západní zemi, kam by se náhodou dostal. Vytěili bychom tak kontakt navíc. A to se vdycky hodí.”

Výborně. Dopracujte technické podrobnosti. Návrh pozítří. Písemně. Jetě něco?”

INDIUM musí projít procedurou na detektoru l  i … Je to předpis,” připomněl Ross.

Jako by to Fischer nevěděl! Předpis! Jestli někdy na něco doplatíme, bude to tahle

technická mystika, do které jsme upadli. Tohle zatracené vzývání knoflíčků a spínačů a počítačů a obrazovek. Co detektor detektorem li existuje, nepodařilo se na něm usvědčit kvalifikovaného rozvědčíka. Jednak vědí, jak to funguje, za druhé jim doma vysvětlili, kde jsou slabiny přístroje a za t ř e t í … Tímhle detektorem lze nachytat individuum rozloené drogami, psychofarmaky anebo docela obyčejným alkoholem. Ale rozhodně ne chlapíka,

kterého by nám sem poslali ti páni s druhým číslem polní poty, jak říkají západoněmečtí kolegové.

35

INDIUM je příli inteligentní. Sice labilní, jak jej hodnotí psychiatři a psychologové, ale racionální. A s ním na detektor l  i … No dobrá, předpis je nakonec předpis a musí se plnit.

****

Před odjezdem do Československa se seel doktor Růička se Spanosem v Góttingenu

na místě, zvaném Kapitol. Nasedli do modrého opelu a uháněli směrem na Kassel. Tam

Spanos postavil vůz před Parkhotelem. Bez jakýchkoli formalit proli recepcí a

samoobsluným výtahem vyjeli do čtvrtého patra. V pokoji číslo 427 je čekal Ross. Ze zlého mue se proměnil opět v přátelského manaera. Nejprve při kávě a minerálce

oznámil, e částka 500 západoněmeckých marek, poukázaná na Růičkovo konto v Dresdener Bank po podpisu smlouvy, se zvýila na pět tisíc.

Příjemně udivenému Růičkovi pak sdělil, čemu se musí jetě podrobit a vyloil, e

detektor je vlastně něco podobného kardiogramu, e spíe ne co jiného má zjistit

psychický stav nového spolupracovníka. Neuvědomil si, e vysvětluje něco fyzikovi, který zná monosti a nemonosti podobných přístrojů.

Omlouval se, e to je běná procedura. I vysocí američtí činitelé státního aparátu se musejí občas, a to opakovaně, podrobit zkouce na téhle věcičce, take tady nejde o nějaké podezírání nebo poniování.

 A tak doktor Růička po obědě, jaký dovedou připravit standardní kuchaři ve

standardních západoněmeckých hotelích, po obědě ovem bez alkoholu, usedl k přístroji, který zatím v pokoji připravil operátor. Chlapík s křivým nosem a v protilehlém směru zkřivenými ústy. Vypadal jako svá vlastní karikatura.

Doktor Frankenstein počítačové a kosmické éry. Zatím podle jeho příkazu psal Růička číslovky od dvaceti do třiceti a potom od sedmdesáti do osmdesáti. Cítil přitom pouze zvědavost. Chladnou. Odměřenou zvědavost člověka, který přistupuje k řeení kuriózního problému, o něm by jetě před hodinou netuil, e se s ním setká.

Potom operátor připevnil Růičkovi na různá obnaená místa snímací kontakty. A u

padaly otázky. Jedna za druhou, na ně musel vyetřovaný odpovídat pouze: Ano.

,,Ne.

Nic víc.

Jste v Kasselu?

Pijete rád kávu?

Pijete alkohol?

Jste členem komunistické strany?

Jste členem jiné politické strany?

Pracujete s československou Bezpečností?

Prodáváte narkotika?

Znáte na území Spolkové republiky nějakého spolupracovníka východní rozvědky?

Lete často?

36

Zradil jste své přátele?

Jste nevěrný své eně?

Máte ilegální konto?

Platil jste někdy pokutu?

A znovu: spolupracujete s československou Bezpečností?

Bylo to jako hra. Karta a vyí karta. Trumf a trumfové eso.

A kdy se operátor zeptal:

Máte auto?

Dáváte auto do opravy?

Dáváte ho často do opravy? Začal se Růička prostě smát. Nezadritelně.

Operátor vypjal přístroj.

Vy jste mi dal, člověče, tohle jsem jetě nezail, S vaimi nervy to dotáhnete,” operátor máchl rukou, jako by chtěl naznačit, kam a to se svými nervy Růička dotáhne. Sbalil přístroj do kufříku a prohodil:

Tak se mějte, see you latter.”

Kdy odeel, Ross nalil Růičkovi na dva prsty whisky.

Měl bych vám teď podle předpisů říci, e se téhle proceduře v budoucnu musíte podrobit znovu. A najednou.”

Růička se s chutí napil.

Detektor li přece jen působil na nervy. Je to pitomá autosugesce, říkal si, jene i autosugesce je objektivní přírodní jev.

Doufám, e se přítě budu chovat důstojněji.”

To si pi, kamaráde, e bude. To si teda pi, To nebude hotelový pokoj.

Ale laboratoř některé z naich posádek v západním Německu, pomyslel si Ross.

Tak tohle bychom měli, jene nás čeká jetě dost práce.”

Práce?”

A co jste si myslel, doktore.”

Nevím. Asi nic. Prostě nemám jetě představy o tom, co si mám a mohu myslet, a co

ne.”

Podívejte se, musíte zvládnout určité technické návyky. Je to nezbytné, věřte mi.

Uvědomte si, e jde o vai bezpečnost,” převzal tafetu Spanos. ,;Seznámíte se s mikrotečkou a tajnopisem. Není to sice zázrak, ale nějaký čas na to padne.”

Mikrotečka. Tajnopis.

Připadal si, e se dostal do jakéhosi nepravděpodobného světa, který má jiný

časoprostor. Jiné parametry. Jiné zákony.

****

Později napíe Spanos v jednom z nesčetných a stále znovu vyadovaných hláení, která

budou vyhodnocovat analytici DIA 513 INTC:

Před instruktání schůzkou, která měla objekt INDIUM zaučit v uívání utajených

prostředků oboustranného spojení, jsem nebyl sledován a kontrola nezjistila sledování ani cestou, kterou jsme do konspirativního bytu na Martin May Strasse 14 podstoupili mým osobním vozem.” Spanos nevynikal stylistikou.

To po něm také nikdo nepoadoval. Zato vak měl dokonalou pamě a dokázal

rekonstruovat průběh zaučování do nejmeních podrobností.

37

Vynechal pouze to, co jeho nadřízení znali stejně dobře jako on. Neviděl, proč

zdůrazňovat, e instruktor je mu, kterému se před pěti lety přehoupla padesátka, vysoký sto sedmdesát pět centimetrů, zavalitý, s proedivělými vlasy, ovládá velmi dobře

němčinu a instruoval u pár agentů, kteří se vypravili do zemí socialistického tábora.

Nemusel ani popisovat odborné schopnosti člověka, který se INDIU představil jako Ray Hoffenacker a u asi nevěděl, jak se doopravdy jmenuje. Dost moná, e kdyby chtěl

vlastní jméno vědět, e by se zapletl ve spoustě padělaných dokumentů, které

přechovával ve svém sluebním trezoru.

Růičkovi by to moná připadalo zajímavé. Spanos o tom věděl. Nadřízení to znali a tak se Spanos věnoval spíe podrobnostem, které mohl potvrdit také instruktor: Nejprve byl objekt, psal svým zamodrchaným stylem, zaučován v oblasti tajnopisu. Vyloeno

tému, e dle názoru amerických odborníků na tajnopis je pro daný účel nejlepí dopisní papír české výroby značky Jitro. Zde se Spanos opět přeruil. Nebylo nezbytné líčit, e papír se napřed zlehka otře čistým, naprosto suchým kapesníkem a na stránku se napíe otevřený text, který si můe přečíst, kdo chce. Pak ovem přijde druhá fáze. Popsaná stránka se podloí tvrdou podlokou a přiloí se na ni speciálně upravený papír formátu A-4, kterému se říká carbon. éfové, a samozřejmě i Spanos věděli, e carbon je nový a kvalitní výrobek, který vzeel z laboratoří chemiků americké zpravodajské sluby. A agent pokračuje. Na carbon poloí dalí list normálního papíru a na něj napíe text pionání zprávy. Píe měkkou tukou a zprávy označuje od A do Z, přičem kadá zpráva musí být v závěru označena: ENDE. KONEC. Prosté opatření, které má předejít zmatkům v práci s agenturními zprávami. Tuhle abecedu si mohl Spanos odpustit.Zato nesčetněkrát hlásil:

Objekt INDIUM chápal rychle a bez problémů podstatu uívání carbonu. Spolupracoval ochotně, dokonce se zdálo, e mu tato práce působí potěení. Výsledky praktické

zkouky byly hodnoceny jako výtečné. Zprávy tajnopisné bude odesílat na adresu v NSR

(obdrí později), aby během jeho pobytu na území Spolkové republiky nemohlo dojiti k vyzrazení. Tajnopisné zprávy musí psát hůlkovým písmem a zpáteční adresu odesilatele volit různě, podle praského telefonního seznamu.“Analytici a vedení DIA se od Spanose, a samozřejmě od dalích zasvěcených dověděli, e INDIU bylo určeno, kdy dostane

pokyn tajnopisem a kdy mikrotečkou. Jestlie zpráva bude krátká, dostane INDIUM

pohlednici kteréhokoli rekreačního střediska v Československu, podle roční doby. Na obrázku vak nesejde. Důleitý bude podpis. Jestlie pozdrav podepíe Jan, znamená to, e pohlednice nese tajnopis. Objektu objasněno a pochopil, e text vyvolá červenou tekutinou (obdrí těsně před odjezdem do ČSSR, kterou navlhčí vatu, lehce přetře

pohlednici a na několik vteřin se objeví vyvolaný obsah, který zase během několika

sekund zmizí. I tento postup s ním vyzkouen. Objekt zvládl: a) techniku vyvolávání zprávy b) byla potvrzena jeho schopnost během několika sekund si přesně zapamatoval i sloitá sdělení. Z operativně agenturního hlediska instruován v tomto smyslu: Mikrotech niku obdrí v těchto časopisech:

38

Journal of Mettals nebo Metali Progress Canadia či Metallurgical Qouarterly. Mikrotečku najde vdy na třetí straně časopisu, a půjde o kterýkoli z výe jmenovaných, a to vdy na desátém řádku shora a přesně 5 cm od vnitřního okraje stránky. Koordináty mikrotečky byly určeny s naprostou přesností a objekt tuto přesnost uvítal. Bylo mu předvedeno vlastní vyjmutí mikrotečky, a to známým způsobem: místo, kde je uloena mikrotečka se navlhčí vodou a mikrotečka vyjme ostrým hrotem párátka. Poté přečte pomocí

mikroskopu. Zpracuje do poznámek. A poznámky i mikrotečku zničí. Nejlépe spálit a

spláchnout v libovolném vodním odtoku. Mikrotečka, doplnil Spanos svou argumentaci,

byla vybrána jak pro svou nenápadnost, tak proto, e vzhledem k běnému vybavení

svého pracovitě má INDIUM vdy miroskop po ruce. Operace s mikrotečkou INDIEM

vlastnoručně vyzkouena, podle vyjádření instruktora si objekt počínal zručně a svou zručnost vysvětlil návykem na laboratorní práce. Jeho obratnost v laboratoři a

vynalézavost při experimentech shodně potvrdili čtyři na sobě nezávislí svědci.”

Čas letí.

Hodiny se spojují v dny. Dny v týdny. A týdny v měsíce. Přehoupne se rok, zatím RNDr.

Karel Růička, OSc. usiluje o to, co mu poradili za jeho stáe ve Spolkové republice a co se mu nikterak nepříčí: dělá kariéru. Tie, ale trpělivě. Pevně se usadil ve vědecké radě ústavu. Záhy za své jméno začal psát DrSc, a dosáhl toho, co se latinsky nazývá Venia docendi, právo přednáet na jedné z vysokých kol o problematice fyziky supertěkých kovů. Přijímal a provázel zahraniční vědce. Z kanceláře, kterou dříve sdílel se dvěma dalími kandidáty fyzikálních věd, se přestěhoval do samostatné pracovny s předpokojem a sekretářkou, starí, nesmírně pečlivou paní, která neřekla o slovo víc, ne si její novopečený éf přál.

Občas se mu zdálo, e to, co proil před časem v Góttingenu, je neskutečnost, její části můe člověk zapomenout. A zase přivolat. To kdy kadého třetího měsíce odesílá na

krycí adresu dopis, psaný strojem, běný pozdrav příteli. A pod řádky tajnopis se

stručným sdělením, e ije a je v pořádku. Den se podobá dni. Cesty do ústavu a z

ústavu.

Rodina ije v pohodě, syn roste. Manelka si dává pozor, aby nevyvolávala zbytečné

spory s muem, který je čím dál větí morous. Rychle jí dolo, e je přinejmením

nevýhodné, ne-li naprosto hloupé, pohněvat si slepici, která snáí zlatá vajíčka. A docent Růička dbá o to, aby na sebe zbytečně neupozorňoval. Copak mu u tak závidí málo

kolegů?

Velmi důsledně se drí stranou vech konfliktů a sporů, které přináí ivot v ústavu. A mládenci z americké rozvědky? Mlčí. Jasně. Zkusili si s ním zahrát hru, která měla, co se vkusu týče, pořádné zápory, a pak je asi jejich nadřízení klepli přes prsty: takhle se s vědci nejedná.

Docent RNDr. Růička, doktor věd, byl začátečník.

A nevěděl, ba ani nemohl vědět, kolik začátečníků před ním (i po něm) si myslelo a říkalo toté, co on.

Kdy se květen přehoupl do své druhé poloviny a praské zahrady, sady a stráně se

obestřely rouchem květů, v době kdy začíná turistická sezóna, nala v potovní schránce na vilové brance manelka pohlednici pindlerova mlýna s textem, e pozdrav z výletu do Krkono posílá Jan.

41

Předstíral klid. To je kolega z ústavu, vysvětlil eně. Pohlednici schoval do náprsní kapsy.

Po večeři se zamkl ve svém pokoji. A ho nikdo neruí. Má neodkladnou práci.

Doma si u zvykli.

Nebylo to poprvé, co se hlava rodiny zamkla do svého pokoje s výhledem do zahrady.

Ovem paní Eva věděla dobře, e tyhle záchvaty, jak tomu říkala, předcházejí zpravidla nějaké větí odměně. Ceně. Prémii. Honoráři.

A tak Karlovu izolaci ochotně snáela.

Tentokrát vak manel nepřemýlel o fyzikálních problémech. Červenou tekutinou, kterou mu kdysi do lahvičky od ampónu na vlasy přibalil do kufru Ross, zlehka přetřel písemný pozdrav a za necelých patnáct sekund se objevil text: Zahajujeme činnost. To znamená, e je na cestě výtisk odborné vědecké publikace s mikrotečkou a v ní dalí pokyny.

Počkal, a text zmizí. Zavřel pečlivě lahvičku a uloil ji. Uzamkl stůl. Pak krtl

zapalovačem. Drel pohlednici za růek a díval se, jak černá a kroutí se. Odhodil ji na popelník. Otevřel vechna okna dokořán, vyel s popelníkem na toaletu a spláchl ohořelé zbytky. Nic nezůstalo. Nikdo na nic teď nemůe přijít. Je to úplně jednoduché a bezpečné.

Chvíli koketoval s mylenkou, e půjde na Bezpečnost a vechno řekne. Nic by se mu

nestalo. Ale pak by se musel vzdát valutového konta. U teď by za tu sumu bylo pěkné fáro …

Na jabloních cvrlikali kosi a flétnovali drozdi. První světla v oknech zářila jasně a osaměle ve vzduchu provoněném květy. Staré stromy a siluety vil temněly.

S hlavou skloněnou k rameni, cigaretou mezi prsty a jednou rukou za zády chodil po

svém pokoji, který mu slouil jako pracovna. Kříem. Dokola. Znovu tam a zpátky.

Proplétal se mezi mohutným psacím stolem z temného mahagonu a zásklenou knihovnou

s takovou obratností, která nasvědčovala, e tuto trasu zná zpaměti.

Ano, jedině tak by se mohl Američanům vykroutit. Kdyby vechno oznámil Bezpečnosti.

Za jakou cenu? Ztráty vech devizových úspor. Ale předevím důvěry v ústavu. A ta

ostuda!

Předměstí ztichlo. Po hlavní ulici jen občas projelo auto nebo jeden z posledních

autobusů. Namodralé chvění televizních obrazovek za okny sousedních domů

oznamovalo, e nastal večer. Opřel se o okenní rám a vdechoval vůni jara. To raději kapínek riskovat, ne přijít o vechno co má a co jetě můe mít. Vdy mu slíbili, e v případě nebezpečí ho i s celou rodinou dostanou ven. Zaručili se, e dostane místo

vědeckého pracovníka v tom institutu, který si určí. Nabídli jemu i rodině americké státní občanství. Tak co by jetě chtěl? Modré z nebe? Taky ho dostane. A si ho zaslouí. Cítil, e teď se přehoupl přes nejtěí část bariéry. Zavřel okna, aby zbytečně nepřilákal noční hmyz. Rozsvítil stolní lampu, vytáhl poznámkový blok a čáral do něho bezmylenkovitě velijak propletené elipsovité a spirálovité ornamenty. Jen tak pro uklidnění.

Po týdnu přiel na jeho adresu domů výtisk časopisu Metali Progress.

S mikrotečkou.

Za dva týdny doel na krycí adresu do NSR dopis. Zpáteční adresa, vyukaná jako celý dopis na stroji, patřila nic netuícímu Frantiku Jirákovi z Biskupcovy ulice v Praze na ikově. Byl to běný dopis přítele příteli, ale ukrýval tajnopisnou zprávu.

42

Nebyla dlouhá. Američtí analytici ji ohodnotili známkou C 1, co v jejich klasifikačním systému zpráv znamená lepí průměr. Jako lepí průměr byla také zaplacena. A útvar

513 INTC ve Frankfurtu nad Mohanem mohl hlásit ústředí vojenské rozvědky DIA:

INDIUM zahájil činnost.

****

Praha patří k městům, v nich letní dovolená mění obyvatelstvo. To domácí se přelévá

ven. Ulice hlavního města, jeho hotely, restaurace, výstavní síně, muzea, zaplňují

zahraniční turisté. Kdo z těch nebo jiných důvodů musí zůstat doma, hudruje, e tramvaje a autobusy jezdí hůř ne obvykle, pivo je teplejí a polovina krámů zavřená. Jsou ovem instituce, na které se nevztahují roční doby a kde se dovolená vybírá, a bude čas. Mezi ně patří Státní bezpečnost.

A tak se v budově, kde sídlila kontrarozvědná součást Státní bezpečnosti, dovolené

projevovaly jaksi zdrenlivě. Na chodbách vládl stejný ruch jako v únoru nebo v listopadu.

Psací stroje klapaly. Telefony zvonily. A v zasedačce u plukovníka Smetáčka probíhala porada.

Prim hráli Smetáček a náčelník amerického oddělení major Sekáč. Je to naprosto

jednoznačné. Vechny signály, které dostáváme zvenčí, ukazují na zvýenou aktivitu

Američanů při získávání agentury mezi československými stipendisty a stáisty.”

Smetáček se odmlčel a pokračoval:

Tedy mezi naimi vědci pracuje nejenom CIA, ale také vojenská rozvědka DIA. A

předevím její speciální útvar pro vědecko-technickou rozvědku pět set třináct INTC. Jde o součást Zpravodajské sluby ministerstva obrany Spojených států amerických.”

Chtěl bych doplnit,” ozval se major Sekáč, e intenzívní činnost rozvíjejí Američané i mezi stáisty a stipendisty ostatních socialistických zemí. Centrum je univerzita v Góttingenu a její ústavy pro základní i aplikovaný výzkum.”

Pohlédl na plukovníka. Smetáček přikývl a Sekáč tedy pokračoval: Samozřejmě, e na prvním místě je otázka, zda signály jsou podloené a pravdivé, nebo zda jsou to, jak se říká, plundry. Musím vás ubezpečit, e vechno, co přilo zvenku, je prověřené, některé informace se navzájem a nezávisle na sobě potvrzují a dokonce i doplňují.”

Sekáč si otřel čelo. Přesto, e okna byla otevřena a třebae do nich nesvítilo přímo slunce, bylo v zasedačce k zaduení.

Chtěl bych ovem upozornit, e aktivita amerických rozvědek je značně různorodá.”

Co to znamená?” otázal se polohlasně kdosi z účastníků porady.

To znamená, váený soudruhu, e Američané věnují mnoho času a úsilí tomu, aby si

objekty vytipovali a potom podle výsledků jim dělají diferencované nabídky. Prostě

řečeno: nechtějí udělat agenta z toho, o kom se přesvědčili, e k agenturní práci nemá nejmení předpoklady. Tam mají jiné návrhy. Za poslední roky jsme zjistili, e nabídky se pohybují od návrhů k legální spolupráci, jako je publikační nebo přednáková činnost na Západě, a k pokusům vylákat nae vědce do emigrace.

43

Byly mezi nimi pokusy úspěně i neúspěné.”

Myslím, e bys měl povědět, k jakým závěrům jste ve vaem oddělení doli,” řekl plukovník.

Řada vědců se vrátila a hned sami ohlásili, e se je Američané pokoueli kontaktovat. A to je potěující. Za druhé, kdy jsme si dali dohromady spektrum činnosti naich vědců, získali jsme tento obraz. Americká rozvědka se zajímá předevím o ty vědní obory, které jsou jakýmkoli způsobem vyuitelné ve vojenské a zbrojní technice. To znamená

předevím jaderný výzkum a některé zcela nové a perspektivní směry, které by se mohly do stadia aplikací dostat řekněme během nejbliích pěti let.”

Tohle je poněkud obecné,” ozval se jeden z účastníků porady.

Okamik, hned se dozvíte právě tolik podrobností, kolik ke své práci potřebujete vědět,”

řekl náčelník odboru.

A major Sekáč pokračoval: Máme poznatky, e se vojenská rozvědka DIA zaměřila na

univerzitu v Góttingenu a na Institut fůr Metallphysik, kde v posledních letech pracovala řada naich stáistů.”

Odmlčel se. Cítil na sobě soustředěné pohledy.

Uvedu konkrétní příklad. Jde o bývalého naeho vědeckého pracovníka Pavla Hálka,

který v roce edesát sedm pobýval právě v Góttingenu a ve jmenovaném Institutu na

stái.

Kdo to je, ten Hálek?” ‘

Pro nás u spí byl. Matematický fyzik, docent na přírodovědecké fakultě. V

osmaedesátém odjel i s rodinou na dovolenou do Rakouska a tam emigroval. Nějaký čas ho dreli v táboře pro uprchlíky v Treiskirchenu. Moná, e o něm Američané hned

nevěděli, co je málo pravděpodobné. Spí si ho prověřovali. Později se Hálek dostal do oddělení slitin v Ústavu jaderného výzkumu v Karlsruhe v NSR. V pětasedmdesátém odjel do Anglie, kde získal i státní občanství. Podle naich informací. Hálka získali za stáe v Góttingenu přísluníci útvaru vojenské rozvědky Spojených států 513 INTC ke spolupráci.

Hálkův případ nám dává monost objektivizovat informace, které přily od naich lidí z venku. Z tohoto pohledu jsme vyhodnotili okruh osob, o které by Američané mohli projevit zájem a prověřujeme je.”

Sekáč skončil. Otřel si kapesníkem čelo.

Případ Hálek,” navázal plukovník Smetáček, má význam, jak si jistě dovedete

představit, jetě z jednoho hlediska. Potvrzují ho také signály ze zahraničí a ukazuje se, e nejde o planá podezření nebo dokonce o zpravodajskou hru, kterou by s námi

Američané rozehráli. Proto oddělení majora Sekáče zaměří pozornost na okruh lidí, kteří působili v poslední době jak v Góttingenu, tak i na jiných vědeckých pracovitích ve Spolkové republice.”

Rozumím,” přikývl Sekáč.

Take vypracuj dlouhodobý plán preventivních opatření. Zahrň do něho problémy a

otázky, kterými by se měli zabývat mládenci venku. Stačí ti na to tři týdny?”

Tři týdny? Moře času. Obyčejně vyadoval náčelník vechno pokud mono včera.

****

44

Lidé mají nejrůznějí záliby.

Agent DIA 513 INTC pod krycím jménem INDIUM se rád chystal na cesty. Dokonce by se

dalo říci, e činnost, která se označuje nepříli spisovným slovesem ,pakovat, mu dělala stejné potěení jako samotná cesta.

Pohvizdoval si. Vytahoval ze atníku koile a spodní prádlo. Pořádkumilovně. A

pedanticky. Občas povzdechl, kdy zjistil, e jeho drahá (v kadém slova smyslu) polovice neudělala něco tak, jak podle jeho představ udělat měla. Tahle vázanka se mu zdála

nějak pomačkaná, v té se přece na Západě nemůe objevit mezi lidmi. A také kalhoty

potřebují přeehlit. Chystal se rád.

Včas informoval o tom, kdy přijede na letoní sympozium do Góttingenu. Tajnopisné

sdělení poslal na novou, u třetí krycí adresu.

Fischer se nemýlil, kdy hovořil o poupátku, které musí rozkvést v růi z Góttingenu. Růe po letech skutečně rozkvetla. Doktor Růička ztratil výčitky svědomí. Poadavky plnil zběhle, ne vak zběně. Konspirativní pravidla mu přela do krve. Dokázal si vytvořit vhodné příleitosti, jak se nenápadně dostat ke zdrojům informací. Dovedl rozliit hodnotu poznatku. Věděl, e slyené se hodnotí, a tedy také platí méně, ne poznatek, viděný vlastníma očima. Nikdy neriskoval. Občas si vzpomněl na to hrozné ráno v kocovině, na úlek, kdy mu ukázali choulostivé snímky, pořízené skrytou kamerou. To bylo dávno. To u se týkalo jakoby někoho jiného. Ne váeného docenta Růičky, doktora věd, který za uplynulou dobu vycestoval několikrát za hranice. A přitom se kontaktoval s pracovníky DIA. Oni to váně dovedou, to se jim musí uznat. V roce 1981, kdy jel do Londýna,

přistoupili ve Stuttgartu do kupé dva mui. Ross a sportovně vyhlíející padesátník, který se představil jako Fischer. Od něho dostal krabičku zápalek, v ní byly pokyny pro setkání v Londýně.

Ve Frankfurtu oba vystoupili a Růička pokračoval přes Paří do Pas de Calais a odtud do Doveru a potom Sussexem do Londýna. Na nádraí v telefonní budce vytočil podle

pokynu v zápalkové krabičce číslo 83-71-200 a řekl pouze: Dobrý den. Pak nasedl do taxíku, který ho odvezl do hotelu Carlton. Zavazadla mu donesli do pokoje č. 358. Nikdo se na nic neptal. Nikde nic nezadrhlo. Vechno lo jak na drátku. V pokoji u na něho čekali Fischer a Ross a mohlo se jednat. Měl dosud nějaké pochyby? Jestli měl, pak je v londýnském hotelu ztratil. Jakápak pioná? Vdycky si ji představoval, pokud si ji představoval, jako cosi krkolomného, nebezpečného a podobného kouskům kaskadérů.

Tohle byla běná činnost, jakou koná kadý vědec. Shromaďuje dokumentaci ze svého

a jemu blízkých oborů. Sestavuje zprávy. Stručné a jasné. A odevzdává je dál. Pravda, trochu neobvyklou formou. Američané byli spokojeni. Vzpomněl si na chvíle, kdy seděl v přepychovém, trochu staromódně zařízeném pokoji londýnského hotelu Carlton, který

přímo dýchal tradicí a solidností, a poslouchal Fischera.

Zapracoval jste se neobvykle rychle, milý doktore. A nemějte obavy. My nezapomínáme.

Ani dobré, ani zlé. A vy jste se u nás zapsal tak, e o svou budoucnost se skutečně nemusíte bát. A pochopitelně ani o budoucnost své rodiny.

Tím ovem příjemné stránky té schůzky nekončily. Fischer mu sdělil, e převzal jeho řízení. Ross se vytratil ze scény. A Růičkovi se ulevilo.

45

S Rossem zmizelo cosi, co bylo spojeno s poniujícími a nepříjemnými záitky. Fischer byl mu jak se zdálo, solidní a na úrovni.

Seznámil Růičku s novým schématem spojení, ukázal mu výpis z konta v Dresden Bank.

Suma potěila neméně, ne stolibrová bankovka, kterou mu Fischer poloil na stůl:

Abyste měl něco k dietám. V Anglii je draho.

Zdálo se, e američané se shlédli ve vlacích. V roce 1982 byl Růička vyslán na

symposium do Bruselu. Pospíil si, aby napsal tajnopisem na krycí adresu do Mnichova.

Záhy obdrel časopis Metali Progress Canada s mikrotečkou. Zavřel se v laboratoři a na určeném místě nael, co hledal. Mikrotečku navhčil a vyňal zapičatěným koncem

zápalky. Text přečetl pod mikroskopem.

Jedna věta můe znamenat mnoho práce.

Tahle znamenala. Připravit zprávy pro předání v průběhu cesty do Belgie přes NSR,

kontakt ve vlaku mezi Norimberkem a Wúrzburkem.” Musel změnit plán cesty. Zruit objednanou letenku a poádat na velvyslanectví NSR o tranzitní vízum. A hlavně

vypracovat zprávy pro osobní předání.

Seděl nad tajnopisem dlouho do noci.

Sám nevěděl, co se s ním stalo a děje. Snad to byl nějaký převrácený smysl pro

povinnost. Smysl pro povinnost se záporným znaménkem.

Ale teď, zatímco ukládal do kufru toaletní potřeby, holicí strojek a prázdný poznámkový blok, v něm několik prostředních čistých listů skrývalo tajnopisem psané zprávy, si vzpomněl, jak loni cestou do Bruselu si vyel na chodbičku, zakouřit. Tak vás vítám,

zachraptěl mu za zády hlas. Otočil se. Fischer. Vezmu si od vás korespondenci.

Kdyby je kdokoli pozoroval, spatřil by dva seriózní pány, kteří spolu prohodili při náhodném setkání na chodbičce ve vagónu pár zdvořilostních vět. Pak se Růička

odebral na chvíli do kupé. Kdy se vrátil, měl v kapce obálku, která bleskurychle změnila majitele, aby posléze skončila ve Fischerově příručním kufříku značky Samsonite s

kódovým číselným zámkem. A Růičkova kapsa naopak skryla úzký prouek papíru s

bruselským telefonním číslem 02/177760/62.

Sotva vystoupil na nádraí v Bruselu, vytočil v telefonní budce číslo. Poslouchal tři vyvolávací tóny. Pak zavěsil a znovu volil toté číslo. Na druhém konci se ozvalo:

Vítám vás, doktore, tady je David! Odmlka. Ten na druhém konci drátu se chtěl zjevně přesvědčit, zda dokor pozoruměl, Spanos, pamatujete se, e?

Ovem, jak bych mohl zapomenout!” odvětil volanému.

Jak byste mohl!

V té odpovědi zněla ironie. Nebo se to Růičkovi jen zdálo?

Fischer má něco neodkladného, musíte vzít za vděk starým kamarádem, d o k t o r e . .

Nejelo se mu ke Grand Place zrovna vesele. Netěilo ho, e se zase potká s někým z

těch … No prostě z těch prvních dob. Ale nakonec lepí Spanos ne Ross, říkal si. A to u platil taxíkáři. Rozhlédl se kolem sebe. Vznosná gotika Grand Place jakoby člověka

povznáela, dávala mu zapomenout na klopoty vedního dne. Ale Růička neměl čas

rozhlíet se a filozofovat.

46

Zahnul za roh a zabočil do první uličky. A v malé pivnici se setkal se Spanosem.

,,Jetě jednou vás vítám, doktore. Dáte si pivo? Zdejí Stella Artois se dá

pít.”

Pivo bylo řízné, dobře vychlazené. A třebae praský příchozí nepatřil doma k

návtěvníkům pivnic a zřídka vypil víc, ne půllitr, belgické dvoudecilitrové skleničky, do kterých tu pivo čepují, mu připadaly směné.

Rychle se soustředil, kdy mu Spanos určil novou krycí adresu. Zněla: Karin Sybille, Kóln 51, Aachen, Burgert 21. Změnu krycí adresy zdůvodnil Spanos jednodue: ,,Musíme si

vás chránit, doktore.”

Kdy kladl navrch kufru pyamo, přibyla dalí vzpomínka. Nancy. V hotelu Astoria se zapisoval na recepci, kdy uviděl Fischera.

Samoobsluným výtahem vyjel do třetího patra, kde podle sdělení recepčního byl

rezervován pokoj na jeho jméno.

Tkané záclony, které nepropoutěly ani paprsek světla, pouze tlumený ozvuk automobilů.

Nikde nic. Ani talířek s občerstvením. Ani sklenka nebo álek. To nebylo obvyklé. Něco se stalo?

V pokoji se objevil Fischer. Tvářil se váně, kdy si stiskli ruce.

Pak se ozvalo zaklepání. Fischer otevřel dveře.

Vstoupil mu s kovovým kufříkem. Fischer ho představil jako technického pracovníka, samozřejmě bez jména. Tak takhle to je!

Pravidla hry na detektoru li znáte.”

Zajisté.”

Tak můeme hned začít.” Zatímco hovořil, připínal technik Růičkovi kontakty, podobné kontaktům elektrokardiogramu. Měl dlouhé tíhlé prsty, jako mívají klavíristé. Pracoval obratně.

A u to lo. Podle předem připraveného katalogu. Nebo scénáře. Otázka. Odpověď. Ano.

Ne.

Růička se cítil unaven, kdy technický pracovník řekl: Konec.”

Propocená koile se mu lepila na záda. Tělem projíděl třes. Zimničné chvění se střídalo s návaly vedra.

Příli se soustředil. Poddal se. A to neměl dělat.

Měl ízeň. A chu na cigaretu. Zapálil si. Čekal, e ho napomenou. Nikdo z obou si ho nevímal. Technik se skláněl nad grafem. Fischer seděl vzpřímené na idli.

V pořádku, pane.” Technikův hlas doléhal k Růičkovi jako z velké dálky. Úplně jste se soustředil, viďte?”

Růička přikývl.

Vrate do něj pořádnou whisky, smím-li doporučit, pane,” obrátil se operátor na Fischera.

Jinak nebude dnes u k pouití.” Tak to řekl. K pouití, jako by byl předmět. Neivá věc.

Bez vlastní vůle a moci. A měl ji vůbec? Kdy na to teď vzpomíná, uvědomuje si, e

tenkrát ho ta otázka napadla poprvé.

Dostal whisky. Vypil ji naráz a zhluboka vydechl. Technik sbalil detektor a s tichým pozdravem se vytratil.

Ale ne stačil Růička co říci, ozvalo se opět klepání na dveře. Znovu dvakrát.

Tak jen dál,” zahlaholil Fischer. Prosím, seznamte se. Ná přítel

47

z Československa, doktor Růička a jetě několik vědeckých titulů k tomu. A tohle je profesor Morelli.”

Příchozí podal Růičkovi malou, pevnou ruku.

Zahuhlal cosi na pozdrav.

Jsem fyzik jako vy, doktore. Na společenské obřady si nepotrpím. Tedy jako fyzik, milý doktore, říkám, klobouk dolů. Klobouk dolů před vaimi vědomostmi, metodou, pojetím.

Děkuji.”

Myslím, e jsme to my, kdo máme co děkovat, doktore.”

Sáhl do kapsy sáčka. Vypadalo na první pohled nevzhledně, ale bylo z nejlepího

anglického flanelu a uito zakázkovým krejčovským salónem na Sevil Road v Londýně.

Víte stejně dobře jako já, e nae problematika se nejlépe píe. Diskutovat můeme o teoretických problémech, jene před námi teoretické problémy nejsou.”

Podal Růičkovi podélně přeloený list papíru.

,.Tohle je jakýsi katalog, nebo, jestli chcete, seznam doplňujících otázek. Odpovězte, na co odpovědět můete. Vynechte, co neznáte nebo znáte pouze povrchně. Bylo mi ctí,

doktore. Mnoho těstí.”

Morelli zakončil svůj podivný monolog. Krátce stiskl Růičkovi ruku.

Obrátil se k Fischerovi. Zlehka se uklonil a vyel ze dveří.

Podivný patron,” prohodil Fischer, ale jeden z naich nejlepích odborníků. A mám-li být úplně upřímný, vá obdivovatel, doktore. Mohu se podívat, co po vás chce?”

Kdy si chce hrát, tak si hraj, myslel si Růička. U nebyl začátečníkem, kterého kdysi vyvedlo z míry oznámení, e má co dělat s představiteli americké rozvědky. Věděl, e je ceněný agent. Dokázal odhadnout, jak to u téhle sluby chodí.

Podal Fischerovi list.

A ten četl a polohlasně komentoval: Vida, zájem o výzkumy Institutu čistých kovů v Dráďanech a ve východním Berlíně, na Humboldtově univerzitě. A tady zase výsledky

výzkumů magnetických vlastností ocelí ve spolupráci s vojenskými výzkumnými ústavy.

Nechce toho po vás málo. Myslíte, e jeho poadavky můete splnit?”

Vdy to jsou tvoje poadavky, Fischere, usmál se v duchu Růička. Morelli je vyslovil z odborného hlediska, ale ty jsi dal příkaz, aby mi je tlumočil. Ty jsi je musel schválit.

Mezi vědci v NDR mám řadu dobrých přátel. Jene v jistých věcech jsou a nepříjemně ukáznění. Jsou-li vázáni mlčením, pak mlčí i před nejlepím přítelem.”

Take počítáte s tím, e narazíte na nepřekonatelné překáky?”

Ono je to asi tak. Mým přátelům by musela přísluná autorita povolit výjimku, aby mluvili.

Před určitou osobou. Tedy přede mnou.”

To znamená?”

To znamená, e akci nezačnu v Berlíně nebo v Dráďanech. Skončil bych velmi brzo. A s nevalným úspěchem…”

Odkud tedy chcete začít? Snad ne z Prahy?”

Přesně tak, z Prahy.”

Fischer povytáhl obočí.

48

A jak si to představujete, smím-li se ptát?

Půjdu nejdříve za svými představenými.”

No a? Fischerova tvář se změnila v napjatý otazník.

Vysvětlím jim, e se potřebuji konzultovat s některými kolegy v NDR. Abychom se vyhnuli duplicitě ve výzkumu. Zbytečnému mrhání silami a prostředky. A etřili čas. To je velmi důleitý argument.

,.Nebude jim taková legenda nápadná?

Proč? Bude přece v souladu s oficiálním dokumentem o vědeckotechnické spolupráci,

který obě strany nejen opravňuje, ale i zavazuje k výměně informací.”

Doktore, teď zásadní otázku: Jste si jist, e si vás nevímá československá Bezpečnost?

Nesledují vás?”

Nevím. A asi bych nepoznal, i kdyby mě sledovali.”

Nikdo vám neklade otázky, zda se během zahraničních cest s někým soukromě

stýkáte?”

Vekerou činnost včetně oficiálních setkání uvádím podrobně ve zprávách o sluební cestě. Konečně, máte k dispozici jejich kopie. Na soukromá setkání se mě zatím nikdo neptal. Proto se domnívám a také doufám, e jsem mimo podezření.”

Dobrá. Mám na vás jetě pár doplňkových úkolů, které přímo nesouvisejí s oblastí

vědeckých výzkumů. Proto také jejich okamité splnění po vás neádám. Vím, e bude

vyadovat delí čas.

Fischer chtěl zjistit údaje o propustnosti československé elezniční sítě v hlavních tazích směrem na východ, maximální osovou zátě na tratích a opatření k přepravě jednotek

Střední skupiny sovětských vojsk a jejich techniky.

Jene tyhle doplňkové úkoly jsou pro mě osobně nebezpečnějí a obtínějí, ne ty

základní,” namítl Růička s netajenými obavami.

Vak vy si poradíte,” usmál se Fischer. Ovem, ádné riskování!” Strachy nebo nestrachy INDIA ho nezajímaly. Ujistil svého agenta, e za splnění těchto mimořádných úkolů bude i mimořádná odměna.

Poradit si. Ovem jak. Dosud nebylo nic, s čím by si nedokázal poradit. Ale to se týkalo oboru, v něm byl takříkajíc doma. Problematika elezničního transportu mu byla zcela cizí. Vzpomněl si, e má známého ve Výzkumném ústavu elezničním. Po návratu do

Prahy ho vyhledal, avak dotyčný inenýr pracoval ve skupině elezniční geodézie a

Růička hned zpočátku pochopil, e pro jeho sondá je z odborného hlediska

nepouitelný. A tak doplňkové úkoly prozatím trvaly jako nesplněné.

Jetě, e Fischer netrval na jejich okamité realizaci a ponechal mu čas. Na to teď také myslel, kdy stál uprostřed pokoje a vzpomínal, co jetě uloit na cestu do příručního zavazadla.

****

Do telefonní budky z plexiskla pronikaly výfukové plyny a hluk ulice. Růička se díval na stěnu kabiny. Na rozdíl od praských byla čistá. Bez řezeb a kresbiček. Pověsil sluchátko do vidlice. Vydechl si. Vybral mince, které vypadly z přístroje.

51

Někdo tam přece musí být. Vdy dostal pokyn mikrotečkou jetě před odjezdem, aby

hned, jak se dostane do Góttingenu, zavolal Frankfurt 55-34- 32. Odpovídal mu pouze vyzváněcí tón. Jetě jednou pohlédl na pásek papíru, kam si zapsal sdělení, které vyčetl v mikrotečce, přepravené v časopise Metall-Gesellschaft.

Jistě 55-34-32. Naházel znovu do automatu mince a vytočil číslo.

Zase jen vyzváněcí tón. Do mylenek se mu vloudila nejistota. e by se zmýlili? Přečetl si, pro jistotu, jetě jednou na papírku číslo. Zvedl sluchátko. Správně. Vyvolávací tón.

Pozorně kladl mince do otvoru.

Soustředěně vytáčel číslo za číslem.

Ve sluchátku se ozval praskot. Představoval si, jak automatika hledá spojení. Hledala ho několik sekund a naskočil vyvolávací tón. Ozval se třikrát a na druhém konci konečně zvedl kdosi sluchátko.

Haló? Hier ist Baumann!” představil se smluveným heslem.

Ross,” ozvalo se na druhém konci, to je dost, e voláte, doktore.”

Vjel do něj vztek.

To je dost, e to berete, Rossi. Budu si na vás stěovat éfovi. Nemám čas na

rozhazování.”

Promiňte, doktore.”

Mám čas ve středu odpoledne na obvyklém místě, v nai hodinu.”

To znamenalo v 15 hodin v ulici Rohnsweg.

Domluveni.”

Místo obvyklého Fordu Taunusu očekával Růičku krémový mercedes 310 LS se státní

poznávací značkou D F-DC 410.

Ross vyskočil a otevřel dveře.

Byl jako vyměněný.

Odposlech, který zaznamenal telefonní rozhovor s INDIEM, pracoval přesně. Operátor od odposlechů předloil zápis majoru Fischerovi. Majorovu osobní jeitnost polechtalo, e INDIUM pohrozil Rossovi stíností u éfa. A proto setřel Rosse bez milosti. Vyčetl mu vechny prohřeky za poslední dobu a pohrozil, nebude-li s INDIEM dobře vycházet,

skončí v Turecku jako zpravodajec u pluku. To bylo obvyklé straidlo v 513 INTC. Ross si tentokrát uvědomil, e i kdyby to nebylo zrovna Turecko a pluk, co by nebylo jetě to nejhorí, mohl by také skončit kariéru v archívu s odloenou dokumentací. Tak se raději na INDIUM bude usmívat a přátelsky s ním cvrlikat i v autě, protoe blahé doby

zpravodajství, kdy osobní vůz znamenal místo bezpečí před odposlechy, s rozvojem

elektroniky nenávratně skončily. A Ross ani na okamik nepochyboval, e mu do

mercedesu specialisté z oddělení vnitřní bezpečnosti namontovali miniaturní čidla.

Tak tedy konverzoval s INDIEM o vem a o ničem. V pohodě dorazili na Martin May

Strasse ve Frankfurtu.

****

Vae zprávy, milý doktore, z vědeckovýzkumné oblasti jsou přínosné. Budeme se dret

dál stejného směru. Slitiny hliníku, magnézia a titanu, vysoce pevné a nízko legované oceli a vechno, i tu nejmení podrobnost, která se týká slitiny VAD. Souhlasíte?”

52

Zajisté, pane majore.”

Mimochodem, poadavek poznatků o eleznicích trvá. I kdy jsem vám na ně poskytl

delí čas, nesniuje to ani v nejmením aktuálnost úkolu.

Vynasnaím se, pane.”

Major vstal, protáhl se.

Nejste unaven, doktore?”

Ne, pane, proč?”

Máme teď před sebou dosti obtínou práci. Ovem je to práce, kterou udělat musíme, abyste byl úplně v bezpečí.”

Růička zpozorněl. Kdy ho získávali, ujiovali jej, e ze strany československých bezpečnostních orgánů mu nehrozí ádné nebezpečí. A teprve teď mu Fischer nabízí

úplné bezpečí? Znamená to, e za uplynulou dobu tato jistota nebyla? Asi je to tak. Určitě je tomu tak.

Vrátil se v mylenkách k Rossovi a Spanosovi.

Ti dva jsou majorovi podřízení. Řadoví pěáci. Kmáni, česky řečeno. e by vybrali první, a pro ně nejpohodlnějí způsob spojení? Cítil, e tady něco nehraje. Nevěděl co.

Fischer, seismický citlivý na ve, co se v jeho přítomnosti děje, rychle zareagoval: Abyste rozuměl. Jsou různé stupně konspirativního zajitění. Mikrotečka je téměř neodhalitelná.

Ale mohou se přihodit jiné věci. Laboratoř ji nevsadí pevně. A vy místo pokynů z centra dostanete prázdný časopis. Co si v takovém případě pomyslíte?”

e zasáhla nae Bezpečnost.”

A si to myslí, uvaoval Fischer. Není bezvýhradně nutné zasvěcovat INDIUM do

některých jemností. Kdyby se československá kontrarozvědka dostala k mikrotečce, bude ji opatrovat jak zornici svého oka. A Růičku také. Začnou si s ním hrát jako kočka s myí.

Podceňovat je bylo vdycky nesmyslné. A nebezpečné.

Ale předevím, doktore, byste zbytečné ztrácel nervy. A toho vás teď chceme uetřit.

Přejdeme na rádiové spojení.”

Na rádiové spojení? To se přece běně zaměřuje. U za války ukázalo své slabiny.

Dějiny odboje, jak jsem je četl, jsou mimo jiné také dějinami odhalených vysílaček.

Nacisté je dovedli přesné zaměřovat. A při dnení technice?”

Milý doktore, i my jsme četli něco o dějinách odboje. To mi věřte. Mimochodem, starí generace naich zpravodajců z Office of Strategie Services byla napojena nebo přímo řídila některé skupiny. Zejména ve Francii, v Holandsku, Belgii, Norsku a severní Itálii.

Trochu jsme se přihřáli i v Jugoslávii a Řecku, take věřte, e o tom něco víme. Jene my dnes máme poněkud jinou techniku a taktiku, na kterou je kadá radiokontrarozvědka

krátká. Ale o tom vás poučí ná nejlepí odborník.”

****

V Mnichově se sobotní ráno probíralo z mlh, které leely v podalpské rovině.

Slunce se jimi prodíralo mdle a ospale; počátek září. Podzim se hlásil prvními

loutnoucími listy. Chtělo by se procházet po ztichlých ulicích, nemyslet vůbec na nic, jene to docentu Růičkovi nebylo dopřáno.

53

Teď, kdy jeho kolegové v Góttingenu si uívají víkendový klid, sedí on v pokoji

prvotřídního mnichovského hotelu Vier Jahreszeiten na Maximillianstrasse s Fischerem a muem, který ho zasvěcoval do tajů jednostranného spojení.

Jako fyzik musí zase jednou před Američany smeknout. Při nejlepím, nebo nejhorím?

případě můe československá radiokontrarozvědka zjistit, odkud se vysílá, ale nikoliv kde se přijímá. To prostě není moné. Fischer měl pravdu. Tohle je spolehlivějí ne vechny mikrotečky.

Instruktor, představil se nic neříkajícím jménem Noel, které na dálku vykřikovalo, e je falené, vysvětlil Růičkovi, e pro přijímání zpráv jsou nejvhodnějí dva typy přijímačů.

Sonny nebo Grundig s rozsahem tří a dvaceti herzů. Bylo to domyleno do podrobností, které by Růičku nenapadly. Mu, který si říkal Noel, mu vysvětlil, e oba přijímače jsou ke koupi v praském Tuzexu za ceny, dostupné kadému, kdo jen trochu etří na

zahraniční sluební cestě.

A etřit na sluebních cestách, to je vá národní zvyk, e? Nebo se mýlím?” usmál se ironicky Noel.

Vy snad máte při sluebních cestách na rozhazování?” vrátil mu Ironii Růička. Nejsem o tom tak přesvědčen. Znám nemálo západoněmeckých kolegů, kteří při sluebních

cestách k nám vyměňují v černém kursu marky za koruny, aby uetřili co nejvíce na

dietách ve své měně.”

Fischer se zaklebil a podle svého zvyku si přejel dlaní ústa, jako by chtěl úsměv setřít.

No, tohle vechno neznáme. Ale na to, co neznáme, máme dobré odborníky a přátele.

Jako třeba vás, milý doktore.”

Noel pohlédl na hodinky a na Fischera. Začneme, ano?”

Major přikývl. Spuste to, Noeli.”

Doktore, vyladíte si to takhle. Nejlépe, kdy to bude připraveno pět minut před vysíláním.

Pět minut je optimální časová rezerva, abyste stihl začátek relace.”

Zapjal přístroj.

Vypnul a řekl: Zkuste si to.”

Jako kdyby neuměl zapnout rádio! Pohlédl na Indikátor stupnice a zapamatoval si vlnový rozsah. Pak otočil vypínačem. Ozvala se jakási jódlerská píseň.

Noel klidně přikývl.

Jen a si Bavoráci zařvou. Za dvě minuty do toho vlítnou mládenci od CIA. Cvičná relace.

Na nae přání.”

Tak vida, pomyslel si Růička. Dokonce CIA kvůli němu vysílá cvičnou relaci. Netuil, e tohle patří k běné praxi. Jako kompromitující snímky radovánek s taxi-girls, jako

vyetření na detektoru li.

Přesně ve stanovenou dobu se ozval časový signál a pak vysílačka CIA ve Frankfurtu

začala vysílat číselné ifry.

Noel zapisoval.

Růička zapisoval.

Noel zběhle.

Růička s napětím.

Ale kdy srovnali jeho záznam s Noelovým a ten se ifrou, jak ji radisté dali Fischerovi v zapečetěné obálce, zjistili, e se vechny tři texty kryjí.

54

Noel vstal od kulatého stolku, za ním pracovali.

Zapálil si cigaretu. Odhodil rukou pramen světle katanových vlasů, který mu padal do očí.

Já u jsem tady zbytečný, pane. Tenhle doktor to za chvíli bude učit nás.

Klepl Růičku po rameni.

See you latter! Good luck, old boy!

Otočil se na podpatku a kde byl, tam byl. Na jeho místo nastoupil upjatý mu ve středních letech. ádné vtípky, nijaké oviálnosti.

Nepředstavil se. Jeden z těch odborníků beze jména, na které si Růička u zvykl.

Instruktor na deifrování pomocí deifrovacích blanketů. Tady u docent Růička nebyl tak suverénní jako při příjmu pětimístných ifer z rádia.

Jen klid, prohodil mu, který připomínal bankovního disponenta, máte správně

zachycenou relací. A to je základ. Při deifrování je hlavní se soustředit. Pracovat v naprostém klidu. Můete si tam někde u vás vytvořit podmínky, za nich budete mít

zaručený klid a bezpečnost?”

Jistě,” odpověděl Růička a uvědomil si, e odborník na deifrování zřejmě nemá vědět, odkud instruovaný pochází. Kam odjede a na jak dlouho.

Tak se do toho dáme znovu …”

Dřeli se v sobotu do pozdního večera. Kdy skončili, Růička se sotva stačil vykoupat, sníst pár sendvičů, zapít je dusem a pak ulehnout. Spal tvrdým spánkem beze snů.

Spánkem hluboce vyčerpaného člověka. A ráno začal kolotoč nanovo.

Konečně v pět hodin odpoledne mu, který vypadal jako bankovní disponent, prohlásil:

Je to dobré, pane. Lepí to u být nemůe.” Hovořil k Fischerovi. Růička jakoby tu u nebyl. Jakoby se stal neivým předmětem, robotem, do něho se musí vtisknout program.

Teď byl naprogramován a instruktor se o něj víc nezajímal. To u nebyla jeho záleitost.

Gratuluju, doktore,” řekl Fischer, kdy osaměli. Tohle se musí oslavit!”

Růička nechápal, co by se mělo oslavovat a proč. e skončila dvoudenní ifrantská

dřina? To by oslavil nejraději dvanácti hodinami spánku. Ničím nerueného spánku v

pohodlné posteli v hotelu Vier Jahreszeiten, zařízeném s tradiční bavorskou útulností.

Naopak Fischer měl co oslavovat. Podle směrnic, platných v amerických výzvědných

slubách a podle nároků, které kladly na spolupracovníky, se INDIUM právě stal agentem I. třídy. Těch není mnoho. Kladou se na ně poadavky prvořadého významu. Ne kadý

řídící pracovník má ve svém agenturním rejstříku agenta I. třídy. Pro Fischera znamenal úspěch s INDIEM anci na hodnost podplukovníka.

Tak vás zvu na pozdní oběd nebo časnou večeři,” oznámil Fischer. Růička mlčel.

Odpověděl jeho aludek, v něm to zakručelo.

Po jídle strávili příjemný večer u vína. ádná divoká pijatika á la Ross se nekonala.

****

Tohle mi laskavě podepite, doktore. Je to sedm set marek v hotovosti, na nákup dárků.

Uveďte do celního prohláení, e jde o dárky, které jste nekupoval, ale obdrel od kolegů na univerzitě.

55

Růička přikývl. Seděl s Rossem v kavárně góttingenského hotelu Alte Krone. Bylo úterní dopoledne.

Poslední schůzka na území Spolkové republiky. Odpoledne půjde nakupovat. Pro enu a syna. Instrukce má zafixovány v neselhávající paměti. Technické pomůcky obdrí a

doma. Od dneního úterý přesně za týden, opět v úterý, zaparkuje svůj vůz, jeho číslo má Ross zapsáno, na hlídaném parkoviti před Hlavním nádraím v Praze. Zadní okénko nechá pootevřené na dva centimetry. Zaparkuje v 18.00 hodin. Ve 20.00 hodin vůz opět vyzvedne. Uvnitř nalezneme módní časopis Burda, a v něm obálku s tuzexovými

poukázkami na nákup rádia a minibalíček v polyetylénu, přelepený diofánovou páskou, který bude skrývat ifrovací blok z tenkého papíru a nový carbon.

Ten nápad není patný, u Hlavního nádraí v Praze je na parkoviti neustálý provoz a transakce nevzbudí neádoucí pozornost.

,,Spojení,” připoměl Ross znovu, ne se rozloučili, od vás k nám tajnopisem. Nová krycí adresa je Regina Maria Scháfner, Zimmermannstrasse devět edesát dva tři nuly,

Wiesbaden. Spojení od nás k vám vede rádiem. Data a hodiny znáte.”

****

Toho večera major Sekáč neměl jetě zdaleka, jak se říká, hotovo. Připravit se na zítřejí poradu u plukovníka Smetáčka nebylo nikdy jednoduché. A v tuto chvíli a v oblasti, které se chtěl zítra Sekáč věnovat, to bylo dvojnásobně obtíné.

Seděl za stolem.

Pozorně pročítal materiály z posledních let. Zamáčkl cigaretu a mechanicky, ani by zvedl oči od listu, který právě četl, nahmatal v krabičce novou. Neslyel skřípění tramvaje, která vezla lidi do divadel a za zábavou. Nevnímal podivné ticho v oputěné budově, které třítilo pouze rachocení kbelíku a kroky uklízečky.

Měl by si rozsvítit. Oči u také nejsou, jaké bývaly. Z toho, co přicházelo ze zahraničí, se rýsoval obraz: lidé, kteří seděli v blízkosti centrál DIA a CIA ve Spolkové republice, nezávisle na sobě hlásili, e úsilí jak CIA, tak DIA je soustředěno do oblasti

československého výzkumu slitin, vyuitelných ve vojenství.

Americká rozvědka se pokusila získat pro spolupráci několik československých vědců.

Dopadla, jak se říká, na tvrdou vodu.

Ti, kdo se dostali do kontaktu s Američany, hned po příjezdu vechno ohlásili.

To ovem nevylučuje, e …

Samozřejmě, nevylučuje to, e někdo naletěl na vidinu dolarového konta a na obvyklé písničky amerických verbířů: e je to bezpečné, e v případě nebezpečí jeho i s rodinou ..

. Nebo se dal kompromitovat běnou provokací, třeba s nějakou sex-bombičkou.

Maličkost v jeho vědomí vypěstovali zkuení američtí opertivci do hrůzných rozměrů a pak mu poloili nů na krk. To vechno nejen mohlo být, ale je nejvýe pravděpodobné, e se to i stalo. Byl tu zajímavý případ předního odborníka v oboru kovových slitin, který vyjel na stá do Holandska. Američané se ho snaili získat a li tvrdě na věc.

56

e se objekt stavěl k verbovce přinejmením váhavě?

Nevadilo jim to.

Vybavili ho pomůckami pro tajnopis. Mu nebyl z lekavých. A měl čisté svědomí. Po

návratu do republiky zabalil carbon a inkoust pro tajnopis a vechno, včetně krycí adresy, odnesl na Státní bezpečnost.

Rozbor faktů, která uvedl vědec, ukazoval, e se ho pokouela s největí

pravděpodobností naverbovat DIA a její speciální útvar pro vědu a techniku 513 INTC.

Laboratoře analyzovaly chemickou skladbu carbonu a inkoustu pro tajnopis, čím se

kontrarozvědka dostala, tak říkajíc, Američanům do kuchyně. Navíc onen vědecký

pracovník přistoupil na to, aby se zúčastnil malé zpravodajské hry. Na adresy udané Američany začaly docházet přísluně upravené informace, které jim byly k ničemu. Navíc po dohodě s prokurátorem byla krycí adresa obsazena, to znamená, e se kontrolovala vekerá korespondence, která na ni docházela z Československa.

Moná, myslel si Sekáč, e se takhle dostaneme dál, ke skutečné agentuře 513 INTC v Českoslovenku. Náhoda je náhoda. V téhle profesi jí lidé často dávají přídomky z oblasti ivočichopisu. Náhoda se proklíná i vyznává, prostě proto, e moné je vechno a e nejneuvěřitelnějí lidé se dopoutějí nejneuvěřitelnějích skutků. Můe se stát, poznatky z minulosti to potvrzují, e Američané dávají shodné carbony a tajnopisné inkousty dvěma agentům. Pouívají pro větí počet agentů stejnou adresu.

Tenhle nedostatek či spíe chyba v konspiraci u tak vysoce profesionální tajné sluby jako jsou americké rozvědky, Sekáče vdycky překvapovala a nikdy si ji nedovedl

uspokojivě vysvětlit. Snad si říkají, e to projde. Je v tom jejich namylenost a

povýenost. Anebo obyčejná lajdárna operativců.

Sekáč pomalu začal uklízet spisy.

On měl starý pan Goethe pravdu s tou edou teorií a zeleným stromem ivota. Papírů má dost. Teoretických poznatků o tom co Američané, jak Američané, proč Američané dvě

kopy, ale ani stopu ke konkrétnímu agentovi. Dokud ji nebude mít, jsou tyhle papíry jenom papírem. Tohle uslyí na zítřejí poradě, o tom nepochyboval.

V okamiku, kdy do plastelíny na trezoru otiskl své pečetítko, obvyklou tečku za

pracovním dnem, zazvonil telefon.

Sekáč cosi bručel v tom smyslu, e je také jenom člověk a chce jít domů, kteráto úvaha v přímém a ostrém rozporu s tím, co říkal svým podřízeným: ,,Tady nejsi,taky jenom člověk, ale profesionál. Jestli chce být,taky jenom člověk’, hledej si nějaké méně náročné zaměstnání.”

Sáhl po sluchátku.

,,No prosím,” řekl. Jestli ten na druhém konci linky Sekáče trochu blíe znal, pak mu dolo, e to No před prosím znamená, e major je v náladě nepříli přístupné jakýmkoli dlouhým rozpravám.

,,Hofman,” ozvalo se ve sluchátku.

,,Co má, ale stručně!”

Něco, co tě potěí.”

Nadporučík Hofman ze zvlátního oddělení nevolá takhle pozdě kvůli nějaké prkotině, toho si byl Sekáč vědom.

Včera jsme dostali dopis na adresu Regina Maria Scháfner, devět, edesát dva tři nuly Wiesbaden bé er dé. Chemickou analýzou jsme zjistili, e se pouilo stejného carbonu, jaký jste nám posledně předali.

57

Mohli bychom tajnopisnou zprávu vyvolat…

Jene je tu téměř devadesát a moná víc procent rizika, e dopis zničíte a pak ho

nemůeme pustit dál, co ty na druhé straně, kteří ho s největí pravděpodobností čekají, přinejmením nastraí. Anebo ho dál pustíte a oni snadno zjistí, e známe jejich carbon i krycí adresu. Proto si to nebere na triko a chce, abych si to na tričko vzal já

Jsi sekáč, s malým i velkým es,” uchechtl se Hofman.

Nech si ty srandičky, Pepku. Jak velké je riziko, e to zničíte?

Jak jsi říkal, devadesát procent. Moná víc.”

Podívej, tohle ti já sám nerozhodnu. Ne e bych se bál, ale důsledky si dovede

představit. Negativní i pozitivní… Podr to do zítřka, já se ti ozvu, domluveni?”

Domluveni a dík.”

Já děkuju tobě, dobrou.”

Sekáč opatrně odloil sluchátko. Tak opatrně, jako by bylo z vzácné a nesmírně křehké hmoty. Tohle by mohla být stopa k agentuře, jene otázka je, jak silná. Nakolik výrazná.

Znal korespondenci agentů s centrálami a pochybnosti se vynořovaly jedna za druhou.

Mezi desíti dopisy je est, které jsou okrajové. Někdy mohou narazit na dopis, jen vyřizuje naprosto nepodstatnou organizační záleitost, kterou agent s centrem konzultuje.

Vletět do toho? Nevletět? Kdy od nás jde zpráva tajnopisem, ven, jak jdou pokyny sem?

Určitě můeme vynechat diplomatické kanály, protoe v tom případě by tajnopisné

spojení pozbývalo naprosto smysl.

Ale jinak tu zůstává celá kála, celá paleta moností. Kurýři - turisté, tajnopis, mikrotečky v celkem nevinných tiskovinách, rádiové jednostranné spojení. Kdy se chytne jeden

cípeček, můeme se dostat k agentovi. Nebo k agentuře. Ale také se nemusíme chytit

pevně a co kdy nám vyklouznou a agenta zakonzervují, a my zůstaneme, kde jsme byli.

Fakt je, e ta zítřejí porada bude o NĚČEM!

Bude sakra o NĚČEM. Co udělat s tímhle dopisem, myslil si Sekáč. A to u rázně kráčel vzhůru Leninovou třídou. Rozhodl se, e se projde a vechno si urovná v hlavě. Ostatně, do jeho nového bytu na Červeném vrchu to nebyl lán světa.

****

V předpokoji plukovníka Smetáčka jetě nebyla ani sekretářka.

Jen Sekáč klidně, či vlastně s předstíratelným klidem, vysedával v křesílku, v něm se čekávalo na náčelníka. Za deset minut sedm. Smetáček je ranní ptáče. Chodívá na

sedmou. Někdy dříve.

A v té chvíli se ozvaly rychlé, rázné kroky.

Sekáč vstal.

Co tady straí? Porada je a v jedenáct!” spustil plukovník na Sekáče. Ale Sekáč znal éfa příli dlouho a příli dobře, ne aby nevycítil jeho zájem.

Mám věc, která je za prvé důleitá a za druhé moná ovlivní celou nai dnení poradu.”

Take mi sem napochoduje … Ohláení sem, ohláení tam, to vás v americkém

nezajímá, e i já mám nějaký program.

58

Vy jste prostě mistři světa.

Odemkl kancelář.

V gestu, kterým zval Sekáče dovnitř, bylo cosi hostitelsky vlídného.

Ale vlídnost jakoby se vzápětí vytratila.

Pět minut. Ani o sekundu víc. Jasné?

Sekáč potají stiskl ručičku na stopkách. Byl hotov za dvě minuty a třicet tři sekundy.

Stručněji u historii s dopisem vyloit nemohl, měl-li ji popsat bez zkreslujících zámlk a nápovědí. Za dalích deset vteřin vyloil svůj názor. Neohlíet se na reakci, jakou můe zmizení zprávy vyvolat v DIA nebo CIA anebo ve slubě, která za tímhle stojí, a dopis vyvolat. Důvody jsou dva. Za prvé: taková příleitost se hned tak nenaskytne, jestli vůbec kdy naskytne. A za druhé: i reakce, kterou zásah československých orgánů vyvolá na

druhé straně, bude zajímavá. Podle shody carbonů, stejné krycí adresy a základních

poznatků od naeho stáisty z Holandska, jde s největí pravděpodobností o DIA, a to o specializované pracovitě vědeckotechnické pionáe 513 INTC.

Smetáček dlouho mlčel.

Mnul si palcem, ukazovákem a prostředníkem bradu.

Pak vstal a začal přecházet kříem kráem pracovnou, oči skloněné k trávově zelenému kovralu. Pak se zastavil. Chvíli se díval na trezor, jetě zapečetěný edou plastelínou, pod ní byly protaeny dvě červenomodrobílé ňůrky. Sáhl do kapsy. Jistě, ani by pohlédl na svazek klíčů, vyhmátl dva z nich. Odlepil peče. Plastelínu zmačkal do edé kuličky, kterou přilípl na okraj trezoru. Pak cvakly zámky.

,,Něco za něco, usmál se na Sekáče.

Ty mně dopis, já tobě … Hele, co!

Byl to jeden list a Smetáček stručně poznamenal: Před třemi týdny v neděli odpoledne vysílala CIA fonické kolní vysílání. Opakovalo se v hodinovém intervalu. Jednoznačně lo o instrukční vysílání pro získávaného agenta, který bude pracovat podle pokynů z jednostranného radiospojení. Podle metody vysílání jde se ví pravděpodobností o

agenta vojenské rozvědky DIA.

Sekáč tichounce hvízdl.

Jemu to u plukovníka prolo.

Pět minut dávno minulo. Z předpokoje se ozvala, tlumena obloením na dveřích, doslova kulometná palba psacího stroje, kterou rozpoutala úderem půl osmé sekretářka Věra.

Plukovník stiskl knoflík domácího spojení a kdy se z bakelitové mříky ozvalo: Slyím, soudruhu náčelníku.” Smetáček řekl: ádné telefony nepřepojovat. Koho jsem si objednal, u toho mě předem telefonicky omluv s tím, e termín stanovím dodatečně.

Promiňte, soudruhu plukovníku,” řekla Věra oním vlastnickým tónem, který si můe vůči náčelníkovi dovolit jen sekretářka, která s ním pracuje u dlouho. Je tu pár důleitých věcí, Tak ma ..

jor… u nedořekla, protoe ji Smetáček přeruil.

Věruko, jsou věci důleité a super důleité. Kafe. Čaj a klid, to je vechno, co od tebe teď chceme. Poradu přelo na čtrnáct nula nula.

61

Pak vzal idli. Postavil ji opěradlem proti Sekáčovi. Usadil se obkročmo a opřel si bradu o předloktí.

 Posly, co kdy je tady souvislost mezi cvičným vysíláním a tím dopisem?”

Určité shodné momenty tu jsou, soudruhu náčelníku, shodné natolik, e vai domněnku můeme přijmout za pracovní verzi.”

Děkuju americkému oddělení, e vzalo náčelníka odboru na milost. Ne, nic ve zlém…

Agent posílá dopis na adresu, kterou pro Československo pouívá DIA. e ,diákům

poslouí hoi z CIA cvičným vysíláním, prosím, to mohla být kolegiátní výpomoc. Ale nezdá se mi, e by DIA dávalo CIA své krycí adresy. To se jetě nestalo. A navíc,

takováhle výměna by mohla způsobit pěkný zmatek.”

,,To je jasné,”

,,Jděme dál. Víme, e DIA řídila svou agenturu vysílačkou v Mnichově.

V

poslední době vak pro agenty DIA vysílá stanice CIA ve Frankfurtu. Rozdíl, podle

naich radiokontrarozvědčíků, je v tom: Před vysíláním pro agenty CIA je pětiminutová skladba. Pak následují pětimístné skupiny čísel. DIA naopak začíná pro své agenty

jódlerskou melodií. Moná, e sis viml, e kolní vysílání zahájilo jódlování. Z toho můeme vyvodit, e se vysílalo pro některý útvar DIA, nejspí pro 513 INTC s pouitím radiocentrály ve Frankfurtu. A jetě něco. Adresu na Reginu Marii známe u hodně

dlouho, ale tohle je první dopis.”

,,Vlaovička, která by mohla udělat jaro…

Tak. Nemyslím, e by si odporovala instruktání relace a dopis na krycí adresu DIA ve Spolkové republice. Nemyslím si to. Naopak, mám dojem, e je tu příčinná souvislost.

Agent buď přeel na nové spojení nebo začal aktivně působit. A jestli přeel na nové spojení… Nechci vidět, jak dlouho nám tu dělá, a co vechno vyvezl tak nebo jinak pánům z druhé strany…”

Smetáček vstal.

Sekáč sledoval, jak stojí u okna a pozoruje park před budovou.

Situace není jednoduchá. Ale kdy u jejich profese bývá jednoduchá.

,,Máte pravdu, soudruhu náčelníku,” ozval se Sekáč. .,To si neodporuje. Ale hlavní problém, jak já to vidím, je rozhodnout, zda vyvoláme dopis i s tím, e na sebe vezmeme riziko, e ho zničíme. Anebo dopis pustit a sledovat ho dál, a vzít pod dozor tento kanál spojení. Co mě se týče, já jsem pro vyvolání dopisu.”

, Jenom ne tak hrrr! Kdyby mi tohle řekl ten tvůj Weber, prosím, ale ty, starý kozák, a se vím hned hotový? Uvědom si, e zatím stavíme na dedukcích. A co kdy jde o

podobnost, jak se říká, čistě náhodhou? O shodu, kterou jsme si vytvořili my dva? Tady, v téhle kanceláři? A realita je jiná. Úplně a zásadně jiná? Tak pak se vezeme nosem po klouzačce, váený soudruhu.”

,,Já si uvědomuju, e můeme vyhrát, ale taky vechno ztratit. A začínat znova od nuly. A to by se mně nechtělo. Kdybych to vzal jen osobně, u mě taky nebaví věčně poslouchat, e mám samý teorie a papíry a ádný konkrétní výsledek.”

Tady samozřejmě,” řekl Smetáček, jako ve vem a vude, i tady existuje kompromisní řeení. Půjdeme na vyvolání dopisu. Ale s jednou podmínkou.”

62

Jakou, smím-li se zeptat?

Zeptat se můe a já ti odpovím. Ta podmínka je: Vyvoláme dopis, jestlie kluci ze zvlátního dojdou k závěru, e je’tu reálná, opakuji, reálná a opodstatněná monost, e tajnopis vyvolají. I tady půjdeme na kompromis. Kdy ne úplně, alespoň částečně. Jsi pro?”

U autoritativního Smetáčka byla i otázka nezvyklá. Udělej. Zavolej. Mrskni sebou. To byl spí jeho styl. Plukovník je tentokrát nejistý. Proč?

Zavolám Hofmanovi,” řekl Sekáč.

A tě ani nenapadne!”

Nenapadne … A co …

,,Co má dělat?

,,Co mám dělat?”

Počkat, a se vrátím od generála. Tohle je příli váná věc …”

Plukovník jde ke generálovi. Jestli se s ním chce poradit jako s odborníkem, je vechno v pořádku. Generála si váila celá kontrarozvědná součást.

Byl něco jako ivoucí legenda československé Státní bezpečnosti. Profesi rozuměl.

Dovede vidět souvislosti. Nebál se. Nečistil kliky. Nestaral se, co si kdo o něm myslí.

Výsledky. To bylo jediné, co ho zajímalo.

Take, jestli si náčelník jde ke starému, jak se generálovi říkalo, pro rozumy, pak je to v aůru, myslel si Sekáč. Jestli si ale jde krýt záda, tak se se Smetáčkem stalo něco, čemu Sekáč dobře nerozumí. Co nechápe.

****

Nepovedlo se jim to úplně, ale přece jen …

Kdo o tomhle řemesle něco ví, ten také připoutí, e stoprocentní úspěch je v praxi spíe výjimka, ne pravidlo.

Část dopisu zničili.

Ale něčeho přece dosáhli. Prokurátor dal povolení k prověrce vekeré korespondence z Československa na krycí adresu ve Spolkové republice.

K pisateli se zatím nedostali, ale v něčem měli přece jen jasněji.

Tak nejdřív k časovým termínům,” řekl nadporučík Weber, kdy usedl proti majoru Sekáčovi. ,,V té části, kterou se podařilo vyvolat, oznamoval agent, e přijal jejich radiovysílání. Zpráva je formulována tak, e skutečně není moné vyloučit, e lo o první spojení,

Tak to seřaď, řekl Sekáč.

V prvním zářijovém týdnu, kolní vysílání DIA z radiocentrály CIA ve Frankfurtu. Dopis odeslán z Prahy devětadvacátého září. Podle nových informací radiokontrarozvědky

začala vysílačka CIA od dvacátého září vysílat relace pro nového agenta.”

To je právě otázka. Nový agent? Nebo nový kanál spojení? Sekáč si řekl, e tímhle si zatím hlavu zatěovat nebude. To jsou starosti, které pro něj přijdou. Sekačovi u nastaly.

To se přece shoduje. Časově to klape, soudruhu majore.”

Jen klid. Ono moc věcí na první pohled klape a pak se přijde na to, e si tu zahrála madame Náhoda..

Weber pokrčil rameny. Nemínil se dát odradit. Sekáč mu říkal buldok. Do čeho se tenhle mladíček zakousl, to u nepustil. Vypracoval se na dobrého kontrarozvědčíka.

63

A můe z něj jednou být skutečně jednička, jak se dnes

říká.

Obsah dopisu, co se týče věcné stránky?”

Tady je to horí,” odtuil Weber, vyvolali nám pouze neúplnou informaci, která se vztahuje k výzkumu amorfních polovodičů. Jde o problém, kterým se zabývá několik

výzkumných ústavů. V Čechách i na Slovensku. Prostě je z toho gulá.”

Nezmatkuj dopředu. Předpokládejme, e pisatel je z Prahy. Důvody k tomu jsou. Take těmi amorfními polovodiči se zabývají v Praze a jinde asi jen některé ústavy.”

Celkem čtyři,” řekl Weber a jmenoval přísluná pracovitě.

Moment… Moment… To stačí. To by z toho ten gulá skutečně byl. Musíme se chytit něčeho pevnějího. Vyjdeme z toho, kdo byl v kritickou dobu v zahraničí, předevím ve Spolkové republice. Z těch čtyř ústavů. Pochopitelně.”

Zdálo se nemoné, aby Webera něco překvapilo.

Otočil list ve svém bloku a prohlásil: Celkem třicet sedm osob vyjelo v kritickou dobu do káesů, z toho dvanáct bylo v západním Německu.”

A co o nich ví?”

Sekáč hodil tuto otázku provokativně. Snad ten kluk přece jen něco neví. Snad si přece jen něco nepřipravil.

Weber pokrčil rameny.

Moc toho není, soudruhu náčelníku, jsem teprve na začátku.”

I sláva bohu, e ne u na konci, pomyslel si Sekáč.

Vesměs jsou to lidé, na kterých není nic závadného. Dobrá politická i pracovní

charakteristika. Prověřil jsem těch dvanáct, co byli v západním Německu. Tři z nich pracují na výzkumu pevných látek. A vichni mají přístup k informacím, které byly

uvedeny v té části zprávy, kterou jsme vyvolali.”

Stop!” Sekáč zvedl dlaň. Jako dopravní přísluník, který zastavuje auto.

Takhle to roztáhneme do ířky a nakonec se v tom nevyznáme. Nebyl by tu nějaký

jednotící moment?”

Jak to myslíte?”

Například časový faktor. Doba vysílání.”

Weber se pokrábal propisovačkou za uchem a přikývl.

Z hláení radiokontrarozvědky vyplývá, e pro agenta se vysílá o sedmé ráno a v pět odpoledne. Tedy v sedmnáct nula nula. O pět minut dříve ta zahajovací znělka, tedy

jódlování. V naem případě.”

No vidí. To u nám zuuje počet moností. Musíme eliminovat vechny, kdo nastoupí do práce v sedm a před sedmou nebo po osmé, ale v sedm jsou u na cestě. Stejně je

třeba vyloučit ty, kteří pracují v pět a po páté, tedy po sedmnácté nebo v tuto dobu jsou na cestě.”

Zajisté,” pronesl Weber a udělal si poznámku do seitu.

Měl by nám vyjít okruh lidí, daný naprosto přesnými parametry. Jsou to ti, kdo v sedm ráno a v pět večer jsou doma nebo někde, kde mohou relaci nepozorovaně zachytit.

Těko by to lo v laboratoři, kde je více lidí nebo v kanceláři, kde by zamknuté dveře samy o sobě vzbuzovaly ne-li podezření, pak alespoň neádoucí pozornost. Čili vychází mi byt, pokud mono i odděleným pokojem.

64

Agent potřebuje k příjmu relace naprosté soustředěni, bez jakékoliv přítomnosti dalí osoby.

Dovolíte?”

“Prosím, jen mluv.”

,,Vypadá to tedy na člověka, který nemusí přesně dodrovat pracovní dobu. Vědecký

pracovník má monost občas studovat doma, ani by to u někoho vzbudilo pozornost.”

Přesně tak.”

Tak takové, soudruhu majore, tady mám tři. Jeden pracuje,” jmenoval ústav nedaleko za Prahou, “ale má to háček.”

A to jaký?”

V kritickou dobu nebyl v západním Německu.”

Tak toho si veď jen tak pro pořádek. Aby se na něho nezapomnělo. Jak

ví …”

Jo, náhoda… Tenhle byl v kritickou dobu ve Francii,” doplnil Weber.

Patrně si to poznamenal o řádku ní, usoudil Sekáč.

Ze zřetele ho zatím poutět nebudeme. Dál? Má tam něco k těm dalím dvěma?”

Zajisté. Pracují v ústavech v Praze. Oba mají dost vysoké postavení a oba se věnují výzkumné práci. Do ústavu mohou chodit nepravidelně. Více méně, jak potřebují a jak se jim to hodí. Oba mají co do činění s amorfními polovodiči. A navíc jeden z nich byl v kritickou dobu v Góttingenu a druhý v Mnichově.”

Sekáč nedal najevo napětí.

No vidí. Mnichov. Tam je DIA jako doma.”

Weber si odkalal a rozpačitě pohlédl na svého nadřízeného.

Tak do toho. Co je to za pána?”

Vlastimil Kadlec, česká, československá, nestraník, enatý, dvě děti,” Weber uvedl adresu a pokračoval, čtyřicetiletý, finanční poměry více ne dobré. Řekl bych příli dobré.

Spolupracovníci mu závidí.”

Co o to. Zná to. Lidé u nás dost rádi koukají jiným pod pokličku a počítají druhému kadou stovku.”

Jene, soudruhu náčelníku, tady nejde o stovky, ale řádově o desetitisíce. Nedávno si koupil nového fiata. Jestli za koruny nebo přes tuzex, to jetě prověřujeme.”

To tedy prověřte. A mrkněte se, odkud ty prachy můe mít.”

Jasně. Ale pochybuju, e by si jako stáista uetřil z diet ve valutách na auto.”

I kdyby si toho fiata koupil v Tuzexu, tak to jetě samo o sobě nic nepotvrzuje ani nevyvrací,” řekl Sekáč. Ví, jak to chodí. Mohl od někoho koupit tuzexové konto.

Nepředpokládám, e by vědecký pracovník obcházel veksláky a skupoval od nich bony.”

Soudruhu majore, sám by se nemusel obtěovat. Stačí, aby mu někdo dohodil

překupníka ve velkém.”

Jak to s tím Kadlecem vypadá po povahové stránce?”

V kolektivu na pracoviti příli oblíben není. Konfliktní typ. A taky náfuka. Ale vichni uznávají, e je to palice. Hodnotí ho jako jednoho z nejlepích machrů v oboru fyziky kovů a kovových slitin. Politicky se neprojevuje.”

65

Sekáč pokývl hlavou. Slunce mu ozářilo edé vlasy na skráních. V tom mírném světle

vypadal starí, ne ve skutečnosti byl. e se ten Kadlec politicky neprojevuje? Tihle přírodovědci myslí v trochu jiných kategoriích. Vidí svět jinak, ne ostatní lidé. A jejich práce, pokud jsou opravdu dobří, jim je nade vechno. To je jejich silné a současně, protoe dialektika platí vude a ve vem, i zranitelné místo.

Jak bydlí?

V jedné z těch dvoupatrových vilek v ulici Na Ladách. Na Hanspaulce.

Sám?

V prvním patře ije starí paní. Občas pronajímá pokoj nějakému studentu archeologie, který dochází do nedaleké laboratoře Archeologického ústavu Akademie věd. S naí věcí nemá ádnou souvislost.”

A jak to ví?”

Myslím si to. Je to nepravděpodobné.”

Tak se na toho archeologa pro jistotu mrkni. Nepravděpodobné není nic. Vůbec nic.

Rozuměno?”

Provedu, soudruhu náčelníku,” eptl Weber. Neměl rád výtky, ani nepřímé ani míněné jako radu. Sekáč to o něm věděl a právě proto ho občas uzemnil, aby se z Webra nestal příli brzo ,suvenýr, jak místo ,suverén říkával kdysi jeden strámistr.

A ten druhý?”

Shodou okolností bydlí ve stejné ulici. Jen o dvě vilky blí k hlavní. Docent doktor Karel Růička, doktor věd.”

Weber chrlil údaje o národnosti, státní příslunosti, stár čtyřicet dva let. ena. Syn.

Často pracuje doma. Chata na Slapech. Auto. Majetkové poměry dobré, ale nevybočují z mezí příjmů. Abych tak řekl, od Kadlece by si mohl půjčit. Je sice bezpartijní, ale zdá se, e je to politicky velmi angaovaný člověk. Pracuje ve výboru ROH, ve vétéesce, dokonce je místopředsedou v občanském výboru. Perspektivní kádr. Počítají s ním na některou z vedoucích funkcí v ústavu. Vlastně u ji dávno mohl mít, ale brání se, tvrdí, e kdy přijme funkci, je s vědou konec. A jemu prý je milejí fyzika, ne éfovská idle.”

Sekáč si zapálil a chvíli poslouchal vrabčí vádu na střee. Do ní se mísil hukot motorů z hlavní třídy. Ozvalo se cinkání tramvaje a potom obvyklé zvuky velkoměsta pohltil a roztřítil hukot pneumatického kladiva. Opravují kabel. A nám tu z toho hlava pukne, řekl si. Jak je na tom s výjezdy?”

Růička byl častokrát ve Spolkové republice, ponejvíc na univerzitě v Góttingenu. Také v Anglii, v Belgii a ve Francii. Na mezinárodních sympoziích je jako doma. Dobře hovoří čtyřmi jazyky, německy, anglicky, ruský a francouzský.”

A kde byl v kritické době?”

V Góttingenu. Deset dnů. Jednal o spolupráci s Institut fůr Metallphysik a současně přednáel na mezinárodním semináři.”

Vechno?”

Jetě ty tu bylo něco. Ale to je dávno. Růička kdysi pracoval ve výzkumáku na jednom úkolu s jistým Hálkem, který po srpnu emigroval. Teď je v Anglii.”

A předtím v NSR. A tam dělal pro pět set třináct INTC. Máme ověřeno,” řekl Sekáč.

Odmlčel se. Vychutnal si své malé vítězství.

66

A vy byste to nějak dával do příčinné souvislosti?”

Nelze opomenout skutečnost, e Hálka tehdy získala ke spolupráci slueb na INTC ve Wůzburgu. Víme, e dnes INTC operuje i v Góttingenu. Verbuje tam stipendisty a stáisty ze socialistických zemí. Ale dávat to hned do souvislosti s docentem Růičkou si zatím netroufám. Bylo by to příli přímočaré. Tak jednoduché to v naí brani nebývá. To tedy ne.”

Weber přikyvoval. Zastrčil pečlivě zápisník do náprsní kapsy.

,,Počkej, jetě zpáteční adresu na dopise, který se pokusili vyvolat…”

Weber spustil zpaměti: Josef Bure, Praha osm, Hlaváčova čtrnáct set padesát tři.

Absolutně bez souvislostí. Absolutně. Prověřeno. Jde zřejmě o adresu opsanou náhodně z telefonního seznamu.”

Běná praxe,” podotkl Sekáč, tak zatím dík. A teď si to shrneme. Podívej se na toho Kadlece. Ten jeho výjezd do Mnichova se mi ne a ne líbit. A potom, ty jeho příjmy…

prověř si to, ale opatrně, a někam zbytečně nelápneme.”

A co Růička?”

Na toho se taky podíváme. Kdy byl v Anglii, mohl se setkat s bývalým kolegou Hálkem.

Pečlivě sledujte dalí korespondenci na krycí adresu. Ovem a ji kluci ze zvlátního jen registrují. A ádnou partyzántinu. ádné pokusy o vyvolávání tajnopisu! To zakazuji!”

Já vím, soudruhu náčelníku. To si nemůeme dovolit.”

Chápe? Jeden ztracený dopis nemusí jetě mnoho znamenat. I kdy na druhé straně

zpozorní. Ale kdyby se ztratil druhý… Ne, to bych neviděl vymalovaný v barvách. To teda ne. A dál sledujte vechny relace. Hlavně dobu, kdy s nimi půjdou do éteru. To by mohlo napovědět, hodně napovědět.”

Kdy se za nadporučíkem Webrem zavřely dveře, začal Sekáč psát informaci pro éfa

odboru.

Nic moc.

Ale krůček dopředu přece jen udělali.

Po čtyřech měsících mohli konstatovat, e nejde o ádnou piónskou nulu, ale o

výkonného a perfektně zakonspirovaného agenta.

Zaregistrovali patnáct dopisů a est relací, vysílaných stanicí CIA ve Frankfurtu.

Sledovali nejprve Kadlece.

Potom Růičku.

Pak Růičku i Kadlece. Nic. Ovem. Mohli si to myslet. Sledovačku na ně posadili jen pro dobré svědomí, protoe Američané určitě vyloučili osobní spojení. Alespoň na naem

území. Celá technika styků mezi agentem a centrálou o tom svědčila. Jene z toho

vyplynul teoretický závěr a máloco, přesněji řečeno - nic konkrétního.

Podezření se přenáelo z Kadlece na Růičku a z Růičky na Kadlece, jene kde nic, tu nic. Přilo léto. Kadlec poslal rodinu do Jugoslávie a mořil se se sérií pokusů. Prý je rád v létě sám v Praze, protoe má doma větí klid a klidněji je i v Ústavu. V době dovolených je méně porad. Ty oívají s podzimem a vydrí do jara.

Naopak Růička je spíe teoretik. A co potřebuje teoretik. Hlavně tuku. Blok. Odbornou literaturu. To vechno lze přemístit mimo Prahu, zvlátě má-li člověk chatu na Slapech.

67

Růička se tam přesunul.

I s manelkou a synem.

****

To je moc slunej člověk, pan docent Růička, pravil hajný mladému mui v dínách a

módním tričku. Seděli v hájovně. Upíjeli chladné mléko. A utírali z čela pot.

Mezi těma zdejíma chatařema takových moc nenajdete. Hajný mávl rukou. Zrovna

tuhle středu odpoledne jdu kolem jejich chaty a povídám si, e se u pana docenta stavím.

Kvůli kolení… My tu děláme s hasičema, teda s poárníkama, kolení o poární

ochraně a on nikdá neodmítne.

Take s ním vycházíte dobře? Zeptal se letně oblečený mládenec, který se při setkání s hajným legitimoval sluebním průkazem Bezpečnosti.

Skvěle. Ten vám udělá, nač si vzpomenete. A paní je taky moc příjemná a ádná náfuka.

To se hned pozná úroveň. A Robertka jak mají vychovanýho…”

Říkal jste, e jste přiel k té Růičkově chatě . .

Jo, přiel jsem k chatě. Zamčíno. Ale pan docent musel bejt doma, rybářskej cajk měl opřenej o stěnu a zevnitř něco hlásilo rádio.”

Hlásilo rádio? zeptal se nadporučík Weber jakoby mimochodem a rychle upil mléka.

,,Jo, něco německy. Já teda rozumím kadý padesátý slovo a jetě patně, ale e todle byly numera, to poznám …

Čísla?”

No, jako kdy po ránu hlásejí u nás na drááku německy z hydrometeorologickýho

ústavu stav vody na Labi. Ale já slyel patně. Vona i tenká zeď je zeď, e jo. Tak zaklepu. A nic. Povídám si, Josef, kdy u jsi tady, počká, dvakrát se sem nepotáhne, to dá rozum, e v takovým parnu je jeden na krok vopatrnej, ne?” Nadporučík Weber přikývl. A smířil se s tím, e hajný Podrůek vypráví svým poněkud rozvláčným stylem a přimět ho, aby se vyjadřoval rychleji, by bylo nápadné.

A najednou se dveře otevřou. A pan docent se omlouval, paní s klukem jsou u vody a on e si zdřímnul. A já se taky vomlouval, e ruím. Pozval mě dál na chlazenou

dvanáctičku. Pivo jak křen, i kdy mně lahváčem nikdo neuctí.

Není nad točenou popovickou desítku v hospodě na Starým přívozu. Tak povídám, pane

docent, nezlobte se, ale tak a tak a on, e přijde i s paní.”

A přili?”

Přili, to víte, e přili… Oba přili… Smím se vás zeptat, soudruhu, proč jako tohle vecko zjiujete? Snad pan docent něco ..

Ne, vůbec ne. Potřeboval jsem si jenom něco ověřit. Pane Podrůek, jste vlastně úřední osoba . .

,,Pod přísahou,” ujistil hajný s jistou hrdostí nadporučíka.

,,Tak vám to povím. Prostě na pana docenta Růičku přiel anonym, e si ije nad

poměry. A my to musíme prověřit. Prosím vás, opravdu nikomu ani slovo, hlavně ne panu nebo paní Růičkové.”

Spolehněte se, soudruhu,” napřáhl lesáckou tlapu a stiskl jí nadporučíkovu dlaň.

68

Nadporučík Weber chvíli mlčel.

Sledoval mouchu, která bzučela v kruzích kolem lampy s prolamovaným stínidlem. V

hájovně to vonělo dřevem, čistě vydrhnutou podlahou a nakrobeným prádlem. Klid …

Takový boský klid! Proč jsem se nestal hajným, pomyslel si nadporučík. Asi proto, e kadý nemůe hajným být.

Jo, nad poměry si tady ijou jiný Praáci,” přeruil ticho hajný. Ale pan docent? Kdepak!

Jen tak náhodou, pane Podrůek, nevíte kolik asi bylo, kdy jste čekal, ne vám pan docent otevře?”

Nó… pátej knínskej právě vodjel, tím chtěl povědět, e autobus, který odjídí v pět hodin ze Slap na Nový Knín, se u vydal na cestu. Take pár minut po pátý mi u pan docent otevřel.

Weber cítil, jak se mu srdce roztlouklo, e ho cítil a v hrdle.

Tohle bylo ostré vysílání pro agenta DIA.

Jene chybí důkaz. To, co řekl hajný Podrůek, nebylo mono pokládat ani za svědectví.

Pouze za podklad pro pracovní verzi, která by obrátila zvýenou pozornost k Růičkovi, jeho ve sledované dvojicí Kadlec-Růička nestavěli ani na první místo …

Nejprve poděkoval Sekáč Webrovi, protoe přece jen to byl konkrétní výsledek. O

půldruhé hodiny poté vytkl plukovník Smetáček majoru Sekáčovi

ostrým tónem, e

jsou neschopni poradit si s tuctovým agentem. Sekáč stál a díval se na svého

nadřízeného. Něco se v něm změnilo. Přibylo mu na povýenosti a ubylo na rozhodnosti.

Stále častěji se skrýval za generálovu autoritu. Sekáč si ani nedovedl představit, e spolu kdysi před léty sdíleli jednu kancelář.

Únava a přibývající věk zřejmě dělaly své. Nejen na Smetáčkovi. Avak major Sekáč měl jetě sílu se vzepřít. Věděl, e kdy to neřekne teď, za chvíli u to neřekne vůbec.

Promiňte, soudruhu plukovníku, oslovil sluebně Smetáčka. Náčelník odboru pootevřel ústa, ale ne stačil cokoli vyslovit, Sekáč pokračoval:

Jestlie máte námitky, máte právo je vyjádřit. Ale já mám také právo. Namítnout, e nemáme co dělat s řadovým, tuctovým agentem, ale důmyslně zakonspirovaným

objektem. Navíc vybaveným dokonalými prostředky pro spojení. To za prvé. A za druhé si vyprouji, abyste vytýkal mně a mým podřízeným neschopnost.

Co? vydechl Smetáček. Pak sklonil hlavu a začal rázovat po kanceláři, Zastavil se.

Vzhlédl.

Omluví se? Ne. To od něho nikdo nechce. Ani poadovat nemůe, ale měl by uznat

skutečnou operativní situaci. To by měl.

Jene Smetáček řekl: Můete jít.

Sekáč patřil natěstí k lidem, kteří své trampoty s nadřízenými nepřenáejí na své

podřízené. Kluci dělají, co mohou. Víc se zatím nedá. ifrantům se nedaří. Mučí

americkou ifru na počítačích, dělají s ní doslova kouzla, ale ifra vzdoruje. Vylutili pět slov. Bez záruky. Nakonec se ukázalo, e tři z nich patně. Kdy neznáme obsah

instrukcí, tápeme ve tmě. A nemá cenu pracovníky oddělení, kteří na téhle akci pracují, znervózňovat. Dret je zkrátka, prosím. Na to si u Sekáče ostatně zvykli. Vědí, e u něho sladký ivot nebyl a nikdy nebude. Ale kazit jim chu do práce? Ne. To Sekáč neudělá.

71

Ostatně, někdy se člověk nemůe hnout z místa. To se stává. Jene jaká koda vzniká kadým dnem, kdy agent pracuje? Tady se nedoptá a sotva dopočítá .. .

Dozorčí u vchodu budovy ministerstva vnitry by se raději viděl na plovárně.

Letní horko jako by zpomalilo ivot v celém velkoměstě. Do místnosti dozorčího vlétla vosa. Usedla na knihu příchodů a odchodů a kubala lutočerně pruhovaným zadečkem.

Dozorčí ji chvíli pozoroval a uvaoval, má-li ji odehnat, nebo nechat na pokoji. Pak se rozhodl, e ji nechá být. Vtom doslova vběhl do vstupních dveří vysoký, tíhlý mu. Měl dokonale uitý listrový oblek a bez ohledu na vedro vázanku, utaenou v límci koile. Na očích brýle s pozlacenou obroučkou.

Jsem docent Michal Hovorka,” řekl tónem, který přiměl dozorčího, aby vstal a upravil si řemen s pistolí.,,Musím nutně mluvit s někým z kontrarozvědky.”

Z kontrarozvědky?” opáčil nedůvěřivě dozorčí hlasem, který naznačoval, e tohle nepůjde tak snadno. Jestli to vůbec půjde.

,,Mám informace nejvyího stupně důleitosti. V případě, e mi neumoníte spojení s pracovníky kontrarozvědky, budu nucen zatelefonovat do sekretariátu soudruha ministra .

Dozorčí u u chtěl spustit, pro mě a za mě si zavolejte třeba rovnou ministrovi. Ale cosi ve výrazu příchozího mu napovídalo, aby se opanoval.

,.Občanský průkaz,” řekl navykle.

Usadil se. Jednou rukou zvedl sluchátko telefonu. A druhou listoval v občanském

průkazu, vystaveném doc. ing. dr. Michalu Hovorkovi, DrSc.

Chvíli hovořil s dozorčím důstojníkem. Pak odvedl docenta Hovorku do místnosti pro

návtěvníky a poádal ho, aby laskavě posečkal, a přijde přísluný referent.

Docent přikývl. Bylo mu jasné, e kontrarozvědka má na práci jiné věci, ne čekat, a se objeví on.

A zatím se dozorčí důstojník obrátil ke svému pomocníkovi: Hovorka, to jméno mi něco říká …” Oběma něco říkalo, ale nevěděli co, a tak zkusmo zavolali na příslunou kontrarozvědnou součást. Tam u vytuili, ano, toho tu někdo měl. Pak se probrali v zápisech o styku s veřejností a ejhle! bylo to na světě!

****

,,Tak vám děkuju, soudruhu docente,” řekl major Sekáč.

Seděli v konspirativním bytě s výhledem na praské střechy a po třech hodinách

rozhovoru u toho měli oba dost.

,,Je vám jasné, e o tomhle setkání nebudete nikde a s nikým mluvit, ale to vy víte.”

Michal Hovorka přikývl.

Kdybyste cokoli, ale cokoli potřeboval, kdyby se vám něco zdálo podezřelé, nebo prostě jenom podivné, prosím, neostýchejte se a zavolejte číslo, které jsem vám dal.”

Sekáčův obličej, sice s potemnělými rysy únavy, ale s jasným přívětivým pohledem,

vzbuzoval v docentu Hovorkovi důvěru.

72

A důvěru budil u Sekáče i docent Hovorka. Nejen svým jednáním. Prostě dnes ráno

vystoupil na ruzyňském letiti z letadla linky Frankfurt nad Mohanem-Praha. Sotva se doma osprchoval, převlékl, vybalil zavazadla a v rychlosti pojedl, vypravil se do budovy ministerstva vnitra. Důvěru vzbuzovalo i to, jak Hovorka utříděně a logicky líčil, co se mu přihodilo ve Spolkové republice. Věděli, e u ho předtím při sluební cestě do Francie kontaktovala rozvědka 513 INTC. Odmítl je a myslel si, e má od nich pokoj. Jene 513 si ho znovu nala. V Mnichově, kde byl na výměnném studijním pobytu, ho cestou do hotelu zastavili dva pánové. Téměř násilím ho strčili do auta a odvezli do soukromé vily. Cestu, kterou docent popsal, major Sekáč znal. I konspirativní vilu. Jistě. Tohle byla 513 INTC a nikdo jiný. Kdy se ocit Hovorka na místě, řekl si, e nemá smysl vzdorovat naprosté přesile. Proto zdánlivě souhlasil. Podepsal spolupráci? Podepsal. Dal se zakolit v příjmu jednostranného radiovysílání. Předal Sekáčovi ifrovací bloky, které převezl ve

francouzském bílém chlebu a také carbon na zpracování tajnopisných zpráv.

Jaké dostal úkoly?

Američany zajímají slitiny. Slitiny, slitiny a zase slitiny, pouitelné ve vojenství. A vechno o armádě. A o spojeneckých vojscích.

Tohle věděli. V tomhle směru pracuje určitě i neodhalený agent. Sekáč se rozloučil s Hovorkou a zavolal si vůz.

Teď byla kadá sekunda času drahá…

,,Tady je Hofman, zvlátní.

Ahoj,” řekl Sekáč, ,,co má?”

e bychom si spí na to sedli?”

Sednout si můeme. Přijede ke mně nebo mám skočit k tobě?”

,,U vás se vaří lepí kafe. Za čtvrt hodiny tam jsem,” oznámil nadporučík a zavěsil.

Sekáč vstal. Přecházel kanceláří. Byl ve sloité, dokonce velmi sloité situaci. Den po setkání s docentem Michalem Hovorkou ho volal plukovník Smetáček a chtěl vědět, jak se pohnuli dál. Sekáč odpověděl, e má nějakou maličkost, která se ovem musí jetě

rozpracovat. Ohlásí se, jakmile s tím budou hotovi. Tím poloil hlavu pod sekeru. Kdyby se plukovník dověděl, e mu Sekáč utajil poznatky docenta Hovorky a vůbec schůzku s ním, mohl by Sekáč s největí pravděpodobností počítat s disciplinárním postihem.

Ale Sekáč se spoléhal na to, e a na zvlátním zpracují carbon, ifru a a se vyhodnotí poznatky, které jim přinesl docent Hovorka, pak můe hlásit plukovníkovi ve. V dobré naději, e vítěze nesoudí. Ale můe u teď o sobě přemýlet jako o vítězi?

Uvidíme. Budeme chytřejí. Za chvíli.

ifra, kterou dostali od docenta Hovorky, vykazovala některé shodné rysy s tou, ji pouíval dosud neznámý agent, procházející spisy kontrarozvědky pod krycím označením SLITINA. Ale právě, e jen některé. Do jaké míry budou stačit. A vystačí vůbec? S čím se objeví Hofman?

Zaklepání na dveře zaznělo tak hlasitě a naléhavě, e Sekáč mimovolně trhnul hlavou.

Vstupte!”

Nadporučík Hofman za sebou zavřel dveře. Byl to vyčáhlý pětatřicátník s dlouhou tváří a vyčnívající bradou, která mu dodávala poněkud skeptický výraz.

73

Pohyboval se klátivou chůzí dlouhánů.

Tak tady to má, řekl nevrzrueně a poloil před Sekáče na stůl list papíru. Postřehl, e se majorovi poněkud zachvěla ruka.

Tohle je zpráva, kterou ten vá Slitina dostal před třemi dny,” hovořil pomalu. Ukrajoval slova. Take kadé zůstávalo chvíli viset ve vzduchu. Oputěné a nepatřící k ničemu, vůbec k ničemu. Ovem, kdy si ta slova člověk pospojoval, dostávala smysl a získávala na závanosti.

Byla to klika. Američané mají dokonalou ifru. Rozbít ji je téměř nemoné. Ovem oni vdycky doplatí na svou dokonalost. Teď ji dali i druhému agentovi, a mají po tajnostech, vysvětlil nadporučík.

Zpráva byla stručná. Veho vudy tři krátké věty. Jen nepatrné rozvinuté. Zprávu BZ - 28

jsme v pořádku přijali. Sdělte přesný termín příjezdu do Vídně. Budeme čekat na

nádraí.”

Krátké věty, ale stojí za to, ujistil se v duchu Sekáč.

Návaznosti?” zeptal se Hofmana.

Můeme prakticky deifrovat vechno, co jsme pro Slitinu zachytili. A je ti jasné, e tím dostane obraz toho, co po Slitinoví americká vojenská rozvědka chtěla.”

To je gól.

A elegantní,” nezúčastněně poznamenal Hofman, přímo do vinglu.”

Sekáč chvíli přemáhal pokuení ohlásit výsledek Smetáčkovi. Jene tohle zatím nebyl úplně jejich výsledek. Operativně otvíral monosti, ale zatím jen otevíral. A Sekáč se tentokrát nemínil spokojit průběnými hláeními. Chtěl to poslední setkání plukovníkovi vrátit celé. I s nádavkem. Věděl, e plést do práce osobní hlediska, chtě a nechtě, se nemá. Jene si nemohl pomoci. Prostě tu vyvstalo mezi nimi něco, co musí z cesty pryč.

Protoe to jenom překáí. Zvedl telefon, vytočil Webrovo číslo a zavelel: Tryskem ke mně.” Zavěsil. Bez vysvětlení. Bez doplňků.

Spokojen?” optal se Hofman.

Dík. A byl bych ti zavázanej, kdybys zprávu mohl napsat a zítra odpoledne.”

Hofmanovi se nemuselo nic vysvětlovat dvakrát.

Ty si myslí, e mám na starosti jen vás a vae cáknutý americký ifry? Musím ti na příklad zostřeně kontrolovat krycí adresu ve Wiesbadenu. Já myslím, e po tomhle

vysílání na přání posluchačů bude asi následovat psaníčko. Děkovný. Dřív ne zítra k večeru se k ádné zprávě nedostanu. Tak ahoj!”

Zvedl se a oural se ke dveřím.

Dík za vechno, Pepku!”

Za málo ..zavrčel Hofman.

Kdy nadporučík Weber dostal povel,tryskem ke mně, tak si opravdu pospíil. Sekáč si právě zapálil první cigaretu a u se ohlásil nadporučík.

Slitina se chystá do Vídně,” řekl major. To je ve. Jo, a na to, e se jmenuje Růička.

Zatím ale nic nepodnikej. Dám se nejdřív ohlásit u plukovníka Smetáčka.”

****

74

Smetáček se vrátil od generála o půl hodiny později. Ale za to v dobré náladě. Pokývl Sekáčovi a Webrovi, kteří vysedávali v jeho sekretariátě. Dal přinést kávu svým

podřízeným a sám si objednal čaj. Ovem u ne ten pravý, i kdy slabý, který pil před léty, ale bylinkový, o něm věřil, e rozpoutí cholesterol v krvi.

Podíval se na ně.

Zpříma. O chvíli déle na Sekáče, vypadalo to, e cosi hledá v majorově tváři, ale nacházel jen soustředění a únavu.

Děkuju vám oběma. Jménem soudruha generála. A samozřejmě i jménem svým.”

Starej se utrh, pomyslel si Sekáč, moc dobře ví, jak jsme dostali zabrat. A jetě

dostaneme. Smetáček to ví taky, ale teprve kdy poděkoval generál, přidal se i on.

Vím, e hodně udělali také Hofmanovi kluci a nadporučík sám, ale kdybyste jim nepřihráli materiál, tak nevím, jak dlouho bychom v tom jetě lítali. Při tom jde skutečně o agenta, který váně ohrouje obranyschopnost státu. 

Přikývli.

Mlčeli.

Tohle byl úvod. Musí následovat sta a závěr. Jako při slohovém cvičení.

Sta byla krátká, ale obsaná. Smetáček řekl Sekáčovi: Okamitě organizuj kontrolu Růičky. Od téhle chvíle nesmí udělat krok, o kterém bychom nevěděli. Sledujte odeslání tajnopisu na krycí adresu. To má na starosti ty.”

A pak přiel závěr: ,,A soudruh Weber připraví návrh na ukončení akce, hned jak se

Růička vrátí z Vídně. Vechno projednat s prokurátorem.”

Řekl neosobně a vstal.

Slyení je u konce, myslil si Sekáč.

Weber se otočil na podpatku a namířil ke dveřím, Sekáč poádal o dovolení odejít.

Smetáček pokývl a lehce uchopil majora za loket. Nadporučík zmizel v sekterariátě a Smetáček, rychle, zalehle řekl: Promiň, někdy to člověku ujede.”

Sekáč se na něho podíval.

Klidně.

O tam tom u nevím, ale tohle, tohle nezapomenu. Měj se, náčelníku!”

****

Vindobona zastavila v časném dopoledni na Franzbahnhof ve Vídni. Docent Růička

vystoupil a rozhlédl se. Cítil se lehce. Na setkání s pracovníky 513 INTC se docela těil.

Ostatně: Nemohlo mu přinést jiná překvapení, ne příjemná. U dávno ztratil pocit

strachu. Nelhali mu. Je to vechno dokonale zakonspirované. Perfektně promylené.

Nae Bezpečnost a si chytá primitivní pióny. Na mě nemá anci. Ross je sice svým

způsobem omezenec, ale v tomhle měl pravdu: nemají na mě anci.

Rozhlédl se.

Vposlední relaci dostal příkaz předat zprávu člověku, který bude Růičku očekávat u východu z nádraí, osloví ho a představí se jako Zamborski. Byl to chlapík silnějí postavy, hnědovlasý, světlý knír a brýle s masívními černými obroučkami.

75

Na otázku:Doktor z Prahy?” Růička přikývl. Mu se představil přesně, jak bylo ifrou avizováno: Zamborski”.

Posadil Růičku do mercedesu poznávací značky W 672997 a sám usedl k volantu.

Zamířili do centra rakouského hlavního města. Vídeň na konci léta vypadala, jako by odpočívala po letním náporu turistů. Podobala se rekonvalescentovi, který překonal akutní nemoc a teď, s pocitem obnoveného zdraví, si teprve klidně vydechl. Růička tu byl

poprvé. Vídeň mu připomínala trochu Budape. Vlastně obě ta města mají z minulosti mnoho společného, pomyslel si.

Mechanicky odpovídal Zamborskému. Jistě, má podklady pro zprávu, kterou vedení

poaduje. Za půl dne s ní bude hotov. Jestli je kolem něho v Československu ve v

pořádku?

Uklíbl se.

Jak by nebylo.

Zamborski pokrčil rameny a mínil, e opatrnosti nikdy nezbývá. Rusové říkají, e Bůh chrání toho, kdo se chrání sám.

Růička pokrčil rameny. Na poučování o opatrnosti sem nepřiel.

,,Tohle si schovejte. Na tom čísle se vám ozve Fischer,” řekl Zamborski kdy zastavili na křiovatce na červenou. Sáhl do kapsy a podal Růičkovi prouek papíru. Četl: 0611

557957 (Frankfurt).

Volejte zítra hned po ránu, doktore. A my se uvidíme dnes ve tři odpoledne, tedy v patnáct nula nula ve vinárně Felsenkeller. Přesně.”

U mě to jinak nechodí,” odpověděl s nuceným úsměvem.

Ta vinárna je kousek od místa, kde budete ubytován,” poznamenal mu u volantu.

Auto zastavilo v blízkosti Rudolfova náměstí na Franz Josef Kai před nevelkým hotelem.

V kiosku v mezipatře si koupil ampón. Vysprchoval se. Chvíli si vybíral koili, ponoky a kravatu. Převlékl se do obleku z lehkého edého flanelu. Sluně se naobědval v hotelové restauraci, u stolku pod plakátem, který v dialektu doporučoval Woine aus Ůstereich,”

neboli rakouská vína. Vypil čtvrtku lehkého domácího červeného, které chutnalo po

opuce. Pak si poručil kávu. Přemýlel o tom, kdy se ohlásí v kongresovém středisku.

Učiní to hned po schůzce ve vinárně. Kongres, na který byl oficiálně vyslán, začíná zítra v deset.

Bude to jeden z těch kongresů, které se pořádají, aby se pořádaly. Nic nového. Ve, o čem se bude jednat, by mohl v ústavu odreferovat, ani by vytáhl paty z Prahy. Pro něho to vak byla příleitost vycestovat do zahraničí za úřední peníze a sejít se neúředně s pracovníky americké vojenské rozvědky. A potom usednout s jmenovkou na saku v sále a naslouchat přednákám z oboru aplikované fyziky pevných látek. Kolik kongresů,

sympozií, seminářů a stáí za poslední roky absolvoval!

Kdesi v koutku due se ozvala výčitka, byl to spíe závan patného svědomí. On,

renomovaný vědec nakonec upadl do role … pióna. Jakkoliv se tomu slovu vnitřně vzpíral, musel si přiznat, e nějaké noblesnějí označení pro činnost, kterou provádí, neexistuje. Ale vdy si nezvolil piónství za ivotní cíl, obhajoval se sám před sebou, povauje to jenom za něco, jako je pro skokana pruná laminátová tyč, která mu umoní zdolat výku a přehoupnout se přes překáku.

76

A on, Karel Růička, se chce vyhoupnout vysoko, mezi světovou vědeckou elitu. Přece mu slíbili, e mu to umoní… a splní to, co od něho poadují.

Mladý, úsluný číník před něho postavil konvici kávy s cukřenkou, álkem, sklenkou vody a titěrnou konvičkou smetany. Velkomyslně přehlédl, e nedostal zpropitné.

Po obědě Růička odeel zpátky do svého pokoje. Zamkl, usedl ke stolku a začal psát zprávu.

Psal rychle. Materiál ovládal. A nesčetněkrát si ve srovnal a zformuloval ve své

dokonalé, téměř neselhávající paměti. Mohl podat nové informace

o současném stavu výzkumu v oblasti pevných látek, vývoji nové slitiny propancéřování vojenské techniky. K tomu připojil seznam, který se mu podařilo získat navíc.Byl to seznam několika československých odborníků, kteří měli v přítím roce vyjet nastipendia a stáe do různých ústavů na Západě.

****

Ve tři odpoledne byla vinárna Felsenkeller, Skalní sklípek, jetě poloprázdná. Sklepmistr měl na sobě bílou koili, červeného motýlka a zelenou zástěru. Čínice nakrobené

dirndly a načesané blond paruky. Krouek dýmu ze Zamborského cigarety stoupal

osaměle ke stropu, na něm přitlumeně svítily árovky ve tvaru svící.

Růička přiel přesně. V tomhle se nepřeceňoval ani nepodceňoval. Obálka se zprávou zmizela v náprsní kapse mue, který si říkal Zamborski. Vyptával se, zda je Růička spokojen s ubytováním a na jeho kongresový program. Víno mělo nasládlou chu, hřálo v aludku a rozvázalo jazyk Zamborskému. K Růičkově překvapení spustil najednou

hovorovou četinou: ,,Hele, víte co, doktore? Běte si zařídit věci kolem kongresu. A v sedm večer se sejdeme před teflem. To je svatotěpánskej dóm. A mimochodem ho

stavěli taky český zedníci. Najdete ho snadno. Je to centrum Vídně.

Jistě, řekl Růička. To mu docela vyhovuje. Aspoň si mezitím vybaví v kongresovém středisku přihlaovací formality.

Kdy odbíjela sedmá večerní, objevil se Zamborski. Vynořil se jako duch. Růička, který dával pozor, aby ho nepřehlédl, si nedokázal uvědomit, odkud jeho společník přiel.

Zamborski kývl. Naznačil, e půjde napřed a doktor aby ho sledoval, li přes Petrské náměstí na Selský trh a na Bauernmarktstrasse zahnuli do novostavby, která nesla

popisné číslo est.

Zamborski počkal na Růičku v přízemí. Rychlovýtahem vyjeli do estého patra.

Zamborski odemkl dveře se jmenovkou Mr. King, která vzbuzovala dojem, e jdou

navtívit nějakého dezového trumpetistu, bubeníka či saxofonistu. Jene hudba, kterou zde za chvíli Růička uslyel, byla velijaká. Jednou rajská. Jindy kakofonická.

Stav Růičkova konta v Dresdener Bank, jím Zamborski začal rozpravu, zněl

docentovým uím příjemně. Pak následovalo v hotovosti tisíc ilinků na přilepenou ve Vídni, i to nebylo marné. Zamborski vytáhl z chladícího boxu láhev skotské Red Label.

77

Přiukli si. Za okny se pomalu snáel soumrak na vídeňské střechy a obloha se

prohlubovala do stále temnějí modři. Kdy dopili, Zamborski rozsvítil. ,,Tak podívejte, doktore. A se cítíte jak chcete bezpečný, jak víte z relací, jeden z vaich dopisů nedoel.”

Růička přikývl. Předklonil se a třel si dlaně o sebe.

Nemusí to nic znamenat a asi také neznamená. Ten carbon prostě nevyvolají. Na to

nemají. A i kdyby, v tom dopise nebylo nic, co by vedlo přímo k vám. Take, ádný strach.

Jene kiks to byl.”

Můj?”

Vy jste dělal, co jste měl. Kdoví, čí to byl kiks, ale byl. To tedy uznat musíte.”

Růička to uznal. Nerad. Ale uznal.

Take sichr je sichr, povídal pan Manlichr a udělal pérklapku,” uklíbl se Zamborski, a my změníme ifru. To znamená…”

 … to znamená, e musím dostat nové ifrovací bloky.”

Správně, doktore. Uvaujete jako profík. Jene to není vechno. Některé vae zprávy jsou mimořádně důleité. Je nutné, abyste k nim pořídil a připojil fotodokumentaci.”

Prosím vás, jak?”

Nechte to na nás. Vy si namáhejte mozkový závity jen tím, za co berete svoje prachy.

Dostanete speciální fotoaparát. Obsluha normální, vy přece fotografovat dovedete …”

I filmovat.”

Take pro vás ádnej velkej kumt. Clona. Vzdálenost. Zaostření, vechno je

elektronický. Stačí zamířit a zmáčknout spou.

Jen takhle?”

Přesně takhle. Jene táhnout takovou věcičku přes hranice by bylo jako říkat si v sobotu večer na Opernringu vo přesdrku. Vai celníci jsou sice tolerantní, jene čert nikdy nespí..

Zamborski si nalil whisky a doplnil Růičkovu sklenku.

Přes hranice tentokrát nepovezete nic. Ani ifrobloknoty, ani aparát. Zřídíme vám u Prahy mrtvou schránku a tam najdete vechno, co budete potřebovat, plus pěknejch pár tisícovek ve vaí měně. Oni se taky hoděj. Taky jsou to prachy, ne?”

Růička si otřel rty kapesníkem.

Tohle se mu začínalo zdát riskantní. Připomínalo mu to filmové pionáky. Vybírat po nocích mrtvé schránky!

Copak, doktore? Strach?”

Uvauju, jestli ta mrtvá schránka bude dost bezpečná, proti vyzrazení …”

Zase si berete na svou hlavu cizí starosti.”

U je to asi zvyk.”

Tak se ho koukejte rychle zbavit. V týdle brani vám je platnej jak mrtvýmu zimník. Dejte na zkuenýho. Pan Zamborski si teď dá čvaňháka.”

Zapálil si černý manilský doutník. Ostře a aromaticky vonící. Rozehnal kouř rukou a pokračoval:

Hned po návratu polete tajnopisnou zprávu na běnou adresu, jak jste dojel a co s vámi je. Kdy bude vechno v pořádku, tak do deseti dnů vám odvysíláme zprávu, kde přesně si zásilku vyzvednete, je to přehledný?

78

Najdete kámen z umělý pryskyřice a v něm balíček. Balíček bude ze zelenýho plátna,

kterým budou prostrčeny drátky. Tři hliníkové drátky. Převáou to normální ňůrkou a zapečetí dolarovou mincí, její rubovou stranou . .

Zamborski si jazykem přehodil doutník z koutku do koutku.

Schránku vyberete v rukavicích. Samozřejmě, a se přesvědčíte, e je vude kolem

čistej vzduch.”

Růička pocítil v zádech nepříjemné mrazení. Tohle tedy netuil.

Opatrnosti nejni nikdy dost, jak říkala ta tetička, co vyskočila z dvanáctýho patra.

Doktore, kdy bude balíček v pořádku, berte. Kdyby se vám zdálo i jen zdálo, e tam něco nesouhlasí, e je plátno na balíčku pomačkaný, prostě e se s tím něco dělo a někdo hejbal, nechte to na místě. A střihejte. A koukejte se tvářit, e jste tam v ivotě nebyl.”

A potom?”

Napíete nám. A budete čekat. Kadou středu poslouchejte ranní i večerní frekvenci. A klid. Hlavně klid.”

****

Po návratu do hotelu si Růička objednal u patrového číníka koňak. Otevřel okna

dokořán a vyel na balkónek. Pomalu srkal z baňaté číe nahnědlý martell a pozoroval galaxii velkoměstských světel. Hlavou mu táhly velijaké mylenky.

Nepříli veselé.

Je nejvyí čas, aby s tímhle vím brzy skončil. Poví jim, e si chce začít organizovat dalí ivot podle představ, které si utvořil, kdy se rozhodl přijmout americkou nabídku.

Fischer tomu tehdy říkal vědecká spolupráce.

Vědecká spolupráce s takovým uftem, jako je Zamborski… Vědecká spolupráce, při

které on, docent doktor Karel Růička, doktor věd má někde v noci jako zloděj vyhrabávat mrtvou schránku…

Dopil koňak, vysprchoval se a el si lehnout.

Ráno, sotva se probudil, vytáhl z náprsní taky lístek s telefonním číslem, který mu dal v autě jeho podivný vídeňský partner.

Haló,” ozvalo se hned po vytočení z Frankfurtu.

Byl to Fischerův hlas. Zřejmě čekal, e ho Růička zavolá.

Buďte zdráv, pane.”

Zdravím vás, doktore. Je mi líto, ale do Vídně u to nestihnu. Zařídil s vámi vechno kolega, který vás měl čekat na nádraí?”

Ano, ve prolo jak bylo dohodnuto.”

Máte nějaké přání doktore?”

Ano. Zcela soukromé. Ale nemohu je vyslovit po telefonu.”

Je to aktuální přání?”

Z mé strany začíná být aktuální.”

Není něco v pořádku?”

Pracovně je ve v pořádku. Věc se týká mé osobní budoucnosti.”

Tak to polete v dopise. Slyím, e nejste právě v nejlepí náladě. Ale pamatujte si, dobrá nálada je polovina úspěchu!”

Fischer dobrou náladu měl a byl k ní i pádný důvod.

81

U nebyl majorem.

K hodnosti podplukovníka obdrel i pochvalu za to, e jeho růe z Gottingenu rozkvétá do plné krásy.

Růička o jeho povýení i o tom, e se o ně do značné míry přičinil, pochopitelně nevěděl.

Kdo právě nesdílel, kromě Růičky, Fischerovu dobrou náladu, byl Ross.

Naopak, měl vztek.

Poadavek podplukovníka Fischera ho zaskočil téměř jako schválně před víkendem, na

který se velice těil.

A teď mu sklaplo.

Tohle INDIUM aby čert vzal. Přináí mu jen práci, potíe, bere čas, který si vyhradil pro příjemnějí záleitosti, ne je sluba pro vojenskou rozvědku USA. Přes sobotu a neděli, místo aby se věnoval své nové přítelkyni Luise, musel zkouet fotoaparát, kterým měl být INDIUM vybaven. Radit se s experty o dinech, expozicích, náhradní mechanické obsluze, kdyby elektronika náhodou selhala. Vybavovat se s kolegou, který slouí v Praze na

ambasádě a má zřídit pro INDIUM mrtvou schránku. To vechno mu na dobré náladě

nepřidalo. Navíc Fischer pěl na INDIUM ódy. Jak ho cení fyzici a co jetě vechno docent v budoucnu dokáe.

A aby vem nepříjemnostem nebyl konec, americký kolega, slouící v Praze, se zdál

Rossovi jako neochota a taky lempl. Namítal, e má československou sledovačku stále za zády. A setřást ji, to by vyadovalo operaci, která můe vyjít, ale taky nemusí. A e má svých úkolů dost. Nařizovat se mu moc nedalo, patřil k CIA. Nakonec se sice uvolil, ale s nesmírnou neochotou. Navíc se Ross nemohl zbavit pocitu, e si z něj dělá novopečený podplukovník slouhu. Mluví s ním jako s nováčkem. To povýení z něj udělalo jetě

nesnesitelnějího protivu,ne byl. Příprava mrtvé schránky pro INDIUM zabrala Rossovi téměř celý víkend a ten volný zbytek také za mnoho nestál.

****

V pondělí časně ráno Sekáč a Weber nevěděli, zda v kanceláři u zase sedí nebo jetě

sedí.

Oba měli pocit, e se utápějí v záplavě různých poznatků. Take se do materiálů zakousli a začali je třídit. Méně důleité odloili. I tak jim podstatných zbyl pěkný kopec. To byl ovem první krok. Teď museli navrhnout odpovídající opatření.

pioná podle paragrafu sto est. Podezřelý je významný vědec poívající důvěru na

pracoviti i v irí vědecké obci. Ale právě tato skutečnost, e jde o významného

pracovníka ve výzkumu, který má přístup i k utajovaným materiálům, znamená ze strany jeho osoby zvýeně nebezpečí. A pak je tu poslední problém, a to snad největí.

Vzdor vem poznatkům, naznačujícím, e Růička je agentem americké rozvědky,

scházely přímé důkazy.

A bez nich?

Bez nich se s nimi prokurátor bavit nebude.

Museli najít optimální řeení. A nejen ho najít, ale také zformulovat bez zbytečných slov.

82

A obhájit. Hledali a potili se. Přeli se. Rozcházeli v názorech a zase shodovali. Výsledek jejich úsilí představovalo pár listů v deskách, které přesně o osmé hodině vzal major Sekáč pod paí. Vstal a povídá: Tak jdem k náčelníkovi. A ty se tam nechovej jak

studentík u zkouky. S trémou u Smetáčka nepochodí. To u bys mohl vědět.”

Weber pokrčil rameny a pochodoval za svým bezprostředním nadřízeným. A pak se

rozběhl děj, jako u tolikrát. V sekretariátě bez vtípků. Jen s kývnutím hlavy. Věra se za nimi dlouze podívala. Věděla, e jdou s vánou věcí.

Pak se přinesly dvě kávy a bylinkový čas s údajnými antisklerotickými účinky a na dveřích se rozsvítilo červené NEVSTUPOVAT. A plukovník Smetáček začal: Tak dá se do toho

nejdřív Sekáč. Stručně. Konkrétně. ádnou poezii. ádné plky. Fakta.”

Začnu Vídní,” Sekáč popisoval Růičkovu cestu krok za krokem. Upozornil, e mu, který uívá bytu pod jménem King, je pracovníkem rozvědky 513 INTC. A byt uívá sluebna

513 INTC z Mnichova ke schůzkách s agenturou z Československa. V podstatě je to

důkaz, e Růička je s INTC ve spojení

Co se dělo po návratu z Vídně?”

Za čtyři dny el na krycí adresu americké rozvědky ve Wiesbadenu z Československa

dopis. Lze předpokádat, e Růička sděloval, e v pořádku dojel a e se kolem něho nic neděje. Zpracoval jsem memorandum v tom smyslu, jaké potenciální nebezpečí

představuje Růička jako agent americké vojenské rozvědky.”

Plukovník si vzal černé desky. Letmo v nich listoval.

Je to vechno pěkné. Sedí vám to. Sedí. Dnes je u jasné, e Růička je americký agent.

A nebezpečný. O tom nikdo pochybovat nebude ani v nejmením, ale…”

Čekali na okamik, kdy přijde ono ALE …

e přijde, to věděli.

 … Ale,” řekl plukovník Smetáček, co jste mi přinesli, jsou dobře zpracované indicie.”

To věděli také.

Nikoli důkazy a na zatčení nestačí. Prostě, sami můete říci, co by asi následovalo, kdybychom tohle,” poklepal prstem na černou sloku, předloili prokurátorovi.”

Chvíli mlčel.

Take bych chtěl slyet,” obrátil se k Sekáčovi, teď hned návrh, jak dokumentaci doplnit?”

Soustředíme se na prostředky, které pouívá Růička pro spojení s americkou

rozvědkou.”

Správně. Spojení a spojovací prostředky jsou vdycky nejslabím místem i toho nejlíp zakonspirovaného agenta. To platí i o SLITINĚ,” pouil krycího názvu, pod kterým vedli ve spisech Růičku.

U SLITINY půjde předevím o deifrovací tabulky. Zprávy z radiocentrály nemůeme

lutit ze vzduchu. Pak je tu carbon na psaní tajnopisných zpráv. A moná jetě něco, co nám uniklo. Tyhle věci někde musejí být. Někde je musí přechovávat. A ne za sedmero horami, ale potřebuje je u ruky, protoe korespondence s 513 INTC je víc ne čilá.

83

Kdy je při domovní prohlídce najdeme, tak jsme vyhráli. To u nám prokurátor vezme jako jednoznačně usvědčující důkazy

Jistě, souhlasil Smetáček.

Sekáč zpodobočí pohlédl na plukovníka a pomalu, s důrazem, řekl: Z řeení

analogických případů víme, e agenti přechovávají pomůcky ve speciálních kontejnerech.

A nemusím zdůrazňovat, e známe systém budování těchto kontejnerů a proto je

dokáeme najít.

Teorie se proměňovala v praxi. Nadarmo se léta nedřeli, nesbírali poznatek k poznatku doslova po zrnkách. Teď to přijde vhod. Cítil uspokojení, i kdy věděl, e je to uspokojení klamné a předčasné. Partie achu v kontrarozvědná operace mají jedno společné: v

koncovce můe dojít k nejnepředvídanějímu vývoji.

Domovní prohlídka je jedna monost,” pokračoval Sekáč. Radikální. Ale stoprocentní úspěch zaručit nemohu. Nikdo nemůe. A pak … Raději bych to ani nedomýlel, ale

vichni víme, co by to byl za průvih, kdybychom nic nenali.”

Smetáček na něho pohlédl.

Kde se to v něm bere?

Býval spí málomluvný. A teď? Smetáček si ho v poslední době méně vímal. Neměl na

něj čas a najednou překvapen vidí, e má vedle sebe člověka, který dovede s přehledem a samostatně řeit sloitou situaci. Ostatně, kdy bude plukovník upřímný, na koho měl za poslední léta čas? Ani ne na sebe. Něco nedělá správně. Něco se vůbec nedělá správně.

Musíme to změnit, jinak nemáme anci na trvalejí úspěchy. Do těchto úvah tie, ale jistě říkal major Sekáč: Druhé řeení je poněkud delí, ale opatrné, kdy bych ho nenazval opatrnickým.”

A to?”

A to tak … Máme kontakty na Růičkovo pracovitě. Navázali jsme je od chvíle, kdy se k němu obrátilo podezření. Proto můeme nenápadně a naprosto diskrétně zařídit, aby se v nejblií době nedostal k informacím, které zpracovává do zpráv pro Američany. Uděláme to tak, e ho ani nenapadne podezírat kontrarozvědku. Spíe se bude cítit potěen.

A dokonce bude moci ohlásit, e se za čas dostane k jetě zasvěcenějím informacím. A nebude tuit, e díky nám.”

Dobrá, zpracuj mi to jako memorandum,” řekl plukovník. Já bych to teď shrnul. Soudruh Weber a jeho spolupracovníci soustředí pozornost k získání dokumentace o Růičkově

spojení s americkou rozvědkou. Zdůrazňuji, opatrně. ádnou partyzántinu, ádné

divočiny, při sebemeních pochybnostech zajít za majorem Sekáčem nebo přímo za

mnou. Dveře máte vdycky otevřené. V sekretariátu se nedejte odbýt,” mávl rukou,

ostatně tohle zařídím sám.”

Tak je to. Smetáček si konečně uvědomil, kdo je to RůičkaSlitina a jaké nebezpečí tento agent pro nás představuje, pomyslel si se zadostiučiněním Sekáč.

No a ty,” obrátil se na Sekáče, zařídí, cos navrhl. Vyuije kontaktů na Růičkově pracoviti, abychom ho odstranili od zdroje informací. Jak to míní udělat?”

84

V ústavu se připravuje nová experimentální laboratoř, která jetě nemá definitivně stanoveného vedoucího. Zařídím, aby dočasně pověřili jejím vedením Růičku. Tím bude izolován od dosavadního pracovitě, kde měl monost přicházet do styku s utajenými

materiály.”

To nezní patně. Kdybys měl potíe, platí pro tebe toté, co pro Webra. Soudruzi,

vechno, co jste napsali a navrhli svědčí o tom, e víte, jak je situace váná. Taky vojáci u na nás tlačí, a oprávněně, abychom sebou hodili, protoe únik informací v oblasti výzkumu pevných hmot by ve svých důsledcích mohl ohrozit obranyschopnost republiky.

Postupujte opatrně, a je nevyplaíme. Zachovávejte vechna bezpečností a konspirativní opatření. Ale dělejte rychle. Čas toti v tomhle případě pracuje proti nám.”

Odmlčel se.

Máte nějaké poznámky?”

Připomínky?” Ticho.

Tak podívejte, nadporučíku Hofmanovi jste dodali podklady, víte, e leccos u na

zvlátním oddělení deifrovali. Dnes mi Hofman hlásil, e jsou nyní schopni deifrovat vechny zprávy, odvysílané pro agenta. Američané udělali tentokrát pořádnou botu. Dali dvěma agentům téměř totonou ifru. A to se nedělá

Ve sluné společnosti,” poznamenal Weber.

Sekáč zprail nadporučíka pohledem, Smetáček se tvářil, jako by přeslechl.

Teď se deifrují vechny dosud zachycené zprávy. Tím se agentovi dostaneme pod

pokličku. Je to jasné? Je. Také musíme předběně informovat prokurátora o stavu věcí a tom, co přinesla kontrola adresy ve Wiesbadenu. Ale tím si nelamte hlavu. To zařídím sám. Vy musíte odvést precizní práci kolem SLITINY. Jste přece odborníci na odhalování americké agentury na. naem území,” poznamenal.

Ví, co to znamená, mladíku,” řekl Smetáček Weberovi, kdy si dávali první cigaretku v majorově kanceláři.

No, v podstatě volnou ruku ,..”

Asi tak. U nemusíme sedět na zadku a čekat, a bude co bude, ale dokumentovat

vechny pokyny, které dostane SLITINA od americké rozvědky. A jetě něco. Podle

naich dosavadních zkueností, jak ví, musí agent Růičkova formátu čas od času

dostat prostředky ke své činnosti. Nový carbon, chemikálie k vyvolávání tajnopisu, kterým mohou někdy nahradit rádiové spojení. A to vechno Američané odevzdávají agentům s

vyloučením osobního kontaktu. Nejčastěji prostřednictvím mrtvé schránky. Mají svá

pravidla a těch se drí. Pokyn k vybírání mrtvé schránky s největí pravděpodobností dostane rádiem … A tady bychom měli mít příleitost chytit agenta při činu, rovnou za ruku.”

Já mám dojem,” pronesl skepticky nadporučík, e se dělíme o kůi medvěda, který jetě běhá po lese.”

Nesejčkuj mi tady.” Sekáč si zapálil dalí cigaretu. Po téměř tříhodinové nekuřácké poradě u plukovníka potřebovaly přepjaté nervy svou dávku nikotinu. Je to zatracený zvyk. Měl by s tím pratit. Zkusil to, cucal bonbóny. Výsledek byl, e ztloustl.

Měli jsem kliku, kdy se nám podařilo podsunout naeho člověka Američanům.”

85

Vzpomeň si, co bylokolem toho pochyb, e to nemůe vyjít. A vidí, vylo a moná, e právě touhle cestou se dostaneme SLITINĚ na kobylku. Zatím nebudeme ani troubit

vítězný fanfáry, ani křičet hop, dokud jsme nepřeskočili. Ale taky ne předčasně věet nos.

Take, konec volný rozpravy. Na čtrnáct nula nula mi sem zavolá vechny, kdo mají co dělat s akcí SLITINA.”

Provedu,” řeklWeber a zdvihl se k odchodu.

****

Major Sekáč večeřel, ani věděl, co jí. Odpovídal eně, ale nemohl by opakovat ani slovo, které právě vypustil z úst. A pak se díval na televizi, chytla ho křeč do lýtka, horí o to, e k ní dostal jetě kázání, e takhle to dotáhne leda do invaliďáku, jestli ne vůbec do krematoria.

Křeč jetě nepovolila, kdy zazvonil telefon.

Major vzal sluchátko, stoje na jedné noze jako čáp, který odpočívá na kraji mokřadí. Kdy dotelefonoval, zkusil si stoupnout na obě. Nebylo to bez problémů, ale lo to. Pomalu nalapoval na celé chodidlo pravé a pičku levé nohy. V předsíni si sedl a obouval. Cítil, jak mu na ramenou leí jakási tíe. Stárne. A stárne rychleji, ne stárnou jiní. Tahle práce hltá nervy.

Políbil enu na tvář.

Kdy přijde, neví.”

Nevím, holka, nevím. Odkud to mám vědět?”

Volha stála před domem a řidič byl sympatický mladý strámistr, který během jízdy bavil Sekáče anekdotami.

Kancelář plukovníka Smetáčka byla v tuto pozdně večerní dobu nejfrekventovanějím

místem v budově. U konferenčního stolu seděli náčelník kontrolní skupiny podplukovník Rybin, nadporučík Hofman ze zvlátního a major Pecka, náčelník technického oddělení.

Sekáč zjistil, e přiel rovnou doprostřed runého rozhovoru.

Kdy vstoupil, vichni ztichli.

Podívali se na něho.

Major nervózně přelápl.

Podívej,” řekl bez dlouhých úvodů plukovník Smetáček a podal Sekáčovi list papíru, teď to rozifrovali…”

Vysílání radiocentrály CIA z Frankfurtu nad Mohanem ze 17.00 hodin dneního dne bylo podle vech předpokladů určeno agentovi, který procházel spisy československé

kontrarozvědky pod kódovým názvem SLITINA.

Radiogram zněl: Zásilka, dohodnutá ve Vídni, uloena u silnice 12 Praha-Plzeň. 500 m za loděnicemi odbočit vlevo, směr Karltejn. Po 30 m podjezd pod elez. tratí 1,5 m před koncem tunelu jamka překrytá drnem.

Tak tohle je pro SLITINU,” řekl Sekáč, kdy dočetl deifrovaný text. Vechno se shoduje. Vídeň, doba vysílání, ifra.”

Smetáček neměl rád kategorická stanoviska, Tentokrát vak se Sekáčem souhlasil.

Pro vás jedinečná ance. Taková se hned tak opakovat nebude. Jestli by se vůbec jetě kdy opakovala. SLITINU můeme zadret při činu. Ale musíme na to velmi opatrně.

SLITINA nesmí zavětřit ani zdálky, e ho někdo sleduje. Je taky dost moné, e si pro vybírání skrýe pole někoho jiného.

86

Uvědomte si, e z naí strany stačí malá chybička. Neznatelná. A můeme to zabalit.”

Tohle věděli vichni.

Nepředpokládám, e nás přeběhl. Major Sekáč, podplukovník Rybin a major Pecka,

okamitě vyjedete do terénu. Zjistíte operativní monosti. Od tohoto okamiku musí být místo pod naí kontrolou.”

Kdy vyjíděli ze dvora, připojil se k nim jetě jeden vůz.

,,Moji kluci,” vysvětlil Rybin. Pohlídají to, dokud nezřídíme nepřetritou kontrolu.”

Vozy se rychle propletly ulicemi, na nich u ztichl provoz. A pak před nimi leela noční krajina. S osamělými světélky v oknech domů, roztrouených v nevysokých stráních.

Temné lesy na pozadí hvězdnatého nebe a oblé kopce. Sekáč si pootevřel okénko. Do

nočního vzduchu, vonícího vlhkostí a hlínou, se míchal nahořklý pach průmyslového

smogu.

Kilometr za odbočkou zastavili.

Bezpečnostní vzdálenost se zdála podplukovníku Rybínovi, který byl v těchto otázkách odborník, dostatečná.

Akci řídil Sekáč.

Půjdeme si to prohlédnout,” obrátil se k Rybínovi. Soudruhu Pecko, tebe poprosím taky.”

Klenutí tunelu vracelo ozvuk jejich spěných kroků. Sekáčovi se zdálo, e slyí i tlukot vlastního srdce. Zhluboka nadechoval a vydechoval. Podplukovník Rybin, vyzbrojený

přenosnou minivysílačkou, zůstal venku před tunelem a sledoval okolí. Bylo v tuto dobu liduprázdné. Taky to tu u mohl vybrat, zvaoval vechny monosti Sekáč.

Mohl. Samozřejmě. Relace la do éteru v sedmnáct nula nula. V sedmnáct nula čtyři

skončila. Do sedmnácti nula devět ji opakovali. Nejpozději v sedmnáct třicet ji deifroval.

SLITINA není začátečník, ale zkuený agent, který má vysoký inteligenční kvocient a exaktně mu to myslí. Dovede si spočítat, e čím dřív mrtvou schránku vybere, tím mení nebezpečí mu hrozí. Přesto by zřejmě počkal do setmění. Řekněme do půl deváté. Jestli vyjel v půl deváté z Hanspaulky, pak tady mohl být něco po deváté. S obhlídkou, s

vyčkáváním a prověrkou místa… No v deset u zpátky v Praze. A my přijedeme k pěkně upravenému drnu.

Ovem v tom případě by u přila hláka ze sledovačky, která ho kontroluje v bydliti. e nepřila, je plus pro nás.

Podjezd nebyl dlouhý. Stěny prosákly vlhkostí a čpělo tu oním nezaměnitelným pachem eleznice, který měl Sekáč rád, protoe mu připomínal cesty k babičce na prázdniny. Jak je to dávno! Jene mozku neporučí, ten si jede po svém a přehrává ti v nejnevhodnějích chvílích nejnesmyslnějí představy, které se situací vůbec nesouvisejí.

Pár kroků před koncem podjezdu rostly trsy metlice. Kdy je prohmatávali, objevili skrý.

Moment,” eptl Pecka. Natáhl si rukavici a za chvíli drel v ruce kámen. Podivně lehký.

Z umělé pryskyřice,” vysvětlil Sekáčovi. Kdy se rozřízne, bude uvnitř speciálně jitěný balíček. V téhle kamuflái Američané v poslední době zásobují mrtvé schránky.” Pro Pecku to nebyla ádná novinka.

87

Dej to zpátky, jak to bylo. Co kdyby to někdo od nich jetě kontroloval.”

Sotva. Kdo to sem poloil, ten se tu hned tak neobjeví.”

Major Pecka poloil plastikový kámen přesně tak, jak jej ve skrýí objevil.

Venku u křiovatky je čekal podplukovník Rybin.

Vypadá to, e byl vude kolem čistý vzduch. Nai mládenci u si to tu pohlídají.”

Za osadou Rudná zastavili. Porada se odbývala v autě. Při cigaretách a kávě z termosky, kterou vzal s sebou prozíravý major Pecka.

Asi sto metrů od silnice na Karltejn je stavební skladitě. Opravovala se tam silnice a kdy práce skončily, zůstal tam nějaký materiál a maringotka. Odtamtud bychom mohli podjezd kontrolovat,” navrhl Rybin.

Je odtamtud vidět?”

No jistě. Nai kluci vás u celou dobu pozorovali. Byli se mnou ve spojení rádiem,”

ukázal na pouzdro v kapse saka. Teď budou z maringotky udrovat stálé spojení s

Prahou.”

Kadého, kdo se začne vrtat v mrtvé schránce, zadríte. A zadrení zadokumentujete.

Doufám, e jste na to vybaveni.”

Neděláme to poprvé,” ujistil ho Rybin. Dovedl si představit, jak Sekáčovi, odpovědnému za akci SLITINA, asi je.

****

Pomalu se rozednívalo.

Město vyplouvalo k novému dni pomalu. Obloha nad střechami zrůověla. První tramvaje zaskřípaly. Bylo slyet údery popelnic zvihaných odvozovými kontejnery. Pekárenské

dodávky rozváely čerstvý chléb a rohlíky. Před prodejnami rachotily přepravky s mlékem.

První chodci spěchali do práce. A Sekáč spolu s ostatními seděli v pracovně plukovníka Smetáčka. Čekal na ně. Věděli, e u spát nepůjdou.

Sekáč informoval náčelníka o celkové situaci v místě, Pecka o mrtvé schránce. Rybin podal zprávu o činnosti kontrolní skupiny.

Ta maringotka umoňuje nenápadné sledování. Je od ní vidět na vechny strany a není nápadná. Nic lepího tam kolem dokola není. Pojedu tam zpátky prověřit, zda mají

připravenou techniku a vecko, co je třeba. A jak to kolem vypadá za denního světla.”

Kdy se ohlásíte s výsledky?”

V poledne,” řekl podplukovník Rybin zcela civilně. Tedy,” dodal předpisově, ve dvanáct nula nula.”

Páni, vám to trvá, pomyslel si Sekáč. On asi na vás SLITINA bude čekat! Musel by být padlý na hlavu. Třeba se vůbec neobjeví. Víme, kde má schránku. Víme, e mu ji naplnili.

Ale nevíme, co mu řekl jeho řídící orgán o způsobu, jakým ji má vybrat. Ná předpoklad, e čím dřív, tím lépe, nevyel. e by v tom byla nějaká finta? Kdyby si člověk mohl aspoň zapálit. Čert aby vzal tyhle polepené kuřáky.

Vím, e na vás je vdycky spolehnutí. Ve dvanáct čekám,” připomněl Smetáček a Rybin s Peckou se mohli vzdálit.

A přijde prokurátor do práce,” obrátil se Smetáček na Sekáče, projednám s ním, aby dal souhlas k zadrení Růičky, jakmile zjistíme, e vytáhl zásilku z mrtvé schránky.

88

Dokumentaci mají vyetřováci. Předal jsem jim ji s tím, e dostanou návtěvu. A vzácnou.

Tak chci, aby měli trochu předstih.”

Sekáč přikývl. Potlačil zívnutí. Potřeboval by se najíst. Hlad mu kroutil ústroby. V aludku hrála krundavá, jak říkávala Sekáčova babička. Spát u nepůjde. Pozdní spánek je

horí, ne ádný spánek. To věděl z dlouholeté zkuenosti.

Vůz tě hodí domů. Vezmi si věci na výlet. Moná, e bude mimo Prahu i několik dnů.

Nevíme, kdy se SLITINA uráčí zásilku vyzvednout.”

A jestli vůbec. 

Jak to myslí?”

Sekáč se svěřil se svými pochybnostmi. Po dlouhé době na sebe hleděli důvěrně jako

kdysi dávno.

Člověče, jestli má pravdu ..povzdechl plukovník a zakroutil hlavou.

Ani neví, jak rád bych se mýlil..

Vdycky ti přeju jen dobrý. Ale teď bych chtěl, abys byl vedle a pořádně vedle. Zatím nám nezbývá, ne čekat. A kontrolovat SLITINU velice opatrně.

Jistě. Kdoví, jestli si ho Američané nejistí kontrasledovačkou.

Právě. Take jedeme dál. Smetáček se usmál a poklepal Sekáče po rameni. Dej se

doma do figury. A na to. Akci má na triku ty. Ví, co to znamená. Nikdo dalí o ní nesmí vědět. Ani ten tvůj Weber. I kdy je mi kluka trochu líto.

Weber mi to nikdy neodpustí.

Prosím tě, napi mu prostě vzkaz, e akce SLITINA je a na dalí zastavena a e jsi musel narychlo mimo Prahu. A kdyby se kolem SLITINY něco dělo, nesmí podniknout nic, ale vůbec nic, bez mého výslovného povolení.

Jasné, soudruhu náčelníku.

****

V maringotce bylo sotva k vydrení. Smaili se v ní u druhý den. Major Sekáč a skupina spolupracovníků podplukovníka Rybina. Nesměli větrat. Neměli si na čem uvařit kávu. Tu zatracenou černou vodu z termosky, která je jednou nesnesitelně horká a jindy odporně studená, čpí korkem a jetě čímsi těko popsatelným, nemohli u ani cítit.

Stejně jako patiky z konzervy, studený lančmít a vechno, čím si čas od času spí kazili zaívání, ne zaháněli hlad.

V noci vycházeli do odkrytého prostoru. A zase. Ani luka. Skrývali se za křovíčky a terénními vlnami. A ve dne znova do maringotky, která měla být prázdná a proto jako prázdná musela zvenčí vypadat. Hrůza domyslet, kdyby je SLITINA zahlédl. A co

SLITINA. Stačil by trochu zvědavý chodec, aby zburcoval kdekoho. Kdy měli dlouhou

chvíli, propočítávali časové údaje. Propočetli je snad u stokrát.

Pracovníci podplukovníka Rybina upřesnili některé údaje a vyvrátili Sekáčovy obavy.

Alespoň do jisté míry.

Včerejího dne mohl SLITINA přijmout relaci nejdříve v 17.00. Při ranní relaci byla doma jeho manelka. Pak doprovázel syna do koly. Hodiny ukazovaly 7.30.

91

Ve 13.00 byl na schůzi, která projednávala zásady organizace nové laboratoře. Zprávu tedy přijal v 17.00. S manelkou a se synem odjel v 17.20 do města. Vrátil se ve 20.15.

Teprve potom mohl zprávu deifrovat. Od 21.00 včerejího dne je mrtvá schránka pod

kontrolou…

Udělali, co se dalo. V ohradě čekala dvoučlenná hlídka, která měla zadret kohokoli, kdo se dotkne mrtvé schránky. Rybínovi technici umístili k mrtvé schránce elektronické čidlo.

Kdokoli by se dotkl imitace nebo ji chtěl ze země vyjmout, uvedl by do chodu signální zařízení a v maringotce by se na panelu rozsvítilo červené světlo. Bylo to maximum, co mohli udělat, ale přece jen, náhoda je náhoda. Technika, i ta nejlepí, můe selhat. Proto se museli spoléhat předevím sami na sebe.

Uplynulo 48 hodin marného čekání, během něho okolí elezničního nadjezdu

nezůstávalo ve vzduchoprázdnu. Museli eliminovat několik osob. Potovní doručovatelku, projídějící na kole. Houf dětí, spěchajících do koly a zase se vracejících domů. Babku, táhnoucí vozík s trávou.

Teprve třetího dne se objekt SLITINA neobjevil v ústavu. Ohlásil, e bude pracovat doma.

Ve 14.01 kontrola z okolí vily hlásila: Nasedl do svého auta. Fiat polski, modrá barva es pé zet..

Z centra vyvolali zprávu do maringotky.

Neuplynulo ani dvacet minut.

Vyjel na výpadovku směrem Chráany. Záhy po té se ozvala hlídka v Rudné. Průjezd, směr Beroun!”

SLITINA projel Loděnicemi. Odbočka na Karltejn jakoby pro něho neexistovala.

Pokračoval dál na Beroun. e by planý poplach?

Sekáč zůstával klidný.

Vak on se nám vrátí. Tohle je jasná prověrka operativního prostoru.

Neučili ho to patně.

Sami nechodili do patný koly. Tak proč by měli patně učit své agenty,” zareagoval Sekáč. Nikdy se nechtěl vyjadřovat přezíravě o protivníkovi.

Uplynulo pět minut. Táhly se nekonečně. SLITINA dojel před Beroun, obrátil se a pomalu se vracel zpět ku Praze. Odbočil před Loděnicemi.

V maringotce se ozval jeden z Rybinových operativců: A máme ho na lopatě.”

Jene neměli.

SLITINA projel pod elezničním podjezdem. Nezastavil. Ani dokonce nepřibrzdil. Jel

rychlostí, jakou mu dovolovala vozovka.

Pokračuje dál,ozvalo se z vysílačky. Míří na Kozolupy.

Dál u pod kontrolou nebyl. Ale z toho, co věděli nebo alespoň důvodně předpokládali, to jetě vůbec nic neznamenalo. Rybin rozkázal vem skupinám, aby okamitě hlásily,

jakmile by se SLITINA objevil v jejich prostoru. Čekali.

Po hodině se ozvalo hláení, které Rybina i jeho spolupracovníky přinejmením

překvapilo. SLITINA se objevil ze směru, z něho ho nejméně čekali. Vynořil se u

Barrandovské jámy, ale přijel od Bobovic, kde podle vech předpokladů neměl vůbec co dělat. Zdálo se, e v SLITINOVĚ případě u neplatí ádné logické předpoklady.

92

elezniční podjezd projel tentokrát velmi pomalu. Doslova krokem. Naměřili mu rychlost pět a půl kilometru v hodině. Kdy se vůz vynořil z podjezdu, řidič přidal plyn, vyjel na hlavní silnici a rychle pokračoval k Praze. Zastavil u vily. Odvezl auto do garáe a gará zamkl. Pak se chvilku potuloval po zahradě. Prohlíel si těpy. Nakonec veel do domu.

,,A konec, komentovali to v maringotce.

Vypadá to, e dneska u nevyleze,” řekl Rybin.

Nevyleze, nevyleze. Je opatrný. Člověče, já mám takový svědění, e SLITINA nám dá

jetě moc zabrat, netajil se obavami Sekáč.

Hele, ber to s přehledem. Potrápit, jo potrápit můe, ale e nakonec půjde, kam patří, to ti dám třeba písemně.”

Sekáč souhlasně přikývl. Logicky vzato, měl by se SLITINA objevit. Kdy agent začne akci, obyčejně ji dokončí. Leda, e by ho něco vyplailo. Neudělali jsme někde chybu?

Jak to můu vědět! A kdo ji udělal? Kadý by se duoval, e on nic. Bodej, do průvihu se nikomu nechce. Zvlá v akci takové důleitosti. Sekáč věděl od Smetáčka, komu a se podávají o celé operaci přehledná hláení.

Mohli udělat chybu? Rybínovi mládenci jsou zkuení. I kdy v tomhle řemesle proti chybě není nikdo pojitěn. To je stará pravda.

Čas teď hraje proti SLITINOVI A tedy pro ně. Čím delí je doba, po kterou je mrtvá

schránka naplněna, tím více roste riziko prozrazení. Zásilku by mohl objevit náhodně leckdo. Třeba i ta babka, co chodí vyínat trávu na elezničním náspu.

Sekáč s Rybínem dospěli k názoru, e se SLITINA po předběné prohlídce terénu mohl

rozhodnout vybrat mrtvou schránku nejspí v noci. Proto vyhlásili vem hlídkám na noc nejvyí stupeň pohotovosti.

Vysílačkou se Sekáč spojil se Smetáčkem. Plukovník byl stejného názoru. Čas jim začal hrát do rukou a pracuje proti SLITINOVÍ.

K večeru se situace změnila. Vlastně na tom nebylo nic dramatického. Prostá, obyčejná záleitost, kterou snad ani člověk nezaznamená. V podvečer přijeli do ulice Na Ladách rodiče Růičkovy manelky. Naloili vnuka a dceru a odjeli do rodinného domku nedaleko za Prahou. Růička-SLITINA teď zůstal doma sám.

Počkal a po patnácti minutách odemkl gará. To u se stmívalo. SLITINA vyvezl auto na ulici. Pečlivě zamkl a vyjel. Ne vak daleko. V paralelní Meníkovské, která se od ulice Na Ladách lií asi tak jako dvě dvojčata, zastavil a vrátil se zpátky domů.

Teď u i v maringotce tuili, e něco přijde. Co? To se mohli pouze dohadovat. Pět minut po deváté večerní, tedy v 21.05 zhaslo v bytě Růičkových světlo. SLITINA se objevil na schůdcích. V ruce nevelkou aktovku, chvíli se rozhlíel. Pak zamířil do Meníkovské.

Nastartoval svůj fiat polski a vyjel směrem do centra.

I kdy to nebyla nejkratí cesta k podjezdu u trati za Loděnicemi, byl Sekáč přesvědčen: SLITINA jde do akce.

Loděnicemi projel, jak hlásila hlídka, ve 22.25, a za několik minut se světla jeho vozu objevila blízko odbočky na Karltejn.

Tak připravit,” řekl major Sekáč.

Operátor u vysílačky opakoval: Vem v prostoru, připravit!”

93

SLITINA zabrzdil, zhasl světla a zůstal stát kousek za podjezdem, na pravé straně silnice.

Sledovali ho v infračervených dalekohledech, jak si opatrně prohlíí okolí. Uplynula minuta. Druhá. Pak se SLITINA obrátil a spěchal do podjezdu.

Mezitím se hlídka z ohrady přesunula k jeho vozu.

Čekalo se na signál.

V maringotce panovalo napjaté ticho. Major Sekáč si náhle uvědomil, e podvědomě

zadruje dech. Jakoby nechtěl ničím, nejmením zvukem, sebenepatrnějím pohybem

vyplait toho, na koho tak dlouho čekali.

A tu se rozsvítilo červené signální světlo.

SLITINA se vztyčil s umělým kamenem v ruce. Vtom ho oslnilo světlo fotoblesku.

Cvičené pae ho uchopily. Pouta klapla na zápěstích a naprosto klidný hlas mu oznámil předepsanou formulí, e je jménem zákona zatčen. Z rukou mu prsty oblečené do

chirurgických rukavic vzaly kámen z umělé pryskyřice a aktovku. Odváděli ho k ohradě, kam přijede pohotovostní vůz. Jetě si nestačil uvědomit, co se vlastně stalo. Tak, jako si zraněný člověk hned neuvědomí bolest.

,,Okamik,” zastavil se teď u nikoli SLITINA, ale mu občanským jménem Karel Růička.

Nechal jsem tam své auto.” To slovo své zdůraznil.

Převezou ho. Nebojte se,” odpověděl mu major Sekáč, ale myslím, e ho teď delí dobu nebudete potřebovat.”

Konec