Rozhodnutí majora Lamače - Josef Milec

Motorový vláček houkal na kadém přejezdu.

Spáče v rohu prázdného vagónu, s přehozeným vojenským plátěm přes obličej, to

neruilo. Snil znovu svou nedávnou proitou skutečnost.

Vyrovnané řady nových poručíků na nástupiti koly. Táta na tribuně mezi hosty. Ná táta!

Myslivecký plnovous má ji trochu proedivělý, ale partyzánská hvězda na lesácké uniformě jakoby omlazovala. Kde asi stojí llonka? Jistě zde někde je, i kdy se s ní jetě od rána nemohl setkat.

Peter-lotor, drádívala.

Učitelka-mučitelka,” oplácel jí on.

Konečně: Rozchod!

Táto, to je llonka.

Dobrý den.

Dobrý den, - to ale mamince Lamačové nestačí. Několika dobře mířenými otázkami spěje

za poznáním. Studentka pedagogické fakulty,… jetě rok … pak někam učit… áno,

Slovenka…

Tak to budete učit na Slovensku, e?

Prečo? Otecko je z Čiech, móem hovori aj česky.

Prosím vás, ne, raději slovensky, prosí otec. Vzpomínka na partyzánského velitele ho

přiměla, e poprosil dívku dále vitořit měkkou sloventinou.

Ale maminka se svým průzkumem jetě není hotová. Sluí to Petříčkovi v uniformě, co

říkáte, slečno?

Hej, varný poručík je ná Peter, směje se llonka, která pochopila nesloitou taktiku

maminky.

Maminka Lamačová také pochopila! Ná Peter! Tátův, mámin a můj, llončin.

Poručík se usmál a s trochou trpkosti si pomyslel: ono je to, maminko moje milá, jinak. My jsme si jetě nedali ani pusu. Kamarádka? No snad trochu více, vdy jsme spolu trávili pomalu kadou volnou hodinu. Petr se bál jejího záhadného úsměvu, její jakési neznámé

převahy.

Armádo, jízdenky! Soudruhu poručíku!

Zde! Co, co je ..

Čísi ruka odhrnula plá. Světlo bodlo poručíka do očí.

Starí ena v elezničářské uniformě se na Lamače usmívala. Pak se posadila naproti na

lavici a pozorovala poručíka, který nervózně hledal náprsní taku s doklady.

Jen nespěchejte, soudruhu poručíku, do Zhůří je času dost.

Jak víte, e do Zhůří…

5

A kam jinam? S dvěma kufry, zvedla oči na polici nad sedadlem. Budou vás na nádraí

čekat? dodala a vrátila Lamačovi jízdenku. Do kasáren to je daleko a do kopce.

Co vy vechno nevíte!

Mám mue vojáka. Slouí ve Zhůří ji sedmnáct let…

Lamač oil. Jaké to tam je?

Asi jako vude jinde. Jenom kraj je drsnějí. To víte, umava … ale hezky, pokud nejste z velkoměsta a máte rád přírodu…

Ne, z velkoměsta nejsem, spí naopak, zamyleně řekl poručík a vzpomněl si na rodnou

hájenku. Pak se spolu mlčky dívali z okna. Horský kraj, zalévaný srpnovým sluncem,

definoval před hrkotavým vláčkem. Sytě zelenou paseku střeil mohutný smrk. Na okraji

lesa se bělal zástup bříz. Potok běel horempádem s vláčkem a obtékal ho hned z jedné,

hned z druhé strany. Jeřabina, bohatá jetě růovými plody, se hluboce skláněla nad

horskou cestou.

Červenobílá turistická značka zvala na výlet do svahu, jeho hřbet se ztrácel v moři oblohy.

Horské chalupy svítily do kraje otevřenými okny. Mladý přísluník Pohraniční stráe se

psem moudře čekajícím na přejezdu dával tuiti blízkost státní hranice.

Průvodčí bezděčně okouzlovala Lamače líbeznou českostí místních názvů osad a kopců:

Královský hvozd, Kníecí dvůr, Stráitě.

A na druhé straně: Tok, Slučí tah, U zlatého stolečku ..,

Před nádraím stál otlučený terénní GAZ.

Ano, vracíme se do kasáren, jenom čekám na soudruha nadpraporčíka… je u vlaku . 

Řidič si zvědavě prohlíel poručíka, který nebyl o mnoho starí, ne on sám,

Já jsem Dorňák, nadpraporčík Dorňák. Franto, nalo ty kufry! Nevojensky nařídil

nadpraporčík řidičovi. ena mě na vás upozornila … abych vám neujel. Máte těstí, často sem nejezdíme.

Vůz se vymotal z úzkých uliček starobylého městečka a rozběhl se do táhlého kopce.

Kasárna se poručíkovi objevila a v poslední chvíli za oponou vzrostlých smrků. Dozorčí

útvaru si zvědavě prohlédl nového poručíka a zařídil vechno potřebné. Můete hned zajít k veliteli pluku, ví o vás.

Soudruhu majore, poručík Lamač, hlásím nástup sluby..

Vítám vás, soudruhu poručíku, ale slouit u nás nebudete, bohuel. Lamač se podíval

překvapeně na mladého velitele pluku.

6

Na mne se nedívejte, já za nic nemohu, volali z divize, e kádrovák si to snad popletl nebo co, prostě máte se tam hlásit u náčelníka tábu. Snad je to dočasné, bude záleet také na vás…

Poručík stál nerozhodně před velitelem pluku, který si ho se zájmem prohlíel. No co,

budete blíe k .vrchnosti’. U nás to není lehké. To víte, pohraniční pluk, lesy, na čáru pár kilometrů Mně ale říkali, jetě ve kole…a rozkaz mám také sem, do Zhůří..

To nic, na to si zvyknete, to se na vojně stává.

To mám jako hned … zpátky vlakem ..

Ne, na divizi odjídí kurýr, sveze vás v gazu. Náčelník tábu ho zdrel. Kvůli vám. Čeká na vás u dozorčího pluku. Tak se tam mějte…a kdyby se vám tam nelíbilo, tak se vrate!

dodal poněkud ironicky velitel pluku a podal mladému poručíkovi ruku.

Velitelství bylo umístěno v krajském městě. Za necelou hodinu vozidlo zastavilo před

budovou.

Náčelník tábu divize oznámil poručíkovi Lamačovi, e velitel divize rozhodl změnit jeho

původní zařazení a ustanovit ho do funkce velitele provozní roty.

Ale já nevím, co to je za funkci, nebyl jsem kolen … 

Kdybyste, soudruhu poručíku, věděl, na co já jsem vechno nebyl kolený, to byste se

divil…Nebojte se, budete několik týdnů pracovat společné se starým velitelem roty, velice zkueným majorem, on vám vechno vysvětlí. Pozítří jedeme na cvičení, vechno uvidíte v praxi, učte s e . .

****

Mladý srneček, který dokončoval na palouku snídani, prudce zvedl hlavu. Několik vteřin stál

nehnutě, jenom slechy se mu neznatelně pohybovaly a třídily zvuky.

Pak si jetě jednou utípl trs zelené jeteliny a odskočil do lesa.

Zastavili na nevelké mýtině. S povzdechem člověka, kterého vyruili z odpočinku, vystoupil nemladý major. Rozhlédl se kolem sebe, sáhl do kapsy pro cigarety a zápalky a rozvánými pohyby si zapálil. Pak se podíval na hodinky a křikl do vozu:

Tady to bude! Polezte ven!

Z vozu vystoupil řidič, na první pohled sympatický, i kdy trochu frajerský svobodník. Za ním poručík Lamač.

V tom okamiku se a dosud harmonický dojem z celé scény poruil.

7

Jeho polní uniforma, boty a zejména sluební pás nejen e byly nové, neopotřebené. Ale

na rozdíl od majorovy výstroje nepřilehly k tělu, trčely jakoby na vechny strany.

Major letmo sklouzl pohledem po poručíkovi. Lehce se pousmál, pohlédl znovu na hodinky

a řekl: Času je dost, něco sníme.

Řidič souhlasně přikývl a poloil na kapotu vozidla monu. Vybalil z ní načatý bochník

chleba, na palíky nakrájený salám, několik pomačkaných trojúhelníčků sýra a stejně

pomačkaný kus másla.

Major sáhl do kapsy pro nů, otevřel jej, střenku otřel, bůhví proč, o nohavici stejnokroje a nakrájel neúhledné krajíce chleba. Beze slov si jeden krajíc namazal máslem, se zjevnou nedůvěrou vzal do ruky sýr, ale zase jej odhodil na kapotu vozidla, sedl na pařez a pomalu, rozváně krájel salám a chleba a stejně rozváně jedl.

Lamač stál opřen o vozidlo a pozoroval les. Teprve na pobídnutí sáhl po chlebu a salámu a začal také jíst.

Sedni si, poručíku, a se ti jídlo nevrazí do nohou! Lamač se posadil. Přestoe měl hlad, nechutnalo mu. Byl nervózní.

Poprvé byl na průzkumu velitelského stanovitě divize.

I kdy věděl, e major je zkueným velitelem roty a e ji několik let vykonává funkci, na kterou byl on, novopečený absolvent učilitě ustanoven před několika dny, kadou chvíli pohlíel na hodinky. V duchu se divil, jak to chce major stihnout.

Kdy jetě za tmy odjíděli z předchozího stanovitě, táb divize ji začal svinovat

pracovitě a připravovat se k přesunu na místo, jeho průzkum prováděla jejich tříčlenná

skupina. Podle názoru poručíka bylo nutno co nejvíce spěchat. I kdy neměl ádné

zkuenosti, zdálo se mu nemoné najít v krátké době místo pro vechna vozidla tábu,

vytyčit komunikace a vykonat vechnu tu práci, která je potřebná pro rychlé rozvinutí tábu.

Několikrát si pečlivě prostudoval schéma rozvinutí polního velitelského stanovitě. Náčelník tábu mu oznámil, e major odchází z funkce a on ji bude vykonávat místo něho. Měl v hlavě pořádný chaos, kdy viděl táb rozvinutý na předcházejících stanovitích. Teorie jeho schématu jenom málo odpovídala skutečnosti.

Cvičení trvalo ji pět dnů a podle neoficiálních, ale vdy v podobných případech

věrohodných zpráv, mělo dnes skončit.

Major mlčky dojedl. Pivo by to chtělo, pivo, prohodil, kdy zavíral kapesní nů, který zase očistil o kalhoty stejnokroje.

8

A podíval se trochu vyzývavě, trochu tázavě na řidiče.

,,Byla by limča, odpověděl svobodník.

Ehm, zamručel major způsobem, který nenechal jeho společníky na pochybách, jaký má

názor na vechny limonády světa. Přesto vak vzal od svobodníka láhev a se zřejmou

nechutí si trochu barevné tekutiny nalil do úst.

A jde se na věc!

To ji řidič skládal z auta na zem plechové tabulky popsané čísly a písmeny, dřevěnou

bednu s hřebíky, kladivo, směrové ipky a kotouč bílého vytyčovacího tkalounu.

Poručík vytáhl z kapsy náčrt schématického rozmístění tábu. Major zahlédl papír v jeho

ruce a jenom se pousmál. Vzal bedýnku s hřebíky. Řidič si mlčky naloil do náruče značky.

Po několika krocích ukázal major na strom, a ani by se obracel ke komukoliv z průzkumné

skupiny, řekl: H 4.

Řidič nael tabulku a poručík ji připevnil na strom.

Jenom málokdy se major zdroval tím, e odkráčel plochu, na které měl stát tábní autobus nebo jiné vozidlo. Neomylně určoval stanovitě dalích pracovi tábu.

Za necelou půlhodinu byla zaraena do země poslední značka se směrovkou, která

určovala způsob cirkulace vozidel na úzkých polních cestách. Poručík s obdivem pozoroval

majorovu jistou práci.

Kdy se vrátili k vozidlu, slunce ji proráelo řídký les. Znatelně se oteplilo. Svěí mech lákal k posezení. Major odhodil propocenou čepici, odloil blůzu a s rozkoí se natáhl.

,,Tak dnes to mám naposled, poručíku, řekl s trochou nostalgie v hlase a zapaloval si dalí pomačkanou cigaretu. Poručík přeběhl zrakem stromy, na kterých prosvěcovaly plechové, bíle natřené a místy ji dosti odřené značky.

,,Měly by se znovu natřít, prohodil.

To jo, řekl major. Ale to u čeká vás. Budete mít monost.

Proč odcházíte z funkce? osmělil se Lamač.

A budete velitelem roty osm let, nebudete klást podobné otázky, odsekl major, ale bylo cítit, e se na poručíka nezlobí.

Ale to vy, inenýr a vysokokolák, nebudete, pokračoval za dva tři roky vás polou znovu do koly a potom začnete dělat kariéru. To jenom nám, starým ujel autobus. A také se nám nechtělo. Na okresní vojenské správě se to dá do důchodu vydret. Revma je třeba vyléčit, s maminkou zajít častěji do kina, děcka vzít jaksepatří na povel.

9

A pak ji mlčeli. Řidič spal na zadních sedadlech v autě. Poručík seděl opřený o strom a

vzpomínal na kamarády z učilitě. Major zamyleně kouřil jednu cigaretu za druhou.

U jedou! Zvedl náhle hlavu. Poručík nic neslyel. Z provozu několik set metrů vzdálené okresní silnice se dalo těko usoudit, e se blíí vojenská kolona. Přesto se vak za několik minut objevil mezi stromy terénní gazík.

Major si utáhl sluební pás a el vozidlu naproti. Náčelník operačního oddělení divize mávl rukou nad majorovou snahou podat předepsané vojenské hláení. Pouze se zeptal: Hotovo?

Hotovo.

Za pět minut jsou zde. Velitel přijede poslední, připravuje si doklad na starém VS. Jasné?

Jasné, stejně lakonicky pronesl major a otočil se k poručíkovi.

Jděte támhle na kraj nízkého lesa a poutějte mi sem vozidla jednotlivě. A poslední

zajede, puste dalí. Jinak mi z toho řidiči udělají bordel!

Kolona se přibliovala. tábní autobusy se jako koráby pomalu prodíraly po nerovné lesní

cestě a ohýbaly větve smrků. Řidiči se zarudlýma očima od nevyspáni, se sputěnými skly

oken popojíděli ke stanoviti poručíka. Hlavy důstojníků, kteří seděli vedle řidičů, se v polospánku kolébaly ze strany na stranu. Zvuk nákladních tater, které uzavíraly kolonu, se hlubokým bručením ozýval z hloubky lesa. Se zvonivým zvukem vysokoobrátkového motoru přejela stařičká sanitka. Prach stejnoměrnou vrstvou pokrýval vozidla i lidi.

V lese to vřelo. Ozývalo se zatloukání stanových kůlů. Důstojníci zaváděli vozidla na

vyznačená stanovitě. Pilní spojaři běhali od vozidla k vozidlu a kleli na řidiče, kteří jim občas strhli nataené linky. U bočních stěn tábních autobusů se objevily první stanové přístřeky, odkud se začaly ozývat volací znaky podřízených tábů, s nimi se navazovalo

spojení. V hloubce lesa se mihla postava kuchaře. Občas zaduněl úder nárazníku o strom,

pak obyčejně následovalo zaklení. Řidiči plhali na střechy autobusů a natahovali

maskovací sítě. Les zněl hlasy lidí, zvuky motorů a elektrocentrál.

Na cestě se objevila volha velitele divize. Sedadlo vedle řidiče, odvěké křeslo pobočníků, bylo prázdné. Na zadním sedadle prohlíel velitel divize dokumenty. Mapu měl přehozenou přes přední sedadlo.

10

Kdy vůz dojel na úroveň poručíka, zastavil. Velitel pozval Lamače pokynem ruky k sobě.

Zaveďte mě na pracovitě, soudruhu poručíku! Lamač pozdravil, zapomněl odpovědět

vojenským provedu a rozběhl se před volhou.

Posaďte se do vozu, nařídil velitel. Pobočník musel odejet do posádky, pro dneek ho

nahradíte.

Velitel si prohlédl několik nejbliích pracovi tábu, Lamač zatím upevnil na pracovní

desku velitelovu mapu a posadil se do rohu autobusu.

Vstoupil náčelník tábu. Volali z ředitelství cvičení. Soudruh generál přijede v 10.00 a vyslechne doklady. Připraveni mají být vichni.

To nám mnoho času nezbývá, povzdechl velitel divize.

A kdy jsme ho měli? Zasmál se náčelník tábu, dávný velitelův spolupracovník.

Má pravdu.

Které náčelníky budete potřebovat k přípravě vaeho dokladu?

Průzkumníka, dělostřelce a technika. A pohlídej, a je hotová mapa. Jetě se na ni

podívám.

Bude, soudruhu veliteli, spolehněte se.”

táb il navyklým rytmem. Z autobusů a přístřeků se ozývaly telefonické hovory, ifranti přináeli zprávy a náčelník tábu po přečtení určoval jejich adresáty a způsob vyřízení.

Dělostřelci dokončovali výpočty.

Předchozí únava se projevovala. Alespoň na několik minut si opřít hlavu o chladivý plech

vozidla. Na několik okamiků zavřít oči. Čas je vak neúprosný. Jetě jednou prověřit

správnost propočtů poměru sil. Jetě zavolat enistům a upřesnit otázky součinnosti. Jetě získat údaje o sousedech. Jetě znovu upřesnit zákres na mapě. Jetě je třeba, jetě je třeba…

Náčelník operačního oddělení odhazuje tuku s vypotřebovanou náplní. Dělostřelec

přeměřuje vzdálenost od palebných postavení do cíle. enista více leí ne klečí u

spodního okraje mapy a zakresluje poslední údaj. Kreslič dokončuje nápis na mapě a

pečlivě střeí lahvičku s tuí.

Jako vosy na bonbónu - napadne velitele divize, který nikým nepozorován vstoupil za nimi do přístřeku. Je to dobrý kolektiv, pomyslí si a obratně, aby nepřekáel, srovnává údaje na mapě se svými dokumenty.

Generál odjel z ředitelství cvičení před 10 minutami, hlásí operační dozorčí. Pohled na hodinky a porovnání vzdálenosti ředitelství cvičení od velitelského stanovitě divize.

11

Nejdéle za půl hodiny je zde.

Dokončete mapu a shromáděte náčelníky, nařizuje velitel divize.

Jetě jednou si zopakovat základní údaje, jetě jednou nahlédnout do mapy a přesvědčit

se, zda jsou vichni na svých místech. Jetě jednou si omýt obličej vodou a jetě jednu

cigaretu vykouřit. Jetě naposled zmobilizovat mozek, který odmítá přijímat dalí informace i vydávat informace v něm uloené. Jetě chvíli vydret!

****

Konec cvičení. Jede se domů. Vechno je za námi.

Kdepak vechno! Zpracovat rozkaz pro přesun do posádky. Postarat se o jeho bezpečnost.

Budeme se přesunovat v noci a řidiči jsou unaveni. Je nutné zabezpečit, aby se několik

hodin vyspali. A velitelé vozů budou přece tití důstojníci, kteří také ji několik nocí nespali.

Vechno je třeba promyslet. Jetě jednou je třeba zmobilizovat vůli lidí.

Likviduje se velitelské stanovitě. Major toho ji zail! Kolikrát se musel vracet z posádky zpět do lesa a hledat ve spěchu pohozené věci.

Ne, poručíku, my spěchat nebudeme! rozhoduje klidně. ,,Počkáme, a vichni odjedou.

Zařiďte, aby zde zůstala jedna maina, prázdná nebo poloprázdná.

Pak pomalu, za denního světla prohlédnout celý prostor, s hajným projít les, po dobrém ho přimět, aby neviděl, co vidět nemusí. Jsou to rozumní lidé, zvlátě ti staří, kteří rádi vzpomenou na své dávné a ji tak neskutečné vojančení.

Poručík pozoruje zkueného majora, představitele generace správců tábů, výzbrojářů a

týlařů i dalích nenápadných pracovníků nejniích velitelství a tábu, kteří v padesátých letech na výzvu strany přili do armády, zestárli a někteří z nich dosáhli hodností majorů, v lepím případě podplukovníků.

Major zamyleně prochází lesem. Tam sebere orientační tabulku, tam namotá na loket kus

zapomenuté telefonní linky. Chodí pomalým krokem mezi stromy. Loučí se s polní slubou,

loučí se s kusem svého ivota.

Zítra svlékne a odevzdá polní stejnokroj, s péčí dobrého hospodáře očistí,,kanady a

rozloučí se se soudruhy. Půjde dělat nenápadnou práci na okresní vojenskou správu.

12

Bude se mu stýskat. A uslyí jednou v noci pobíhat po ulici spojky svolávající vojáky k

dalímu cvičení, uvědomí si s lítostí, e jeho se to netýká. Zapálí si u okna cigaretu a bude myslet moná na mladého poručíka, který v nočním eru nakládá hospodářství správce tábu.

****

Poručík Lamač! Poručík Lamač! ozývá se volání dozorčího ubytovny.

Co mi chcete? vystrčil Lamač namydlenou tvář ze dveří společné umývárny na

posádkové ubytovně,

Máte se hlásit v osm nula nula u velitele divize!

My se vlastně známe, soudruhu poručíku, e ano, začal plukovník. Jak se vám líbilo

cvičení?

Bylo zajímavé, viděl jsem je poprvé, soudruhu plukovníku.

,Take jste s novou funkcí spokojen, tak tomu mám rozumět? Lamač mlčel. Nechtěl svůj

názor plukovníkovi otevřeně říci. Byl si vědom toho, e musí slouit tam, kam ho určí. U ve kole jim to často zdůrazňovali. Proto raději mlčel.

Posudky a hodnocení ze koly máte velmi dobré. Potřebuji pobočníka. Co byste říkal

takové funkci?

Pobočník velitele divize! To bych s nim jezdil v jeho volze, otvíral mu dveře, snad vařil i kafe … To ne!

Soudruhu plukovníku, já bych r a d ě j i … 

 … zůstal na rotě?

Ne, soudruhu plukovníku. Chtěl bych velet četě.

Velet četě? To jste mě překvapil. Ale tady v posádce taková funkce není volná.

A nemohl bych ve Zhůří?

Ale, ale! Vdy jste se tam ani neotočil. U pluku to není lehké. Zvlátě ne ve Zhůří. Státní hranice, nepřetritá bojová pohotovost. Kasárna jsou od města daleko.

Přesto bych raději tam, nebo někde jinde, ale u bojové č e t y …

Velitel divize se zamyslel. Vlastně máte pravdu, Lamači. Polu vás zpět do Zhůří.

Zanedlouho jel Lamač znovu hrkotavým vláčkem do Zhůří, znovu hlásil příchod u velitele

pluku.

Převezmete velení třetí čety druhé motostřelecké roty. Velitelem roty je nadporučík

 r á m e k … no, vak ho poznáte … 

1 3

Lamač vycítil, e za pomlčkami velitele pluku zůstalo něco nevysloveného. Ostatní vám

řekne kapitán Kubát, velitel prvního praporu. U b yt o v á n í … jídelna … Prohlédněte si síň tradic. Hodně zdaru, soudruhu poručíku . . N e t r v a l o to ani čtvrt hodiny.

Třetí četa druhé roty. Kdo to je? Třicet mladých chlapců ve stejnokrojích. Jak a o čem

přemýlejí, kde vyrůstali, jaká vykonávali v civilu zaměstnání, jak mladého poručíka při—

jmou? A jak on má začít?

Nadporučík rámek se nervózně přehraboval ve stole. Jo, to jste vy, ano Lamač, volali mi z praporu . . Ú z k á studená ruka, roztěkaný pohled.

Nemám mnoho času, pojďme na to. Vak se blíe poznáme, a se vyhrabu z toho

zmatku.

Četa stála nastoupena před budovou.

Soudruhu nadporučíku, velitel čety poručík Hon. Četa nastoupila na vá rozkaz.

Soudruzi! Poručík Hon, vá dosavadní velitel, odchází na jinou funkci. Četě bude velet

poručík… poručík . . n e r v ó z ní pokubnutí rameny.

Lamač, polohlasně napověděl Petr.

 .. . poručík Lamač. Tak a je vechno v pořádku, a . .. a proud bezobsaných vět se řinul z nadporučíkových úst.

Poručík Hon nezúčastněně naslouchal. Konečně vypadnu. A si zkusí nový b a  a n t … a podíval se bokem na Lamače. Má v hlavě asi plno ideálů… také jsem je měl, před dvěma roky. Na technické skupině pluku to určitě budu mít klidnějí…

Nadporučík se uprostřed věty podíval na hodinky. Tak, jak jsem řekl! A odeel zpět do

budovy.

Četa bez zájmu pozorovala oba poručíky.

Slyeli jste? dodal poručík Hon za velitelem roty a podíval se na Lamače. Chce jim něco říci?

Teď? Ani ne… zrozpačitěl Lamač. Pak se zeptal Hona: Jak to bude s technikou? A s

materiálem?

Jo, na to není čas, já musím jít, tak se m ě j … 

Lamač se v rozpacích díval za odcházejícím Honem. Stál před svou četou. Velitel a jeho

jednotka! Čekají na první povel, který vydá. Neměl by jim něco říci? Po záplavě nic

neříkajících vět velitele roty?

Pochopil trapnost situace. Velitelé drustev ke mně, ostatní rozchod!

Blíili se k němu jistí sami sebou. Převahou svých zkueností. Znali za půldruhého roku

sluby nejen vechny velitele, ale také téměř vechny praporčíky útvaru,

14

věděli, kde stojí v parku jejich transportéry, vyznali se v poplachovém prostoru, v okolí posádky, znali město, jako téměř druhý domov. Zatím co on, novopečený poručík … co jim chce vyprávět? Co jim vůbec můe říci? O čem je chce poučovat? On je závislý na nich, na

velitelích drustev. Na nich bude záleet, jak bude hodnocen, alespoň několik prvních

měsíců.

Desátník Blaej, velitel prvního drustva.

Desátník ídek, velitel druhého drustva.

Svobodník Zeman, velitel třetího drustva.

Díval se jim do tváří. Co jim řekne? Proti frázím a formálnostem měl vrozený odpor.

Doufám, e si budeme rozumět. Jak jste daleko s výcvikem? Jaká má četa otéčka?

Mlčeli. Otázka nebyla nikomu z nich adresovaná, nač zbytečně spěchat s odpovědí.

Lamač cítil, e nezačal dobře. Obrátil se na velitele prvního drustva desátníka Blaeje. Vy mě budete zastupovat za mé nepřítomnosti. Máte nějaké otázky? Nebo problémy?

Normálka, soudruhu poručíku, nic zvlátního.

Jsme ubytováni nejhůř z celé roty, soudruhu poručíku. Poručíkovi Honovi to bylo jedno,

věděl, e odejde na pluk, vyzývavě se ozval desátník ídek.

Kritizuje bývalého velitele, uvědomil si Lamač, ale mlčel. Tíivé ticho se obnovilo. Velitelé drustev se dívali přes poručíka na edou zeď budovy za jeho zády. Lamač poznal, e přátelská beseda s veliteli drustev se konat nebude.

Jaké je plánováno na dnení den zaměstnání? zeptal se věcně.

Celkem nic, ozval se nevojensky s nádechem drzosti ídek. Rozvrh visí u dozorčího,

připojil u téměř vyzývavě.

Máme mít střelecký nácvik, ale ten stejně nebude, dodal velitel třetího drustva,

svobodník Zeman.

Proč by nebyl, kdy je plánovaný?

U nás se toho plánuje …  mnohoznačně dodal ídek. Lamač se brzy přesvědčil, e ídek měl bohuel pravdu. U roty panovalo nervózní ovzduí, které pramenilo z často se měnících rozkazů a z neplánovitého odvelování vojáků. Rozkazy vydával velitel roty často

přímo velitelům drustev, bez vědomí velitelů čet.

Lamač usilovně pracoval. Byl v kasárnách od budíčku do večerky. Připravoval se na

vechna zaměstnání a prováděl je pečlivě. S uspokojením pocioval, e jeho vědomosti ze

koly jsou k vedení výcviku více ne dostačující. Spíe naopak: mnoho z toho, co se ve

kole učili, zatím nepotřeboval.

15

Ale účast čety na výcviku byla nízká. Často více ne polovina lidí nastupovala do směny

nebo byla odvelena na různé práce. Velitel roty málo respektoval schválený rozvrh

zaměstnání. Kdy se Lamač asi po měsíci proti odvelení ohradil, odbyl ho nadporučík

rámek tím, e on si nic nevymýlí, e rozkazy dostává z praporu.

Na kontrolu výcviku chodil rámek málo a nikdy se dlouho nezdrel. Lamače ani nechválil,

ani mu nic nevytýkal.Mnoho starostí působily Lamačovi obrněné transportéry. Jejich

technický stav ani zdaleka neodpovídal představám, které si přinesl ze koly. Jednou

poádal o pomoc bývalého velitele čety, poručíka Hona. Ten se Lamačovi vysmál: Jo,

kamaráde, to si musí pomoct sám. My na technické skupině sháníme náhradní díly, jak se

dá. Tvoje starosti bych chtěl mít, dodal ironicky. Také vztah velitelů drustev k Lamačovi zůstával nejasný. Jenom jedno pochopil. Desátník ídek je bývalý posluchač stejné vojenské koly, jakou absolvoval Lamač. ídek kolu z nějakého důvodu nedostudoval a u

útvaru dokončoval základní slubu. To Lamačovi vysvětlovalo mnohé z jeho chování. ídek

se svým nedobrým vztahem k mladým důstojníkům, absolventům vojenských kol, nijak

netajil. Dostat se na vojenskou kolu? To není ádné umění, pronesl jednou na cvičiti

před Lamačem. ,,Také jsem mohl být důstojníkem, ale nesedělo mi to. Tak jsem toho

nechal. Zavčas Desátník Blaej si zachovával od Lamače jakýsi nepochopitelný odstup.

Rozuměl výcviku ze vech velitelů drustev nejlépe a jeho drustvo patřilo k nejlepím

nejen v četě. Vůči svým vojákům byl Blaej náročný a podle Lamačova názoru a příli

strohý. Blaej ve volných chvílích mnoho četl. Měl rád vánou hudbu.

Svobodník Zeman byl prostý, jednoduchý člověk. Jak se Lamačovi zdálo, měl nejvíce chuti

prolomit chladný vztah k mladému poručíkovi. Kdy se ale vytvořila příhodná atmosféra k

přátelské besedě, svobodník se zarazil a zmlkl, jako by cítil nějakou zábranu.

Kampak, soudruhu poručíku? oslovil Lamače v sobotu dopoledne před svobodárnou

major Zvára, zástupce velitele praporu pro politické věci.

Do kasáren, podívat se … 

V sobotu?

16

,,Já jenom na chvíli ..

,,Jak jde práce?

,,Normálně.

Normálně? To můe být i dobře i patně. Záleí na tom, co za normální povaujete. ádné

problémy?

Dělám co mohu.

Vichni děláme co můeme, nemyslíte?

Snad, nevím.

Co desátník ídek? zeptal se major.

Lamač udiveně odpověděl. Vy ho znáte?

Ano, vím o něm dost. Museli jsme ho zařadit jako velitele drustva, i kdy . ..

Mně nevadí.

Ale kamarádi nejste, e?

Kamarádi? To ne. Ale to ani s ostatními veliteli drustev. Nejde o kamarádství, ale o to, aby li s vámi.

Proti mně nejdou.

Ale s vámi taky ne. A co Blaej a Zeman? U jste si s nimi pohovořil?

O čem? Mám je prosit?

Zvára se zasmál. ,,Proč prosit? Prostě je poznat. Vědět, co si myslí.

,,A co si myslím já, to někoho zajímá? Snad teď … kromě vás . . téměř vybuchl Lamač.

Mělo by… já si myslím, e by mělo. Právě teď, před ostrými střelbami.

****

Ostré střelby. Zaklinadlo i straák. Ji přítí týden. Celý prapor. U někdo vyhlásil i soutě.

Lamač nebyl s přípravou své čety spokojen, i kdy se snail k výcviku vyuít kadé chvíle.

Vojáci se u výcviku střídali nepravidelně. Jedny něco naučil, s jinými, kteří scházeli, musel začínat znovu. Tím se výcvik pro vojáky, kteří se ho zúčastňovali pravidelně, stával nezajímavý. Ostré střelby nikoho v četě nevzruovaly.

No co, odstříleli jiní, odstřílíme také a potom zlatý civil, nechal se slyet o přestávce ídek. Jde nám snad o slávu soudruhů důstojníků? Nejde, e ano …

Nadporučík rámek chodil kontrolovat výcvik častěji ne dříve, ale na Lamačovy námitky,

e má k dispozici sotva polovinu čety, nereagoval.

17

Střelnice přivítala prapor nevlídným sychravým počasím. Velitel praporu odeel na vě,

nadporučík rámek pobíhal mezi transportéry a udílel poslední pokyny a rady.

První četa zahájila střelby hned, sotva se rozplynula ranní přízemní mlha. Lamač

naslouchal praskání dávek z kulometů a houkání kanónů. S kuklou na uích sledoval

rádiový provoz mezi řídícím střelby a střílející četou.

Osmdesát sedm procent zásahů, ozvalo se ve sluchátkách, kdy ukončila střelbu druhá

četa.

Třetí četa, ke střelbám připravit. Četa na palebnou čáru vpřed! Lamač předal povel

velitelům drustev. Obrněné transportéry se rozjely. Objevovaly se první cíle. Lamač

pozoroval terčové pole a vydával rozkazy k zahájení palby. Ve sluchátku uslyel desátníka ídka, jak udává dálku střelby. - To je nejméně o sto metrů kratí, pomyslel si Lamač.

Zasáhnout ji nemohl, protoe kanón Zídkova transportéru vypálil.

Transportér prvního drustva, kterému velel Lamač osobně, se pozvolna pohyboval vpřed.

Blaej vydal povel k zahájení palby z kulometu. První dávka byla zřetelně krátká.

,,Sakra, co tam děláte! nevydrel Lamač.

Také první rána z kanónu la zřetelně mimo terč. Blaej zaklel a přesedl si na místo

střelce. Nesmělo se to a Lamač Blaejovi nařídil, aby se vrátil. Ne mohl střelec znovu

zamířit přiel povel k zastavení palby.

Lamačovi stékal z čela pot. Třetí četa, na palebnou čáru zpět! ozvalo se ve sluchátkách.

Lamačovi bylo jasné, e střelba nemohla dopadnout dobře.

I kdyby byly zasaeny cíle, věděl, e řízení palby nestálo za nic. Jednotlivá drustva

zahajovala palbu bez povelů, určování cílů bylo nepřesné, dálky střelby se odhadovaly

patně.

Třetí četa edesát dva procent, nevyhovující, ozvalo se z amplionu ze střelecké věe.

edesát dva procent, edesát dva procent! Nevyhovující, builo Lamačovi do spánků.

Seděl na travnatém příkopu, četa byla rozeseta opodál. Vichni zaraeně mlčeli. Jenom

ídka bylo slyet. Kam jste čuměli, volové, hrubě napadal střelce zbraní. ,,To by se

Honovi nemohlo s t á t …jo, teorie a praxe, to jsou dvě různý v ě c i … ve kole je to jiné, já to znám … 

Lamač okusoval stéblo trávy a hleděl do země. Domníval se, e se vichni dívají právě na

něho. Jenom nejasně vnímal pokračující střelbu.

Velitelé čet k veliteli praporu! hučel amplion.

18

Vmáčkl se do malého prostoru, který naplnili velitelé.

V místnosti vládlo potlačované napětí. Kapitán Kubát si měřil důstojníky zlým pohledem.

Jako celek střílel prapor na vyhovující, řekl pomalu. Nejhorí v ý s l e d k y… třetí četa.

Poručík Lamač provede osobní střelbu. Z kulometu i z kanónu. Nabíječe a velitele

transportéru si vyberte sám. Řidič organický. Povely k palbě nevydávat. Časový limit

střelby prodluuji o patnáct vteřin. Ke sledování času si můete určit jednoho přísluníka drustva. Povel k zahájení střelby vydám asi za patnáct minut po rádiu. Odchod!

Byl to nápad majora Zváry. Umí ten nový poručík sám střílet? Přesvěč se! Pak teprve dělej závěry! mírnil politruk kapitána před příchodem velitelů čet na vě.

Lamač si vybral sám nevěděl proč transportér svobodníka Zemana. Osádce krátce

vysvětlil úkol. Střelci kanonu dal stopky a nařídil mu sledovat čas střelby od jejího zahájení.

Svobodník Zeman bude řídit pohyb transportéru. Stiskl zuby. Pochopil, o co veliteli praporu lo. Jemu Lamačovi, lo o víc. O kolu, kterou absolvoval,o tisice poručíků, kteří ukončili stejnou nebo jinou vojenskou kolu. Ale také o tátu, o hajného, který ho učil střílet ze vzduchovky, pak z maloráky a nakonec z kulovnice.Táta ho rád brával na sportovní

střelnici zaměstnanců lesní správy a chlubil se tím, jak chlapec bezpečně z brokovnice

sestřeloval asfaltové kotouče.

Na výchozí čáru ke střelbě vpřed!  zaznělo ve sluchátkách které si Lamač přidroval u

ucha. Svobodník Zeman předal povel řidiči. Lamač stiskl rukojetě kulometu. Transportér se plynule rozjel.

Poručík sledoval terčové pole. Soustředěně počítal objevující se figury pro střelbu z

kulometu. Nespěchal. První dávku vypálil asi deset vteřin po obdrení povelu k

palbě.Postupně přenáel palbu na dalí cíle. Střílel krátkými úspornými dávkami. Kdy mu

nabíječ hlásil, e zbývá posledních pět nábojů, Lamač znovu zamířil na druhou skupinu u

které si nebyl jist, zda ji zasáhl.

Pak si přesedl ke kanónu. Terč se objevil na vzdálenost devíti set metrů. Klidně zaměřoval a součaně pozoroval pojezdovou dráhu. S výstřelem čekal a do doby,kdy transportér vjel na rovnou část dráhy. Pak stiskl spou. Zásah! vykřikla celá osádka transportéru. Dalí terč Lamač hledal dosti dlouho. Soudruhu poručíku, jetě třicet vteřin, upozornil nabiječ.

19

Napětí v jeho hlase odráelo atmosféru, která panovala v transportéru.

Vojáci svému veliteli fandili. A on to cítil. Teď měl cíl spolehlivě v zaměřovači a věděl, e jej nechybí.

Zanedlouho stál opět před velitelem praporu. Můete mi to vysvětlit, soudruhu poručíku?

Vy střílíte výtečně a četa je nevyhovující. V čem to podle vás vězí?

Nevím.

Nevíte? Co tomu říká velitel roty? obrátil se Kubát na nadporučíka rámka. rámek

otázku nečekal.

Soudruhu kapitáne, já …

Prověřoval jste, jak je připravena četa k ostré střelbě?

Já jsem … nebyl čas ..

Soudruhu kapitáne, ozval se Zvára, to chce čas a podívat se zřejmě i na jiné věci. Já

myslím, e bychom to měli rozebrat jindy … 

****

Měsíčním poradám u velitele praporu se říkalo .Kubátovy lázně”. ivot naučil kapitána

hodnotit práci svých podřízených pravidelně a náročně.

Nadporučík rámek doběhl na poradu poslední.

Velitelé rot, podle zaběhnutého pořádku, informovali velitele praporu o splnění úkolů za

uplynulý měsíc. Potom náčelník tábu praporu, ZVP a technik praporu navrhovali veliteli

způsob splnění úkolů na přítí měsíc. Kubát úkoly formuloval, náčelník tábu je zapisoval a vydával dodatečně velitelům rot písemně. Bylo to jednoduché, ale účinné.

Tentokrát, při hodnocení výsledků ostrých střeleb, vyjel program z obvyklých kolejí. Velitel praporu trval neúprosně na tom, aby nadporučík rámek rozebral příčiny neúspěchu třetí motostřelecké čety.

Velitelé .nezabrali’, soudruhu kapitáne. Ten Lamač ..

Co o něm víte? přeruil jej ZVP.

No co, zajíc, plnou hlavu teorie a výsledky ..

Počkejte, počkejte, soudruhu nadporučíku, vstoupil do hovoru kapitán Kubát. Odpovězte

majorovi Zvárovi na jeho otázku. Co víte o poručíku Lamačovi?

Neví si rady, argumentoval nepřesvědčivě rámek.

A proč mu neporadíte vy? Od čeho jste jeho přímým nadřízeným?

rámek mlčel.

22

Tak co víte o Lamačovi? ptal se opakovaně politruk Zvára. Přečetl jste si jeho osobní

spis? Pohovořil jste si

s n í m ? 

Já … zatím jetě ne, koktal rámek.

Zatím? To znamená za tři měsíce!

Kolikrát jste mu něco vytýkal, nebo kolikrát jste ho pochválil? kladl dalí otázku kapitán Kubát.

,,Já jsem … chodil jsem k němu na kontrolu výcviku .. Zase neodpovídáte na otázku,

vybuchl Kubát. Ptal jsem se, jak často jste práci mladého poručíka hodnotil, a kladně

nebo záporně. Odpovězte!

Zatím jetě … já jsem c h t ě l … teď po střelbách… Teď po střelbách? A kdy je četa nevyhovující? A vy ani nevíte, proč je nevyhovující. Velitel přece střílet umí, o tom nás přesvědčil. A vojáky to nenaučil. Vy jako velitel roty byste měl vědět, kde je zakopaný pes, nemyslíte?”

Dovolíte, soudruhu veliteli? Obrátil se Zvára na kapitána Kubáta.

Ten přikývl hlavou.

Politruk otevřel svůj zprohýbaný zápisník a pomalu četl: Poručík inenýr Lamač Petr,

absolutní výtečník vojenského gymnázia, výtečný posluchač vojenské koly, zapsán na

desku cti. Houevnatý, samostatný, poněkud uzavřený. Velmi pracovitý, obětavý,

spolehlivý. Méně průbojný. Velmi dobré znalosti bojové techniky a zbraní. Vhodný jako

budoucí kandidát strany.

Zvára zavřel notes a pohlédl mlčky na nadporučíka rámka.

****

Neměl to Petr Lamač lehké. Nebyl lehký ivot v hájence, vzdálené dvě hodiny chůze od

nejblií vesnice. Přesto vak vzpomínky na ivot v umárenské hájence patřily k

nejmilejím. Táta, máma a babička, to byly tři osoby, které nosil v srdci.

Maminka. Drobná, ke dvoumetrovému hajnému se zdánlivě nehodící ena, vládla pevně

domácímu hospodářství. Zlé jazyky tvrdily, e stejně pevně vládne i hajnému. Ten se

nebránil. Dobře věděl, kolik práce dovede zastat, jaká je výborná hospodyně a jak se umí

ke kadé, i k neenské práci, postavit.

A její někdy neústupná povaha se projevovala více v nezlomné vůli dokázat to, co si

předsevzala, ne v hateřenío maličkosti.

Přestoe rodina nikdy neila v nadbytku, dokázala hajná v době války jetě pomáhat

zásobovat partyzány a projevovala při tom nejen vynalézavost, ale i odvahu.

23

Také její názory na poválečné uspořádání poměrů byly zcela totoné s názory manela,

komunisty Lamače.

S Petrem se příli nemazlila, ale byla pyná na jeho dovednost, pracovitost a opravdovost.

Vztah otce k Petrovi připomínal spíe vztah mistra k učedníkovi. Lamač byl člověk

málomluvný a slovní vtěpování ivotních zásad mu lo proti mysli. Vychovával svého také málomluvného syna nejvíce při společné práci, a v lese, nebo v hospodářství. Práce se nedá oidit, říkával synovi a důsledně trval na tom, aby vechno, co Petr dělal, udělal

dobře a do konce. Kdy viděl, e synovy síly a dovednost na úkol nestačí, dokončil práci důkladně a s fortelem sám. Petr tátu obdivoval. Jeho velkou tělesnou sílu, jeho dovednost stejně zručně zacházet s hoblíkem a s pilou jako s kladivem a pilníkem. Táta stejně spolehlivě opravil hodiny jako motor traktoru.

Syn se rád zdroval v blízkosti otce. Pozorně naslouchal jeho slovům, jim svou práci

doprovázel.

Práce chce oči. Na dílo musí vdycky vidět. Nebuď pohodlný a ne začne, připrav si

vechno tak, abys měl k práci přístup, abys viděl na to, co dělá, učil syna.

Při práci nespěchej. Pracuj klidně a vytrvale, raději pomalu, ne zbrkle. Dělník musí

pracovat celý ivot. Chce-li pracovat důkladně, musí si pracovní síly etřit na celý den, na celý týden, měsíc i na celý ivot, a do stáří.

Lamač dbal na to, aby se zejména při práci v lese nářadí nikdy nepovalovalo pod nohama.

Sekeru měl vdycky zaseknutou do pařezu, na rukoje pily si připravil očko a věel ji na

strom. Dřevorubecké klíny nosil v koeném pouzdře, které si sám uil.

Učil syna tomu, aby si hotové dílo vdycky pozorně prohlédl. A to bylo topůrko k sekeře, a to byl řez právě zkáceného stromu, nebo nově nabrouená pila, Lamač vzal vdy jetě jednou předmět do ruky nebo si jej pozorně prohlédl, jakoby sebekriticky vykonanou práci

hodnotil.

Z boudy, vestavěné v rohu stodoly, s dobrým přehledem na celý dvůr i na přístupovou polní cestu, kadého rána radostně vybíhal zdatný lovecký pes Lesan, pýcha hajného i jeho syna. Posluně si na Petrův pokyn sedl a jeho moudré oči pozorovaly svého mladého

pána. Půjde se mnou? ptával se ho chlapec trochu váhavě, protoe hajný nerad viděl,

kdy pes pobíhal bez dozoru po lese a Petr věděl, e ho musí poslat samotného zpět z

okraje lesa.

24

Tam začínala luční pěina, tudy chodil Petr denně do koly a pes touebně čekal, aby ho

směl doprovodit.

,,Tak pojď, Lesane! rozhodl se a dali se do běhu. Pes ho radostnými skoky předháněl, pak se s mordou přitisknutou k zemi vracel, krouil kolem něj, a jak byl chlapec pevně přesvědčen, usmíval se nad čistým jitrem, nad silou svého pruného těla i nad tím, e smí běhat s ním.

Na kraji lesa ho Petr přivolal, nařídil mu sednout a tak, jak to vídal u otce, přikázal:

..Půjde domů! A nejkratí cestou! Nikde se neloudat! Bě, Lesane!

A pes běel, nezastavoval se, neobracel, neloudil o svolení vrátit se a pokračovat ve

skotačení.

Ve kole byl Petr oblíben. Učil se dobře, moc řečí nenadělal, ale znal tolik věcí, e se mu v něčem ani dospělí nemohli vyrovnat. Neomylně určovat ptáky i rostliny. Věděl bezpečně, kde v lese hnízdí sojky, kde rostou houby a kde se v horských potocích skrývají raci. Uměl je chytat do ruky - a co hlavně - uměl i střílet z maloráky drobnou zvěř, i kdy zatím pod přísným otcovým dohledem.

Do koly chodil za kadého počasí. V zimě, kdy občas ani autobus neprojel závějemi,

navlékl lye a těch osm kilometrů do okresního města urazil za hodinu. Nerad slyel, kdy ho učitel vybízel, aby se vydal na zpáteční cestu jetě před koncem vyučování, ne se setmí. Neznal strach. Proto se div neurazil, kdy se ho jednou učitel zeptal, zdali se

Lamačovi nebojí benderovců. I kdy slyel mluvit o ozbrojených bandách, které se probíjejí někam na západ, dotkla se ho spí podstata učitelovy otázky. Jestlie se benderovců nebojí on, kdy jede temným lesem, jak by se jich mohl bát jeho táta, který se přece vůbec nikoho a ničeho nebojí. Vdy bojoval s partyzány proti Němcům!

A e benderovci na svém taení přepadávají zejména obyvatele samot? A přijdou, my se

jich nelekneme. Petr si třídního učitele váil. Kromě jiných důvodů i proto, e učitel nosil na klopě kabátu stejnou pěticípou hvězdičku jako táta.

Učitel jednoho dne vysvětloval dětem, kdo to jsou benderovci, proč se snaí přes nae

území proniknout a jaký cíl sledují.

Po ukončení koly Petr podle matčiných pokynů obstaral nákupy, zbytek peněz pečlivě

uloil do peněenky a jetě si zopakoval co kolik stálo.

25

Máma v tomto směru neznala erty. Poadovala vdy přesné vyúčtování.

Domů Petr přijel odpoledne. Hájovna byla uzamčena, klíč na známém místě. Na stole od

mámy ádný vzkaz. Věděl, kde otce najde. Kácel se les, osmdesátiletý smrkový stoják, na

svahu vzdáleném od hájenky slabou půlhodinu chůze. Pracuje tam pásový traktor, tátova

chlouba a válečná trofej.

Stejnoměrně klusá květnovým lesem. Při běhu jetě stačí zaznamenávat mnoho

pozoruhodného. Stopu po srně, rezavý stín liky, která se mihla přes cestu, křik sojek a

rychlý let s ý k o r e k …

Les odkryl rozsáhlé rubanisko. Otec seděl na traktoru a čekal, a dělníci upevní k tahači řetězem tělo smrku.

Dobré odpoledne! Táto, mohu na traktor? V očích touha sedět vedle táty a pozorovat jeho svalnaté ruce třímající kadá jednu páku a energické, ale citlivé pohyby nohou.

Počkej, teď ne,” odpověděl táta a pozorně sleduje úzkou cestu, na kterou se musí vejít traktor s více ne dvacetimetrovým odvětveným smrkem. Konečně je ve hotovo.

Bez spěchu dodělává kadý svou práci. V lese není moné odhodit sekeru a jít domů. Je

třeba uhasit doutnající ohnitě, sebrat nářadí a ukrýt je v lese tak, aby na ostří v noci nesvítil měsíc. Potom by sekeru, jak věří dřevorubci, ji nikdo pořádně nenabrousil. Pilu -

břichatku stočit do kruhu, svázat a vechno schovat v hustém smrčí. V lese se nekrade, ale pořádek mají dřevaři v krvi.

Zastav traktor! volá hajný na syna. Tak přece jenom si Petr na Ursusa vyleze. Jméno

Ursus dal traktoru jeden z místních rodáků, který před válkou pracoval v cirkuse a věděl, e ursus znamená latinsky medvěd, prostě e ursus je toté co síla.

Petr věděl od babičky - otec se o tom nikdy nezmínil - e . v posledních dnech války Němci při svém ústupu přitáhli do Hroznova obrovské dělo právě tímto pásovým traktorem. Ráno, kdy chtěli v cestě pokračovat, zjistili, e někdo odmontoval součástku, bez ní byl traktor nepojízdný. Běsnící důstojníček vyhrooval, e dá postřílet celou vesnici.

Fronta se ale neúprosně blíila. Nad vesnicí prolétl v nevelké výce sovětský letoun.

Místním chlapům seděl v očích zlý vzdor, take nakonec Němci dělo odtáhli několika auty a jednomu z vojáků obsluhy nařídili, aby pásový tahač zničil výbuchem granátu. Ale Francek, čeledín u sedláka, na jeho dvoře se vechno odehrálo, naznačil osamocenému a ne příli

statečnému německému vojákovi, e pokusit se o zničení traktoru by nebylo pro něho

jednoduché.

26

Spor skončil kompromisem. Voják vzal odjitěný granát a odhodil ho za hromadu dříví.

Výbuch bylo slyet tak daleko, e německý oficír ho bezpečně zaregistroval jako splnění

rozkazu. Traktor zůstal nepokozen. Pak stačilo, aby Lamač, skrývající se jetě s jedním

partyzánem ve statku, namontovali zpět pečlivě opatrovanou součástku a mohutný tahač

se stal prvním vkladem k mechanizaci znárodněného lesního hospodářství.

To vechno proběhlo chlapci hlavou, kdy se vyplhal na Ursusa. Přilápl plynový pedál, a se motor utajenou silou rozhučel do vyích otáček a pak energicky pootočil klíčem ve spínací skříňce, jak to viděl dělat otce.

Ztichlý les uměl a oddychoval. Zpod pokácených stromů vylehla větev, vysvobozená

vlastní pruností. era přibývalo. Mlčenlivý Lamač kráčel ráznými kroky, chlapec běel se psem vpředu.

Hájenka umárník, polozděné, polosroubené stavení, stála na obdélníkové pasece, mírně

se svaující k západu. Její dřívějí obyvatelé dříve zřejmě hospodařili na přilehlých

pozemcích. K dvěma prostorným místnostem, slouícím k bydlení, přiléhaly jetě dalí

hospodářské místnosti a budovy. Z kuchyně vedly dveře do místnosti, v ní stál sporák,

slouící kdysi k přípravě krmení pro dobytek. V místnosti byly zaputěny padací dveře,

jimi se po dřevěných schodech scházelo do sklepa. Lamačová někdy v letních vedrech v

letní kuchyni připravovala oběd, protoe z přípravny vedly dveře přímo na dvůr a místnost se dobře větrala.

Dalí budovou byl dřevník, na který v pravém úhlu navazovala kůlna na zemědělské stroje

a nářadí, a celý objekt, účelně vystavěný do písmena U, uzavírala prostorná stodola.

V jejím rohu, naproti vchodu do hájenky, vybudoval Lamač obydlí pro psa.

Sklep měl jednu zvlátnost. V třetím roce války tam začal Lamač kopat a hlínu vynáel do

okolí hájenky. Před Petrem, kterému tenkrát bylo něco přes deset, se to nejdřív snail

utajit. Pak se rozhodl jinak. Petr pomáhal otci vykopat ze sklepa asi deset metrů dlouhou a dvakrát lomenou chodbu, která vyúsovala mimo hájenku, v nízkém dřevěném přístavku.

V době války byl vdy obloen dřívím, které tak maskovalo tajný východ ze sklepa. Vchod

do chodby byl umístěn ve sklepě pod schody a zamaskován velkou dřevěnou bednou,

která kromě víka měla sklopnou i celou přední stěnu. To umoňovalo člověku, který chodbu

pouil, zavřít za sebou vchod bez pomoci dalí osoby.

27

Petr nevěděl, kdo chodbu pouíval. Po válce ho tajemství chodby ji nelákalo a ani

nevěděl, v jakém zůstala stavu.

Na konci války opatřil hajný dveře, vedoucí na dvůr, kromě kovových zámků jetě masivní

dřevěnou závorou, která se na čepu otáčela tak, e zapadla do výklenku, vyhloubeného v

protějí stěně.

Do velkého pokoje se vcházelo z chodby. Lamač rozdělil velký čtvercový pokoj na dva

mení. V předním spávali rodiče, v zadním syn.

Nejvíce se rodina zdrovala v kuchyni. Stál tam pevný dubový, fortelně řezaný stůl a

rohová lavice, která svou delí stranou přesahovala přes okno,

vedoucí z kuchyně na východ. Sporák, starodávný příborník, dvě vyřezávané idle. Na

protějí straně několik věáků vyrobených z paroí, na nich svrchní oděvy a také Lamačovy zbraně.

Matka doprovázela syna kadý den spát. To byla jejich chvilka. Zdánlivě do sebe uzavřený

a málo přístupný chlapec se těil na mámino pohlazení, na několik eptem pronesených

lichotek. Kdy býval mení, adonil o pohádku.

Pohádky já neumím. Počkej na babičku, ta jich zná hodně.

A komu je babička vyprávěla?

Komu, no přece nám, svým dětem, řekla hajná dříve, ne pochopila synův úskok.

Tak je musí znát! Mami, alespoň jednu . . p r o s i l syn, jemu se nejednalo ani tolik o pohádku, jako o matčinu přítomnost.

Tak dobře, ale jednom jednu.

Petr Lamač nedostával nic lehko v dětství ani v mládí, ale nevyměnil by za nic na světě

umárenskou hájenku. Bez ohledu na málo pohodlí, na vzdálenost od koly a od obchodu,

na patné vlakové a autobusové spojení.

Byl to jeho domov, jeho jistota. Pocioval to teď, kdy se mu práce nedařila, jetě silněji ne na vojenské kole a vůbec ne kdykoliv předtím.

****

Nadpraporčík Dorňák čekal na Lamače před jídelnou.

Jak se vede,soudruhu poručíku?

Za moc to nestojí

28

Pozdravuje vás manelka a ije na vás boudu.

Jakou boudu?

Z domu nám poslali husu. Krmenou, domácí. Prý nám ji musíte pomoct sníst. My dva

bychom to sami nezvládli.

Usměvavá upřímná tvář Lamače odzbrojila. Tím více, e vzpomínka na milou průvodčí

zůstávala zatím jedinou příjemnou vzpomínkou z příjezdu do Zhůří. Slíbil tedy, e v neděli přijde, tak asi v jedenáct.

Dorňákovi? To je támhle ten domek se zahrádkou,’  ukázal poručíkovi střapatý kluk.

Dorňák krmil na dvorku králíky. Na Petra dýchly známé vůně rodné hájenky. Za dvorkem

spatřil rozlehlou zahradu s ovocnými stromy a květinové záhonky. Mnoho květin.

Vítám vás. Pojďte dál!

Dorňáková, rozpálená od sporáku, si otřela dlaně do zástěry a pevně stiskla poručíkovi

ruku. Tady jsou pantofle, tady ramínko. A kravatu si sundejte také, komandovala

dobrácky.

Dorňák zavedl Lamače do pokoje. Dveře do kuchyně, venkovsky prostorné, zůstaly

otevřeny.

Mamko, dá si s námi skleničku?”

To ví, e dám, odpověděl hlas z kuchyně.

Vy jste z Moravy, soudruhu poručíku, jestli se nemýlím. Okusíme slivovici. A u naléval do sklenek průzračnou tekutinu.

Petr si zase vzpomněl na umárenskou hájenku a na babičku, která, kdy ho v zimě

vypravovala do koly, opatrně nalévala do čaje několik kapek slivovice.

Tady je rádio, magnetofon, časopisy. Odpočívejte. Já mám jetě nějakou práci venku.

Buďte jako doma,” pobízel Dorňák a vyel z pokoje.

Domek střeilo několik osamělých smrků. Listnáče na pokraji nedalekého lesa ji nasadily

podzimní barvy. Kdesi pískala pěnkava. Slunce zalévalo krajinu podzimními paprsky. Mírný

vánek vlnil splývavé závoje bříz, které začaly shazovat listy.

Vzdálený horizont pohraničních hor se jenom nejasně odráel od oparu oblohy. Lamač

vnímal vemi smysly pohodu, která ho obklopovala.

Nalejte si jetě. A mně také skleničku. Táta sice pobízí, ale sám nepije ..

.aludek…vysvětlovala Dorňáková a na chvíli si přisedla k Lamačovi. Jsem ráda, e jste přiel. My děti nemáme. Dva chlapci nám brzy po narození zemřeli a pak jsme to ji

nezkoueli, řekla ena prostě. Jsme rádi, e můeme občas někoho pozvat.”

29

Řeč při obědě i potom plynula prostě a samozřejmě. Bavili se o jednoduchých věcech

kadodenního ivota.

Teď se mi nebude chtít zpátky na svobodárnu a do kasáren, povzdechl si Lamač ertem,

kdy děkoval za pohotění a chystal se k odchodu.

Nějaké problémy? zeptal se Dorňák nevtíravě.

Střelby. Nevyhovující. A s četou mně to také nějak nejde dohromady. Velitelé drustev

jakoby n e v ě ř i l i … 

To se poddá, chce to jenom čas. A poddůstojníkům se nedivte. Jsou to záklaďáci a myslí

ji na civil. Svoje si také proili. Jste pro ně nový, neznámý. Musíte je přesvědčit, e to myslíte dobře a ono se to změní.

Přesvědčit… přesvědčit, ale jak?

Slovy ne. Těm oni nevěří, alespoň ne hned. Ale poctivé, chlapské práce si budou váit. A opravdovosti, takové vojenské opravdovosti, té si vojáci cení nejvíce. Jste jejich velitel a v případě války byste je vedl do boje. Vojáci to vědí a proto jim na jejich veliteli vdycky záleí. Zatím vás zkoumají a hodnotí. Nebuďte netrpělivý a dejte jim čas. Jablko se také trhá, a je zralé. Nezlobíte se na mě, e vás poučuji?

Ale ne, vůbec ne. Vdy se mnou o těchto věcech jetě nikdo nehovořil.

S vámi moná ne, ale o vás se ji mluvilo. Nebojte se, vědí o vás a vae práce zajímá

nejen velitele praporu, ale i velitele pluku a dalí soudruhy.

Lamač byl překvapen, ale nevyptával se. Nevěděl, e Dorňák, předúnorový člen strany, je

členem celoútvarového výboru a e práce s mladými vojáky z povolání byla z popudu

majora Zváry na pořadu jednání minulý týden.

****

Mám pro vás úkol, oslovil velitel praporu nadporučíka rámka, kdy skončila porada a

jetě jednou probrali případ poručíka Lamače. Velitel divize uloil naemu pluku, aby

vybudoval ve vojenském výcvikovém prostoru asi dvacet srubů pro ubytování vojsk. Nejdřív

se postaví jeden srub na ukázku pro ostatní jednotky, které budou provádět stavbu celého

tábora. Úkol postavit první srub, vzorový, budete plnit vy, vae rota. Podle výpočtu

enijního náčelníka stačí na stavbu jedna četa. Dříví se bude kácet na místě, lesní správa určí místo. Plány a propočty materiálu jsou na tábu pluku. Nářadí a ostatní materiál vydá enijní sklad.

32

Rozumím. Kdy mám začít? zeptal se rámek.

Pozítří, zítřek máte na přípravu.

Koho na to polete? zeptal se velitele roty rámka ZVP Zvára.

Asi první četu. Je nejdále ve výcviku, velitel je zkuený … 

A co poslat Lamače? S celou četou? trochu vyzývavě se zeptal Zvára.

Lamače? ozvaly se shodně hlasy nadporučíka rámka i kapitána Kubáta. I kdy vlastně

, . .  dodal kapitán, který věděl, e jeho politruk nikdy nestřílí od boku.

Právě Lamače. Bude ít několik dní s četou, argumentoval Zvára, nikdo mu nebude do

velení nevhodně zasahovat …  Podíval se na velitele roty, a kromě toho si můe posílit sebevědomí.

Správně, polete Lamače, rozhodl velitel praporu a pokynul hlavou směrem ke Zvárovi:

A my se tam zajedeme za pár dnů podívat.

rámek seznámil s úkolem Lamače. Poručík se o tom u oběda zmínil Dorňákovi.

To je dobře, řekl Dorňák,, ,e vás vybrali, to je dobře. Vy se přece práce se dřevem

nebojíte?

To ne …  Vzpomněl si na tátu, na lesní dělníky, s nimi pravidelně o prázdninách

pracoval. Za plat, jako kadý jiný a bez jakýchkoliv úlev. Sedmnáct korun na hodinu mu

otec počítal. I ztracenou sekeru musel zaplatit jako kadý jiný dělník. Osmdesát korun mu za ni strhl táta z výplaty.

Večer na svobodárně prohlíel plánky srubu, rozpočet materiálu, pracovní normy. Seděl

nad dokumentací dlouho do noci. Jeho notes se plnil poznámkami a výpočty.

Ráno jej čekalo překvapení v enijním skladě. Nářadí bylo nejen připraveno, ale pečlivě

nabroueno a oetřeno. Nadpraporčík Dorňák… jetě včera v e č e r …  vysvětloval skladník. Lamač pocítil vlnu vděku k starému nadpraporčíkovi, který mohl být věkově jeho tátou.

Jenom motorovou pilu mu nechtěli vydat. To je jenom pro enisty. Musíte kácet r u č n í m i . .

. nemám rozkaz …  zdůvodňoval skladník.

Ale Lamač byl neoblomný. el za enijním náčelníkem pluku. Ten nakonec, i kdy

neochotně, svolil. Co vás vechno v té kole neučili. I na jednomuku si troufáte. Ručíte mi za ni!

Do výcvikového prostoru přijeli jetě dříve, ne oschla bohatá podzimní rosa. Hajný od

vojenských lesů na ně čekal. Na místě u byly do země zaraeny kolíky, označující

půdorys budoucí stavby.

33

Lamač nařídil dvěma drustvům nasednout na jednu vétřiesku a naloit nářadí. Desátníka

ídka s jeho drustvem odeslal zařídit ubytování.

Hajný si sedl do kabiny vedle poručíka a vyjeli do blízkého lesa.

Tak, tady můete těit. Nemusíte probírat, berte to vechno. Mělo by to dát tak deset

jedenáct kubíků. Změříme to a po zpracování. Kulatinu vám označím.

Poodeli do hloubi lesa. umavské smrky se tyčily do majestátních výek.

Ale tenhle les není zralý. Proč se tady má kácet? divil se Lamač.

Je a není odpověděl hajný. Padesát let, co byste chtěl? To snad ne, řekl bych kolem

čtyřiceti.

Kdepak! Jste na umavě, poručíku, tady jsou přírůstky mení. Vy se v tom vyznáte?

Lamač mlčel. A kromě toho, pokračoval hajný, les tady tvoří hrot, hrozí vývraty. Tím více, e tyčovina zmizí a les se odkryje. Bude lepí těch pár stromů porazit, ne aby to v zimě lehlo do korun.

Hajný označoval stromy, které lze porazit.

Dělníky na kácení vám polu a pozítří. Dříve to nejde. To by nás zdrelo. My to

porazíme sami, bránil se Lamač. Sami? A čím? Ruční pilou? Jetě se někomu něco stane

a já budu mít oplétačky, bránil se hajný.

Vojáci mlčky pozorovali spor hajného s velitelem čety. Porazíme jeden na zkouku, pak

uvidíte a rozhodnete, navrhl Lamač hajnému. Ten neochotně souhlasil.

Lamač nařídil sundat z auta motorovou pilu. Svlékl si blůzu a rozváně vyhrnul rukávy

koile. Vyhlédl si jeden z označených stromů. Pozorně si prohlédl kmen a místo, kam měl

strom padnout.

Tamhle ho poloím, běte stranou! nařídil vojákům.

Asi zlomíte vrek, ale to nevadí. . u p o z o r ň o v a l hajný. Je tam úvoz, vidíte?

Myslím, e nezlomím, poloím strom více doleva, kde je to rovnějí. Lamač nastartoval

pilu. Vedl zručně přesný zářez na straně kmene, na kterou měl strom padnout. Pak se pila

zahryzla do kmene z opačné strany. Její pravidelný zvuk svědčil o tom, e ji drí zkuená ruka. Hajný i vojáci střídavě pozorovali strom a poručíka. Konečně vydechli. Strom se začal naklánět a padal přesně do místa, které určil Lamač. Překvapení přihlíejících jetě vzrostlo, kdy Lamač začal poraený strom zručně odvětvovat.

34

Nakonec oddělil pilou vrek stromu.

,Sakra, mladej, vás bych bral do party od hodiny, ocenil uznale hajný.

A byla to první pochvala, kterou poručík Petr Lamač obdrel v posádce Zhůří. A navíc před svou jednotkou.

Dalí následovala bezprostředně. Umí! pronesl desátník Blaej a zbytek čety k tomu

souhlasně zabručel.

Při vytváření pracovních skupin - Lamač potřeboval celkem tři - nenaruil organické sloení drustev. Jenom několik málo vojáků, s ohledem na jejich občanskou odbornost, mezi drustvy vyměnil. Blaejovo drustvo určil na kácení a zpracování dříví. Druhé drustvo

určil k výkopu a odváení zeminy. Drustvu svobodníka Zemana připadlo provádění vlastní

stavby. Lamač věděl, e Zeman jako horník v dolech také trochu tesařil.

Poručík určil kadému drustvu pevnou a dost tvrdou denní normu. Kolik vykopat a odvézt

zeminy, kolik pokácet a zpracovat plnometrů d ř í v í …

Denní úkoly napsal Lamač fixem na kus lepenky a přibil na strom.

Četu jeho postup zaujal. Lamač kadý večer za účasti velitelů drustev vykonanou práci

přeměřil a vyhodnotil. Výsledek napsal v procentech k denní normě.

Mezi drustvy začala vznikat přirozená soutěivost. Lamač původně stanovené normy

neměnil, přestoe po několika dnech je začala drustva dosti vysoko překračovat.

Nespokojenost projevil jako první desátník ídek. Jeho drustvo plnilo normu tak tak. ídek jako jediný z velitelů drustev nepracoval. Lamač mu to nevytýkal, ani do práce jeho drustva nijak nezasahoval. A to ani, kdy se mezi přísluníky druhého drustva začala

projevovat nespokojenost.

Frajer ídek, sedí, kouří, zatím co ostatní velitelé drustev makají se svými kluky, zaslechl Lamač večer na ubytovně. Na kecání ho uije, ale sám nic n e u m í … 

ídek se přítí den obrátil na Lamače: Soudruhu poručíku, norma na výkopu a úprávě

terénu je vysoká. Blaej se párá s větvičkama, zatímco my dřeme a podle vás sotva plníme

normu.

Lamač na ídkův protest reagoval a večer. Při hodnocení práce za uplynulý den a kdy

určoval úkoly na den následující, bez jakéhokoliv vysvětlování určil Blaejovo drustvo na práci, kterou vykonávali přísluníci druhého drustva.

35

ídkovo drustvo poslal na kácení a zpracování dříví.

Vojáci Lamačův zámysl pochopili. Zejména Blaej, jeho drustvo splnilo denní normu při

novém úkolu na téměř sto padesát procent, zatímco ídkovo na necelých osmdesát. Celá

četa, kromě přísluníků druhého drustva, měla z takového výsledku kodolibou radost. Ale i někteří ídkovi vojáci se ozvali: My bychom normu také splnili, kdyby práci někdo pořádně rozdělil a řídil.

Večer si pozval k sobě Lamač Blaeje a Zemana. Soudruzi, podívejte se na plán srubu.

Co myslíte, nedalo by se uvaovat jetě s jedním oknem, aby uvnitř bylo ve dne víc

světla?

To by lo, ozval se po chvíli svobodník Zeman a pokračoval, ono by se dalo vůbec

ledacos zlepit. Někteří kluci o tom hovořili. Například elektrické osvětlení, jednoduché, z baterie.”

Kde vezme vedení? zeptal se Blaej.

To je problém! Obyčejná dvojlinka, najde se ..

Soudruhu poručíku! prohodil zamyleně Blaej, mezi kluky se hovořilo i o jiných věcech.

Například větrání. Bude tam spát čtyřicet lidí, mělo by se něco vymyslet. V četě jsou

koumáci, co kdybychom … kdybyste se s nimi nějak … poradil, nebo co … nějak je do toho zatáhnout. Ta soutě zabrala, zájem by byl.”

A proč ne? Co je na tom patného, kdy se velitel poradí s vojáky? řekl Lamač, jakoby si nebyl příli jist, zda je to správné. Uděláme to tak: zítra plánek srubu vyvěsíme, aby si ho mohla prohlédnout celá četa, vysvětlíme co bude třeba a a řeknou, co by se dalo zlepit.

****

Kapitán Kubát přijel se ZVP a enijním náčelníkem pluku přítí den před obědem.

Prohlédli stavbu, připravený materiál a Kubát nařídil Lamačovi, aby dal nastoupit četu.

Udělali jste kus práce, soudruzi. Hrubá stavba je před dokončením, materiál připravený, na stavbě pořádek. Co ubytování? A stravu vám vozí v pořádku? obrátil se na poručíka.

Ale ten místo odpovědi řekl:

Soudruhu kapitáne, chtěli bychom navrhnout některé změny v konečné úpravě srubu.

36

Změny? A jaké?

Lamač se zápalem navrhoval: místnost pro zbraně, úprava t o p e n í … větrání… osvětlení…

Velitel se tázavě podíval na enijního náčelníka. Ten po chvíli uvaování řekl: Myslím, e by to lo … určitě by to lo … a na to větrání, to se musí spočítat, je to zásah do konstrukce střechy.

Velitele praporu zajímala jiná věc. To jste vymyslel vy, soudruhu poručíku?

Ne, celá četa, soudruhu kapitáne.

V četě to nespokojeně zaumělo.

Co je? obrátil se Kubát k vojákům.

Vichni mlčeli, ale bylo jim na tvářích vidět, e s poručíkem nesouhlasí. Celá četa ne,

rozhodně ne! Kubát, kdy se nedočkal odpovědi, kterou zřejmě ani nečekal, řekl neurčitě:

Skromnost je dobrá vlastnost. A dodal: Pokračujte v práci. Dobré to je, dobré, připojil zamyleně, podíval se zkoumavě na majora Zváru, pak se neznatelně usmál a začal se bavit s enijním náčelníkem.

Rozchod! zavelel Lamač.

****

Práce se blíila ke konci. O tři dny dříve, ne předpokládal plán, stál srub na okraji lesa a svítil novotou. Přísluníci čety si stavbu zálibně prohlíeli. Teď, kdy se dílo blíilo ke konci, se s prací doslova mazlili.

Kácení lesa včetně úklidu chrastí, na kterém Lamač nekompromisně trval, bylo ukončeno.

Drustvo desátníka ídka pracovalo na úpravě terénu v okolí srubu a na příjezdové

komunikaci.

Ve várnicích přivezli na stavbu oběd. Polévka, smaený řízek, brambory! hlásil vojín

Macek, největí jedlík.

Četa, včetně Lamače, si sedla do půlkruhu na zbytek stavebního dříví a obědvala. Kdy

dojídali polévku, ozval se Macek: Kdo rozdělí řízky? A tázavě se podíval na poručíka.

A si veme kadý sám, porce vozí přesně a brambor je jistě dost, rozhodl Lamač a zůstal sedět vedle desátníka Blaeje.

Kdy si četa nabrala jídlo, el Lamač k várnicím pro svoji porci oběda. Nedal najevo

překvapení, kdy zjistil, e várnice, ve které byly řízky, zůstala prázdná. V druhé zbyly asi dvě porce brambor. Vykrabal brambory do jídelní misky, el si sednout na své místo a pomalu jedl.

37

Kdoví, jak se to stalo. Snad dovezli o jeden řízek méně. No co! Nebude nic říkat, aby

zbytečně neudělal v četě rozruch. Desátník Blaej se podíval do jeho misky, pak tázavě na Lamače. Ani by cokoliv řekl, rozkrojil svůj řízek, větí díl nabodl na nů a beze slova poloil do poručíkova eusu. Lamač jenom kývl hlavou a jedl mlčky dále. Také Blaej

pokračoval v jídle, ale současně pozorně sledoval četu. Náhle prudce vstal, el na místo, kde obědval desátník ídek a beze slova mu prudce vykopl jídelní misku z ruky. Opsala velký oblouk a dopadla na zem. ídkovi zůstal v ruce dalí, jetě nenakousnutý řízek,

přestoe jeden ji snědl.

Blaej zdvihl ídka za klopy blůzy. Ty hajzle! vykřikl a prudce s ním zacloumal.

Blaeji, nechte toho! zasáhl Lamač. Velitel prvního drustva jenom neochotně pustil

ídka, ale jetě jednou nenávistně řekl: To se celej ty, křiváku! plivl mu pod nohy a vrátil se na své místo.

ídek zdvihl svou jídelní misku a odeel k ubytovně. Lamač ho zpět nezavolal. Kdy mu po

návratu ze zaměstnání ídek hlásil, e je nemocen a ádal odeslat do posádky k lékaři,

vyhověl mu.

Pak si zavolal k sobě desátníka Blaeje a svobodníka Zemana. ídek odjídí do posádky,

je nemocen.

Oba velitelé drustev se na sebe podívali a mlčeli.

Lamač pokračoval:

Kdo by mohl, podle vás, velet druhému drustvu?

Měl by to být voják z druhého drustva. Cizího bych tam nedával, uvaoval hlasitě Blaej.

Duroň je dobrý, svobodník Duroň, soudruhu poručíku. ídek ho sice neměl rád, ale je

dobrý, takový … 

Jaký, Zemane? ptal se se zájmem Lamač.

Takový … jak bych to ..

Má u kluků autoritu! pomohl Zemanovi Blaej.

Tak říkáte Duroň? Myslím, e by to lo. Soudruhu desátníku, a nastoupí druhé drustvo!

nařídil Lamač Blaejovi.

Soudruzi! oslovil Lamač nastoupenou jednotku. Vá velitel onemocněl a proto jsem ho

odeslal do posádky.

Přísluníci druhého drustva buďto sklopili oči, nebo se dívali kamsi do dálky. Lamač

pochopil, co pro jednotku, třeba i nejmení, znamená velitel. Pochopil, e vojáci se nejen za ídka stydí, ale e se i na někoho neznámého zlobí. Oni si ídka za velitele nevybrali, byl jim kýmsi určen, vybrán! A ten dotyčný udělal chybu, za kterou oni trpí a je jim trapně.

Lamač pochopil, e tito vojáci závidí prvnímu drustvu náročného a nesmlouvavého

Blaeje.

38

Pochopil, e kolektiv můe být silný jenom tenkrát, kdy má schopného vedoucího. Vybrat

takového vedoucího je velice zodpovědné a ten, kdo výběr provádí, by měl být schopen

zodpovědět své rozhodnutí i kolektivu, jemu postavil nového velitele do čela.

Velením drustva pověřuji svobodníka Duroně. Soudruhu svobodníku, vystupte! Lamač

pocítil, jak se drustvo po vyslovení Duroňova jména nastrailo. Stala se změna. Malá, ale významná. Svobodník Duroň u nebude jenom přísluníkem drustva, jedním z nich. Stal se jejich velitelem! Vojákem jiné kategorie, ne jsou oni, vichni ostatní. Bude jim velet.

Jakým bude velitelem? Znají ho, ale jenom jako přísluníka kolektivu, jako jednoho z nich.

Teď dostává právo a povinnost rozkazovat, nařizovat, vyadovat a hodnotit.

To vechno si Lamač uvědomoval. Ale současné mu dolo, e Duroň je ve stejné situaci, v

jaké byl on sám před třemi měsíci. A e je jeho povinností Duroně vést, pomáhat mu,

upozorňovat na nedostatky a učit ho.

Po návratu do posádky se ivot čety za dva tři dny vrátil k obvyklým povinnostem a

starostem. Desátník ídek se k četě nevrátil. Velitel roty potvrdil ve funkci velitele druhého drustva svobodníka Duroně. .

Poručík Lamač obdrel první odměnu: pochvalu velitele pluku za stavbu srubu.

Velitel roty, nadporučík rámek, začal rozdělovat úkoly na poradách velitelů čet a Lamač

se hájil, byl-li přesvědčen, e druhá četa je zatěována více ne ostatní.

K zajímavému rozhovoru mezi Lamačem a desátníkem Blaejem dolo, kdy jednou večer

spolu odcházeli z parku. Blíil se výjezd praporu na zimní soustředění, spojený s ostrými střelbami. Lamače zajímalo, jak Blaej hodnotí připravenost svého drustva.

Je to dobré, soudruhu poručíku, vechno je to dobré, nemějte obavy …  A dodal po

krátkém zaváhání: Ta podzimní ostuda se ji opakovat nebude.

Proč myslíte?

Teď je to vechno jiné. Myslím v četě ..

A co se změnilo? Zídek?

Nejen ídek, ten by sám nic nedokázal, myslím v tom patném smyslu, kdyby … 

Co kdyby?

Kdybychom vás znali tenkrát jako dnes . . d o d a l Blaej.

39

Tomu nerozumím. - Před půlrokem jsem byl stejný jako dnes, tak proč měla četa tenkrát

nějaké výhrady? Nebyl jste stejný, soudruhu poručíku, nezlobte se, pro nás jste byl jiný ne dnes. Byl jste jenom jméno, neznali jsme vás, nic jsme o vás nevěděli.

To znamená - nedůvěra předem k novým velitelům?

Ne ke vem … jenom k těm nejbliím. Vojáky základní sluby ani tolik nezajímá velitel pluku. Je pro nás daleko. Ale velitel čety nebo roty, to je jiná. Nedivte se, soudruhu poručíku, pro záklaďáky je vojna dva roky ivota. Ty dva roky ovlivňují nejblií velitelé nejvíc.

Vy si myslíte, Blaeji, e jsou i takoví velitelé, co přicházejí k jednotkám a nechtějí mít úspěch? Nezáleí jim na výsledcích? Kadý chce mít úspěch, kadý chce být nejlepí, nebo aspoň dobrý.

Jistě, ale z některých se postupně … některé ivot odradí, a zlhostejní. S těmi je potom patná vojna, soudruhu poručíku. Taková nudná, nezajímavá, otravná … 

Take jste čekali, a co se ze mne vyklube?

Ano, řekl tie, ale pevně Blaej.

****

PŘIJEDU PATEK OSMNÁCT NULA ČTYŘI HOTEL HVĚZDA ILONA’

Lamač četl stručný text telegramu několikrát. Z takové dálky! Proč? Jak ví, e je zde hotel s názvem Hvězda?

Ilonka! Radost, ho zaplavovala a současně se střídala s obavami a nejistotou. Má ho ráda?

Ano, má! Teď, zrovna teď je o tom přesvědčen. Budou spolu den dva. Kde? V hotelu? Ne,

to ne … byl snad dvakrát třikrát v hotelové restauraci na večeři. Nelíbilo se mu tam. Na svobodárnu? Slyel, e velitel proti návtěvám na svobodárně nic nenamítá, ale ne, to prostě nejde! Petr by se bál pohledů dozorčího … kamarádů …

Ilonka! Dělala si snad z nesmělého a nezkueneho chlapce tři roky jenom pás? Cítil, e

děvče ho převyuje nikoli svými zkuenostmi, ale tím jak do něho vidí, jak za krátkou dobu odhalila jeho povahu i nezkuenost s enami. Bavila se tím, věděl to, ale obranu proti tomu nenael a snad ani nehledal. Bylo mu s ní dobře.

Neodpovídáte na pozdravy niích, soudruhu poručíku! A to se nemá, uslyel vedle sebe

Dorňákův hlas. Copak! Zase nějaké problémy?

42

Ani ne, spí naopak … i kdy .. vlastně zase problémy! smál se Lamač a podal

nadpraporčíkovi Dorňákovi telegram.

No a co? Jaký je v tom problém, kdy za mladým poručíkem přijede děvče?

Ono to děvče … vlastně a n i … kamarádka . . r o z p a č i t ě se snail vysvětlit Lamač.

Dorňák ho v rozpacích dlouho nenechal. Víte co? Přijede a zítra. To máme čas na

válečnou poradu. A protoe moje ena tvrdí, e v těchto věcech jsme my mui kopyta,

poradíme se s ní. Co tomu říkáte? A kromě toho, manelka vás ráda uvidí, stejně mi vyčítá, e vás nepozvu. Přijdete? Počkám na vás u sebe v kanceláři. A půjdete domů, zavolejte.

Dorňáková oběma nejdříve vyhubovala, e přili pozdě. Aby vám ta vojna neutekla! Já

večeři suím v troubě a vy tam stejně k l á b o s í t e . . b r e b e n t i l a vesele a bylo vidět, e má z návtěvy radost.

Telegram si přečetla s enskou důkladností. Vdy je to posílané z Plzně! Jakápak dálka?

Kolem padesáti kilometrů, tak co trojčíte? A je dobře, e děvče přijede, moc dobře to je. A ádný hotel, u nás máme místa habaděj!

No počkej, mamino, mírnil ji Dorňák, snad by soudruh poručík raději v hotelu ..

Dorňáková pochopila svého mue dříve ne Petr a okamitě situaci vyřeila. Stejně jsme

chtěli jít do kina. U jsme tam nebyli sto let. Hrají prý moc hezký film … sousedka povídala .

To jo, do kina, to já rád . . ř e k l se skrývanou ironií Dorňák, který obvykle u televize, ale i v biografu, po čtvrthodině usínal.

ena po něm loupla očima, pak se krátce zasmála a odela do kuchyně.

Já bych vás ale nerad obtěoval …  omlouval se Lamač.

Jaképak obtěování! Nevidíte, jakou má moje radost z toho, e se můe o někoho starat?

Tak jí to nebudeme kazit. Kdy o vlastní potomky se starat nemůe, dodal posmutněle

Dorňák.

****

Petr - lotr! volala Ilona na Petra jetě z rozjetého vlaku. Zdála se mu hezčí, ne kdykoliv předtím.

Ilonko! A chtělo se mu pohladit ji po tváři.

Pusu mi nedá?

43

Tady? Na nádraí?

A co? Zrovna tady. Polib mě a hned! ukazovala si prstem na tvář. Nezvlčil jsi mně tady?

Uka se přece!

A otáčela poručíkem na nástupiti. Tak, a jdeme! Tady má kufr.

Kam jdeme? zeptal se Petr záludně.

Do hotelu, mám ho objednaný.

Nemá, vechno je obsazené. Byl jsem tam, kdy jsem el na nádraí, zalhal si poručík.

Bude spát na nádraí na lavici.

Ale kdepak! Ty bude spát na nádraí a já u tebe v posteli. Na svobodárně? Ví kolik je tam chlapů?

A kde teda budu spát?

U maminky. Mám tady maminku. Jdeme. Petříku-lotříku! Nevystrája vola aké

huncútstvo? Moná e vystrájam. Co si taková učitelka - mučitelka jiného zasluhuje?”

****

Dorňáková přivítala Ilonu tak upřímně a nevtíravě, e rázem byl vekerý ostych pryč.

Jestlie Petr cítil nad Ilonou z počátku převahu, vyvěrající ze znalosti prostředí Dorňákovy rodiny, brzy ji ztratil. Zanedlouho si Ilona uvázala zástěru a pomáhala v kuchyni. Dorňáková mohla na ní nechat oči. Také Dorňák, kdy zůstali s Lamačem sami v pokoji, pochválil: To je ikovné děvče.

Po večeři Dorňákovi odeli do kina. Petr zůstal s děvčetem sám. Teprve teď se dozvěděl,

e Ilona je na studijní praxi v Plzni a e tam bude tři měsíce. Kdy bude hodný, přijedu zase, třeba přítí týden, ale musí být hodný!

Petra zaplavila vlna těstí a vzruení. Objal děvče kolem ramenou, Ilona se k němu přitulila a zmlkla. Bál se pohnout a kdy se Dorňákovi nápadně hlučně vraceli z kina, zdálo se poručíkovi, e uběhla sotva půlhodina.

Ráno přijďte brzy. Na snídani! nařizovala Dorňáková Lamačovi. Ne abyste si na té vaí

svobodárně něco klohnil! Zítra ukáete llonce kousek umavy.

Neukázal. Nad ránem se v kasárnách i na svobodárně ozvala pronikavá siréna, provázena

voláním dozorčích: Poplach! První Lamačova mylenka platila Iloně. Snad to bude jen

nácvik a nikam se nepojede. Zrovna dnes … jako naschvál poplach!

44

Tady? Na nádraí?

A co? Zrovna tady. Polib mě a hned! ukazovala si prstem na tvář. Nezvlčil jsi mně tady?

Uka se přece!

A otáčela poručíkem na nástupiti. Tak, a jdeme! Tady má kufr.

Kam jdeme? zeptal se Petr záludně.

Do hotelu, mám ho objednaný.

Nemá, vechno je obsazené. Byl jsem tam, kdy jsem el na nádraí, zalhal si poručík.

Bude spát na nádraí na lavici.

Ale kdepak! Ty bude spát na nádraí a já u tebe v posteli. Na svobodárně? Ví kolik je tam chlapů?

A kde teda budu spát?

U maminky. Mám tady maminku. Jdeme. Petříku-lotříku! Nevystrája vola aké

huncútstvo? Moná e vystrájam. Co si taková učitelka - mučitelka jiného zasluhuje?”

****

Dorňáková přivítala Ilonu tak upřímně a nevtíravě, e rázem byl vekerý ostych pryč.

Jestlie Petr cítil nad Ilonou z počátku převahu, vyvěrající ze znalosti prostředí Dorňákovy rodiny, brzy ji ztratil. Zanedlouho si Ilona uvázala zástěru a pomáhala v kuchyni. Dorňáková mohla na ní nechat oči. Také Dorňák, kdy zůstali s Lamačem sami v pokoji, pochválil: To je ikovné děvče. Po večeři Dorňákovi odeli do kina. Petr zůstal s děvčetem sám. Teprve teď se dozvěděl, e Ilona je na studijní praxi v Plzni a e tam bude tři měsíce. Kdy bude hodný, přijedu zase, třeba přítí týden, ale musí být hodný!

Petra zaplavila vlna těstí a vzruení. Objal děvče kolem ramenou, Ilona se k němu přitulila a zmlkla. Bál se pohnout a kdy se Dorňákovi nápadně hlučně vraceli z kina, zdálo se poručíkovi, e uběhla sotva půlhodina.

Ráno přijďte brzy. Na snídani! nařizovala Dorňáková Lamačovi. Ne abyste si na té vaí

svobodárně něco klohnil! Zítra ukáete llonce kousek umavy.

Neukázal. Nad ránem se v kasárnách i na svobodárně ozvala pronikavá siréna, provázena

voláním dozorčích: Poplach! První Lamačova mylenka platila Iloně. Snad to bude jen

nácvik a nikam se nepojede. Zrovna dnes … jako naschvál poplach!

45

Nebyl to nácvik. Rozkaz zněl jasně: připravit techniku k nakládání na elezniční transport.

Pohotovost dnes v deset nula nula. Odjezd po eleznici do výcvikového prostoru, kde bude

provedeno plukovní soupeřské cvičení proti sousednímu svazku, u něho byl v rámci

prověrky rovně vyhláen poplach.

Příprava roty probíhala rychle a organizovaně. V osm hodin opoutěla rámkova rota park.

Obrněný transportér velitele třetí čety uzavíral, podle rozhodnutí velitele roty, kolonu.

Projeli tankovou cestou kolem kasáren, téměř se dotkli státní silnice a pak u zahýbali na nedaleké nádraí.

Ilona stála s Dorňákovou u silnice. Lamač se rozhodl rychle. Jakmile jeho transportér dojel na úroveň státní silnice, přikázal řidiči zastavit. Vyskočil a doběhl k Iloně. Bez ohledu na to, e poslední drustvo pozorovalo svého velitele čety, políbil děvče na ústa.

Ilonko…

Nevadí, Petříčku, n e v a d í … jenom j e ď … a neprohrej!

Neprohraje! Ne, neprohraje! Ani při tomto cvičení, ani potom. Nikdy neprohraje, pokud

budou Dorňákové, Zvárové a Kubáti, ale také Blaejové a Zemanové.

****

Dalí! Kapitán Lamač!

Soudruhu generálmajore, kapitán Lamač. Přiel jsem na vá rozkaz.

Posaďte se, soudruhu kapitáne, pokynul Lamačovi proedivělý generál, zástupce

náčelníka vojenské akademie. Tady soudruh plukovník, a obrátil se na důstojníka, který

seděl vedle něho, má s vámi projednat vae zařazení po ukončení akademie. Prosím,

soudruhu plukovníku.

Kádrové pohovory s budoucími absolventy vojenské politické akademie probíhaly ji druhý

den. Od rána vcházeli a vycházeli z kanceláře zástupce náčelníka akademie její budoucí

absolventi. Někteří vzruení, jiní klidní. Na lonicích, na nich strávili tři roky ivota, se pak dlouho do noci hovořilo.

To má dobrý, tam jsem s l o u  i l … Tam to, kamaráde, nebude mít jednoduchý, znám velitele pluku, je to pruďas … Posádka dobrá, ale nejsou tam byty, snad se něco staví, ale raději se z e p t e j … Funkce je to dobrá, ale pochopte, kluci, ena i já máme celou rodinu na Moravě a to je pětset kiláků … Jo, sedět na divizi, to bych si taky nechal l í b i t … 

4 6

Plukovník pomalu obracel listy osobního spisu kapitána Lamače.

,,Rodinu máte ve Zhůří? zeptal se plukovník Lamače, ani zvedl oči od papírů.

Ano, ena tam zůstala, učí na střední kole. Denně dojídí. Syn chodí do kolky.

Jak starého máte syna, soudruhu Lamači? zeptal se generál.

Čtyři roky.

To si vás moc neuil.

Lamač mlčel. Vdycky, kdy přijíděl domů na krátkou dovolenou, pocioval při setkání s

malým Martinem rozpaky. Čím syn ije? Ano, je hrdý na svého tátu, důstojníka, to jistě, ale přece jenom máma představuje větího kamaráda ne táta, který přijídí domů jednou za dva, tři měsíce. V neděli odpoledne, kdy by bylo tak hezké sedět na gauči a povídat si s

Martinem o tancích, o dělech, ale také o veverce, která se naučila chodit a na zahradu, o tom, kde rostou lískové ořechy a o tolika jiných věcech, si připravoval kufr a odjíděl. Martin ten otcův kufr nenáviděl a jednou ho dokonce schoval ve sklepě v klukovské naději, e nenajde-li táta svůj odřený kufr, zůstane doma a do té jeho protivné koly neodjede. A

potom: co je to za hloupost? Jeho velký táta chodí do nějaké koly!

Martin Lamač zkrátka nerozuměl, proč táta je tak daleko, proč není s mámou a s ním

doma, ve Zhůří, kde je tolik zajímavých v ě c í …

Kapitán Lamač stiskl zuby. Vdycky slouil tam, kam ho poslali, věděl, e si posádku

nemůe vybírat. Teď ale chtěl, straně chtěl ít s rodinou, se svou stále ádoucí llonkou a malým Martinem.

Tak co, soudruhu kapitáne, co jste si na nás vymyslel? Plukovník zvedl oči od osobního

spisu a unaveným pohybem si současně sundal brýle. Kde chcete slouit po ukončení

akademie?

Kolikrát u tuto otázku plukovník poloil! Starý zkuený kádrovák zpravidla bezchybně

odhadoval, jak bude pohovor probíhat. Znal lidi. Ji při vstupu jednotlivých posluchačů do kanceláře vycioval atmosféru, kterou s sebou přináeli. Některý nastraenou, jiný odevzdanou, dalí zase prosebnou.

Chtěl bych bydlet s rodinou. A také, aby manelka mohla pracovat, učit.

Tak vás poleme zpět do Zhůří. Co na to říkáte?

Souhlasím, řekl bez rozmýlení radostně Lamač.

46

To se ani nezeptáte, na jakou funkci?

Jistě, ano, soudruhu generále. Já myslím jako propagandista.

Generál i plukovník se pousmáli. A proč ne jako zástupce velitele pro politické věci?

Soudruhu plukovníku, já bych r a d ě j i … nemám dost zkueností. Vlastně ádné. Vdy víte, e jsem … 

Ano, víme, řekl plukovník a zalistoval v papírech. Rok velitel čety, dva roky velitel roty a pak na praporu. Jak dlouho jste velel praporu, soudruhu kapitáne?

Necelý rok.

A to stačilo k tomu, abyste byl mimořádně povýen a abyste dostal odměnu od velitele

okruhu, vstoupil do hovoru generál.

Lamač neodpověděl. Nevěděl, co by řekl. Před očima mu běel film posledních čtyř let, kdy po vyřazení nastoupil ve Zhůří na funkci velitele čety. Nebyly ty čtyři roky lehké. Znamenaly prohry i úspěchy, byla to léta radostí i starostí. Kdy mu nabídli, aby el pracovat do politického aparátu a studovat na vojenskou politickou akademii, rozhodoval se dlouho. A

kdyby nebylo nadpraporčíka Dorňáka, nesouhlasil by.

Podívejte se, soudruhu kapitáne, pokračoval generál, my sami nejlépe víme, e ustanovit vás do funkce zástupce velitele pluku pro politické věci je ř e  e n í … no, řekl bych odváné.

Ale něco o vás přece jen víme. Major Marek, velitel pluku, je člověk, s ním byste si měl rozumět a vzájemně se doplňovat. Znáte ho?

Z několika náhodných setkání. Přiel do Zhůří v době, kdy jsem odcházel do koly.

Major Marek je mladý, ale svědomitý a pracovitý velitel. Snad a příli přímočarý . . a také občas výbuný, ale myslí to dobře. Někdy přeceňuje sílu rozkazu. Znáte to, chce mít úspěch a je přece jenom méně zkuený. Myslíme si, e vy byste vedle něho byl politrukem,

jakého potřebuje, hovořil pomalu plukovník.

Lamač se zamyslel. Unese zodpovědnost za politickou práci motostřeleckého pluku? Vdy

to nikdy nedělal! Ovem, vrátí se k útvaru, kde zná mnoho důstojníků a praporčíků, k

útvaru, kde strávil čtyři roky vojenského ivota. A bude ít s rodinou!

Jeho přemýlení přeruil generál. Asi jsme vás překvapili, soudruhu kapitáne? A obrátil se na plukovníka. Já myslím, e bychom měli dát soudruhu Lamačovi monost, aby si návrh promyslel.

47

,,Jistě, to můeme. Popřemýlejte, soudruhu kapitáne, a přijďte za námi zítra ráno.

Pro Lamače to nebylo jednoduché přemýlení. Kamarádům se nesvěřil. Věděl, e by dostal

mnoho protichůdných rad, které by mu nepomohly.

Vybavila se mu dávná příhoda ze Zhůří. Při oslavě Prvního máje, které se kromě něho a

několika důstojníků zúčastnil také velitel pluku, vznikl mezi řediteli průmyslových podniků přátelský spor o tom, který podnik je nejvýznamnějí, funkce kterého ředitele je nejvíce zodpovědná a náročná.

Předseda okresního národního výboru poslouchal s úsměvem přátelské kádlení.

,,Zapoměli jste jetě na jednoho ředitele.

Přítomní se po sobě tázavě podívali.

Kterého? Vichni jsme přece zde?

A přesto jste na jednoho zapomněli, i kdy sedí mezi vámi. Myslím, e právě on je největí

pantáta na okrese a e to má také nejsloitějí, dodal předseda a podíval se na velitele pluku. Kolik má podřízených, veliteli, a za jaké hodnoty zodpovídá? Pochlub se!

Velitel pluku se usmál. To vám říct nemohu, ale je to několikrát více, ne má ředitel naí největí fabriky.

Ředitel továrny na nábytek, ve které pracovalo asi půl tisícovky dělníků, se ohradil: To snad ne!

Je to tak, soudruhu řediteli. A to nepočítám hodnotu základních fondů, jako jsou pozemky, budovy a podobně. To kdy já jsem vojančil, bylo nás u pěího pluku něco přes tisícovku, ale měli jsme jenom puky, nějaký ten kulomet a koně … 

,,A my máme nejen děla, obrněné transportéry, mnoho aut, sloitou spojovací a dalí

techniku, ale také tanky. A k tomu mladé lidi, vojáky základní sluby.

,,S lidmi to má, veliteli, jednoduché. Nařídí a je to.

,,Myslí? Nařídit mohu a vojáci musí poslouchat. Ale my jsme raději, kdy sami pochopí, e to, co po nich vyadujeme, je nezbytné. A snaíme se jim to vysvětlit. Jako ty svým dělníkům.

Lamač si vzpomněl na tuto epizodu právě teď. Dlouholetým studiem vytrénovaná pamě

vynesla pohotově na povrch jeho vědomí rozsah odpovědnosti zástupce velitele pluku pro

politické věci: odpovědnost za organizaci a stav politické práce, za výchovu vojáků,

48

za morálně politický stav a za kázeň, za bojovou pohotovost, za splnění bojových úkolů … .

Lamač věděl, e za strohými slovy sluebních předpisů se skrývá ohromné mnoství práce,

e úspěchy se nedostaví samy od sebe, e ustanovení do funkce je jenom vstup na

startovní čáru.

Přítí den ráno, kdy veel do známé kanceláře a řekl, e s nabízenou funkcí zástupce

velitele pluku pro politické věci ve Zhůří souhlasí, přivítal ho plukovník s úsměvem. Tak jste se rozhodl, e to zkusíte?

Promiňte, soudruhu plukovníku, ale,,zkusit, to asi není to pravé slovo.

Proč? ozval se generál.

Myslím si, e funkce zástupce velitele pluku se nedá vyzkouet. Udělám vechno pro to,

abych obstál. Přiznávám se, e jsem od vás ani nic jiného nečekal, řekl generál a

rozloučil se s Lamačem pevným stiskem ruky.

****

Jsem rád, e jste tady,” přivítal nastupujícího kapitána velitel pluku, major Marek. Lamač mu hlásil nástup do sluby a převzetí funkce. A mám pro vás hned práci. Za pár dnů nás čeká technická konference. Chci, abyste se podíval na přípravy. Major Tomek, ná technik, má snad ji vechno připravené, já jsem se bohuel nedostal k tomu, abych se přesvědčil, zda je vechno v pořádku. A navíc, přijedou z divize. Alespoň na referát se podívejte. Jestli to stihnete, tak si připravte příspěvek. Měl byste vystoupit… nebo někdo z politické skupiny.

Lamač si domluvil schůzku s majorem Tomkem, technikem pluku, na přítí den. Z dřívějí

sluby se neznali, Tomek přiel k pluku před dvěma lety. Přivítal Lamače velmi přátelsky, jak se kapitánovi zdálo, a příli oviálně: Starý mě volal, e přijde. Jsem rád, to ví, my jsme technokrati, a konference, to chce politický mrnc. Tady je referát, je to jako vloni, to ví, co si má člověk stále vymýlet! Přečte si to sám, nebo ti mám říct, co tam je? A sám bys měl taky vystoupit! Jsi tady nový, alespoň tě nae technické kádry poznají. To ví, míráci, my toho moc nenamluvíme, my jsme spí n a p r á c i …sypal ze sebe Tomek a svým to ví, zdůrazňoval ochotu k tykání.

Lamač se v záplavě Tomkových slov necítil dobře. Snad to ho přimělo k tomu, e majorovi i dále vykal.

49

K přečtení referátu se dostal a pozdě večer. Referát ho nenadchl, i kdy se mu nedalo nic vytknout. Tomek správně poukazoval na postupující a zrychlující se vědeckotechnickou revoluci a na její vliv na vojenství, na význam techniky ve spojitosti s lidským činitelem, na nezadritelnou technizaci vech druhů vojsk, na nutnost bezvadného ovládnutí bojové techniky. V referátě uváděl také dostatek konkrétních, jak kladných, tak i záporných

zkueností od pluku. Přesto Lamač spíe vycioval ne věděl, e něco není v pořádku.

Také se svým vlastním příspěvkem, který si narychlo připravil, nebyl Lamač spokojen.

Jeho nespokojenost navíc vzrostla poté, kdy na konferenci příspěvek přednesl. Vycítil, e se mu nepodařilo navázat s účastníky kontakt. Byl rozladěn i proto, e ani referát majora Tomka neupoutal účastníky konference. Přestoe zástupci z divize, kteří se konference zúčastnili, neměli k jejímu průběhu připomínky a po jejím skončení se nezúčastněně

rozloučili, Lamač věděl, e konference se nevydařila.

Přítí den, kdy Tomek před velitelem pluku prohodil, e chválabohu to máme za sebou a

zase můeme začít něco dělat, Lamač se ozval.

Snad jste, soudruhu majore, nedělal konferenci jenom proto, abychom to měli za sebou?

Copak, soudruhu Lamači, vám se něco nelíbilo? nastrail pozornost velitel pluku.

Nelíbilo. Včetně mého vlastního vystoupení. Raději jsem neměl vystupovat.

Ale proč? divil se Tomek, vdy to byla normálka. Právě proto, e to byla a příli velká normálka.

Jak to myslíte, soudruhu kapitáne? přeel major Tomek na vykání a významné pohlédl na

velitele pluku.

Já si myslím, e taková akce, která se dělá jenom proto, aby se splnilo to, co bylo

naplánováno nebo nařízeno, nemá ádnou cenu a je zbytečnou ztrátou času.

Promiňte, soudruhu kapitáne, ale to je obvinění!”

Moná e je to obvinění. Třebas i mé vlastní nedůslednosti. Místo psaní referátu jsem se asi měl věnovat jiným věcem, kdy mi velitel pluku uloil, abych se o konferenci zajímal.”

To ale jetě můete, trochu pobaveně řekl velitel pluku, kadá chyba se dá napravit.”

O co vám jde, soudruhu kapitáne?” rozhořčil se Tomek, konferenci máme za sebou, dělali jsme co jsme mohli, tak proč se k tomu vracet?”

52

A víte, soudruhu majore, e se k tomu vrátím? Buďte tak laskav a polete mi celou

přípravu na konferenci. Včetně cílů, které byly stanoveny, prostě vechno od začátku.

Několik dnů po sobě světlo v kanceláři nového zetvépé pluku zhasínalo dlouho po

ukončení pracovní doby. Kromě toho Lamač besedoval s mnohými účastníky nedávné

technické konference, zjioval, jak se na ni připravovali, zael na schůzi dílčí stranické organizace technické skupiny a pak poádal velitele pluku, aby si pro něho vyhradil čas.

Major Marek byl překvapen, kdy mu Lamač řekl, e by s ním chtěl projednat nedostatky v

přípravě technické konference.

K čemu je to dobré, znovu se vracet k odbyté věci? Nemáme jinou, nutnějí práci?

Jestli vám jde o čas, já vás dlouho nezdrím, soudruhu majore. A k čemu to bude dobré?

Myslím si, e bude. Pro přítě, pro poučení.

Dobře, poslouchám vás.

Čím déle Lamač hovořil, tím více Markův zájem vzrůstal. Dokonce si přitáhl z druhého

konce stolu zápisník a začal si dělat poznámky.

Cíle konference byly určeny nereálně, nesprávně, klidně hovořil Lamač. Tak například

jednodenní konference si nemohla klást za cíl rázně skoncovat s nedostatky v oetřování

techniky u pluku. A kromě toho k plnění cílů konference nebyl zaměřen ani referát. Kdy

u hovořím o referátu vaeho zástupce pro technické věci, zjistil jsem, e byl více jak ze dvou třetin opsán z loňské konference. Pouze příklady byly zvoleny z posledního období a to jetě ne příli astně. Major Tomek například kritizoval stav dopravní techniky u roty týlového zabezpečení, ale neřekl, e technik roty je dlouhodobě odvelen na technickou skupinu a e ani on, ani nikdo z technické skupiny nebyl u roty déle jak půl roku. Diskusní příspěvky major Tomek nařídil bez ohledu na schopnosti diskutujících. Některé příspěvky psali absolventi a přednáeli je řidiči, ani by pořádně chápali o čem mluví. A tu návtěvu z divize si Tomek objednal. Pozval na konferenci soudruha, s ním studoval.

Lamač byl neúprosný. Přiznal i svou vinu. Místo aby před konferencí el mezi její účastníky a přesvědčil se o tom, zda se na konferenci připravují, smolil, jak sám doslova uvedl, svůj referát. Také neslaný a nemastný. Protoe neodpovídal konkrétní situaci v útvaru.

Kdy Lamač skončil, velitel pluku dosti dlouho mlčel. Pak, pro Lamače nepřípadně řekl:

Tak takový vy jste, Lamači. No dobře.

53

****

,,Je to fakt, kluci, jede se na přehlídku do Prahy. Bez techniky. Jako pěáci budeme lapat

na Letenské pláni.

To pojede celej pluk? Někdo tu přece musí zůstat!”

Moná tankáni a kanonýři.”

Kluci, a nebylo by lepí zůstat ve Zhůří? Nastane tady klid, výcvik láo p l á  o … Já vám řeknu, e ta Praha bude zabíračka. Slavnostní pochod, několik hodin denně a pořád dokola. Pořaďák je největí otrava, jakou jsem na vojně zaiI.”

Lamač v civilním oděvu el z města ve večerních hodinách pár kroků před skupinou vojáků,

kteří se vraceli z vycházky, a slyel jejich rozhovor. Vida, vojáci u vědí to, co se velitel pluku a táb dozvěděl v pátek od zástupce velitele divize. Lamače zaujala právě poslední věta, kterou pronesl jeden voják:  … největí otrava, jakou jsem na vojně zail.”

Sám ze svých dřívějích funkcí věděl, jak vojáci nemají rádi pořadovou přípravu. A

nakonec nejen pro vojáky základní sluby, ale i pro velitele, zejména nejnií, znamenala pořadová příprava nejméně zajímavou část výcviku. Kdy Lamač nastoupil do vojenské koly, neměl pořadovou přípravu taky rád. Ani nevěděl proč. Naproti tomu si vzpomínal na

léta, strávená ve vojenském gymnáziu, kde tehdy prodělal první výcvik v pořadové

přípravě. Tam mu to nevadilo. Dokonce se docela těili na hodiny pořadáku,” které s nimi prováděl starý zkuený major.

Lamače právě teď tyto vzpomínky zaujaly. Pluk měl postavit na praskou květnovou

přehlídku dva pěí půlprapory. V podstatě to znamenalo, e kromě tankového praporu

pojede do Prahy téměř celý pluk. Hlavní část přípravy se musí provést v posádce Zhůří.

Pobyt v Praze bude krátký, necelých čtrnáct dnů, a musí slouit hlavně ke zvládnutí

závěrečné části přípravy.

Od pátku, kdy velitel pluku seznámil své zástupce a táb s účastí na praské přehlídce,

uvaoval Lamač o tom, jak získat vojáky pro správný přístup k nácviku.

Musí být pořadový výcvik opravdu nezajímavý a nudný?

V čem spočívá jeho význam pro přípravu vojsk, nejen těch, která mají vystupovat na

přehlídkách, ale obecně? Má vůbec pořadová příprava důvodné oprávnění v moderní

armádě, její organizace je na rozdíl od dřívějích let soustředěna na mení jednotky a

kolektivy, které na bojiti působí často samostatně?

54

Vdy rota nebo baterie se sejde sotva jednou denně při ukončení zaměstnání. Dříve tomu

bylo jinak. Vyprávěli o tom nesčetněkrát starí důstojníci: jak vodili roty na taktický výcvik, kadý den společně, často přes město a vdy za zpěvu pochodových písní, které teď zazní u jenom z rozhlasu.

Lamač si uvědomoval, e je vlastně povinností zástupce velitele pluku pro věci politické, aby vojáky připravil nejen na pobyt v Praze a aby jim vysvětlil význam praské přehlídky, ale také aby vojáci přistupovali k přípravě uvědoměle. To znamená přesvědčit je o účelnosti pořadové přípravy. A nejen vojáky základní sluby, ale také velitele čet, rot a baterií, kteří budou výcvik řídit a vést. Jestlie nebudou přesvědčeni o účelnosti a vnitřním smyslu dokonalé pořadové přípravy, celý výcvik se stane pouhým drilem.

Velitel pluku svolal poradu o přípravě na praskou přehlídku na pondělí odpoledne.

Jeho zástupce pro výcvik, mladý a málo zkuený nadporučík Novák odbyl svůj návrh

stručně: Nejdřív výcvik jednotlivce, pak v četách, ve druhé polovině dubna v rotách a týden před odjezdem do Prahy v půlpraporech.

Počkejte, soudruhu nadporučíku, reagoval na jednoduchý výklad velitel pluku. Jak nácvik v četách? Pochodovat se bude v osmistupech, vojáky musíme vybrat podle velikosti. A také ne vichni z čety mohou do Prahy jet. Protoe ne kadý na to má, aby se naučil

pochodovat tak, jak bude třeba. Dotazy na mladého důstojníka jenom prely. Velitel pluku nakonec poradu odloil. Vydal základní organizační pokyny pro zpracování rozkazu k přípravě pluku na přehlídku a nadporučíkovi Novákovi dal týden čas, aby vechny otázky

promyslel. Přítí pondělí se sejdou znovu a posoudí konkrétní návrh, včetně toho, jak

organizovat vlastní pořadovou přípravu.

Kapitán Lamač se nabídl, e nadporučíkovi Novákovi s přípravou dokumentu pomůe.

Co myslíte, můe být pořadová příprava pro vojáky základní sluby zajímavá? zeptal se

Lamač nadporučíka Nováka přítí den, kdy začali pracovat na dokumentu, z něho byl

zatím na světě jenom název: Plán přípravy na praskou přehlídku.

Zajímavá? Snad ano. Vzpomínám si na naeho velitele praporu ve kole, víte, byl to

takový ten, no, ze staré koly, pořád vzpomínal na bývalé vojenské učilitě,

55

jak tam dělali pořaďák, jak snad dokonce závodili, respektive soutěili mezi sebou, mezi

rotami, která bude lépe pochodovat. On sám byl úplný fanda do pořadové přípravy a nám

se to tenkrát líbilo. A proč? Co se vám na tom líbilo?

Jak jsme dokázali cvičit, vichni jednotně a také pochodovat, třebas po městě.

A nebyli jste otrávení?

Z počátku ano, ale pak jsme tomu dokonce přili na chu. Domníváte se, e to tak dnes

jetě někdo dovede, myslím u naeho pluku?

Asi sotva. Víte, soudruhu kapitáne, nai velitelé, zvlá ti noví, nejmladí si myslí, e pořadová příprava, to nic není. Podle nich to dovede kadý. Ono se to podceňuje. Vidíme jenom střelby, taktiku a běhání okolo techniky, ale pořaďák … ? Nakonec i při prověrkách, třebas nám za to vynadají, ale kdy se nastřílí a je-li v pořádku technika, tak je vechno dobré.

Já myslím, soudruhu Nováku, e bychom měli předevím dosáhnout toho, aby nai

důstojníci, kteří budou řídit nácviky na přehlídku, věděli o pořadové přípravě vechno, co je vůbec moné vědět. A také, aby ji sami zvládli a aby byli přesvědčeni, e pořadová příprava má svůj smysl a význam pro výchovu vojáků.

Já jsem asi před půl rokem četl někde v odborném časopise článek o významu pořadové

přípravy. Vím, e mne to zaujalo.

A co výcvikový film o pořadové přípravě? Je vůbec nějaký? zeptal se Lamač.

Jo, to je, promítali nám ho jednou, jetě ve kole. Někde mám seznam vech výcvikových

filmů, které je moné si objednat. Najdu to, podívám se.

A na jméno toho majora, jak jste o něm hovořil, o tom fandovi do pořaďáku, byste si

nevzpomněl?

Jistě, jak by ne. Major Čermák. Ale teď u bude podplukovník a kdoví, zda jetě slouí.

Proč se ptáte?

Vám se nezdá, e by se nám takový člověk náramně hodil?

To jistě, to by byla výhra, ale jak chcete … ? 

Jetě nevím. Soudruhu nadporučíku, plán máme předloit za týden. Udělejme to tak:

zatím ten papír schováme a budeme čtyři pět dnů přemýlet a vymýlet, jak na to. My dva

a také ostatní, které do toho zatáhneme. Plán pak sestavíme rychle.

56

Poradu politické skupiny pluku svolal kapitán Lamač na tentý den odpoledne.

Úkoly, které na závěr svým spolupracovníkům uloil, se na první pohled vymykaly ze

zaběhnuté praxe: Připravit besedy:

O významu pořadové přípravy pro soudobý vojenský výcvik.

V knihovně vyhledat v odborných časopisech vechny články, které byly za uplynulé tři roky uveřejněny k tématice pořadové přípravy. Dotázat se na distribuci armádních filmů, zda jsou k dispozici výcvikové filmy s touto tématikou. Připravit a svolat stranický aktiv

komunistů pluku, kteří se mají zúčastnit praské přehlídky.

Pomoci komunistům stranické skupiny tábu vypracovat podmínky soutěe mezi

jednotkami, které budou na přehlídku vybrány.

Po poradě Lamač telefonoval do Prahy spoluákovi z vojenské politické akademie, který

pracoval na hlavní politické správě: Čermák, major, ale spíe podplukovník, velitel praporu na vojenské kole pozemního v o j s k a … to já nevím, ale při tvých stycích … pokus se na kádrové evidenci… moc to potřebuji vědět.

Večer se Lamač pozval na návtěvu k Dorňákovům. Nadpraporčík byl ji rok v důchodu a

pracoval jako tajemník ONV. Jenom, jak on říkal, jako čestný funkcionář. Malý Martin byl u Dorňáků více ne doma. Bezdětní manelé ho rozmazlovali tak, e pedagogické principy Ilony Lamačové se často bouřily.

I

dnes bylo přivítání u Dorňáků velmi přátelské a Martin bez ptaní el do kuchyně,

protoe věděl, e tam teta najde pro něj něco dobrého.

Jak se vede, Petře, zeptal se Dorňák kapitána.

Celkem to jde. Přiel jsem, abych se něco dozvěděl.

To jsem si myslel. Chodí k nám málo a vdycky jenom, kdy tě bota tlačí. Tak ven s tím.

O co jde?

Nepamatujete si na nějakého starího důstojníka, který slouil ve Zhůří a teď je tady někde poblí, třebas v důchodu. Jde mi o to, aby se dobře vyznal v pořadové přípravě. Víte, takový, jako bývali dříve, kdy jste jetě slouil vy, no prostě machr na pořaďák.

A nač ho potřebuje?

Pojedeme na přehlídku do Prahy, musíme dát dohromady pár důstojníků, kteří se vyznají.

A my mladí, Lamač se usmál, my to tak dobře neumíme, jak se pořadová příprava dělala

dříve, za vás.

Co je pravda, to je pravda. Kdy vidím některé mladé důstojníky, jak lajdácky zdraví, jak se stydí jít po městě před jednotkou, jak se neumí postavit do pozoru, tak mě čerti berou.

57

Tak říká, machr na pořadovou přípravu. Byl by jeden, machr nad machry, ale není od

naeho pluku. Pro starého nadpraporčíka byl zhůřský pluk stále jetě ,ná. ,,V sousední obci koupil chalupu ne el do penze. Plukovník Toman.

,,Plukovník?

Ano, plukovník, ale neboj se, je to starý trupiér, dlouho velel pluku na druhé straně

umavy, pak slouil dosti dlouho v Praze na ministerstvu a - to vím od něho - měl na

starosti několikrát přípravu jednotek na přehlídku. Řídil nácviky při soustředění v Praze.

Dokonce si na něho pamatuji, byl jsem jednou do Prahy odvelený. Plukovník Toman míval

na Letenské pláni a také při nácvicích na letiti své slovo.

Tak tomu říkám tip! zaradoval se Lamač. Nezajel byste za ním se mnou? Třebas zítra.

Za dopoledne to klidně zvládneme.

Proč ne. Snad ho najdeme doma. Teď, kdy se blíí jaro, bude se točit kolem včelínů.

Nael se i podplukovník Čermák. Trávil důchod v krajském městě, sotva padesát kilometrů

od Zhůří.

Velitel pluku pozval oba veterány do Zhůří a oba pozvání přijali. Čermák přijel autobusem, Toman svou starou, ale pečlivě oetřovanou kodovkou.

Major se cítil před zkuenými harcovníky z počátku trochu nesvůj. On, třicetipětiletý a před ním člověk, který velel pluku téměř deset let a navíc tak dobře, e jej vyzvedli pracovat na ministerstvo národní obrany.

U jsem si myslel, e je mobilizace, kdy za mnou přijeli dva vojáci a do chalupy, smál se Toman.

Jaképak obtěování, soudruhu veliteli, pokud budu moci, poradím, připojil se Čermák.

Ptali jste se mě, jak si vai pomoc představujeme, zapojil se do hovoru Lamač. Myslíme si, e bychom začali besedou s důstojníky pluku, kteří mají řídit nácvik jednotek. Jsou to větinou velice mladí důstojníci, vichni mají sice vysokokolské vzdělání, ale k pořadové přípravě trochu jiný vztah, ne jste měli vy. Co tomu říkáte?

Já bydlím kousek odtud. Mohu připravit nejen besedu,ale budete-li o to stát, zúčastnit se i nácviku. Tak často, jak bude třeba.

Děkuji vám, soudruhu plukovníku. Se soudruhem Čermákem to asi bude sloitějí, i kdy

ve zabezpečíme samozřejmě. Myslím dopravu, ubytování a stravování.

58

Já jsem volný jak ten pták, soudruzi. Dokonce si potřebuji odpočinout od vnuků. iji u

dcery, která má dva syny, čtyři a pět let, a je s nimi občas více ne veselo. Ubytování beru, ale se stravováním si nedělejte starosti.

Ani s ubytováním, řekl rozhodně Toman. Sbal kufr a přijeď … vlastně nikam nejezdi,

mám cestu do města jetě tento týden. Dej mi adresu, já se pro tebe zastavím a odvezu tě

ke mně. Jsem na chalupě sám. A na stravu si vydělá, mám tam hromadu dříví na típání,

smál se. Alespoň si to společně vechno můeme promyslet a připravit. Cvičební řád nám

půjčíte, e ano? obrátil se na majora Marka.

To víte, e půjčíme.

U se těím, hlaholil Čermák. Připadám si jako stará vojenská kobyla, kdy uslyí buben.

A jsem rád, e jste si na mne vzpomněli. S o u d r u z i … spolehněte se, končil dojatě podplukovník.

Kdy oba odeli a Lamač osaměl s velitelem pluku, řekl major Marek: Zdá se, e to byl

dobrý nápad, Lamači. Jenom mám trochu strach, aby to pochopili nai důstojníci, aby se

neurazili, e je důchodci musí učit pořadovou přípravu.

Tak to samozřejmě nemůeme chápat a ani vysvětlovat před plukem. Velice bude záleet

na tom, jak oba soudruhy uvedeme.

Obavy velitele pluku a jeho politického zástupce se ukázaly zbytečné. Oba veteráni projevili cit pro situaci. Nepoučovali mladé důstojníky, chovali se velmi přátelsky a skromně.

Zejména Toman si brzy získal sympatie také proto, e jeho syn slouil u sousední divize

jako náčelník tábu praporu a studoval společně s některými důstojníky zhůřského pluku.

Toman i Čermák měli daleko ke staromilství. Znali soudobou moderní armádu a nehorovali

pro vzpomínky ,starých zbrojnoů.

Jejich zásahy do výcviku byly velmi taktní a vdy jenom prostřednictvím nadporučíka

Nováka.

Zpracovali si velmi promylený a metodicky vyváený plán nácviku. Major Marek se

podivoval tomu, e s nácvikem v půlpraporech v posádce oba konsultanti v podstatě

nepočítají. Mnoho času, prakticky celé dva měsíce, navrhli pro výcvik jednotlivce. Oba také trvali na tom, aby se nejdříve začalo s výcvikem důstojníků, zařazených na přehlídku.

Základní chybou, která se při pořadové přípravě dělá, vysvětlovali Markovi, je to, e ani zvládli cviky jednotlivci, začíná se výcvik v jednotce. Je to taková netrpělivost velitelů, kteří touí vidět co nejdříve výsledky své práce. Ono je to lákavé, dívat se na pochodující prapor.

59

Ale v praporu se také schová mnoho nedodělků. Kadého vojáka je třeba vytáhnout před

jednotku, aby viděla jeho chyby. Jenom tak se kolektiv zainteresuje na jejich odstranění.

Kluci si to nejlépe vyříkají sami mezi sebou. Vsaďte se, soudruhu majore, e nejpozději za týden budou vojáci cvičit ve volných chvílích sami, dobrovolně, se svými veliteli drustev.

Jestli ovem souhlasíte s naí metodikou přípravy.

Velitel pluku dokument podepsal a záhy se přesvědčil, e oba staří praktici měli pravdu.

Zajímavá a poučná byla i beseda, kterou Toman s Čermákem uspořádali pro důstojníky

pluku, zařazené na přehlídku. Po jejím skončení řekl Marek Lamačovi: Nikdy bych si

nepomyslel, e je vůbec moné pořadovou přípravu posuzovat z tolika zorných úhlů.

Oba dva soudruzi mají svoji práci hluboce proitou, skoro bych řekl filozoficky

zdůvodněnou. Vechno má u nich svůj smysl. To se mi na nich líbí nejvíce, dělil se se

svými poznatky Lamač. A dodal: Tak bychom měli pracovat vichni a vdycky. Často se

nám práce nedaří proto, e neznáme její podstatu, nechápeme její smysl, protoe o její

účelnosti neumíme přesvědčit podřízené.

Stále vám jetě leí v aludku technická konference? zeptal se s úsměvem Marek.

Nejen konference, ale i jiné věci.

Které například?

Třeba vyetření poslední mimořádné události, to s tím stráným, jak opustil stanovitě.

Co se vám na tom nelíbí? nechápavě se zeptal velitel pluku. Chlapa jsem předal

prokurátorovi, mimořádku jsme zeveobecnili na rozboru … 

A proč to ten voják udělal, to víme?

Proč, proč. Byl nezodpovědný. O významu strání sluby, jako bojového úkolu, toho věděl

dost. To sám při výslechu potvrdil.

A co vlastně ten stráný střeil? Oputěný sklad pohonných hmot, ve kterém ji dávno

kromě děravých nádrí není ani kapka benzínu. Myslíte, e vojáci to nevědí? Ptal jsem se

jich. Jakou úctu mají mít ke strání slubě, kdy je posíláme střeit objekt, který měl být dávno demolován, protoe k ničemu neslouí a slouit nebude.

To za prvé. A dále: prohlédl jsem si strání výkazy za posledních půl roku. Víte kolikrát tam byla kontrola v nočních hodinách? Za est měsíců pouze třikrát.

62

Dvakrát velitel roty a jednou náčelník tábu pluku. Třikrát za est měsíců! Zatímco jiné

stráe kontrolujeme skoro denně. Zřejmě i důstojníci pluku vědí, e na tomto stráním

stanoviti o nic nejde. Proto zanedbávali kontrolu. A je nikdo k zodpovědnosti nevzal!

Jak jste se to vechno dozvěděl?

Od toho jsem politruk, abych věděl, co je třeba vědět, vyhnul se přímé odpovědi Lamač.

Přece nechcete, abychom sami na sebe alovali. Dovědět se velitel divize to, co mi tady

říkáte, roztrhl by mě.

Moná e roztrhl, moná e ne. Záleí na tom, jak by takové alování chápal. Ale o to se nejedná. Kdy u se mimořádná událost stane, měli bychom ji vyetřit a posuzovat ze vech stran, podívat se na věci, které zdánlivě s událostí nesouvisí. A dávat věci do

pořádku v celé íři a důsledně.

To zavání kritikou velitele pluku.

Mně to zase zavání sebekritikou zástupce velitele pro politické věci, řekl Lamač.

****

Příprava vybraných jednotek pluku na praskou přehlídku běela na plné obrátky,

Důstojníci, a to i věkově starí, se brzy zbavili ostychu z toho, e se mají učit lapat.

Větina z nich si rychle obnovila návyky z pořadové přípravy a řídila nácviky náročně a

důsledně.

Nevím, jak budou hodnotit v Praze ná pluk jako celek, ale myslím, e nai chlapci

polapou dobře, pronesl jednou Lamač v kruhu důstojníků.

Soudruhu kapitáne, ozval se mladý poručík, velitel roty, přilo se tomu pořaďáku na chu.

Také vojáci jsou l e p  í … ukázněnějí…Něco na tom bude, jak jste hovořil na aktivu … 

Také velitel pluku se nad celou věcí zamyslel. Čím to, e k nácviku na přehlídku přistoupili nějak jinak, ne k plnění jiných, často i vánějích úkolů? Přemýlel jste o tom, soudruhu Lamači?

Vae otázka není jednoduchá, ale odpověď na ni existuje. A znáte ji?

Pokusím se odpovědět. První podmínkou bylo, e jste vydal promylený a do vech

důsledků zpracovaný rozkaz. To máte pravdu, souhlasil Marek, jen si vzpomeňte,

kolikrát jsme návrh doplňovali a posuzovali. Přepracovával se několikrát. Stále k němu byly nové a dalí připomínky.

63

Na jeho zpracování se podílelo mnoho lidí, včetně velitelů jednotek. Myslím si, e to má svůj význam, kdy na tvorbě takového dokumentu mohou pracovat ti, kteří jej budou plnit.

Proč myslíte?

To je jednoduché. Kdy se podřízený podílí na tvorbě rozkazu a pak se přesvědčí, e jeho mylenky a návrhy se v rozkazu objeví, povauje ho také za svůj závazek, cítí zodpovědnost za jeho splnění.

To vdycky není moné. V boji se nebudeme ptát podřízených, nebude na to ani čas.

Zajisté. Nejde o to, podřízené za kadou cenu přesvědčovat o tom, e rozkaz je správný a e ho musí splnit. Kdy to ale moná je, neměli bychom se tomu bránit.

Dobře, to je první podmínka úspěchu, dejme tomu. A dalí?

Kdy u byl rozkaz vydán, nelze se pouze spoléhat na jeho vemocnost. Rozkaz není

kouzelné zaklínadlo.

Teď vám dobře nerozumím, obrátil se Marek s tázavým pohledem na Lamače.

Vy jste se snad nesetkal s důstojníkem, jemu jste vytýkal nedostatky v jeho práci a on se bránil tím, e přece vydal rozkaz? Jakoby vydáním rozkazu jeho povinnost končila.”

Takových je!

Někteří velitelé, zvlátě ti méně zkuení, si neuvědomují, kolik úsilí je třeba vynaloit k tomu, aby byl rozkaz pochopen a splněn. Pro splnění rozkazu se musí vytvářet podmínky, často i lidi přesvědčovat… nebo také donutit.

Ano, také donutit, souhlasil Lamač.

Tak to shrneme, dodal velitel pluku, který rád formuloval závěry do krátkých hesel. Před vydáním rozkazu přemýlej, vytvoř podmínky pro jeho splnění a přesvědč podřízené o jeho účelnosti. Je to tak, komisaři?

Je to zjednoduené, ale je to tak. Chcete příklad? Nechci, sám o jednom vím, usmál se Marek. Celá nae činnost kolem praské přehlídky je toho příkladem. Počkejte, teď mě napadá … způsobil jste to vlastně vy! Kdo mně dal na stůl stoh časopisů s články o

pořadové přípravě, kdo pozval k pluku nae veterány, kdo mě tahal po aktivech a

upozorňoval na nedostatky v nácvicích?

Take celou činnost velení a tábu pluku spojenou s nácvikem můeme povaovat za

určitou kolu.

64

Kadá úspěná činnost je kolou, odpověděl Marek. Jenom úspěná? Já myslím, e

kolou by měly být i neúspěchy.

Ano. Ale jenom pro přemýlivé a sebekritické velitele.

*****

Brouenou skleněnou vázu a diplom, svědky úspěchů zhůřského pluku při praské

přehlídce, postavili na významné místo v síni tradic.

Pluk úspěně zakončil výcvikový rok, včetně inspekční prohlídky, provedené orgány velitele okruhu.

Velitel pluku nabídl Lamačovi, aby si tykali.

Váím si vaí nabídky, soudruhu majore, a přijímám ji. Rád. Jsme k tomu oba dost zralí.

Zralí? zeptal se se zájmem major Marek, který si ji zvykl na to, e jeho komisař, jak ho občas ertem oslovoval, dobře váí slova.

Ano zralí. Myslím, e to je základní předpoklad k tomu, aby si nadřízený s podřízeným

mohli tykat.

Domnívá se, e je to v rozporu s řády?

V rozporu s řády, o tom tě samozřejmě nemusím poučovat, je tykání v případě, jde-li o

sluební styk. Tykání můe být také nesprávné, kdy je v rozporu s poadavky na

zachování autority nadřízených.

To jistě. Kdybych jenom sebeméně předpokládal, e mé nabídky zneuije, tykání bych ti

nenabízel. Řekl jsem, e si tvé nabídky váím. Vadí mi ale u některých naich mladých

důstojníků, kteří se u pluku sotva ohřáli, e svým podřízeným tykají. Přemýlel jsi o tom, proč? Přiznám se, e nikoliv. Ale viml jsem si toho.

Já jsem přesvědčen, e to dělají z obavy před tím, e nezvládnou úkoly. Myslí si kdy si budu s podřízenými tykat oni mi prominou nedostatky v mé práci.

To je zajímavé, prohodil Marek a zamyslel se. Myslí, e si to nai mladí důstojníci,

zvlátě ti, kteří k nám nastoupili letos ze kol, uvědomují?

Pravděpodobně ne. U jsme o tom na politické skupině hovořili. Mělo by se s tím něco

udělat. A konkrétně?

Konkrétně komunista Marek dostane úkol, aby si připravil na schůzi celoútvarového

výboru strany vystoupení k této otázce.

65

Marek se rozesmál. Ty ale dovede člověka potěit! Ale abys věděl, komunista Marek si

váí tvých nápadů, souhlasí.

Dáme hlavy dohromady a něco vymyslíme, řekl Lamač.

Jistě mě donutí, abych si prostudoval horu materiálu. Natolik u tě znám.

A jak jinak? Zkuenosti moudrých musíme vyuívat. Zná Frunzeho články o nedílné

velitelské pravomoci? Já ti to polu.

A neděle je v čudu, povzdechl si Marek.

Proč neděle. Proč si vichni myslíme, e studovat v pracovní době je přestupek? Jako

bychom se styděli, e nic neděláme, jenom studujeme. Jakoby studium nebyla práce.

Studium a přemýlení. To u jsem od tebe slyel.

Lamač prosazoval zásadu, e politický pracovník musí nejméně polovinu času pracovat u

jednotek, mezi vojáky a dbal na to, aby ji dodrovali i jeho podřízení.

Marek občas Lamače přátelsky kádlil. Komisaři, co je u pluku nového? Ty ví o vem.

Při tom vak Lamačův způsob práce schvaloval a vytvářel mu pro něj podmínky. Přesvědčil

se, e často to jsou právě političtí pracovníci, kteří dovedou rozlousknout problém, před nimi stojí velitelé bezradně.

Přesvědčil se o tom o vánocích minulého roku, kdy se bezvýsledně vyetřoval případ

vojína Mikloe, přísluníka motostřelecké roty, sympatického i kdy poněkud svérázného

vojáka cikánské národnosti.

Vojín Miklo se po slavnostní tědrovečerní večeři a po rozdělení vánočních balíčků ztratil.

Jeho nepřítomnost zjistil dozorčí roty. Vzniklo podezření, e Miklo z kasáren utekl. To bylo nepříjemné.

Marek, jeho o události informovali telefonicky, vzbouřil celý prapor a uloil udělat vechno, aby se voják nael. Zbytečně, protoe Miklo se zanedlouho sám do kasáren vrátil.

Vyetřování vedl osobně velitel praporu. Přesto se mu nepodařilo zjistit, proč se Miklo

vzdálil a kde čtyři hodiny byl. Voják zarputile mlčel, na otázky veliteli praporu neodpovídal.

Případu se ujal Lamač a za krátkou dobu veliteli pluku hlásil, e Mikloek, jak vojáka

větina přísluníků roty nazývala, se s vánočním balíčkem rozběhl do cikánské kolonie,

vzdálené několik kilometrů od Zhůří. Podělil tam dvěma pomeranči, cukrovinkami a ořechy

děti a vrátil se do kasáren.

Mrzí mě, soudruhu kapitáne, e jsem to nestihl do večerky.

66

Lamač věděl, e někteří z cikánských chlapců, vykonávající u pluku základní slubu, občas kolonii navtěvují. Neviděl to rád, ale k přímému zákazu návtěv se neodhodlal. Jednak proto, e k takovému rozhodnutí nenael vnitřní oprávnění, hlavně ale proto, e kontrola

nařízení byla skoro nemoná.

Lamač o těchto věcech věděl. A kdy mu řekli, e Miklo odmítá cokoliv říct, rozejel se do cikánské kolonie a její obyvatelé mu bezelstně řekli, e Miklo na tědrý večer u nich byl a opravdu přinesl dětem nadílku.

,,Nevím jak tobě, ale mně je to sympatické, řekl Marek, kdy Lamače vyslechl.

Co s ním uděláme?

Předně to musíme povědět vojákům roty. Jsou na Mikloe dost nabrouení.

A potrestat ho velitel roty také musí. To je jasné! rozhodl velitel pluku. Je sice svátek, vánoce, ale zajdi k rotě.

Lamač nařídil shromádit rotu na učebně. Řekl vojákům, kde vojín Miklo v noci byl a proč.

Reakce roty byla překvapivá. Soudruhu kapitáne, co kdybychom … z domu nám poslali…

máme jídla a vánočních dobrot tolik, e to ani nesníme. Dejme něco dohromady a

zanesme to dětem do kolonie. Vdy… nedopověděl v rozpacích desátník, předseda

svazácké organizace.

Ano, soudruhu kapitáne, my rádi… přihlásila se spontánně celá rota.

Lamač se zamyslel. Rozhodnutí vojáků ho překvapilo, ale také potěilo.

Velitel pluku s návrhem souhlasil a rozhodl, aby do kolonie zajeli autem.

Dárků se selo tolik, e velká dřevěná bedna, do které je skládali, byla brzy plná.

Cikánská kolonie se stala na několik let oddaným obdivovatelem vech vojáků místní

posádky. Také proto, e z obdarovávání dětí nejen na vánoce, ale i k Mezinárodnímu dni

dětí, se stala u pluku tradice.

O podřízených vojácích je třeba vědět co nejvíce, nejlépe vechno, ukládal Marek na

poradách podřízeným a měl na mysli i případ vojína Mikloe.

****

Náčelník politického oddělení divize podplukovník Kubásek přijel k pluku bez ohláení.

67

Zael přímo k veliteli, který k sobě zavolal Lamače.

Velitel pluku vás, soudruhu Lamači, sice chválí, ale já mám výhrady. Vlastně jednu. Jsou na vás stínosti, e neposíláte na divizi předepsaná hláení. Nebo je posíláte pozdě.

Zase ty proklaté papíry, povzdechl si Lamač. Marek se pousmál. Věděl, e kvůli zasílání hláení měl Lamač ji několik sporů s pracovníky politického oddělení divize. Zato ale, soudruhu podplukovníku, vichni přísluníci politické skupiny střílejí výtečně ze vech

zbraní, které jsou u pluku ve výzbroji. Včera jsem je sledoval na střelnici. A soudruh Lamač je z nich nejlepí, ujioval velitel pluku náčelníka politického oddělení.

To je sice chvályhodné, pokýval hlavou podplukovník, ale informace je nutné také

zpracovávat a posílat. Nemyslíte, soudruhu Lamači?

Kdy jsou účelné a kdy se s nimi pracuje, tak jistě, odpověděl Lamač.

Marek se nastrail. Věděl, e Lamač přeel zatím do opatrného útoku. A protoe ho ji

dobře znal, čekal na Kubáskovu reakci. Podplukovník naráku pochopil a také na ni

reagoval.

Zřejmě si myslíte, e informace, které od vás poadujeme, účelné nejsou a e se s nimi u nás nepracuje?

S některými.

Můete to říci konkrétně?

Mohu. A prosím vás, soudruhu podplukovníku, dejte mi čas k tomu, abych si důkazy

připravil.

Dobře, stačí vám na to dva týdny? odpověděl ironicky Kubásek, rozloučil se a odejel.

Teď sis to u něj polepil, řekl velitel pluku Lamačovi, kdy v kanceláři osaměli. Kdybych se měl já rozčilovat nad kadým zbytečným hláením, které podepisuji …

Ale měl by ses rozčilovat. Ty a vichni. Kdy budeme mlčet, tak nás ty papíry jednoho dne seerou. Jejich čím dál tím víc.

Počkám nejdřív na výsledek tvého utkání s podplukovníkem, usmál se Marek.

Lamač si dal předloit vechna hláení, která politická skupina odeslala za uplynulý

výcvikový rok na politické oddělení divize. Pečlivě je prostudoval a roztřídil. Pak svolal politickou skupinu a dlouho soudruhy trápil s tím, aby mu doloili věrohodnost podkladů, na jejich základě hláení zpracovávali. Vechny údaje, které přily do hláení od podřízených jednotek pluku si osobně ověřoval a to přímo u zpracovatelů.

68

Nakonec poádal Marka o povolení sluební cesty na divizi, kde strávil dva dny. S výsledky svého zkoumání se nesvěřil, ale dal Markovi přečíst konečnou zprávu, kterou zpracoval pro náčelníka politického oddělení divize.

Kdy velitel pluku zprávu dočetl hvízdl si: To je věc! Nepochybuji, e u nás na tábu je to stejné. Muselo ti to dát spoustu práce, sehnat vechny údaje. Ale má to váhu. To jsem zvědav, jak se bude Kubásek tvářit, a si to přečte.

Marek znovu zalistoval v obsáhlém materiálu a rekapituloval: Čtyřicet a padesát procent výchozích podkladů pro hláení, které zpracovávají jednotky, nejsou přesné, často jsou výsledkem odhadu. Za to nás mohou také vzít po těle, nemyslí?

Kdy budou rozumní, tak ne. Vdy kdyby tyto údaje měly být přesné, museli by na táb

praporu přidat alespoň dva lidi, spí úředníky ne důstojníky. .

Marek četl dále: Pouze dvacet pět procent vech údajů, které se na divizi posílají, vyuívá pro práci politické oddělení. Má to ověřené? Kdes to vzal?

A co myslí, e jsem dělal ty dva dny na divizi? Tam jsou lidé, kteří si na přebujelost

různých hláení stěují. Jetě mi to pomohli dát dohromady. Potvrdí to, bude-li třeba, neboj se. Marek četl fakta z hláení, vechna pečlivě seřazená, vyjádřená větinou numericky a zcela průkazně. Jo, soudruhu Lamači, fakta jsou věc neúprosná, to řekl ji někdo před námi, e ano?

Také se mi zdá, přikývl Lamač a vzpomněl si na studium jedné z posledních prací

zakladatele sovětského státu.

Ty jsi, Petře, vlastně nebezpečný člověk. Sleduji tvoji práci ji déle ne rok a řeknu ti, nad tebou se těko slouí, ertoval Marek. Potom ale váně dodal: Kdybychom byli vichni tak důslední a také…, no, nebojácní, to by se věci hýbaly dopředu rychleji, nemyslí?

A kdo nám brání, abychom byli?

Někdy máme málo osobní odvahy, nebo jsme pohodlní, jindy zase věci tak jak jsou

povaujeme za nezměnitelné. Prostě málo přemýlíme o jejich podstatě … co já vím?

Neboli, kdy to po tvém vzoru shrneme, naráel Lamač na známou vlastnost majora

Marka, problém je v lidech, včetně v nás dvou. A nikdo jiný ne lidé nemohou dát do

pořádku věci, které z jakéhokoliv důvodu v pořádku nejsou, nemyslí?

69

To je výzva? zeptal se velitel pluku.

A proč ne? Můeme si při tom nabít nos, ale za jedno jsem ochoten se zaručit: e se nám

dvěma bude taková práce líbit. Dělat věci opravdově, nesouhlasit s nedostatky, bojovat s

formálností ve vlastní práci i v práci svých podřízených, důkladně věci poznávat a

přemýlet a mít odvahu je hájit.

Teď sis zaagitoval, komisaři, přiznej se! Ale já s tebou souhlasím.

****

ivot rodiny kapitána Lamače se odvíjel jako ivoty stovek jiných důstojníků. Ilona učila na střední kole a kdy jí nabídli funkci zástupce ředitele koly, vymínila si, e bude dále vyučovat svůj oblíbený předmět, biologii.

Martin se dokonale sil s prostředím drsné umavy. Kadoročně vak odjíděl na

prázdniny do umárnické hájovny k dědovi. V lese se vyznal stejně dobře, jako kdysi jeho

táta a bezpochybně určoval stopy zvěře a stáří stromů. Jenom nad některými rostlinami

bělokarpatských luk byl bezradný. Jeho znalosti velmi rychle doplňovala babička

Lamačová, drobná, čilá padesátnice, která se ráda vypravovala s vnukem na celodenní

vycházky. Domů se vraceli s koíky hub a takami léčivých bylin, které babička suila ve

stínu na závětrné straně hájovny.

Také v ivotě zhůřského pluku se střídaly úspěchy s průvihy. Po výtečném vystoupení

pluku na divizním taktickém cvičení a pochvale velitele divize za výsledky inspekční

prohlídky následovala série tří váných mimořádných událostí, které se projednávaly za

účasti velitele pluku a Lamače ve vojenské radě svazu. Členové rady nemilosrdně

kritizovali oba funkcionáře. Stoupla vám sláva do hlavy, usnuli jste na vavřínech, ale já vás probudím … hřímal velitel svazu. Na zpáteční cestě do Zhůří nepromluvil ani jeden z nich a teprve kdy sluební moskvič zajíděl před táb, řekl překvapený Marek: To u jsme tady?

Také zdlouhavá výstavba nového parku bojové techniky trápila nejen Marka, ale celý táb

pluku včetně Lamače. Několikrát intervenoval na okresním výboru strany, aby přiměli

ředitele stavebního podniku práce urychlit.

Kapitán Lamač, jeho zvolili do okresního výboru strany, byl ve svých třiceti letech jeho nejmladím členem. Dobře si rozuměl s Michalem, který se z dřevařského dělníka vypracoval na vedoucího tajemníka okresního výboru.

72

Přesto Lamač občas Michala kritizoval za příli autoritářské řeení některých otázek.

Okres musíme mít v ruce, soudruhu Lamači, odbyl Michal Lamačovu kritiku za to, e

studentům okresních středních kol nebyl povolen sraz v přírodě. Kdo má hlídat jejich

vylomeniny, stejně mají zájem hlavně o tu jejich uřvanou muziku a tak jetě o sex. A se

raději učí! Má to moc jednoduché, nae mláde, není třeba ji tolik rozmazlovat, ukončil

diskusi Michal.

Také kritiku za dlouho rozestavěné sídlitě v okresním městě Michal nepřipoutěl.

Vybojoval na kraji velké prostředky pro novou bytovou výstavbu a zavázal se, e větinu

prací provede okresní stavební podnik, který svou kapacitou na tak rozsáhlou výstavbu

nestačil. Nové sídlitě bylo velké, ale uitku skýtalo málo. Dokončovací práce se vlekly ji třetí rok a byty nemohly být předány uivatelům.

Měli jsme být skromnějí, tvrdil Dorňák. Michal nereálně hodnotí nae monosti, nejraději by u vyhlásil komunismus. Málo ho zajímá, e lidi nebydlí.

Také vztah Lamače k náčelníkovi politického oddělení divize, nedávno do hodnosti

plukovníka povýenému Kubáskovi, zůstal dosti napjatý. Kubásek často dával Lamače za

vzor ostatním politickým pracovníkům, ale mezi čtyřma očima mu vytýkal malý cit pro

situaci, jak s oblibou říkal. Vytýkal mu také zbytečnou přímočarost a umíněnost.

Kdy na poradě politických pracovníků divize Lamač ostře kritizoval řadu projevů na

červnovém spisovatelském sjezdu v roce 1967, seděl Kubásek jako na trní.

Po poradě pozval Lamače k sobě do kanceláře.,,Já s tebou, soudruhu Lamači, v podstatě

souhlasím ale musíme být opatrní. To ví, spisovatelé a novináři, to je dnes sloitý

problém. Takto se vystupovat nedá. Měl bys více diplomaticky … Strana nás učí také něco o taktice třídního boje. Takto si lidi potve proti sobě. Moc se o tobě, Lamači, mluví, o tvém radikalismu. Přemýlej o tom. Nemůeme jít proti proudu. Kdy se Lamač svěřil Markovi, velitel pluku ho odbyl: Ty má, Petře, zvlátní schopnost být vdycky tam, kde

lítají facky. Nediv se, e občas také nějakou chytí.

Copak mohu mlčet, kdy se někdo povyuje na elitu, na ,svědomí’ národa?

****

73

V pohnutých týdnech a měsících na počátku edesátého osmého roku vyhledával Lamač

často Dorňáka. Zdálo se mu, přestoe Dorňákovo vzdělání nepřesáhlo úroveň na dálku

zakončené střední koly, e on zná odpovědi na mnohé z těch otázek, které trápily Lamače

a s nimi si mladý politruk nevěděl rady. Dorňákovy argumenty byly prosté, jednoduché a

jasné.

Musí, Petře, vidět, kdo se chopil iniciativy, třebas u nás na okrese. Zná je, ty nae

obroditele?

Některé znám. Jiné jenom málo nebo vůbec ne.

,,Já tady iju přes dvacet let a vím, e například éfredaktor okresních novin Kvapil, který hodně fouká do ohně, je synem bývalého velkoobchodníka. Sám vstoupil do strany a v padesátých letech, aby se dostal na novinářskou fakultu. Tenkrát byl ochoten zříci se i

svého otce. A Jedlička? S tím se znám u několik let. Vyhoupl se z referenta a na

tajemníka okresu, ale po zádech jiných. Nedivil bych se, kdyby aspiroval na předsedu

okresního národního výboru.

To snad ne, takový frajírek a mluvka!

Vidí, Petře. A Kohoutka zná? Akademický malíř, který jetě nic kloudného nenamaloval.

Ochlasta a obdivovatel Západu. Dnes udává tón celé kulturní frontě nejen na okrese, ale i v kraji. A Franta Suk, kterého jsem si váil za jeho odvahu kritizovat Michalovy nedostatky, se s těmi obroditeli kamarádí jenom proto, e mu podkuřují.

A vy si myslíte, e s Michalem je to vechno v pořádku? Je to člověk staré koly, ale

poctivý soudruh. Ledaskomu lápl na nohu, kritiku neměl moc rád. Snad jenom od tebe ji

přijímá, ale on to od tebe bere spí jako od mladého kluka. Jinak na tebe nedá. Nezlob se, e to tak říkám. Také s naimi Slováky na pile to zrovna neumí. Nemá správný cit pro sloité národnostní otázky v pohraničí. Ale ve srovnání s takovými Kvapily je to poctivý člen strany.

Teď ale není vhodná doba na vyřizování účtů. Michalovu chybu vidím taky v tom, e

třeba, kdy ho Suk na plénu okresního výboru kritizoval, odmítl mu po schůzi podat ruku.

Sám se tak dostává do defenzivy a do izolace. Suk je člověk s rozhledem, to se mu nedá

upřít. Má také vzdělání, které Michalovi schází, ale já mu jaksi nemohu věřit, e to myslí poctivě., Soudruhu Dorňáku, nevěřit nikomu, to přece nejde!

74

Prvního května 1968 byl kapitán Lamač povýen do hodnosti majora. Velitel divize

Lamačovi a spolu s ním dalím dvaceti důstojníkům blahopřál. Plukovník Kubásek potom

pozval čerstvého majora do své kanceláře, jetě jednou mu gratuloval,

nabídl mu sklenku koňaku a po přípitku, jak se Lamačovi zdálo poněkud oficiálním tonem,

mu řekl: Soudruhu majore, vidíte, e proces obrození naí společnosti je progresivní v

tom, e uznává zásluhy mladých politických pracovníků. Při předkládání návrhu na vae

povýení jsme se radili také se soudruhy z okresu a opírali se o jejich stanoviska.

O stanoviska kterých soudruhů?

U zase začíná, Lamači? přeel Kubásek na tykání a pokračoval: Řeknu ti to, je to

zajímavé. Právě proto, e jak Michal, který to má zřejmě spočítané, tak i Suk a Jedlička, z nich jeden Michala pravděpodobně vystřídá, tvé povýení podporovali.

,,A co je na tom patného?

Nic, vůbec nic. Jenom se zřejmě bude muset v nejblií době rozhodnout.

Rozhodnout? A k čemu se mám rozhodnout?

K čemu? Buďto Michal, nebo… Buďto zprofanovaný dogmatik, nebo ti, kteří budou

pokračovat v rozvíjení demokratizačního procesu …

Lamač se zamyslel a pak se s neskrývanou ironií v hlase Kubáska zeptal: A co vy mně,

soudruhu plukovníku, radíte? Vy u jste se rozhodl?

Plukovník reagoval přesně tak, jak Lamač očekával. Zvedl obě ruce do výe ramen a

přeel zpátky k vykání. To musíte, soudruhu majore, vy sám. Kdybych vám poradil, byla

by odpovědnost na mně. Jene mně taky nikdo neporadí, vechno musím rozhodovat sám

a není to jednoduché.

****

Dále, řekl major Lamač, kdy se ozvalo energické zaklepání na dveře.

Do kanceláře vstoupil tajemník ONV Jedlička, doprovázen dozorčím.

Co ty tady, tak pozdě večer, ve Zhůří? řekl překvapený Lamač.

Kdy se nepřijde v nové hodnosti ukázat k nám na okres, musím já za tebou. Hledal jsem

tě doma. Byl jsem tady na schůzi, tak jsem si řekl, e ti poblahopřeji.

75

Lamač odeslal dozorčího a kdy osaměli, navrhl Jedličkovi: Dá si tamprli? Tedy jako na to povýení.

Ne, děkuji. Nemohu, jsem tu vozem. Chci s tebou hovořit, soudruhu Lamači. O váné

věci.

Poslouchám. Lamač shrábl papíry, rozloené na stole. Ví, e se připravuje okresní

konference. Jsi také delegován. A my s tebou počítáme, velmi váně s tebou počítáme.

Má předpoklady k jiné funkci, ne je politruk pluku.

Já si nestěuji, jsem spokojen.

Spokojen? usmál se Jedlička. No dobře, ale má na víc. Nejen v armádě. A umí to s

lidmi, váí si tě. Myslí ti to a jsi mladý politický pracovník. Měl bys pracovat na vyím postu

… kdybys chtěl, samozřejmě … za určitých předpokladů.

Za jakých?

Podívej se. Jistě uzná, e nae společnost dostala historickou anci, kterou nám leckdo závidí. Vichni se teď na nás dívají. Konzervativci typu Michala nebyli schopni vyřeit ani jednu palčivou otázku dneka. Musíme začít dělat moderní socialismus. Právě proto by ses měl i ty zapojit do demokratizačního procesu a pomáhat uvolňovat cestu řece, která se

konečně dostala do pohybu.

Jenom aby ta řeka tekla tam, kam je třeba a nenadělala kody. Kdy čtu některé Kvapilovy články, připadá mi to jako volání po povodni.

Kvapil je trochu demagog, soudruhu Lamači. Ale teď ho jetě potřebujeme. Je to obratný

novinář. Neboj se, my si ho uhlídáme. Neber ho tak váně.

Jak to nemám brát váně, kdy tvrdí, e společnost musí vést elita.

Tedy ne strana, ale jakýsi spolek inteligentů, bez ohledu na politické názory, bez ohledu na světový názor členů této elity. Mě učili něco jiného a já tomu, co jsem se naučil a o čem jsem přesvědčen věřím, soudruhu Jedličko. Nedělej mi tady politické kolení. Já jsem Kvapilovi u taky vynadal, a se nepoutí do vedoucí úlohy strany. Nám se přece nejedná o likvidaci partaje, ale o její obrození. Ví co, soudruhu Lamači, nalej mi tu tamprli. Jedna mi neukodí. Lamač nalil dvě odlivky koňaku a společně se s tajemníkem okresního národního výboru napili. Pak se Lamač zeptal: Stejně jsi mi neřekl, soudruhu Jedličko, co vlastně po mně chce.

Podívej se. Po okresní konferenci u Michal vedoucím tajemníkem nebude, to je jasné.

Dokonce si myslím, e kdyby měl rozum a pochopil situaci, rozhodl by se sám

nekandidovat.

76

To by bylo nejlepí řeení nejen pro věc, ale i pro něho. Má u svoje roky a je dost

nemocný. Kdyby řekl, e chce do důchodu, vichni by ho pochopili a odeel by v pohodě.

Soudruhu Jedličko, ale co já s tím mám společného? Navrhněte mu to v předsednictvu.

To u jsme udělali…

A on?

Nechce. Nebude prý utíkat z boje.

Tomu rozumím, řekl Lamač, pořád ale nevím co se po mně chce.

Michal na tebe dost dá. Aspoň si to myslíme. Kdybys s ním promluvil právě jako mladý …

snad by si dal říct a okresní konference by proběhla důstojně. Jinak Michala zlomíme, a

se bude divit

A kdo by měl být zvolen do funkce místo něho? Samozřejmě soudruh Suk.

Lamač se zamyslel. Chápal závanost svého rozhodnutí. Věděl, e má nejen ve Zhůří, ale

na celém okrese autoritu, zejména u mládee. Nelíbila se mu Jedličkova slova o zlomení

Michala a u vůbec nepochyboval, proč mu Jedlička sliboval kariéru na vyím postu.

Soudruhu Jedličko, já si to rozmyslím. Není to jednoduché, co po mně chce.

Rozmyslí? Mám tomu rozumět tak, e se bude s někým radit? opáčil podráděně

tajemník ONV.

Jeho podráděný tón vzbudil stejnou reakci u Lamače. A proč bych se nemohl poradit?

Například s Dorňákem … utrousil posměně Jedlička. A kdyby s Dorňákem?

To bych ti ani neradil. Ten jde přece proti nám.

Proti komu?

Vak ty dobře ví …

Jestlie je správné, aby soudruh Michal z funkce odeel, a o tom rozhodne konference, ta jedině je k tomu oprávněná. Jak myslí, odsekl Jedlička.

****

Za dva dny po návtěvě tajemníka ONV přiel za majorem Lamačem propagandista pluku,

kapitán Mach. Přestoe spolu pracovali ji třetí rok, jejich vztah nebyl nejlepí.

Mach byl sice pohotový propagandista, avak Lamač mu často vytýkal názorovou

nestálost.

77

Ta se nyní projevila v plné míře.

Byl za tebou soudruh Jedlička? zeptal se Mach bez obalu. Byl. Jak to ví?

Vím to a také vím, co od tebe chtěl!

Přiel jsi mi tedy poradit, jak se mám rozhodnout?

Ani ne tak poradit, jako tě o něčem informovat.

A o čem?

Plukovník Kubásek odchází z funkce náčelníka politického oddělení divize na okruh. Hledá se za něj náhrada.

A co má být? Nahoře u někoho najdou.

Vak taky nali!

Neříkej? A koho? zeptal se posměně Lamač, který Machovi příli nevěřil.

Tebe! Ovem za předpokladu, e něco pochopí.

A co bych měl pochopit?

e celou naí historií patříme k evropské civilizaci, e máme historickou monost vytvořit nový dokonalý model socialismu. e se musí změnit práce přísluníků politického aparátu i v armádě. e je konec autoritářství.

A ty jsi to u pochopil? Chápe rychle, to se musí nechat. Já to tak rychle nedovedu.

Ale jo, dovede, soudruhu majore, a Mach se podíval na Lamačovy nové nárameníky.

Má pravdu, soudruhu Machu. Začínám chápat. Jenom nevím, kdo tě za mnou poslal.

Kdy mi to řekne, budu rozumět naprosto vemu.

Jak chce, soudruhu majore. Já jsem svůj úkol splnil.

****

Čest práci, soudruko Lamačová!

Ilona se otočila. Za ní stál Kubásek.

Soudruhu plukovníku, vy na mne čekáte?

Čekám a nečekám. Řekli mi, e jdete na autobus, tak mě napadlo, e bych vás mohl

svézt. Stejně jedu k vám nahoru. A kromě toho… potřeboval bych s vámi mluvit. Pojďte si sednout. Lamačová se instinktivně nastraila. Petr se jí nikdy nesvěřoval se sluebními starostmi. Ale o nabídkách a o rozhovorech s Jedličkou a s Machem jí řekl. Snad proto, e k tomu cítil nějaký důvod.

Co od ní chce Kubásek? Jistě ji nepotkal náhodou.

Máte, soudruko Lamačová, jetě někoho na Slovensku?

78

Ano, matku. Otec před dvěma léty zemřel.

Často se s maminkou nevidíte, e ano?

Jednou za rok. Bohuel. Nakonec manel se svými rodiči také tak. ijí na samotě při

moravsko-slovenských hranicích. Nalo by se řeení, soudruko. Vá manel můe být

na podzim přemístěn na Moravu.

To by bylo ohromné! U o tom ví?

Ne neví. Jen jestli bude souhlasit?

Proč by nesouhlasil? Nebo v tom něco je?

Právě proto. Něco v tom můe být. A proto jsem přiel nejdříve za vámi. Jde o dvě věci.

Za prvé nejsme přesvědčeni o tom, e vá manel nabídku přijme se stejným nadením

jako vy. A za druhé, nesmí si to sám pokazit:

Pokazit? A čím?

Vak víte. Vá manel je … jak bych vám to řekl… Tvrdohlavý.

To také, ale o to nejde. Měl by se přesněji politicky orientovat. Zvlátě teď, před okresní konferencí. Jestli vystoupí nějak nevhodně…nevíme… pak to místo sotva dostane. Ilona se nastraila jetě více. Pochopila, e Kubásek se pokouí přes ni dělat nátlak na Petra.

Věděla, e manel je na podobné věci citlivý, e je a úzkostlivě přímý. Často ho

obdivovala, jak dovede otevřeně, klidně říci do očí lidem nepříjemnou pravdu. Neetřil ani ji a tím méně Martina. Kdy mu to vytýkala, e s dětmi se musí jinak, odmítl: Pravda musí mít vdycky zelenou. Pravda musí mít vdycky přednost, i kdy někdy bolí.

Kubásek si ji zpytavě prohlíel a mlčel. Nebo naopak, jaké vystoupení by bylo vhodné?

zeptala se Ilona. To já nevím, on se mi manel zas tolik nesvěřuje. A kromě toho mám své starosti se kolou, s klukem …

Neměl by tolik dát na Dorňáka, soudruko.

Ale soudruh Dorňák je podle mého soudu čestný člověk. A velmi obětavý veřejný

pracovník. Dělá to vechno z přesvědčení, bez nároku na uznání a tím méně za odměnu.

Snad to tak je, soudruko Lamačová. Ale politika je sloitějí záleitost. Nikdo po vás

nechce, abyste se s Dorňákovými nestýkali, ale teď před konferencí není dobře, kdy je

vaeho manela často s Dorňákem vidět. Dorňák … to je jedna fronta, ta minulá.

A kdo je ta druhá?

Ta druhá? To jsou progresivní síly. Nebo jetě přesněji… ti, kteří se brzy dostanou k moci.

79

Je tu jetě jedna otázka, soudruhu plukovníku.”

Jaká?

Co kdy manel o to přemístění na Moravu nestojí? Co kdy je tady se svou prací

spokojen? Jsou takoví podivíni, kteří spokojenost s tím, co právě dělají, povaují za hlavní.

Bojím se, e manel k nim patří, řekla Lamačová.

To by bylo zlé .

Zlé? A pro koho?

Kubásek neodpověděl.

****

Před výstavní loveckou chatou, umístěnou v překrásném umavském údolí, zastavil

mercedes s rakouskou poznávací značkou. Z chaty zazníval veselý hovor, svědčící o tom,

e návtěvníci uvnitř se nenudí.

Prosím, pane redaktore, jsme na místě, řekl akademický malíř Kohoutek a vystoupil z

vozu. Soudruzi jsou ji v náladě. Alespoň bude interview bezprostřední. Podívám se

dovnitř. Za chvíli se malíř vrátil.

Je tam taky Suk? zeptal se druhý mu. I z krátké věty se dalo poznat, e jeho četina má cizí přízvuk Není. A zřejmě ani nepřijede.

To je dobře, mistře.

Veli do chaty.

Váení, dovolte, abych vám představil pana redaktora Steina. Zastupuje významný

rakouský deník. Teď je akreditovaný v Československu a rád by s vámi pobesedoval. Pobyl

několik týdnů v Praze a nevěří, e obrodný proces v hlavním městě má svůj odraz i na

venkově. Myslí si, e praské jaro je jenom v Praze a e my tady spíme zimním spánkem.

Pomozte mi rozptýlit jeho nedůvěru.

Kvapil, éfredaktor Rozhledu.

Jedlička, tajemník okresního národního výboru.

Zatím, pane redaktore, zatím…významně dodal Kohoutek. A tady je zástupce naí

armády, kapitán Mach.

Stein Jedličkovi i Machovi podal ruku. Jsem rád pánové, e vás poznávám. Opravdu rád.

S mistrem Kohoutkem jsem se seznámil v Krumlově. Rád jsem přijal jeho pozvání na zdejí

krásnou chatu. Co se děje v Praze, to vím. Vlastně jsem tam ani nemusel jezdit, protoe

vídeňský rozhlas a televize nás informují velmi pohotově. Někdy dokonce dříve ne vae

sdělovací prostředky. Já chci ovem poznat,cosi myslí lidé … promiňte mi ten výraz a

chápejte ho jenom regionálně, nikoliv společensky, co si myslí lidé na periférii.

82

Vichni se posadili. Koňak nebo slivovici pane Steine?” nabízel Jedlička.

Jaké dojmy si odnáíte z Prahy, pane kolego? zeptal se nedočkavě Kvapil.

Dobré, samozřejmě dobré. I kdy mě někdy zaráejí, jak bych to řekl… postoje vaich

představitelů.V čem vás zaráejí, můete nám to vysvětlit?

Vy jste také novinář, pokud vím, pane kolego. Je správné, e lidé od novin uvolňují proudy nových mylenek. Avak příliný halas rychlému pronikání těchto mylenek neprospívá, spíe naopak. Vai spojenci se na vás budou brzy zlobit. Dáváte jim do ruky zbraň. Dobrý

politik nekřičí o svých konečných cílech do celého světa: Generální táby své plány tají, pánové!Nemůeme přelapovat na místě, musíme pohyb urychlovat. Obrodný proces musí mít gradaci, zasáhl do debaty Jedlička.

To jistě. Ale musíte jej mít v ruce! Hoří vám ten oheň moc prudce, pánové. Nepřikládajte tolik!“Na stole se objevilo jídlo. Obsluhovali dva oféři sluebních vozů. Kapitán Mach tu byl poprvé. Jednoho z řidičů vak znal a věděl, e se stýká s Dorňákem. Trochu ho to překvapilo, ale nevěnoval tomu příli pozornost. Během večeře debata pokračovala a

protáhla se a do kuropění.

****

Lamač si na okresní konferenci diskusní vystoupení nepřipravoval. Několikrát se snail

utřídit mylenky, s nimi by bylo moné vystoupit. Desítky příkladů z denního ivota a

hlavně tisku ho přesvědčovaly o tom, e události se vyvíjejí proti zájmům strany a

společnosti. Popíraly se hodnoty, které tvořily základ jeho přesvědčení a mylení. Na druhé straně nepochyboval o tom, e mnoho z minulých nedostatků je třeba napravit.

Konferenci zahájil jeden z tajemníků okresního výboru strany. Atmosféra v sále dýchala

napětím. Referát, přednáený vedoucím tajemníkem Michalem byl často přeruován písko—

tem a výkřiky z pléna. Suk, který konferenci v první části řídil, ádal několikrát o zachování klidu: Vichni budete mít monost se vyjádřit.

Michal dočetl zprávu zcela vyčerpán. Působil dojmem velmi unaveného člověka.

83

Ze způsobu přednesu bylo zřejmé, e sám zřejmě nesouhlasí s obsahem textu, který byl

ovem projednán na byru okresního výboru strany a pro Michala závazný. Tím více ho

drádilo, e on, starý zkuený stranický funkcionář, zvyklý vystupovat bez psaných

referátů, musí číst něco, s čím nesouhlasí. To ho vyčerpávalo více ne vydýchaný vzduch v sále a stupňující se dusno.

Michal se cítil unaven i tím, e v noci nespal. V domě, kde bydlel, uspořádaly hned dvě

rodiny, shodou okolností v sousedních bytech, hlučné večírky a do ranních hodin. Byl

ochoten věřit, e záměrně. Oba manelské páry, které ho a do nedávna uctivě zdravily,

odjely ji v pátek na víkend. V bytech zůstaly jejich dorůstající děti, které si pozvaly

kamarády a uspořádaly bujný mejdan. A on, Michal, vedoucí funkcionář na okrese, nejen

e nezavolal přísluníky Veřejné bezpečnosti, aby zjednali pořádek, ale ani sám je neokřikl.

Snáel se zaatými zuby teror několika sedmnáctiletých fracků, kteří se střídali, zřejmě za tichého souhlasu ostatních nájemníků, v co nejhlasitějím poutění magnetofonových nahrávek.

Za svítání nastartoval auto a vyjel z města. Na lesní cestě sklopil sedadlo a usnul tak tvrdě, e téměř zaspal začátek okresní koference. Neměl čas se ani pořádně oholit.

Suk od předsednického stolu vyzval po přestávce jako prvního do diskuse Kvapila. Pečlivě

upravený a svěí Kvapil působil za řečnickým pultem ve srovnání s unaveným Michalem

mnohem sebejistěji.

Soudruzi delegáti, začal Kvapil zvučným hlasem. ,,Jsme jedním z největích okresů nejen naeho kraje, ale celé republiky. Nikoliv počtem obyvatelstva, ale rozlohou a také svou polohou. Spolu s pracujícími naeho okresu se na nás dívají i ostatní spoluobčané a

očekávají, jak nae konference dopadne. Slyeli jste vystoupení soudruha Michala. Co

nám řekl? Kromě opakování zastaralých dogmat, která se nehodí pro ná demokraticky

smýlející a dlouhými tradicemi v demokracii vychovaný lid, nám nic nevysvětlil.

Máme dnes jedinečnou historickou anci. Celý svět se na nás dívá, jak ji vyuijeme. A

záleí to na nás na vech, i na nás, delegátech dnení okresní konference.

Musíme obnovit kontinuitu naeho historického vývoje. Dovrit obrodný proces s novými

lidmi v čele. Překonat potíe, které nám způsobili takoví konzervativci, jako je soudruh

Michal. Je třeba postavit do vedení naí okresní stranické organizace lidi progresivní,

moderní. A takoví mezi námi jsou!

84

Půjdou za nimi nejen dělníci a rolníci, ale také inteligence a studenti, nae velká naděje.

Zvolíme takové lidi do čela okresu!

Kvapil sklidil za svůj stručný projev, přednáený rázně a bez papíru od části delegátů

potlesk.

Jako dalí se do diskuse přihlásil soudruh Dorňák.

Dorňák vstal, ale k řečnickému pultu neel. Já jsem ádal, abych mohl diskutovat později, po polední přestávce. Ani přihláku do diskuse jsem jetě nepodal, ohradil se.

Konferenci řídí pracovní předsednictvo, soudruhu. A kdy jsem se tě ptal v přestávce jestli vystoupí v diskusi, řekl jsi mně, e ano. Tak má slovo, ozval se z pracovního předsednictva Jedlička. Nebo se vzdává diskusního příspěvku?

Ne, nevzdávám. Dorňák sebral se stolu své poznámky a el k řečnickému pultu.

Soudruzi, to co se odehrává a co se zřejmě podle pečlivě připravené reie jetě odehraje na naí konferenci je velice zaráející. Jak je například moné, e jednání konference jsou přítomní lidé, kteří nebyli jako řádní delegáti zvoleni, kteří dokonce ani nejsou členy strany?

V sále to zaumělo.

Koho myslí, soudruhu? zeptal se předsedající Suk. Například novináře krajského

deníku, který od začátku konference pobíhá po sále s fotoaparátem a se stejnou pozorností si nechává zaznamenávat vechno, co kdo řekne. Myslím tím jednu ze stenografek, která je dokonce členkou jiné politické strany.

Diskutuj k problémům konference, soudruhu, a ne k organizačním otázkám. Ty patří do

kompetence pracovního předsednictva.

Členem pracovního předsednictva je také soudruh Michal. Soudruhu Michale, obrátil se

Dorňák na Michala, pozval jsi na konferenci kromě hostů také bezpartijní a členku jiné

politické strany?

Ne, nepozval.

V tom případě ádám, aby mandátová komise ověřila mandáty vech přítomných v sále a

teprve potom aby konference pokračovala v jednání. Jinak jde o poruování stanov strany

a jednání konference bude neplatné, řekl Dorňák a el si sednout.

Ze sálu se ozvaly výkřiky souhlasu i nesouhlasu. Nebylo slyet vlastního slova.

Suk, který v té době řídil jednání konference, se zvedl ze svého místa a přeel k mikrofonu za řečnickým pultem.

85

Soudruzi, navrhuji, abychom udělali přestávku. Budeme pokračovat v jednání za patnáct

minut.

Kdy se delegáti konference vrátili do sálu, Suk znovu zahájil jednání. Vyhověli jsme

poadavku některých delegátů konference. V sále se kromě řádně zvolených soudruhů a

pozvaných hostů nenacházejí ádné jiné osoby. V diskusi bude pokračovat soudruh

Dorňák.

Dejte mu čas, aby se mohl připravit, a diskutuje někdo jiný, ozval se ze sálu dřevařský dělník Zlámal, předseda závodní organizace KSČ na místní pile.

,,Na přípravu měl soudruh Dorňák času dost před konferencí a v přestávce, kterou si

vynutil… Jen a nám řekne, co má na srdci. Hovoříme zvědavostí! vykřikl Jedlička.

Klid, soudruhu, rozváně napomenul Jedličku Suk. Soudruhu Dorňáku, chce diskutovat,

nebo ne?

Ale ano, chci. Dorňák věděl, e odmítnutí by znamenalo nediskutovat vůbec.

Soudruzi, slyeli jste tady dost slov o progresívnosti naeho vývoje. A nejen tady, na naí konferenci, jsou toho plné noviny, rozhlas a televize. Pořád nám opakují, abychom byli progresivní, podporovali progresivní funkcionáře a podobně. Nikdo ale jaksi neříká, co je a co není progresivní. Zřejmě jsou na to různé metry. Pro mne a pro celou řadu soudruhů je progresivní to, co je socialistické, co rozvíjí nai cestu k budování socialismu. Pro mne není progresivní to, co socialismus a jeho vymoenosti bourá. A u vůbec není pro mne progresivní to nebo ten, kdo se snaí, a vědomě nebo nevědomě, obnovit kapitalismus.

A také je mně jasné, e socialismus nemůeme vybudovat sami, bez spolupráce se

Sovětským svazem. Není tedy progresivní ani to, co je protisovětské.

Diskutuje nebo nám dělá kolení? ozval se ze sálu zlostný výkřik.

Dorňák se podíval do míst, odkud výkřik přiel, ale

nereagoval na něj. Zůstal klidný, a jak se Lamačovi zdálo, i spokojený.

Po chvíli pokračoval: Progresivní’ je podle mně to, co prospívá dělnické třídě, dělníkům, těm, kteří tvoří základní hodnoty svou prací. A zpátečnické je to, co nás vrací před Únor osmačtyřicátého. Zpátečnické je například to, kdy v lovecké chatě nai progresivisté hostí syna bývalého majitele naí pily, který s novinářskou legitimací rakouského deníku mejdí po republice.

86

Konference zpozorněla. Konkrétně, jmenovat! zvolalo několik hlasů z pléna.

,,Mohl bych jmenovat, ale k tomu potřebuji souhlas předsednictva, odpověděl Dorňák a

obrátil se na Kvapila. Ten sehnul hlavu k Jedličkovi a něco mu eptal.

Dorňák se obrátil zpět do sálu a pokračoval: Soudruzi! Vtom přestal fungovat mikrofon.

Dorňákův hlas zazněl v prostorném sále nezvykle tie.

Dorňák poklepal prstem na mikrofon, a kdy se přesvědčil, e nefunguje, zvýil

hlas:,,Soudruzi, v tomto státě se odehrává třídní zápas. Stejně ostrý jako byl v Únoru

osmačtyřicátého roku. Snad jetě ostřejí, protoe v něm jde o stranu. O nai dělnickou

stranu! Mikrofon se rozezvučel. Tím, e Dorňák zesílil hlas, ozvalo se poslední slovo jeho věty jako výkřik.

Bojuje se o stranu, pokračoval Dorňák, o její charakter. Reakce ví, e proti straně, která si získala mezi pracujícími autorit… Mikrofon opět přestal fungovat. Dorňák pochopil, e s rozhlasovým zařízením někdo úmyslně manipuluje. Přesto zůstal klidný. Přeel na místo mimo řečnický pult. Reakce dobře ví, e proti naí jednotné a pevné straně nic nedokáe.

Proto se rozhodli její jednotu nahlodat, rozvrátit ji zevnitř, ideologicky otupit a pak ji oslabenou nechat soutěit s ostatními slokami naí společnosti, včetně KAN a K 231.

Jenom dobře posuďte, váení delegáti. Socialismus prý nevyřeil ani jednu naléhavou

otázku, ale vichni jsou pro socialismus. Mně to jaksi nepasuje. Vám ano? Aby to pasovalo úplně, musíme dodat: pro socialismus bez vedoucí úlohy KSČ a bez hegemonie dělnické třídy. To pro první čas a pak se uvidí… Tak to nějak je, soudruzi.

Delegáti konference pozorně poslouchali. Lamač byl překvapen, jak Dorňák jasně

formuloval mylenky. Často spolu diskutovali. Lamač ho dobře znal, ale tak srozumitelně

jako dnes jej hovořit jetě neslyel. Bylo zřejmé, e Dorňák má své argumenty promylené

a proité.

Je třeba odpovědně posoudit a kritizovat chyby z minulosti. Ale ne je uměle zveličovat.

Nesmíme dovolit, aby někdo pomlouval celou nai dosavadní práci a její výsledky. Nesmí-

me dovolit návrat před Únor a k Mnichovu.

Ze sálu se ozvalo hlučení a cinkání sklenic od minerálky. Ze stejného místa jako předtím.

Dorňák opět zůstal klidný, ale tentokrát reagoval: Vidím, a hlavně slyím, e ti delegáti, kteří skloňují slovo svoboda ve vech pádech, mají divný názor na moji svobodu, na monost svůj názor vyjádřit.

87

Zachovejte klid, soudruzi, upozornil ruitele Suk. Pochopil, e Dorňák se vyprovokovat

nedá a e naopak reakce ze sálu v jeho vystoupení nahrávají.

Kdy u jsem u té svobody, zdůraznil pohybem ruky, tak bych vám chtěl připomenout, e

kadá svoboda je a musí být něčím podmíněná. Svoboda bez společenských podmínek

neexistuje. Kdo nám takovou svobodu dnes slibuje, vědomě le. Nechtěl bych se dočkat té

svobody, jakou nám slibují nae okresní noviny. To není svoboda dělníků, ale jejich

nepřátel. Dorňák se odmlčel. Toho vyuil Suk:

Soudruhu Dorňáku, tvůj čas k diskusi vyprel. Musí končit.

U jsem skončil, ale můj čas nevyprel, ten jetě přijde!

V části sálu se strhl potlesk. Bylo jasné, e Dorňákův projev nael nemálo příznivců,

zejména mezi delegáty z továren a z venkova.

Lamač poslední Dorňákovu větu nepovaoval za vhodnou. Proč říkal, e jeho čas jetě

přijde? Proč staví otázky tak ostře? Je to taktické?

Jednání konference vak pokračovalo, jak to Dorňák přesně odhadnul, podle předem

připravené reie. Jakmile vystoupil delegát se zásadnějím stanoviskem, ihned po něm

hovořil dalí obroditel. Byla to průhledná taktika. Kdy před závěrem poádal o slovo Suk, Lamač zpozorněl. Na čí stranu se přidá?

Suk začal své vystoupení s okázalou rozváností. Přestoe jej tím nikdo nepověřil, udělal vlastně celkový závěr jednání.

Soudruzi, vyslechli jsme mnoho názorů. Často se od sebe značně liily. Na tom není nic

patného. Tak by to na stranických jednáních mělo být. Měli bychom si zachovat jasnou

hlavu, vyloučit krajní a zřejmě nepřesné názory a k závěru naeho jednání, to je k volbám, přistoupit s rozvahou.

V mnohém nesouhlasím se soudruhem Dorňákem, ale nesouhlasím ani s těmi, kteří ho při

jeho vystoupení přeruovali. Diskutujeme, soudruzi, svobodně, demokraticky, řekl bych

humanisticky, s kýmkoliv. Máme-li pravdu, nemusíme se ádné diskuse bát. Kdy někdo

potřebuje uhlířskou víru, a si ji má. Musíme ovem hlídat, aby nás nepřivedla zpět k

chybám, které nás stály tolik obětí. To záleí také na vás. Vy budete volit přítí vedení okresu i delegáty na krajskou konferenci. Nikdo jiný.

Sukovo vystoupení působilo jako smířlivý závěr konference. Nikdo se nedivil, e byl Suk

zvolen větinou hlasů nejen do předsednictva okresního výboru strany,

88

ale i do funkce vedoucího tajemníka a jako vedoucí delegace na krajskou konferenci.

Lamač ani Dorňák do okresního výboru zvoleni nebyli.

Lamač po dobu jednání i během voleb pozoroval Dorňáka. Byl překvapen tím, jak klidně

celé jednání i jeho výsledek přijal, jakoby průběh předvídal.

Z konference se vraceli společně domů.

,,Co tomu říkáte, soudruhu Dorňáku. Bylo správné stavět otázky tak ostře, jak jste je

vyslovil vy a někteří dalí soudruzi? Bylo to taktické?

,.Petře, teď u se nedá taktizovat. Fronty a cíle jsou jasné.

V

boji za pravdu taktika nepomůe. Teď je třeba otevřeně a ostře říkat lidem, o co

obroditelům jde, kam směřuje jejich politika. Oni taktizují, ale my nemůeme, nesmíme.

Měli to dobře promylené, tomu věř. Udělat na konferenci velký ohňostroj, rozpálit lidem

hlavy a potom pustit do arény Suka. Představit ho jako uválivého člověka, který vytvoří

platformu zdánlivé moné spolupráce a smíření. Vylo jim to, to se musí přiznat.

,,Vy si myslíte, e Suk …

,,Uvidí. Jenom počkej, dlouho to trvat nebude.

****

Dorňákova předpověď se splnila. Alois Minařík, bývalý stavitel, odsouzený v padesátých

letech za podvody na několik let do vězení, se začal prohlaovat politickým vězněm a

zaloil ve Zhůří K 231.

Okresní noviny se po konferenci zcela vymkly jakékoliv kontrole.

Sukovi se na jejich stránkách pochlebovalo, dělali z něj mesiáe okresu, ale současně ho i skrytě varovali.

Suk svou úlohu pochopil. Na schůzi dělníků na místní pile hovořil o významu

zdokonaleného řízení průmyslu a celého národního hospodářství a o výhodnosti

ekonomické spolupráce se Sovětským svazem.

Tý den na mítinku v zasedacím sále nemocnice nadbíhal místní inteligenci, zdůrazňoval

nutnost daleko více svěřovat politické funkce intelektuálům a prohlubovat obrozující se

demokracii. Dokonce připustil, aby v diskusi zazněly útoky na Lidové milice.

Lamač nevěděl, odkud má Dorňák zprávy, e můe vdy přesně interpretovat vechna

Suková vystoupení.

89

Nejvíce Lamače překvapilo, kdy ho Dorňák informoval o schůzce zhůřských ,obroditelů se

Steinem. Sdělil mu také, e se jí zúčastnil i kapitán Mach.

Lamač si Macha zavolal hned nazítří. Jak to, e jste mi nehlásil styk s cizím státním

přísluníkem? zeptal se ostře.

To se jetě musí? odpověděl vyzývavou otázkou Mach. ,,Já myslel, e na tom není nic

patného vypít sklenička s rakouským pokrokovým novinářem. Byli u toho i jiní funkcionáři.

Je vám známo, soudruhu kapitáne, e ten novinář je synem bývalého majitele zdejí pily?

,,To jsem sice nevěděl, ale překvapuje mě, jak to vechno víte vy, soudruhu majore. Já tu schůzku asi zapřu, anebo jetě lépe, řeknu o naem rozhovoru jistým lidem a ti se budou zajímat o to, kdo je pehuje, přeel do útoku Mach. My taky nejsme sami, ani tady u

pluku. A od konzerv se ikanovat nedáme, nepokrytě vyhrooval Mach.

Zítra budu mít na stole hláení, za jakých okolností jste se seel s cizím státním

přísluníkem! nařídil stroze Lamač.

****

Přítí den časně ráno přiběhla uplakaná Dorňáková k Iloně: V noci nám vytloukli okna.

Táta je v nemocnici, dostal kamenem do hlavy. Byli to nějací mladíci, ale mezi nimi

i dospělí… ne, nikoho jsem nepoznala … svítili nám do oken reflektory … prý, polezte ven, vy svině …

Petře, já se bojím! přitiskla se Ilona k Lamačovi.

Čeho, prosím tě?

Mámo, neboj se, my tě nedáme, ozval se Martin. Viď táto, e ne? Děda říkal, e chlapi

se nebojí!

,.Nedáme, Martine, pochválil synovo odhodlání Lamač. Zastavím se v nemocnici,

navtívím vaeho manela. A vy zůstaňte zatím u nás. Zastavím se také na Bezpečnosti. A

zařídím, aby vám domek dali do pořádku, přislíbil Lamač.

Dorňák se vrátil z nemocnice jetě tý den. Sice s obvazem na hlavě, ale klidný,

nevzruený. ,,To nic, konejil manelku večer u Lamačů, kam se pro ni zastavil. U to

dlouho nemůe trvat, vechno nakonec dobře dopadne.

92

Výcvik u pluku byl v těchto letních dnech často naruován. Marek i Lamač stále jezdili na divizi, vude se schůzovalo. Také mezi vojáky probíhaly časté diskuse.

Kapitán Mach se Lamačovi vyhýbal. Bylo ho častěji vidět s majorem Tomkem a s několika

absolventy-vysokokoláky.

Samé řečičky, schůzování a já pomalu nemohu dát dohromady výcvik. Pluk jde dolů ve

vech druzích příprav, copak to sakra nevidíte? rozčiloval se velitel pluku. Toho Macha vyenu a bude pokoj!

,,Pojďte dál, soudruhu a nezouvejte se, ozvala se jednou na večer Ilona z chodby.

Koho tam má? dotazoval se Lamač z koupelny.

Hádej!

No ne, soudruh Dorňák. Pojďte dál.

Raději ne. Já jsem se jen přiel zeptat…Toti, mám být za chvíli na schůzi na pile. Slíbil jsem to a teď nevím, jak se tam dostanu. Motorka mi vypověděla slubu. Zrovna, kdy ji člověk nejvíc potřebuje.

Samozřejmě vás tam hodím. Hned to bude, nabídl se Lamač.

Za chvíli vyjídělo Lamačovo embéčko ze sídlitě.

O čem se tam bude jednat? zeptal se Dorňáka.

O okresní konferenci. Soudruhům na pile se nelíbí, jak to dopadlo s Michalem… ádají vysvětlení.

Od vás? divil se Lamač.

Jsem jetě pořád instruktorem OV KSČ. Krajský výbor dosud výsledky konference

nepotvrdil. Tak dokud mám monost, jezdím …

Lamač zastavil auto před vrátnicí. Závod zaměstnával téměř stovku dělníků a několik

hospodářských a technických úředníků.

Tady vás vysadím, řekl Dorňákovi.

,,Pojď tam se mnou, Petře, a také ví, co si myslí opravdoví dělníci.

Lamač el s Dorňákem do podnikové jídelny, kde se selo padesát edesát členů závodní

organizace strany. Dorňák představil Petra některým soudruhům a také předsedovi

základní organizace KSČ Zlámalovi.

My se s majorem známe. Jen pojď dál, soudruhu. Kdy mohou na okresní konferenci

běhat po sále kdejací pobudové s fotoaparáty a kamerami, proč bys ty nemohl být na naí

schůzi. Jako host, dejme tomu.

93

Lamač se posadil do zadní řady. Předseda zahájil jednání. Přivítal Dorňáka a také Lamače.

To je soudruh politruk od naeho útvaru. Přivezl na schůzi soudruha Dorňáka. Přece

nenecháme majora jen tak odejít, co říkáte, soudruzi?

Jen a tu s námi zůstane a a nám taky řekne, jak hodnotí situaci, ozvalo se ze sálu.

Máme na programu jediný bod jednání: nae stanovisko k výsledkům okresní konference

strany. Má k programu někdo nějakou připomínku?

V sále bylo ticho.

Připomínky nejsou.

Lamač pozoroval členy organizace. Větinu z nich znal od vidění, některé osobně. Vichni

poslouchali jednoduchý, ale jasný, srozumitelný Zlámalův referát.

,,Vichni jsme očekávali, kdy se v lednu změnilo vedení strany, e budou řeeny

problémy, které se nahromadily. Místo toho se děje úplně něco jiného. Poctiví komunisté,

i kdy se někteří dopustili chyb, ale jsou to nai lidé - jsou vyhazováni z funkcí i z práce.

Jak dopadla konference, to u větinou víte, soudruha Michala nezvolili ani do pléna

okresního výboru. A tady soudruhy Dorňáka a Lamače také ne. Vichni známe Dorňáka,

chodí mezi nás u mnoho let. Předtím slouil v armádě. Je členem strany od

pětačtyřicátého. Jenom proto, e na konferenci řekl, co si myslí, mu v noci vytloukli okna.

Kdo asi navedl partu chuligánů? Vyznavači “socialismu s lidskou tváří”. Výsledky konference jsou pochybné. Volby byly tajné, ale u sčítání hlasů nikdo z nás nebyl. To není moné, aby Suk byl zvolen takovou převahou. Ptal jsem se lidí, koho volili a sami si to dovedeme spočítat. Není moné, aby dostal více jak osmdesát procent hlasů.

Usnesení vám ani nebudu číst. Samá ,lidská tvář” a obroditelský proces, ale co bude s námi, s výrobou, jak dál v zemědělství, na okrese, o tom ani slovo.

Tak to usnesení nebudeme plnit, ozval se hlas v sále.

Soudruzi, klid, napomenul předseda.

Co je ale nejhorí, pokračoval, v novém předsednictvu není ani jeden dělník, ani jeden předúnorový člen strany. Usnesení okresní konference je pro nás podle stanov závazné.

Kdy se ozveme, poenou nás k odpovědnosti, e naruujeme jednotu strany. A kdy je

budeme plnit, nemůeme se podívat jeden druhému do očí, řekl Zlámal a sedl si.

Na pile pracovali dělníci, kteří přili do pohraničí po odsunu Němců ze vech koutů

republiky.

94

Já mám polovinu rodiny v Maďarsku, ozval se jeden z dělníků. V estapadesátém roce to

tam začalo básničkama a skončilo vraděním komunistů. Ne, soudruzi, tohle je

nebezpečná situace.

Oni proti straně zatím otevřeně nepůjdou. Ale budou odstřelovat poctivé komunisty.

Jednoho po druhým. A proto musíme nae lidi dret.

Musíme dávat dobrý pozor, soudruzi, a bojovat, nevyklízet jim dobrovolně bojitě, nedat se zatlačit někam do kouta. Právě o to se snaí. Umlčet poctivé členy strany.

Lamač byl průběhem celé schůze překvapen. Sám nehodnotil dosud situaci tak váně, jako

dělníci na pile. Chtějí nás zbavit veho, co se vybojovalo v Únoru osmačtyřicet, nejde jim o socialismus, ale o odtrení Československa od Sovětů, znělo Lamačovi v uích, kdy

odjíděli domů. Vy si myslíte, soudruhu Dorňáku, e nové vedení opravdu nemáme

podporovat? zeptal se během cesty.

Tak otázka nestojí.

O co tedy jde?

Copak nechápe, e skupina lidí vyuila chyb, které se opravdu staly a ene věci dál, ne k jejich nápravě? Kritika chyb byla pro ně jenom startem. Rozběhli se, ale směr, kterým běí, u není přímý. Čím dále, tím více se zatáčí doprava a bude se zatáčet tak dlouho, a poběíme zpátky, k roku čtyřicetosm a pak jetě dále, ke kapitalismu. Teď je třeba vem ukazovat, co to jsou za lidi, kteří se derou do čela peletonu a kam by nás chtěli zavést.

A také, čí mají dres.

Zatím jetě s hvězdičkou. Oni toti vědí, e by jim málo lidí fandilo, kdyby běeli v jiném.

Je ale třeba vidět, co mají pod tím dresem. A také, jestli nejsou domluveni s těmi, kteří sice jetě dnes zatím nejsou v čele tohoto závodu, ale u číhají, aby se dostali do vedení.

Máte na mysli ty, kdo volají po pluralitě?’

Ano. Zůstaňme u toho běeckého závodu. Mně se zdá, e to přirovnání sedí, řekl Dorňák.

Moná, e je zjednoduené, ale výstiné, souhlasil Lamač.

Dnes u začínají křičet: puste nás do čela, poběíme vpředu společně. Pak řeknou:

puste nás do vedení, my budeme dret tempo. A kdyby se to stalo, dodal Dorňák

zamyleně, pak bys viděl, jak by ta zatáčka doprava byla prudká.

95

Embéčko stálo ji chvíli před Dorňákovým domkem, ale muům se nechtělo rozejít. Seděli

ve voze a kouřili. Lamač se chystal na dovolenou s Martinem a Ilonou domů na Moravu,

začínaly prázdniny. Přiznal se Dorňákovi, e se mu snad poprvé nechce opustit Zhůří a

hlavně pluk.

Pojď na pivo, vyschlo nám z těch cigaret v krku. Sklenička ti neukodí.

Půjdu, ale jetě mně řekněte, jak jste odhadl, e ten směr ji není rovný, e se zakřivil.

Dorňák se zamyslel a potom řekl: ,,Mám kompas, Petře, u hodně dlouho. Ale funguje.

Dobře funguje. Pojď se podívat. Kdy veli dovnitř, vytáhl Dorňák ze stolu broovaný

výtisk jednoho z prvních českých vydání Leninovy knihy ,,Stát a revoluce. Na okraji

stránek byl hustě popsaný poznámkami.

****

Podplukovník SNB v záloze Tichý seděl s Martinem na zápraí umárenské hájenky. Mladí

Lamačovi li na houby. Děda Lamač pozval na návtěvu starého známého podplukovníka,

který trávil svůj důchod střídavě v nedalekém Hroznově, v létě větinou na umárníku.

Červencové slunce hřálo tak, jak dovede hřát jenom v lese. Měkce, příjemně a přitom

palčivě.

Martine, u ti táta vyprávěl, jak jsme tady bojovali s benderovci?

S kým?

S benderovci. To byli zkuení hrdlořezové. Jejich bandy se po druhé světové válce

probíjely přes nae území na Západ. Ne, neřekl mi nic. Strejdo, vyprávěj, prosím tě! Tichý se zamyslel. Pak začal. Pomalu, rozváně, jak umí vyprávět jenom moudří lidé.

Před Martinem se odvíjel film událostí, které se staly před více ne třiceti lety. Nevadilo mu, e Tichý nazýval Martinova otce Petrem. ivě si představoval, jak ho jednou v noci vzbudily cizí neznámé hlasy, které se ozývaly z chodby, jak opatrně vstal a pootevřel dveře do pokoje rodičů, který slabě osvětlovalo světlo měsíce. Postele rodičů byly prázdné. Hlasy na chodbě ustaly.

Petr, jako tvůj táta, přiloil ucho na dveře vedoucí z pokoje rodičů na chodbu a naslouchal.

V chodbě byl klid. Opatrně stiskl kliku a dveře pootevřel. Hlasy se ozývaly z kuchyně. Mohl přes skleněnou výplň dveří pozorovat otce, obklopeného několika mui, ozbrojenými samopaly a granáty.

96

Hajný naslouchal jednomu z nich, který drel v ruce svazek bankovek. Tolik peněz jetě

nikdy neviděl. Vtom spatřil matku, napřáhla ruku a mu jí bankovky předal.

Benderovci! Jsou u nás benderovci, zamrazilo Petra. Ale proč ty peníze? A proč si sedají kolem stolu a proč jim táta nalévá slivovici? A proč máma přináí chléb a slaninu?

Opatrně se vrátil do svého pokoje a znovu usnul.

Ráno, kdy se probudil, byli rodiče ji vzhůru a snídali v kuchyni. Petr si vzpomněl na noční událost a přepadly ho rozpaky. Co mu rodiče řeknou? A co řekne on jim? Nechtěl se zeptat přímo. A sám si událost vysvětlit nedovedl.

Rodiče o noční příhodě mlčeli. Matka mu dala snídani a chlapec s branou na zádech se

chystal do koly.

,,Táto, kde je Lesan? zeptal se tvého dědy.

Lesan se v noci ukrtil na obojku, řekl mu otec.

Utíkej na autobus, a ti neujede, dodala máma.

Petr proběhl celou cestu na zastávku jako ve snu. To ví, e nic nechápal. Co se vlastně v noci stalo? Jak to, e se Lesan ukrtil? Jak je to moné? Před spoluáky neřekl ani slovo.

Kdy se vracel, odpoledne ze koly domů, myslel na podivné chování rodičů. Byl natolik

zamylen, e a v poslední chvíli uslyel zvuk motoru auta. Ohlédl se.

Za volantem willisu seděl podporučík SNB, na zadním sedadle proedivělý major.

,,Ty jsi jistě Lamačův? zeptal se major, kdy vůz předjel Petra a zastavil.

Ano, jsem.

Sedni si, svezeme tě, ukáe nám cestu, řekl major a skládal do brany mapu, kterou měl rozloenou na kolenou!

Táta se něčeho nesprávného dopustil a SNB si pro něj jede, to byla první mylenka tvého

táty. Co mám dělat? Nastoupil do vozu vedle řidiče. Dorazili k hájovně, kde panoval

nezvyklý klid. Lesan netěká, tátu nikdo neupozorní, napadlo ho.

Hajný vyel z hájovny.

Přivezli jsme vám syna, pozdravil se major s Lamačem.

Měl jít pěky, pronesl zamyleně hajný. Pak se obrátil na Petra a řekl: Zaběhni na

rubanisko a vyřiď ámalovi, aby zítra přivezl motorovou pilu.

Nechce mě teď mít doma, pochopil Petr. Vydal se beze spěchu do lesa a vyřídil ámalovi

otcův vzkaz. Dělník kroutil hlavou. Co s motorovou pilou, kdy kácení ukončili ji před

několika dny? Teď zbývá stromy odvětvit a stáhnout na cestu.

97

Chlapec se otočil a vracel se domů. Auto u na dvoře nestálo.

Nechtělo se mu jít do hájenky. Zael k oputěné psí boudě. Zarazil se. Na stěně stodoly v okolí boudy byly stříkance krve.

Lesan se neukrtil, ti lidé ho zabili! Zabili mi Lesana a táta le. A máma taky!

Usedl na schůdky a bylo mu do pláče. Nechápal jednání rodičů.

,,Já vím, strejdo, přeruil podplukovníkovo vyprávění Martin.,,Já také někdy naim

nerozumím. A jak to bylo dál?

Tichý si zapálil cigaretu. Tok jeho vzpomínek plynul dál, jakoby četl v knize.

V neděli přila na návtěvu babička.

Podívej se, co jsem ti přinesla. lutá letní koile se líbila. Dávno si takovou přál mít. Ale co jsou vechny dary proti tomu, kdy nemůe věřit tátovi ani mámě! Ví něco babička? Tuí něco? Proč mu dává koili, kdy rodiče mají dost peněz. Sám to viděl?

Kupte mi kolo! řekl vzdorně.

Na kolo nemáme peníze, odpověděla matka.

Zase le, pomyslel si Petr. Otec mlčel.

Kdy se babička zvedla k odchodu, Lamač si oblékl sváteční kabát. Petrovi neulo, e

nemá hvězdičku, kterou nosil na klopě.

Kde má, táto, hvězdičku? zeptal se otce.

Asi jsem ji někde ztratil.

Pojď mě, Petříčku, také vyprovodit, vyzvala chlapce babička.

Petr rád el. Hajný kráčel několik kroků před nimi. Babička pozorovala les. Upozorňovala

chlapce na rostliny s léčivým účinkem, zajímala se o to, zda ji nael první jarní houby, zda u slyel kukačku.

Kdy doli na rozcestí, řekla babička: Vra se k mámě. Buď hodný a rozumný. A rodičům

věř! dodala. To mu babička nikdy neříkala. Proč zrovna dnes?

Otec se vrátil za chvíli do hájenky také.

Obleč si starí aty, půjde mi pomoct do sklepa! oznámil synovi. A přines krumpáč a

lopatu!

Rozsvítil ve sklepě lampu a otevřel vchod do staré partyzánské chodby. Prohlédl její stěny a strop. Lopatou odstraňoval uvolněnou zeminu. Chodba byla suchá, zemina pevná, drolila se jen málo.

Proč táta čistí chodbu, o kterou se od konce války nestaral, napadlo Petra, ale nezeptal se.

98

Nebyl zvyklý se otce příli vyptávat. Bránila mu v tom od malička vtěpovaná zásada, e

člověk se má snait dopátrat kadé věci sám. Tuil, e to co spolu dělají, nějak souvisí s benderovci.

Petrův kadodenní ivot se zdánlivě nezměnil. Chodil do koly, pomáhal pracovat v lese.

Ve skutečnosti se změnilo mnoho. Tvůj táta usilovně přemýlel. Babičina slova ,,rodičům

věř mu nedávala pokoj. Ale naruená nedůvěra k rodičům se dalími událostmi jetě více

prohlubovala.

Věděl, e ani táta, ani máma nechodí do kostela, ani se nemodlí. Tím více ho

překvapovalo, e otec od noční návtěvy benderovců posílal často telegramy a dopisy na

adresu církevního úřadu v Brně. Petr je nosil na potu a viml si, e texty telegramů jsou vdy stejné. Co obsahovaly dopisy, Petr nevěděl. V telegramech hajný stručně oznamoval: Dříví odelu … a následovalo datum. Podpis: Lamač.

Proč táta posílá dříví nějakému církevnímu úřadu? Pokácené a opracované kmeny se

přece odváely na zdejí pilu, kolem které Petr jezdil do koly.

Proč táta oznamuje zásilky několikrát a nikoliv najednou? A k čemu nějací faráři potřebují tolik dříví?

Proč tátovi nerozumím jako dříve? Proč v poslední době se mnou nemluví o své práci, o

lese, o zvěři? Proč chodí zamračený? A proč jsem přistihl mámu uplakanou, kdy jsem se

vrátil ze koly? Ze prý poslouchala v rozhlase smutnou povídku? Kdepak! Mámu nikdy nic

nerozplakalo. e by teď plakala kvůli nějaké povídce? Ne! Ani máma mi nevěří a něco mi

skrývá …

Za několik dnů, kdy se vracel ze koly, hned u zastávky autobusů si viml stop po

pneumatikách. Do vinohradu občas zajíděly povozy s gumovými koly, ale tyhle stopy byly

něčím nezvyklé. Petr je sledoval a k hájovně. Nebylo těké z nich vyčíst, e nákladní

vozidlo zajelo a do dvora, kde se otáčelo.

Mámo, co nám přivezli autem?

Ale nic, co by nám kdo vozil?

Zase nechce říci. Hájovna vak není tak veliká, aby se v ní skryla věc, kvůli ní muselo vjet těké auto a na dvorek. Vypátrám to sám, rozhodl se.

Přeběhl prázdnou stodolu a zjistil, e vechno leí na svém místě. Ani v kůlně, ani v

dřevníku nebylo nic, co by tam nepatřilo.

Sklep! A v něm partyzánská chodba, to jsou skrýe! Počkal, a máma vyla na dvůr, vzal v

kuchyni zápalky, nadzvedl

99

padací dveře do sklepa natolik, aby se jimi protáhl a potmě sestupoval po schůdcích. Dole krtl zápalkou a hledal svíčku, která vdy leela ve spáře mezi kameny. Kdy svíčka ozářila nejblií okolí, objevil okamitě velkou bednu, popsanou nesrozumitelnými nápisy. Otevřel víko, které nebylo zamčeno. Bedna byla v několika vrstvách naplněna konzervami. Máma prý nic neví a konzervy jsou ve sklepě! Máma, která ví o kadém pendlíku v domě! Ví, ale nechce říci! padací dveře do sklepa natolik, aby se jimi protáhl a potmě sestupoval po schůdcích

Dole krtl zápalkou a hledal svíčku, která vdy leela ve spáře mezi kameny. Kdy svíčka

ozářila nejblií okolí, objevil okamitě velkou bednu, popsanou nesrozumitelnými nápisy.

Otevřel víko, které nebylo zamčeno. Bedna byla v několika vrstvách naplněna konzervami.

Máma prý nic neví a konzervy jsou ve sklepě! Máma, která ví o kadém pendlíku v domě!

Ví, ale nechce říci!

Kadý večer, kdy uléhal ke spánku, myslel na benderovce.

Přál si, aby zase přili. Doufal, e by se mu podařilo odhalit tísnivé tajemství. Noci vak probíhaly klidně. Nic se nedělo.

Pak nael Petr u hájovny pohozený pinavý a zakrvavený obvaz. Nedalo mu to a el se

podívat do sklepa. Zjistil, e konzervy zmizely. Ale nazítří kdosi zásobu znovu doplnil.

,,Táto, seeň psa, prosím tě! poádal při večeři otce. Co je to za hájenku bez psa!

,,Ne! tvrdě odpověděl hajný. A dodal: Jetě je brzy. Hajná hluboce vzdychla. Petr

udiveně pohlédl na otce. Brzy? K čemu?

Hajný vstal, procházel se po kuchyni a pak učinil něco, co ji dlouho neudělal: pohladil

drsnou, upracovanou rukou syna po vlasech.

,,Dobrou noc.

,,Dobrou.

Dobrou noc, Petříku, dodala máma.

Petrovi se zdálo, e se jí v řasách zatřpytila slza.

Druhého dne na zpáteční cestě ze koly se Petr v jednom místě, asi kilometr od hájenky

zastavil. Jeho pozorné oči spatřily něco, co by moná jinému uniklo.

Ve výi lesních korun visel tenký zelený drát. Přestoe jeho barva splývala s okolím,

Petrovi neuel.

Kabel byl taen vysoko od stromu ke stromu. Rozhodl se, e bude sledovat směr, kam

vede.

Ji po několika minutách chůze nebylo pochyb, e telefonní drát míří k jejich hájence. Za chvíli spatřil červenou střechu prosvítající mezi lesem. Ale právě tady se mu kabel ztratil.

Chlapec se vrátil zpět k poslednímu stromu a spatřil, e drát je veden po kmeni do země.

Od paty stromu se směrem k hájovně táhla sotva znatelná stopa čerstvě rozkopané hlíny,

zamaskovaná lesní hrabankou a suchým chvojím. Při bedlivém pozorování se stopa dala

sledovat k obytné části hájenky a pod kuchyňské okno. Okenní rám byl provrtán a kabel

zmizel uvnitř.

102

Petr vstoupil do kuchyně. Matku uviděl na dvoře, otec doma nebyl. Pozorně prohlédl okno.

Ano, zde je! Zakryt těkou dubovou lavicí, je vyplňovala roh kuchyně. Kabel končil

zvonkovým tlačítkem, které bylo připevněno k zadnímu opěradlu lavice. Kdo na ní seděl,

mohl na tlačítko snadno dosáhnout. Ale co to vechno má znamenat? Kde je druhý konec

drátu se zvonkem?

Komu je zvonek určen? Kdo vůbec signální zařízení namontoval a který z obou rodičů o

něm ví? Ví o něm vůbec? Hájenka bývá často oputěna!

Mám se zeptat otce? přemýlel Petr. Ne. Nejdříve si zjistím, co je na druhém konci kabelu.

Kam vede.

Ráno Petr cestou do koly sledoval lesem kabel. Vedl a k silnici a byl napojen k

nejbliímu telefonnímu sloupu. plhal se po něm vzhůru a končil na izolačním kalíku.

To chlapce uklidnilo. Přece telegrafní dráty nepovedou k benderovcům! Doma ho čekalo

dalí překvapení. Před hájenkou stál willis. Na předním sedadle seděl člověk nápadně se

podobající řidiči, který před nedávnem přivezl majora SNB. Sotva Petra spatřil, posunul si zelený myslivecký klobouk hlouběji do čela.

Na boku vozidla svítila bílou barvou čerstvě namalovaná firma dřevařských závodů.

Z hájenky vyel člověk středních let a loučil se s Lamačem. Kolem Petra přeel mlčky.

Jedeme! energicky zavolal na řidiče, který zvedl hlavu.

V tom okamiku by Petr přísahal, e ten podporučík SNB, co přivezl majora a řidič vozidla dřevařských závodů jsou jedna osoba…

Tée noci vzbudil Petra hluk v domě. Jetě dříve, ne se stačil probrat ze spánku, rozlétly se dveře, někdo rozsvítil a proti němu stál chlap se samopalem v ruce.

Mlčky naznačil Petrovi, aby se oblékl.

Co chce? Proč na něho míří? Benderovec surově pobídl hocha ze dveří. Pokoj rodičů byl

prázdný. Peřiny se povalovaly po zemi a skříně zůstaly dokořán otevřené.

Kde je táta s mámou? Pak je uviděl. Oba seděli na idlích v kuchyni, ruce spoutány

řemeny.

Petr se vrhl k matce. Jeden z benderovců ho vak tvrdě uchopil za rameno, odstrčil na

lavici a sedl si vedle něj.

Kuchyň byla plná podivných muů. Několik jich stálo kolem stolu, cosi eptali a prohlíeli upiněnou mapu. Rodičů si nevímali. Ze dvora se ozývaly dalí drsné hlasy.

103

Petr si okamitě vzpomněl na signalizační tlačítko. Opatrně se rozhlédl po opěradle lavice.

K tlačítku nebylo daleko. Stačilo by opatrně natáhnout ruku a stisknout. Jene benderovec, který seděl vedle něho, nespoutěl z očí oba rodiče ani jeho. Petr nerozuměl téměř ničemu, o čem bandité hovořili.

Místnost byla plná cigaretového dýmu. Pak se skupina kolem stolu sebrala a vyla na dvůr.

V kuchyni zůstali dva mui a stráce se samopalem, který hlídal hajného a jeho rodinu.

Staré pendlovky na zdi odměřovaly čas. Benderovci kouřili a mlčeli. Z jejich kradmých

pohledů se vak nedalo vyčisti nic dobrého. ,,Chléb, kde máte? Brot, essen! Musíte mít

něco k jídlu! zvolal náhle jeden z chlapů a obrátil se na Petra. Posuňky doplňoval svoji řeč.

Vedle, odpověděl Petr. Natáhl se a ukázal rukou do komory. Pak ruku spustil a dlouze

tiskl tlačítko na opěradle lavice. Hajný zvedl hlavu, tázavě a současně prosebně se podíval na syna.

Vedle, vedle? opakoval nechápavě benderovec.

Tam, Petr znovu ukázal na dveře, vedoucí do komory a znovu stiskl několikrát tlačítko na zadní části opěradla.

Komm! přikázal benderovec Petrovi.

Postrčil chlapce, aby ho měl stále na očích. Samopal přendal do pravé ruky a otevřel

dveře, vedoucí do komory. Byla tam tma. Stačilo otočit vypinačem, ale Petr to neudělal.

Spatřil pootevřené okno. Obrátil se na benderovce a řekl: Zápalky. Ten nerozuměl. Petr

naznačil prsty krtnutí. Chlap sáhl do kapsy pro zapalovač vyrobený z patrony, několikrát otočil kolečkem, avak plamen nevyskočil.

Chlapec ustoupil k oknu. Postavil se bokem, jakoby čekal, a se benderovci podaří osvítit zapalovačem místnost.

V přítím okamiku se vyhoupl, rozrazil pootevřenou okenici a vyskočil z komory ven.

Dopadl na vechny čtyři do záhonu na zahrádce vedle hájenky. Bleskurychle se zdvihl a

prchal.

Matný záblesk v okně a třesk dávky ze samopalu, to bylo vechno, co Petr zahlédl a slyel.

Přeběhl vzdálenost mezi domem a prvními lesními stromy. Potom strom od stromu opatrně

opisoval půlkruh kolem hájenky, vzdálen od ní na dohled. Mezi řídkými stromy

probleskovalo okno kuchyně.

Nečinně čekat nebylo v Petrově povaze.

Připlíil se znovu k hájence. Na dvorek vstoupit se neodváil.

104

Musí zjistit, co se děje uvnitř, dřív ne se pokusí něco podniknout.

Jak vylákat bandity ven? Jak se dostat nepozorovaně k tátovi a k mámě?

Pojistky a hlavní vypinač! To chce vniknout nepozorovaně do chodby k rozvodné skříňce a

vypnout v celém domě světlo!

Okno do Petrova pokoje zůstalo pootevřeno. Opatrně se protáhl dovnitř. Bez překáek se

dostal na chodbu k vypinači a rázným pohybem otočil porcelánovou korunkou. V domě

zhaslo světlo.

Z kuchyně se ozvalo zaklení a hluk odsunované idle. V tée chvíli zaslechl Petr v dálce v lese prudkou střelbu. Ve tmě rozeznal, e benderovci vyběhli z kuchyně na dvůr. Hlasitě se mezi sebou o čemsi domlouvali. Petr přiskočil k domovním vratům, prudce je přibouchl a zasunul dřevěnou závoru, která zapadla do výklenku ve stěně.

Pak se hnal do kuchyně. Potmě vytáhl ze zásuvky kredence kuchyňský nů, nahmatal idli

a začal rozřezávat řemeny, jimi byl otec připoután.

Lamač se rychle vymanil z pout, osvobodil i připoutanou manelku a vichni tři se vrhli do komory. Hajný zdvihl poklop od sklepa. V tom zařinčelo sklo a vzápětí vedle v kuchyni vybuchl granát. Petr ucítil prudkou bolest v rameni a omdlel…

Paprsky červnového slunce klouzaly po stěně nemocničního pokoje. Otevřeným oknem

doléhal do místnosti hluk nedělního rána. Vyzvánění zvonů z kláterního kostela, rachot

lehkých obručí bryčky, hudba z reproduktoru místního rozhlasu.

Petr otevřel oči. Posadil se na lůku. Ano, dnes jde domů! Ji před třemi dny mu sundali

poslední obvaz a mladý lékař mu epotem směných slov babička, kapsa, sysel prověřil

sluch. Včera se s ním přili rozloučit spoluáci v čele s třídním učitelem Zemanem, který mu během návtěvy odevzdal vysvědčení. Prázdniny začínají!

Kdy si táta pro něho přijede? Petr je zvědav na nový nábytek a nově vymalovanou hájenku.

A co máma, babička?

Do pokoje vstoupila sestra. Petře, tady má aty, usmála se na něho. Oblékej se!

A kde je táta?

Nic se neboj, pojede domů jako pán, u na tebe čekají.

Ustrojený sestupuje po schodech do vestibulu okresní nemocnice. Spatří tam dva mue.

To je přece major Tichý, a ten řidič… místo lesáckého klobouku má na hlavě brigadýrku!

105

Major mu podává ruku. Vítám tě, Petře. Pojedeme domů. Před nemocnicí stojí lesklé

černé auto, v jakém se Petr dosud nevezl. Nastoupili.

,,Mohu se vás něco zeptat? obrátil se Petr na majora během jízdy.

To ví, e můe. Teď u nemáme ádné tajemství. Jen se ptej.

Proč nás benderovci chtěli zabít, kdy předtím s tátou ..

Ty myslí, e jsme udělali někde chybu? Ale ne! Benderovci nevěděli, e hned po prvním

setkání se táta na nás obrátil. Peníze, které dostal od nich na nákup potravin, nám

odevzdal. My jsme s tátou vymysleli plán, jak celou bandu znekodníme. Nejvíce jsme se

báli, aby benderovci náhodou neobjevili signalizační zařízení. Dlouho jsme váhali, jestli je máme do hájenky vůbec zavést. Ale protoe jsme měli zprávy, e benderovci bezohledně likvidují po přechodu poslední skupiny vechny pomocníky a svědky, rozhodli jsme se

riskovat. Díky tobě, e jsi signalizační zařízení objevil a pouil, jsme mohli skupinu včas obklíčit a zničit.

Petr se zamyslel a pak se majora zeptal: A babička o vem věděla?

S babičkou to bylo těké, smáli se oba důstojníci SNB. Trvala na tom, abychom tě s

celým plánem seznámili. Jenom stěí jsme ji přesvědčili, e bude pro tebe lepí a

bezpečnějí, nebude-li o ničem vědět. Ale stejně měla pravdu. Na vechno jsi přiel, i ten kabel jsi v lese objevil. A to bylo dobře.

A co ty telegramy církevnímu úřadu v Brně, chtěl vědět chlapec, proč je táta posílal?

Benderovcům tam někteří lidé pomáhali při přechodu přes nae území. Telegramy vdy

oznamovaly příchod dalí větí skupiny. Před kadou z nich ly nejdřív spojky a ty hlásily prostřednictvím tvého otce přesné datum. Telegramy, které jsi nosil na potu - a samozřejmě také k nám, i kdy jsi o tom neměl tuení - to datum obsahovaly. Spojky

přespávaly přes den v hájence, ve stodole. Proto jste nemohli mít psa. Benderovci Lesana

zabili u první večer, kdy k vám přili.

Petr povzdechl a mlčel. Vechny nejasnosti posledních týdnů se mu objevily ve správných

souvislostech.

Vůz rychle překonával nerovnosti lesní cesty a zastavil před hájenkou. Podporučík stiskl

klakson. Ve dveřích se objevil táta, máma a za nimi babička.

106

Matka objala Petra a políbila ho, stírajíc z očí slzy. Babička ho pohladila po vlasech, táta mu chlapsky podal ruku.

Jetě dříve, ne veli do hájenky, ozval se řidič, teď u zase podporučík. Začal oficiálně:

Milý Petříku, my, přísluníci SNB jsme se rozhodli, protoe jsi prima kluk a máme tě rádi, zkrátka přejeme ti, aby sis ho uil, dokončil svou poněkud zmatenou řeč a vedl Petra do kolny, kde stálo opřeno o stěnu nové jízdní kolo. Přesně takové, jaké si Petr přál, včetně

závodnických řidítek - beranů, opatřených na koncích gumovými rukojemi.

Petr neodolal a kolo pohladil.

Jetě ne si sedneme za stůl, já pro tebe, Péo, taky něco mám. Pojd se podívat, zvolala babička.

Sehnula se k černé odřené tace, otevřela ji a u se ven batolilo těně loveckého psa.

Růový jazyk mu visel z tlamy. Bylo edobílé, jen obě ui a hlavu kolem očí mělo černou.

Lesane! Lesánku! zvolal chlapec radostně a vzal těně do náručí…

A to jste tenkrát byl vy, major SNB, s tím autem, e? přidal se k vyprávění Martin.

Tichý místo odpovědi vyzval chlapce: Řekni dědovi, a ti někdy ukáe sklep a tu chodbu.

Mezitím se vrátili z lesa manelé Lamačovi s koíkem hub.

Dědo, dědečku, uka mně tu tajnou chodbu, prosil Martin hajného, kdy se vichni

shromádili v kuchyni.

Jakou chodbu?

No přece tu, jak tam tátu tenkrát zranili granátem!

Starý Lamač tázavě pohlédl na Tichého.

Vyprávěl jsem Martinovi, jak to tenkrát bylo, ve čtyřicátém sedmém. Proč by to neměl

vědět?

A jak to bylo, Petře, já taky nic nevím, zeptala se Ilona manela.

Mámo, ná táta, kdy jetě chodil do koly jako já, tak dědu přepadli… Strejdo, jak jsi říkal, e se jmenovali? obrátil se chlapec na Tichého.

Benderovci…

A ná táta zachránil dědu a babičku.

Jdi, ty brebto, rozpačitě pronesl major. Nevím, kdo koho tenkrát zachránil.

Já o tom opravdu slyím prvně, pokrčila rameny Ilona a vyčítavě si změřila manela i

tchána.

Děda Lamač se pousmál: Chlapi se nechlubí, tak je to správné, Martine.

107

Ná tatínek je vůbec tajnůstkář, povzdechla si Ilona, do teďka se nám ani nepochlubil, e má být přeloený. Na vyí funkci. Viď, táto?

Ilonko, co to povídá? Kdo ti co řekl?

Kolem stolu vichni zpozorněli.

Ilona se usmála: Vojenské tajemství.”

Kam by ho jetě překládali! Z té tramtárie to u ani dál nejde. Vidíme vás jednou za rok,

posteskla si babička Lamačová a pohladila vnuka po vlasech.

Právě e blí sem, na Moravu. Budeme to mít k vám autem slabou hodinu jízdy.

Hajný se podíval tázavě na syna.

Petr zpřísněl: Tak a pěkně vysyp, odkud to ví?

No přece od Kubáska. Prozradil mi to. Prý se o tom jedná. Měla jsem tě na to připravit,

abys jako nebyl překvapen.

A hlavně, abych s tím souhlasil, e? Jsem jim nepohodlný. Tak se mě chtějí zbavit. A tys to nepochopila.

Ale uva, domů kousek. I já bych se mohla občas podívat na Slovensko, je to tady přes

kopec… blízko. A mamička je také u sama.

Dobře si to vymysleli. A jdou na to ikovně, přes tebe. Ví, e enská se dříve nachytá . .

Ilona se urazila a zmlkla.

Tak ne, Petře. Ilona za nic nemůe. Tos neměl. A ty zase musí pochopit, obrátil se hajný na snachu, e je to fígl. A chytrý.

Asi ano, dědečku, ale ono se to tam ve Zhůří u nedá vydret. Pomlouvají nás, nadávají

nám do konzerv. Dorňákovům, vak víte, kdo to jsou, vyprávěli jsme vám o nich často,

vytloukli v noci okna. Ani Martinovi nedají pokoj.

Já se nedám, mami. Neboj… uklidňoval Martin matku. Musíme to vydret. My, kdo to

myslíme poctivě, prohodil zamyleně Tichý. Vae místo je teď ve Zhůří. Utíkat se nesmí, teď ne … Petra tam znají a on zná je, ví, kdo je kdo. A je to pár kilometrů od hranic. To je pro vojáka zodpovědnost. Takový je ivot nás enských, Ilonko,” povzdychla si babička Lamačová. Oni mají jenom své muské starosti, na nás se neohlíejí. e má enská strach, aby ho v lese strom nezabil, aby ho pytláci nepostřelili, aby děcko bylo zdravé, to oni nevidí… Co já jsem za války zaila strachu. A teď zase! Jenom co se v těch novinách píe! A rádio raději neposlouchat Dědo, uka mi tu chodbu!

108

, Ja chodba, Martine, ta u je dávno zasypaná To u je let. Ani do sklepa u nic nedáváme, kdy má babička lednici jako almaru.

,,Jenom neříkej… e do sklepa nechodí… ozvala se hajná.

Slivovici je tam dobře, co o to. Je tam akorát ten vzduch, při kterým slivovice dobře zraje.

Tichý se se smíchem zeptal: ..A má čas uzrát?

To by ses divil, kamaráde! Mám tam flaku jetě předválečné. To u je více jak třicet roků.

Měl jsem dvě. Jednu jsem vykopal v pětačtyřicátém, kdy nás osvobodili Rusové. Vypil

jsem ji s nimi. A tu druhou tam mám schovanou. A nám bude nejhůř, přijdou zase Sověti

na pomoc, tomu věřím. A pak si s nimi připiju z té druhé láhve.

Světnice zmlkla. Kadý si v duchu promítl své starosti a obavy. A nebylo jich málo.

Ticho přeruila Ilona. Vstala a la ke kamnům připravit jídlo. Kdy procházela kolem Petra, jakoby mimoděk ho pohladila po hlavě. Snad jenom hajný postřehl ten pohyb. Naklonil se a tie řekl vnukovi:

Má hodnou mamičku, Martine, starej se o ni.

Oči syna a otce se přitom setkaly. Petr pochopil, komu předevím patřila ta slova.

****

Spojka vzbudila majora Lamače před půlnocí. Soudruhu majore, máte se okamitě

dostavit na pracovitě! Dupot vojenských bot zanikl ve tmě.

Lamač se chvatně ustrojil a vyběhl z domu. Nebyl sám. Chlapi, co je? Zvedla nás divize?

Vdy tam svolávají vechny. Spojek je plné sídlitě, dohadovali se důstojníci cestou do kasáren.

Velitel pluku seděl v kanceláři. Na Lamačovo hláení neodpověděl, jenom rukou ukázal k

radiopřijímači. Teprve teď si Lamač poviml, e aparát je zapnut, ale mlčí.

Co se děje? zeptal se.

Vojska Varavské smlouvy vstupují na nae území, nic bliího zatím nevím. Volali z

divize.

Co volali? Co máme dělat? naléhavě se zeptal Lamač zvýeným hlasem.

Čekám na rozkazy. To je ve, co zatím vím. Tak si to rozeber.

109

Ale pluku velí ty, tak vel! vzkřikl Lamač. Běel do své kanceláře. Vytočil číslo ústředny a ádal o spojení s divizí. Divizní ústředna se ozvala a po několika minutách. Podle provozu, který pronikal do sluchátka, bylo zřejmé, e spojaři proívají horké chvíle. Kdy se obsluha konečně ozvala, poádal Lamač: Spojte náčelníka politického oddělení. Mimo pořadí! Jestli s někým hovoří, tak to zrute. U telefonu major Lamač. Ale to já nemohu, soudruhu majore, ruit hovor náčelníka péo.

Na moji zodpovědnost.

Počkejte, právě domluvil. Spojím.

Soudruhu plukovníku, major Lamač. ádám o informace a pokyny pro dalí činnost. Do

kanceláře vstoupil velitel pluku. S kým to mluví?

Lamač Markovi rukou naznačil, e ho právě spojili. Chvíli poslouchal, a pak zvolal do

sluchátka.

Ale, soudruhu plukovníku, vy jste povinen, a vím dobře co říkám, jste povinen mně dát

pokyny … Velitel divize je tam? Ano? Nechte mne k němu přepojit, chce s ním hovořit

velitel pluku.

Lamač předal sluchátko Markovi. Ten je chvíli drel u ucha, ale pak bezradně poloil do

vidlice. Nemají teď na nás čas, řekl zklamaně.

Vláďo, naléhal Lamač, musíme si poradit sami. Počkej, počkej, jde o moc věcí.

Například?

Například o to, e ráno, nebo jetě teď v noci mohou přijet.

No a? Vak se s jejich komandýrem domluvíme.

To znamená, čekat v kasárnách a …

Vidí, hned máme co dělat.

Jak to myslí?

Uvauj, e by mohla nastat choulostivá situace. Tady

V kasárnách ne, tady si to uhlídáme, ale například na muničáku. To je odtud skoro dva

kilometry, spojení nic

moc … To je fakt. Ale nejen na muničáku. Také v druhém parku. Je to sice kousek, ale

přece jen vystrkov. Doporučuji poslat ke stráím důstojníky.

To by lo. Ale musíme je důkladně poučit. Zavolám náčelníka tábu. A co dál, komisaři?

oslovil bez ironie v hlase Marek Lamače. Tak, jak ho oslovoval, kdy jim spolu bylo dobře, kdy se jim práce dařila.

112

Musíme svolat důstojníky do kinosálu. Měl bys k nim promluvit, jako politruk . .

Lamač se zamyslel. Proč do kinosálu? A proč vechny? Svolej poradu velitelů praporů,

jednotek a svých zástupců. A si kadý dělá svou práci. Namítinkovali jsme se dost. Vydej úkoly k zajitění strání sluby. A prověří lidi, určené do strání a dozorčí sluby na dneek, a vyberou nejlepí poddůstojníky. A také bych vydal pokyny pro výcvik.

Pro výcvik? To chce dnes ráno vyjet na cvičák?

Proč na cvičák? Můeme provádět zaměstnání v kasárnách, oetřovat techniku, máme

rozestavěný park. A lidé dostanou úkoly, práci. Vichni, včetně tábu.

To ano. Alespoň se bude méně kecat. U toho bylo dost. Taky si myslím.

Budeme se tvářit, e se jako nic nestalo?

To by asi nelo, odpověděl Lamač a zamyslel se. Ono se stalo velice moc, veliteli. A týká se to kadého z nás, i naich dětí se to týká…teď ale máme předevím za povinnost udret naprostou kázeň a nedopustit, aby ji kdokoliv naruoval. Nemusí to být lehké.

Jak mám ručit za kadého vojáka? zamyleně pronesl Marek.

Odpovědnost za pluk nese ty, ale nejsi tu přece sám. A si kadý ručí za sebe a za své

podřízené. Já za politickou skupinu, náčelník tábu za táb, doktor za oetřovnu, velitelé praporů za prapory. Nejsou na to sami. A za roty a si zodpovídají velitelé rot, za čety velitelé čet. Chápe? Jenom musí dostat jasné úkoly. Teď hlavně jeden jediný. Nedat se

ničím a nikým vyprovokovat, nést zodpovědnost za své lidi … a také za státní hranici.

Tento úkol nikdo nezruil.

Marek dlouho mlčel. Pak zdvihl telefon a zavolal náčelníkovi

tábu.

Podřízení zástupci velitele pluku a velitelé jednotek se shromádili nezvykle rychle.

Poradu zahájil na Markův pokyn Lamač.

Nic vám, soudruzi, zatím nevysvětlím. Jedno je vak jisté, jsme a zůstaneme zodpovědní

za nae vojáky. Za vechny. Za ty dobré a spolehlivé, ale také za ty, kteří mají sklony k nekázni. Není pochyb, e sem přijdou spojenecká vojska. Moná u ráno, moná během dne. Naím úkolem je zabezpečit vemi prostředky, aby nedolo k poruení kázně nebo k

nějaké provokaci. Vojáci musí zůstat v kasárnách a plnit úkoly. Nepřipustit ádné dohady a diskuse. Jistě dalí pokyny z nadřízených míst přijdou, ale čekat na ně se zaloenýma rukama nemůeme a nebudeme.

113

Velitel pluku vám vydá rozkazy pro dnení činnost.

Marek stanovil podřízeným velitelům úkoly, o nich se domluvili s Lamačem a s náčelníkem

tábu: zkontrolovat lidi určené do stráí a dozorčí sluby, zabezpečit jejich dokonalou

přípravu, se stráemi poslat nejlepí důstojníky, pokračovat ve výstavbě parku, organizovat oetřování techniky, provést parkový a hospodářský den, zruit vechny výjezdy vozidel mimo kasárna, výjezdy bude povolovat náčelník tábu osobně, provést kontrolu

zabezpečení zbraní a střeliva, ihned vrátit odvelené jednotky do kasáren. Shromádění

důstojníci si dělali poznámky do pracovních seitů. Počáteční vzruení a rozpaky, s nimi někteří vstupovali do kanceláře velitele pluku, se rozplynuly. Úkoly, které se kupily na papíře, uklidňovaly. Čeká je práce, kadodenní vojenská práce.

Pocit jistoty a uklidnění dále vzrostl, kdy nad ránem doručil kurýr ze svazku veliteli útvaru rozkaz s jasnými úkoly.

Po jeho prostudování poklepal Marek prstem po dokumentu a řekl: Tak vidí, uvaovali

jsme správně. Nae rozhodnutí odpovídá tomu, co se nám tady nařizuje.

Lidé, kteří to myslí s republikou dobře, nemohli ani jiný rozkaz vydat, odpověděl Lamač.

****

Brzy ráno vyruil zvonek telefonního přístroje Marka a Lamače, kteří seděli spolu v

kanceláři. Marek zvedl sluchátko.

Ozval se dozorčí útvaru: Soudruhu majore, kolem muničního skladu projela kolona asi

deseti sovětských tanků. Přijely směrem od Hájů a směřovaly na kótu devět set dvanáct. U

muničního skladu se nezastavily.

Kdo to hlásil?

Poručík Krátký. Je tam se stráí, jak jste nařídil.

Dobře, Marek zavěsil. Vzápětí vytočil číslo ústředny a poádal o spojení s velitelem stráe u muničního skladu.

Zavolejte mi k telefonu poručíka Krátkého, nařídil veliteli stráe. Soudruhu poručíku, dolote, co se u vás děje! Vlastně nic, soudruhu majore. Projeli kolem nás, několik metrů od vstupu do objektu. Kolonu vedl poručík Sovětské armády.

Co nai vojáci?

114

Normálně. Stráný pokračoval ve střeení, bdící směna vyběhla před stránici, dívali jsme se na ně a oni na nás … normálně, soudruhu majore.

Do kanceláře vstoupil náčelník tábu: Volá vás vedoucí tajemník okresního výboru,

soudruhu veliteli.

Pojď se mnou, Petře, poádal Marek. Cítil v těchto vzruených chvílích skutečnou oporu

ve svém zástupci pro politické věci.

Tady Suk! A skutečně to ze sluchátka odseklo.

Poli mi sem do sekretariátu radiostanici s obsluhou. Na telefon není spolehnutí.

A s kým bude radiostanice korespondovat? Kdo jí dá frekvence a volací znaky? To není

tak jednoduché, vechno bude slyet na druhé straně hranic!

Nedělej z toho, Marku, vědu, odsekával hlas v telefonu. Je to pokyn z kraje.

Lamač poslouchal hovor na paralelně zapojeném přístroji a zavrtěl hlavou.

Marek se, na něho tázavě podíval. Lamač zakryl telefon dlaní: Řekni, e si vyádá rozkaz z divize.

Marek přikývl a tlumočil Sukovi odpověď.

Vy jste tam byrokrati, veliteli. Taková doba a vy si hrajete na vojáčky, rozčilil se Suk.

Lamač nevydrel mlčet a vstoupil do hovoru: Tady je Lamač, soudruhu Suku. Na vojáčky

si nehrajeme. Ale v armádě se velí a veliteli pluku velí velitel divize. Mimoto - dát do

provozu radiostanici s dosahem několika desítek kilometrů, na to musí přijít zvlátní

rozkaz.

To jsem si mohl myslet, Lamači, e zase Markovi naeptává. Jetě byste se měli poradit

s Dorňákem. Dobře si to rozmysli! Abyste nelitovali!

Suk zavěsil.

Tys ho pěkně natval, komisaři, komentoval rozhovor velitel pluku. Co uděláme s tou

radiostanicí?

Vyádej si rozhodnutí z divize. Kdyby to záleelo na mně…

Já vím, Petře.

Marek se spojil s velitelstvím divize. Velitel nebyl přítomen, náčelník tábu Markovi řekl, a se s radiostanicí rozhodne sám.

Ty jim tu radiostanici chce dát? zeptal se Lamač Marka. A co mám podle tebe dělat?

Nedávat!

115

Ozval se telefon. Dozorčí útvaru hlásil, e okolo muničního skladu projely dalí kolony

sovětských tanků a bojové techniky. Podle odhadu poručíka Krátkého je cílem jejich

přesunu kóta devět set dvanáct.

Lamač chvíli přemýlel a pak řekl veliteli pluku, aby mu dovolil vzdálit se na dvě hodiny.

Marek souhlasil.

Lamač nastartoval své zánovní embéčko, které měl zaparkováno a vyjel po silnici směrem

k Hájům. Asi po třiceti minutách jízdy zahnul na úzkou lesní cestu, která vedla k muničnímu skladu. Tam se vak nezastavil, naopak projel kolem zvýenou rychlostí. Pokračoval po cestě, kterou dobře znal. Směřovala do kopce. Sníil rychlost a pozoroval okolí. Na kraji lesa se objevila skupina sovětských vojáků. Mezi nimi mladý nadporučík. Lamač přibrzdil a zajel s vozidlem mezi stromy. Vystoupil a el ke skupině.

Zdrávstvujtě. Ja choču govori s vaim komandirom, oslovil kolskou rutinou

nadporučíka.

Ten chvíli pozoroval majora v československé uniformě a pak se zeptal: U nas mnogo

komandirov. Vam kotorovo? Lamač se nadporučíkovi představil. Jsem politický zástupce

velitele motostřeleckého pluku, major Lamač. Chtěl bych se setkat s vaím velitelem.

Pojďte se mnou, soudruhu majore. Já jsem také politickým pracovníkem. Starí lejtěnant

Gromov.

Lamač podal nadporučíkovi ruku. Naporučík nabízenou ruku s úsměvem stiskl. Vojáci, kteří

s napětím oba důstojníky pozorovali, se sotva znatelně pohnuli, jako kdy se nastoupené

jednotce, která stojí dlouho v pozoru, zavelí , pohov”. Napětí z nezvyklého a

neočekávaného setkání zmizelo. Zdrávstvujtě, taváriči, pozdravil Lamač vojáky.

Ti odpověděli sice nejednotně, ale ochotně. Sovětský nadporučík vyzval Lamače, aby ho

následoval.

Mezi stromy se objevilo několik tábních autobusů, před nimi stáli sověttí důstojníci. V

jejich středu poměrně mladý generál. Vichni se otočili k přicházejícím. Naporučík pozdravil generála a představil mu Lamače. Generál a po něm vichni přítomní důstojníci podali Lamačovi ruku.

To je dobře, e jste přiel, to je dobře, přivítal Lamače generál. Pojďme si někam

sednout. Kyrile Petroviči, obrátil se na jednoho z plukovníků, pozvi hosta k sobě. Voloďo, ty pojď s námi. A překladatel a počká zatím venku. Soudruhu majore, domluvíme se bez překladatele? Myslím, e ano.

116

My víme, e českosloventí důstojníci znají ruský jazyk. Sám jsem se s některými učil u

nás na akademii. Pojďme, napijeme se čaje, pobesedujeme.

Veli do nevelkého, pro Lamače nezvyklého tábního autobusu.

Nu, jak ijete? Co dělá pluk? zeptal se generál.

Pluk cvičí, oetřuje techniku, stavíme park. Práce je dost. To je správné, e vojáci cvičí, e se staráte o zbraně a techniku jsou to vae zbraně, řekl generál s důrazem na slově vae.

A co ve městě, co říkají lidé? oslovil Lamače plukovník, jeho předtím generál oslovil

Kyrilem Petrovičem.

Různě, soudruhu plukovníku. Větina pracuje. No a někteří.

Já vím, ale to nic, vechno bude v pořádku, vai lidé vechno pochopí. Bude to tak, jak to máte napsané na jedné vaí bojové zástavě - pravda zvítězí. I kdy to nějaký čas potrvá, ale bude to tak, řekl zamyleně plukovník.

A co vá velitel, major Marek? zeptal se generál.

Lamač se na něho překvapeně podíval. Vy znáte naeho velitele?

Generál se usmál, ale na Lamačovu otázku neodpověděl. Je u pluku. Práce má dost, vak

si dovedete představit… On vás za námi poslal? zajímalo generála.

Ne, rozhodl jsem se sám. Ale soudruh velitel by nic nenamítal, kdyby věděl, e …

Co by řekl na to, kdybychom mezi námi a vaím plukem zřídili telefonické spojení,

soudruhu majore?

Jistě bude souhlasit. Technicky je to jednoduché. Stačí se napojit na ústřednu muničního skladu. Je to odtud kousek. A přinesou mapu, nařídil generál. A zavolejte spojaře.

Chvíli společně studovali přesnou mapu velkého měřítka a pak generál navrhl: Udělejme

to tak: my od nás natáhneme linku k muničnímu skladu a vy z kasáren naproti nám.

Spojíme se přímo, mimo ústřednu. Bude to rychlejí a také bezpečnějí. Soudruhu majore,

navrhněte to vaemu veliteli. Kdy bude souhlasit, a zítra, dejme tomu v deset hodin, je vá spojař u muničního skladu. Nai tam budou čekat.

Soudruhu generále, můete se spolehnout.

Generál se obrátil na plukovníka. Hospodáři, čajem nás nepohostí? Soudruhu Lamači, to

je velitel tankového pluku, Kyrii Petrovič Smirnov. Já jsem generál Morozov, Ivan

Timofejevič. Jsem rád, opravdu jsem rád, e jste k nám nael cestu, i veliteli pluku od nás předejte pozdrav.

117

A pomáhejte mu. Vyřiďte mu, e budeme dobrými sousedy. Za své vojáky ručíme. Vy

musíte ručit za své. Potom, jak se zdá, generál se usmál a dokončil větu, ,,potom bude

vechno v pořádku.

****

Sotva se Lamač vrátil do kasáren, Marek ho přivítal výčitkou. Kde jsi byl tak dlouho?

Sháněli tě z divize.

U Sovětů.

Kde?

U sousedů v lese. Nechají tě pozdravovat. Velitel tankového pluku a generál, zřejmě velitel divize.

Dýchni na mne, Petře! Ty jsi pil!

Ale nepil. Kromě čaje nic jiného. Opravdu tě pozdravují. Rádi by se s tebou setkali osobně.

Zatím navrhují, abychom navázali přímé telefonní spojení.

Překvapený Marek chvíli mlčel. Pak řekl: Ty jsi zvlátní člověk. Rozhoduje se sám,

dopředu, staví mě před hotové věci, i kdy, to musím přiznat, je má promylené. Pak mě

strká tam, kde mě chce mít. Ale daří se ti to, Petře, to musím přiznat.

Copak já za to mohu, e sovětský generál tě zná a nechá tě pozdravovat?

Ty jsi liák. Ale pověz, co říkali a jak se chovali?

Pozvali mne na čaj. Chválí tě za to, e vojáci pluku cvičí a pracují a e oetřují techniku. O

politice jsme vlastně ani nemluvili. Naváe s nimi to spojení? Já jim to tak trochu slíbil.

Vdy říkám, e mne strká. Co mám dělat, kdy jsi jim to slíbil.

Uvauj, veliteli, e se můe stát ledacos. A kromě toho jsme blízko státní hranice. Úkol nám nikdo nezruil. Mít monost se kdykoliv spojit se sovětskými veliteli je přece výhodné, nemyslí?

Samozřejmě, to je jasné. Na divizi snad nebudou mít námitky!

Tak nejdříve spojení nava a pak jim to ohlas. Chci vidět toho člověka, který ti nařídí

spojení zruit!

Marek se zasmál. Z divize přiel rozkaz. Proto tě asi hledali. Máme sovětským vojákům,

kdy o to poádají, poskytnout pitnou vodu.

No vidí, začíná to od vody a bude to pokračovat, tomu věř, Vladimíre.

118

Dějiny se nedají otočit nazpět. A ty, jak tě znám, ani nechce, aby se otočily.

Ne. Ale je to třeba jasně říci před celým plukem.”

Ano, a nejdříve členům strany. Kdybychom dlouho mlčeli uděláme chybu. Vůči těm, za ně

jsme odpovědni. Mohli by jednou říci: ná velitel, ná politruk nás zavčas nezorientovali, neřekli co a jak…

U za mnou někteří byli. Zrovna kdy jsi byl pryč. Abychom zpracovali a podepsali

rezoluci. Prý ji polou do Prahy.

Kdo s tím přiel?” zeptal se ostře Lamač.

Ten tvůj propagandista a také major Tomek. Jetě pár lidí, zná je přece, tu partu

obroditelů.

To je, Vláďo, váná věc, velice váná! Cos jim řekl?

e bez tebe nebudu ani nic podepisovat, ani sestavovat. Odeli, nevím, co udělají.

Mohu s nimi jednat tvým jménem?”

Můe, jenom mě informuj. A tu linku k Sovětům postavíme.”

****

Lamače u vyhlíela před jeho kanceláří skupinka lidí. Čekáte na mne?

Ano, soudruhu majore. Myslíme, e by bylo správné sestavit rezoluci

Na chodbě to nebudeme řeit. Pojďte dovnitř.

Lamač pomalu, snad a příli pomalu uloil do skříně čepici, otevřel okno, vyndal si z kapsy cigarety a zapalovač. Jeho klid ochladil vzruení, s ním ho oslovili venku na chodbě.

Tak říkáte rezoluci, začal Lamač a zapálil si cigaretu. Soudruhu majore, vichni posílají rezoluce, ozval se major Tomek, vichni, jenom u nás se nic neděje! Slyel jste rozhlas?

Rádio nám nevelí, soudruhu majore, ani veliteli pluku, ani veliteli divize. A velitel, jestli se nemýlím, uloil, abychom zachovali klid, cvičili a pracovali. Nebo vám z technického oddělení svazku nařídili něco jiného?

Ale komunisté mají právo, soudruhu majore … 

O právech komunistů mne nemusíte poučovat, ta já znám. Za práci a činnost stranických

organizací v pluku odpovídám já.

To znamená, e nechcete? výhruně se zeptal Tomek.

119

Ne! odpověděl klidně Lamač.

Nastalo ticho. Tomek se vyzývavě podíval na ostatní, které přivedl. Mlčeli a větinou se

vyhýbali jeho pohledu. Pochopili, e pluk ádnou rezoluci, pokud bude Lamač ZVP útvaru,

ani nebude sestavovat, ani nikam posílat. Já vám rozumím, soudruhu Lamači. Dobře vám

rozumím, prohlásil Tomek významně.

Já zase rozumím vám. A také dobře. Nebojte se. Jenom bych vás chtěl upozornit, e

pluku velí major Marek a stranickopolitickou práci řídím u pluku já. Na to nezapomínejte.

Take vy u jste se rozhodl, soudruhu Lamači? ozval se kapitán Mach, který byl mezi

členy deputace.

Ano, rozhodl. Rozhodl jsem se nezradit své zásady komunisty, nezradit svého otce,

nezradit Gottwaldův odkaz.

Vám bylo vdycky vechno jasné, reagoval ironicky Mach.

Ne, nebylo. Nestydím se za to. Ale to, e Sovětský svaz je ná nejlepí přítel, to mně vdy bylo a je jasné. A upozorňuji vás, soudruhu kapitáne, e kdo bude u pluku kalit vodu, bude muset počítat se mnou. Já nejsem lekavý a nenechám se zatlačit do kouta. Vrate se, soudruzi, k jednotkám, a přemýlejte!

****

Velitel pluku vběhl do Lamačovy kanceláře.

Co se stalo?

Něco se děje na pézethá, vydechl prudce Marek.

Lamačovi se okamitě vybavil před očima oputěný statek, vzdálený asi tři kilometry od

posádky. Ji mnoho let slouil pluku jako objekt pomocného zemědělského hospodářství.

Skupina vojáků tam obsluhovala a krmila z kuchyňských odpadků asi sto padesát vepřů.

Vyrobené maso znamenalo vítané přilepení vojenské kuchyně.

O pomocné zemědělské hospodářství, vojenskou hantýrkou pojmenované na pézethá,

nebo také na ranč, se staral mimo svých povinností náčelník tajné spisovny, praporčík

Kukačka. Jene byl ji druhý týden, jak si Lamač teprve teď uvědomil, na dovolené. Marek i Lamač, kdy projednávali sluby na odloučených pracovitích, na PZH zapoměli.

Odkud to ví?

Volali mi z polesí. Jejich pracovník jel kolem a viděl tam nae a sovětské vojáky.

120

Zajedu tam, jestli chce, nabídl se Lamač.

Pojedeme spolu. Stejně jsem se chtě! podívat na muničák. Na divizi jsem to hlásil.

Terénní gazík se rychle plhal do kopce, jemu dominovaly budovy statku. Marek přikázal

řidiči zastavit asi padesát metrů od objektu. Dále se s Lamačem vydali pěky.

Okolo budov i ve dvoře statku vládl klid, ale z místnosti, upravené na ubytovnu vojáků, kteří na PZH pracovali, se ozývala směsice hlasů.

Velitel i jeho politický zástupce dobře věděli,e vojáci v PZH nejsou ani zdaleka nejlepími přísluníky pluku. O to byly jejich obavy větí.

Lamač otevřel dveře ubytovny a zůstal překvapen stát. Místnost byla plná sovětských

vojáků. Seděli na idlích, na lůkách a také na zemi. Vichni dreli v rukou jídelní misky a líce. A plukovní ,rančeři’ seděli mezi nimi.

Při příchodu důstojníků vichni vojáci povstali. Marek střihl očima po vojínu Masákovi,

známému plukovnímu průviháři, kterého ji dvakrát ze statku odvolal. Praporčík Kukačka

si jej vak vdy vyprosil zpátky, jako nepostradatelného odborníka na chov vepřů.

Masák, s jídelní miskou nezvyklého tvaru v ruce, vykročil k veliteli pluku: Soudruhu majore, hlásím, e provádíme hodnocení soutěe . . k t e r á polévka je lepí… Obrátil se na vedle stojícího sovětského vojáka, který přikývl souhlasně hlavou.

Jestli jejich borč, soudruhu majore, nebo nae bramboračka.

Marek si oddechl. Lamač se zasmál: A kdo vyhrál, Masáku?

Zatím je to nerozhodně. Scházejí nám do bramboračky houby. A oni zase říkají, e nemají

smetanu.

Da, smetany nét, továrič major, dodal jeden ze sovětských vojáků.

Lamač se obrátil na starího seranta, jediného poddůstojníka v záhadné skupině

sovětských vojáků: Ví vá velitel o tom, e jste mimo jednotku?

Starí serant zrozpačitěl. li jsme pro vodu, ale e jsme t a d y …  Ve snaze nepříjemnou otázku obejít, dodal: Ale bramboračka, co jsme tu dostali, byla výborná!

umavská, rozumí! On je z Leningradu, soudruhu veliteli, a soustruník, jako já, hrdě

sdělil Markovi vojín Bezděk.

A jak se domluvíte? Rozumíte si?

121

Ale jo, celkem to jde, učili jsme se rutinu ve kole, ale jen z kníek. Teď vlastně poprvé mluvíme rusky s opravdovýma Rusama.

Malý sovětský voják pochopil, o čem je řeč a usmál se: Da, my drug druga prekrasno

ponimajem, továrič komandir. To je dobře, chlapci, e si rozumíte, řekl Lamač.

Soudruhu majore, dovolte dotaz, obrátil se Masák na Marka.

Co jetě chce, Masáku?

Oni jim nedovezli chleba, jedí jenom suchary. My jsme jim ná u dali, ale je to málo.

Nelo by to nějak … my bychom se s l o  i l i … jako koupit?

Oba důstojníci se zamysleli. Koupit ne, soudruzi, vy sami byste to nezachránili, to musíme nějak jinak… Lamač se podíval na Marka.

Kdy se vrátili do kasáren, zavolal Marek přímou linkou plukovníka Kyrila Petroviče

Smirnova. Ten mu potvrdil, e divizní pekárny zůstaly někde na ose přesunu a jeho vojáci

zatím musí jíst suchary.

Jaképak copak, řekl Marek Lamačovi. Naloíme na auto chleba a zavezeme jim jej.

To sice můeme, ale jde jetě o něco jiného …  namítl Lamač.

A o co? Nai vojáci stejně jedí sotva polovinu chleba, ne mají nárok. A kdy bude třeba, tak se uskrovní.

To je správné. Vladimíre, ale měli by vědět, proč.

Ty chce s tím vystoupit před celým plukem? Přemýlím o tom. Co kdybychom do té

akce zapojili svazáky?

A ví, e ano. Petře, rozjeď to!

A co kdybys to rozjel ty, veliteli?

Proč já? To je záleitost politruka!

Je, souhlasím, ale přece bych byl rád, kdyby sis zavolal předsedy svazáckých organizací

ty a vysvětlil jim … 

Dobře, tak je sem poli ty svoje výbory. Řekněme v patnáct nula nula, rozhodl Marek.

****

Kdy se Lamačům narodila holčička, bylo Martinovi deset let a rodina se chystala stěhovat

do nové posádky. Major Lamač byl mezitím ustanoven do funkce náčelníka politického

oddělení divize.

Naznačili mu, e by se měl připravit na delí pobyt v zahraničí na studium vojenské

akademie v Sovětském svazu.

122

Nerad se loučil s plukem, přestoe období politické konsolidace ve Zhůří nebylo nijak

jednoduché.

Přily vak i chvíle radosti. Iloně Lamačové se narodila dcerka, která dostala na Martinův návrh jméno árka.

,,Kdy je to sestřička, a má pořádné jméno, přesvědčoval rodiče.

Děti rostly a Martin končil základní kolu. U tradičně se celá rodina rozhodla část dovolené trávit na umárenské hájence.

Tam, na pomezí Bílých Karpat se také hodně změnilo. Hajný Lamač odeel do důchodu,

ale z lesa se neodstěhoval, jak původně zamýlel. Správa polesí rozhodla vybudovat k

hájence asfaltovou cestu a telefonní spojení a z objektu zřídit větí rekreační chatu pro své zaměstnance. Lamačovi nabídli, aby na umárníku zůstal jako správce. Nabídku přijal.

Dojet po nové silnici do okresního města na nákupy, telefonem zavolat lékaře - to teď nebyl problém.

Cestou přes Moravu na dovolenou napadlo Lamače, e navtíví dlouholetého přítele a

spoluáka, náčelníka vojenského gymnázia. Martin zael s tátou do koly, Ilona se s malou árkou la projít po městě.

Náčelník gymnázia měl z návtěvy radost. e se taky ukáe! Vím, e jezdí přes město

nejméně dvakrát za rok. Pojďte dál!

Martinovi se prostředí vojenské koly líbilo, i kdy tu také před několika dny zavládl

prázdninový úklid.

Náčelník koly je prováděl po učebnách, ukázal ztichlé, perfektně vybavené kabinety a

nakonec i moderní ubytovny.

Celou zbývající cestu na umárník seděl Martin v autě zamlklý. Zřejmě o něčem přemýlel.

Teprve po přivítání s dědou a babičkou se rozpovídal. Ale táhlo ho to do lesa, na houby.

Rostou? ptala se Ilona.

Málo, ale Martin určitě najde! řekla babička a pohladila vnuka očima.

Okolí hájenky se změnilo. Stavbaři začali naváet materiál na adaptaci a novou přístavbu.

Nevysoká hráz přehradila umárenský potok, protékající necelý kilometr od hájenky a

vytvořila malé jezero, kolem něho vyrůstaly první chaty.

Budeme tady mít brzy víc lidí ne ve městě, poznamenal děda po večeři, kdy si vichni

sedli kolem ohně na zahradě. Nebylo zřejmé, zdali to starého hajného těí nebo ne.

123

Alespoň je tady veseleji. Ne jako kdysi, kdy člověk nepotkal celý týden iváčka. A také

nám rekreanti pomohou, svezou na nákup nebo z města přivezou, co je třeba,

pochvalovala si babička. Později se má postavit i prodejna. To se budeme mít!

Vítáme vás, Lamačovský rode! ozval se hlas ze tmy. Soudruh Tichý! Co vy tady, tak

pozdě?

Jdu do práce. My teď s vaím dědou pomáháme stavět. Budou z nás stavitelé. Zítra brzy

ráno přivezou dalí materiál, musím jej převzít, tak tady raději přenocuji. Máme dole

chatku, spí boudu, ale na přespání to stačí.

Tichý se přivítal s mladými, zvlá srdečně s Martinem.

A co ty, Martine? Končí letos kolu, co dál?

Já budu, strejdo, vojákem, jako táta. Půjdu do vojenského gymnázia.

Ilona Lamačová vykřikla: Co to říká, Martine? A pak dodala: Co tě to napadlo? Vdy jsi chtěl být lesníkem, jako děda, nebo učitelem. Táto …  obrátila se na Lamače.

Ilonino překvapení bylo opravdové. Babičko, dědo, rozmluvte mu to! Nevidí, jaký ivot má táta? Pátek-svátek, vechno jedno. Pracovní doba od nevidím do nevidím, jak sám říká.

Kam ho polou, tam musí jít. Mít jednoho vojáka v rodině, to je a dost!

Staří Lamačovi na její lamentace neřekli nic. Babička byla udivena prudkou reakcí snachy, děda se usmíval, jakoby měl z Martinova přání radost.

Ale i Petr zůstal překvapen. Syna nikdy nepřemlouval, aby si zvolil vojenské povolání. Znal ho natolik, aby věděl, e Martinovo přání není výsledkem jejich návtěvy ve vojenském gymnáziu. Jeho dřívějí dětské úvahy o tom, čím bude a vyroste, bral s rezervou. Zatím

mu stačilo, e Martin chce jít studovat střední kolu a e nato má. Nebyl nejlepím ákem ve třídě, ale Petr věděl, e jeho syn je pracovitý a přemýlivý. Chlapcovo rozhodnutí mohla ovem návtěva vojenského gymnázia ovlivnit a znamenat poslední popud. Synova volba mu vak také, stejně jako dědovi, zalichotila.

Martine, nejdřív bys měl vědět, proč chce být důstojníkem. Ví to?

Vím, táto.

A řekne nám to?

Řeknu, ale … a pak. Tobě to řeknu … 

Ví co? Zatím si to nech pro sebe. Pohovoříme si o tom znovu, třeba zítra.

124

Táto, ty mu to zaka! Já s tím nikdy souhlasit nebudu! vybuchla znovu Ilona.

Soudruko Lamačová, ozval se klidně Tichý, já vás chápu. Jako bych před sebou viděl

neboku enu. Co ta se navyváděla, kdy jsem jí řekl, e půjdu slouit ke Sboru! Vypadalo to na rozvod. Ale zakazovat? To ne … 

Táta to rozhodl správně, pronesl rozváně děda. Vechno je třeba promyslet. A ty,

Martine, si pamatuj: a se rozhodne jakkoliv, vdycky to bude mít svoje výhody, ale také nevýhody. Vdycky, rozumí? Lesařina je pěkné povolání, ale nemá také jenom výhody. A učitelování jakbysmet. Důleité je, abys znal obě stránky, nejen tu příjemnou. On ti to táta zítra vysvětlí. A maminku také vyslechni. Myslí to s tebou dobře. Nejdřív vechno důkladně zva a potom se rozhodni. Ale kdy se jednou rozhodne, tak dělej vechno pro to, aby z tebe byl ten nejlepí lesák, učitel, nebo důstojník. Pak to bude správné.

****

Martine, co tě to napadlo? zeptala se Ilona syna, kdy uloila árku ke spaní. Tak

najednou … 

To nebylo najednou, maminko. Já jsem jenom nevěděl, jak to říct. A dnes, ve vojenském

gymnáziu … chci být jako táta. On se celý ivot s něčím pral. Musel být vdycky chlap. Lidi ho mají r á d i … i kdy, já vím … ne vichni. Jak tenkrát Dorňákovým vytloukli okna … já jsem vás poslouchal a on se jediný nebál.

Ilona pozorně poslouchala a dovedla z Martinových nesouvislých vět odhadnout motiv jeho

rozhodnutí. Přesto se nevzdávala.

Statečný můe být, Martínku, kdekoliv, v kadém povolání, i v té kole, jako učitel. A lidé si tě budou váit a budou tě mít rádi, kdy bude čestný a pracovitý, kdy bude svou práci dobře znát a dělat.

To jo, mami. Ale vojáci musí být připraveni první, stále. Lidi jim přece věří, e je ubrání, kdy bude třeba.

To přece nemá ze své hlavy, pomyslela si Ilona. Z něho mluví táta!

Kdy Lamačová uléhala vedle manela, zeptala se ho: Petře, e ty z toho má radost?

Lamač pohladil enu, podíval se jí do očí a řekl: Mám! Ale ovlivňovat ho nebudu. Jenom

se pokusím zjistit, kolik je v jeho rozhodnutí romantismu a kolik opravdovosti. A je-li to opravdové … ” Tak tuhle bitvu jsem prohrála, pomyslela si Lamačová.

Konec