Safír pro Eriku - Bohuslav Novotný

Pondělní porada u náčelníka oddělení vyetřování Okresní správy SNB majora Javorka začínala jako obvykle v osm hodin. Vlhké, pomourné počasí za okny, první den začínajícího pracovního týdne, ero v místnosti, se kterým nepříli úspěně bojovala rozsvícená lampa na psacím stole. Jaro se letos těko prosazovalo, i kdy podle kalendáře mělo u dobré dva týdny vládu ve svých rukou. Major přelétl pohledem přítomné vyetřovatele. .Klub nadporučíků, jak je nedávno nazval náčelník okresní správy podplukovník Krátký při ne právě vydařené příleitosti, se skládal ze čtveřice nositelů této hodnosti. Sluebně nejstarím byl ,dědek Dvořák. Slouil déle jak čtvrtstoletí. Začínal u SNB jako pochůzkář a setrval v hlídkové slubě i později. Pomení, zavalitějí brunet, dnes u s proedivělou, trochu rozházenou pěinkou nad vrásčitým čelem, s hluboko posazenýma hnědýma očima. Spolehlivý, pečlivý a mezi vemi kolegy oblíbený. Jediné, v čem si nedal říct, bylo zvyování odborné kvalifikace studiem. Javorek se s Dvořákem seznámil záhy potom, co se stal v hodnosti nadporučíka náčelníkem vyetřování a přetáhl ho k sobě. Získal velmi zkueného pracovníka, perfektního praktika se spoustou nezbytných znalostí a známostí, které jsou v téhle profesi k nezaplacení. Ale také zdědil problém, jak .dědka’ donutit, aby si vytvořil nezbytný předpoklad pro zaslouený postup.

Dvořák na domlouvání jen odmítavě mával rukou, e ,teď zrovna nemá čas’. Avak nosil výsledky. Na jejich základě Javorek a hlavně náčelník, tehdy major Krátký, přece jen docílil, s uplatněním vech moných výjimek, e Dvořáka před lety povýili do důstojnické hodnosti. Přijal to s potěením, které na sobě nedal znát. Stal se nejstarím nadporučíkem nejen v Javorkově skupině, ale na celé okresní správě. Vůbec si z toho nedělal hlavu.

Sluebně nejmladím byl vedle Dvořáka sedící nadporučík JUDr. Jan Hloek. Na první setkání s ním si Javorek často vzpomněl. Vytáhlý, hubený blonďák v dínách a silonové bundičce. pod kterou měl potitěné tričko. Nikdo by nepředpokládal, e si v aktovčičce nese čerstvý diplom, potvrzující výtečné ukončení vysokokolského vzdělání. Hned zpočátku se osvědčil ve výkonu. Javorek si ho oblíbil, co se navenek projevovalo tím, e mu přiděloval nejnepřfjemnějl úkoly, jejich plnění podroboval kritice. Výsledkem ovem byl také Hlokův rychlejí sluební postup. Poslední povýení bylo dokonce mimořádné, na základě pracovních úspěchů. Starý mládenec Javorek se cítil ve vztahu k Hlokovi tak trochu otcovsky. Zejména od loňska, kdy byl na svatbě podporučice Miluky Stránské a nadporučíka doktora Jana Hloka jako svědek.

Naproti Hlokovi seděl u konferenčního stolu nadporučík Polák. Drobnějí čtyřicátník, tmavovlasý, pečlivě učesaný. Spořádaný otec rodiny, který na první pohled působil dojmem trochu zakřiknutého úředníka. První pohled v tomto případě nesmírně klamal a major Javorek to dobře věděl.

Čtvrtý a poslední nadporučík  Jiří Sekera, pětatřicetiletý, ,svobodný sportovec’, jak si říkal, nebo ,plejboj, jak mu říkal nadřízený, nebyl jetě přítomen a proto Javorek přelétl pohledem z jeho prázdného místa na kliku dveří, která v té chvíli poklesla. Vzápětí se objevil netrpělivě očekávaný účastník porady.

Rozsvi!-zabasoval na příchozího Javorek dřív, ne se podíval na hodinky. Zatímco se v místnosti ozvalo zabzučení startéru zářivky a světlo několikrát bliklo, ne se ustálilo, zjistil náčelník pohledem na zápěstí, e i poslední účastník porady stihl přijít včas. Ve chvíli, kdy Sekera dosedl na své místo u konferenčního stolu, rozevřel major silné, hnědé plastikové desky. V tom okamiku se ozval bzučák telefonu.

Říkal jsem přece, aby mi sem teď nic nedávali,  řekl Javorek popuzeně, jako by přítomní důstojníci nesli odpovědnost za vyruování, a zvedl sluchátko.

Slyím,  zvolal do aparátu nasupeným hlasem. Chvíli tie poslouchal a zdálo se, e rozhořčení vystřídala napjatá pozornost.

 Kdo bral hláení? - promluvil po chvíli.  Dobře, konec.  Zvedl ze stolu tuku a zase ji poloil, co bylo známou předzvěstí laviny úkolů, která se v nejbliích okamicích na někoho sesype.

 Týden nám začíná pěkně,  řekl do napjatého ticha,  právě hlásili vloupání do opravny klenotů v Domě slueb. Zjistili to před čtvrt hodinou při otvírání prodejny. Natěstí ten, kdo to objevil, měl dost rozumu. Uzavřel prostor a nikoho tam nepustil. Sluba ihned po ohláení tam dirigovala vysílačkou hlídku, aby zabezpečila neporuenost místa činu. Ihned vyjedete. Operativní skupinu povede Honza Hloek, ty, Jirko,  obrátil se na nadporučíka Sekeru,  mu v první fázi pomůe. Technika vezmete ihned s sebou. Jakmile se na místě rozhlídnete a zjistíte rozsah kody, budete mě informovat. Poradu překládám na odpoledne.

Ozval se rachot idlí, vichni vstávali.

xxxx

Sluební volha, ve které seděli nadporučíci Hloek a Sekera spolu s kriminalistickým technikem podporučíkem Kmoníčkem, který měl své nádobíčko v těkém kufříku na zadním sedadle vedle sebe, zabočila k vykládací rampě u zadního traktu Domu slueb. Sekera, který auto řídil, správně usoudil, e zastavit na runé křiovatce před hlavním vchodem do budovy by způsobilo zbytečný dopravní chaos.

Vzápětí dorazila kodovka, ve které přijel nadporučík Franěk z kriminální sluby s podporučíkem Holajem z daktyloskopie a trasologem nadstrámistrem Vávrou. Hemení při vystupování z vozidel přihlíel z rampy mladý přísluník, který stál u otevřených dveří, vedoucích do budovy.

Strámistr Matyá,  podával hláení, jakmile se nadporučík Hloek objevil na schůdcích na rampu.

Těmito dveřmi pachatel patrně vnikl do objektu. Jsou vylomené a byly zajitěné zavařovací gumičkou, aby se neotvíraly samovolně. Zjistil to vedoucí Kalous jetě ne jsme přili. Gumičku mám u sebe,  sypal ze sebe překotně.

V pořádku,  řekl Hloek,  je tu jetě někdo z naich?

 Nadstrámístr Ječný je v prvním patře. Je s ním vedoucí Kalous.

 Vezměte ty vchodové dveře,  obrátil se nadporučík Hloek na Kmoníčka. Ten u měl aparát připravený a podporučík Holaj právě rozkládal na schodech svoje nářadí.

 Soudruzi se tady o to u postarají,  řekl Hloek, vy nás teď doveďte na místo činu.

 Je tu nějaký nezvyklý klid, podivil se nadporučík Sekera, kdy stoupali do prvního patra.

Mladičký strámistr zrozpačitěl.  Byl jsem tu první, řekl nesměle, tak jsem vedoucímu doporučil, aby celý objekt zamkl a vyvěsil ceduli ,Inventura’. To jsem neměl?

Naopak, to jste udělal velice správně, mínil Hloek.

Předpokládám, e jsou tu i ostatní zaměstnanci?

Ano, na svých pracovitích. Jenom ti z klenotnictví jsou v kanceláři vedoucího.

Nadporučík Hloek souhlasně přikývl. To u byli v prvním patře a octli se v iroké chodbě. Na jejím konci nervózně přecházel mení, asi padesátiletý mu v tmavém obleku. Kdy spatřil skupinu, rychle vykročil vpřed. Natáhl ruku k Hlokovi.

Já jsem Kalous, vedoucí Domu slueb.

Nadporučík Hloek. Co se vlastně přihodilo?

Vloupání! Někdo se vloupal do provozovny klenotnictví. Co vzal, to zatím nevíme, nikomu jsem nedovolil vstoupit dovnitř a sám jsem tam pochopitelně také neel. Pojďte se podívat!

Otočil se a vedl skupinu za sebou. Hovořil a při řeči se obracel na Hloka.

Jednotlivé provozovny otevírá ráno vdycky ten zaměstnanec, který přijde první. Klíče si vyzvedne u mne v sekretariátu. Po skončení pracovní doby je tam odevzdá, kdo odchází poslední.

Vy tu nemáte vrátného? zeptal se nadporučík Hloek. Dole jsem přeci viděl nějakou vrátnici?

U tu není skoro pět let, to víte, pracovní síly. Na ředitelství zjistili, e to bez něj půjde taky a nechali sem zamontovat poplané zařízení. Jenome to, jak se zdá, nefungovalo.

Doli ke dveřím, kde stál nadstrámistr Ječný, který se Hlokovi představil.

Bylo to vůbec zapojené? pokračoval v otázkách Hloek. Pokud vím, ádný poplach nebyl hláen.

Je to zapojené jetě teď, řekl Kalous, ale podívejte se! ukázal na tabulku dveří, na ní stálo napsáno Střihová sluba.  Ráno přila první soudruka Jonáková, která tady pracuje. Zjistila, e dveře nejsou zamčené, i kdy tvrdí, e je v pátek určitě zamykala. Kdy vela dovnitř, uviděla tohle.  Kalous vzal za kliku a otevřel dveře dřív, ne mu v tom mohl někdo zabránit. Nadporučík Franěk trochu opoděně zareagoval, ale Kalous se k němu obrátil s omluvným úsměvem:

 Já myslím, e na tomhle u nezáleí, byla tam nejdřív Jonáková, potom já a vai soudruzi přísluníci. Kadý bral za kliku, ale nikdo jinak s ničím nehýbal!

Do provozovny veli jeden po druhém.

 Podívejte se!  vcelku zbytečně upozornil Kalous na díru ve zdi u podlahy, hned v pravém rohu za dveřmi. Hromádka úzkých dutých příčkových cihel leela hned za dveřním křídlem. Prach a úlomky byly smeteny ledabyle k cihlám jakýmsi hadrem, pohozeným u hromádky.

 No nazdar,  komentoval spou nadporučík Sekera, který vykukoval za křídlem otevřených dveří.

 Tahle díra vede do provozovny klenotnictví, take kdo ji udělal, nemusel jít přes zabezpečovací zařízení, které je na dveřích,  vysvětloval Kalous.  Signalizace je jen na výplni dveří a na okně.

 A jak to vypadá uvnitř?  zeptal se Hloek.

Kalous pokrčil rameny.  Dál ne tady nikdo zatím nebyl. Kdy přiběhla Jonáková, e se někdo proboural do klenotnictví, běel jsem se s ní sem podívat. Pak jsem v sekretariátu uloil, aby vás hned volali a nevydávali klíče od provozovny klenotů. Tam jsou čtyři zaměstnanci, tři zlatníci a prodavačka, teď sedí v mé kanceláři. Ráno tu z nich jetě nikdo nebyl. Jo, dál jsem nařídil vem vedoucím provozoven, aby zjistili, jestli je vechno v pořádku. Nikde jinde se nic nestalo.

 Ono tohle docela stačí,  neodpustil si poznámku nadporučík Franěk.

 Skoro současně přili vai přísluníci,  nedal se vyruit Kalous.  První tady byl snad pět minut po telefonování. A to je vechno, co vím.

Do dveří nahlédl podporučík Kmoníček.  Dole jsme hotovi,  hlásil.

Nadporučík Hloek mu pokynul.  Vezměte to teď tady, otočil se a vycházel, následován ostatními.  Take dveře do klenotnictví zatím nikdo neotevřel?  zeptal se Kalouse.

Nikdo se jich ani nedotkl. Klíč je tady,  poloil Hlokovi do dlaně plochý klíček na krouku se títkem z umělé hmoty, opatřeným číslem dveří.

 Říkáte, e signalizační zařízení je dosud zapojené. Tak ho vyzkouíme.  Otočil se k podporučíkovi Holajovi:

Vezměte z téhle kliky pro jistotu napřed otisky!

Holaj byl s prací rychle hotov. Hloek se obrátil k nadstrámistrovi:  Spojte se se slubou a oznamte, e zkouíme bezpečnostní zařízení, A oznámí, jestli to funguje.

 Provedu,  řekl nadstrámistr a začal manipulovat s vysílačkou.

Nadporučík Hloek chvíli počkal a pak zasunul kliček do zámku. Otočil jim.

 Signál aktivní,  ozval se za okamik nadstrámistr od vysílačky.

 Dobře, a to vypnou,  nařídil Hloek a otevřel dveře.  První půjde podporučfk Kmonlček a pořídí napřed fotodokumentaci.

Jmenovaný se právě objevil na chodbě, protoe ve střihárně byl u hotov.

Místnost pro styk se zákazníky byla po celé ířce předělena asi půldruhého metru vysokým pultem s dvířky uprostřed. Ta teď byla dokořán otevřena. Po celé délce pultu leely jedna přes druhou pozotvírané plechové kartotéčnl krabice. V nepořádku z nich trčely zřejmě prázdné zakázkové obálky. Mnoství se jich válelo po podlaze. Před pultem, směrem ke dveřím, stála odsunuta kovová, poltářovaná lavice pro zákazníky, za ni byl probourán otvor ve zdi, sousedící s provozovnou střihové sluby. Za pultem, u protějí stěny byly dokořán otevřeny dveře do zadní místnosti. Uvnitř uviděli dvě velké, rovně otevřené plechové skříně, na první pohled prázdné. Tmavozelený trezůr asi polovičních rozměrů se zdál nepokozený.

Podporučík Kmonlček se zastavil na prahu místnosti a začal panoramovat část po části celý prostor.

 To snad není pravda, to se ml jenom zdá,  uslyel za sebou nadporučík Hloek úpět Kalouse.

Práce krlmlnalistických techniků probíhala rychle, přesně a téměř beze slova. Ostatní je mlčky pozorovali. Ve chvíli, kdy podporučík Kmonlček vystupoval do zadní místnosti, vysvětlil Kalous Hlokovi:

 Tam je dílna. Zlatnická dílna …čekali, dokud vpředu nebyli hotovi i Holaj s Vávrou. Teprve potom vstoupil nejprve nadporučík Hloek a za ním i Sekera s Kalousem. Mlčky se rozhlíeli. První promluvil Sekera:  To se hned tak nevidí,  komentoval lakonicky.

 Prokristapána, vechno je pryč! Vechno je pryč! probral se z ohromení vedoucí Domu slueb Kalous.

Dokáete alespoň zhruba odhadnout výi kody? obrátil se na něj nadporučík Hloek.

Co já vím,  rozpřáhl Kalous bezmocně ruce, budeme muset udělat okamitě inventuru.

 To budete muset,  potvrdil nadporučík Hloek.

 Jestli bude jetě čeho,  dodal skepticky nadporučík Sekera.

 Myslel jsem,  pokračoval Hloek,  v jaké hodnotě tu máte obvykle zboí.

Míváme tu zakázek tak za dvě stě  tři sta tisíc, ale hodnota materiálu, který patří zákazníkům, to si ani netroufnu odhadovat. To můe být tak  já nevím. Snad milión korun snad dva. A pak je tu nae zlato, materiál. Tam zjistíme hodnotu přesně, o tom se vede dokonalá evidence.

A to vechno v těch plecháčích? ukázal rukou nadporučík Franěk na otevřené skříně.  To nemáte ani trezory?

Zabezpečení odpovídá předpisům,  ohradil se vedoucí,  krom patentních zámků jsou skříně jetě zabezpečovány ocelovými závorami pod uzamčením.

 Ukázal na kus elezné kulatiny s prázdným očkem na konci, povalující se na podlaze. Pilkou uříznutý visací zámek leel opodál.  Právě minulý týden jsme tu měli kontrolu ze ředitelství. Shledali vechno v pořádku. Je o tom zápis. Trezor máme jenom jeden, ten maličkej,ukázal rukou.  V něm je ná materiál.

 Zdá se, e lupič ten vá zápis nečetl, řekl jedovatě nadporučík Sekera.

Zatím tu necháme pracovat techniky, mají toho dost, rozhodl nadporučík Hloek,  zůstane tu s nimi nadporučík Franěk a nadstrámistr Ječný.

 Soudruhu nadporučíku, právě dorazil psovod!

Za strámistrem Matyáem, který podával hláení, stál v chodbě přísluník a u jeho nohou seděl velký, černý pes s kovovým koem na mordě.

 Podporučík Peterka,  představil se psovod nadporučíku Hlokovi.

Hloek se naklonil k psovi a pokusil se ho podrbat za uchem. Pes se ale ohnal hlavou, a pratil Hloka mohutným koem do kolena. Zavrčel přitom.

Karino, klid!  okřikl ho psovod a trhl vodítkem.  To se nesmi,  řekl omluvné k Hlokovl,  na tu můu sahat jediné já.

Myslel jsem, e máte jenom vlčáky.

Ovčáky, opravil psovod.  Tohle je fena dobrmana. Velice schopné plemeno.

 Dobře, spojte se s techniky, jsou uvnitř.

 Provedu!

Psovod pozdravil a odeel, fenu Karinu tésně u levého kolena. Jetě po několika krocích otáčela hlavu za Hlokem a horní pysk odhaloval výhrůné pičáky.

Hloek řekl Kalousovi:  Je tu někde volná místnost, kde bychom mohli pracovat?

 Na tomhle podlaí je zasedačka. Okamik, dojdu pro klíče.

 Poslechni, tohle je ale dáreček,  prohodil nadporučík Sekera k Hlokovl, sotva se Kalous vzdálil.  Ale kdyby vzali jen půlku toho, o čem mluvil, tak je to případ, jaký jsme tu jetě neměli. Na tvém místě bych hned volal starýho.

 To se právě chystám udělat. Jenom bys mi měl poradit, co mu vlastně mám říct. e je to vloupačka jsme věděli, u kdy jsme sem jeli. A o moc víc nevíme ani teď.

 Ani bych neřekl,  soudil nadporučík Sekera, vloupáni probouráním zdi, to není zrovna kadý den a podle toho, jak to vypadá vevnitř…

 Tam jsme skoro ani nebyli,  oponoval Hloek.

 Myslím, e nemá cenu dělat rozruch dřív, ne budeme aspoň zhruba vědět, jak vysoká je koda.

Vedoucí Kalous se vrátil s klíčem od zasedací místnosti. Přeli na druhý konec chodby. álek byl vybaven dlouhým konferenčním stolem s dvěma řadami idli, ve vzdálenějím rohu místnosti stál řečnický pultfk, za kterým visel červený závěs.

Nadporučík Sekera vstoupil do zasedačky za Kalousem, Hloek se otočil k strámistrovi Matyáovi:

 Zajděte za nadporučíkem Fraňkem a sdělte mu, kde jsme. Jakmile budou technici hotovi, přijdete nám to oznámit.

 Provedu,  řekl strámistr a vracel se chodbou.

Nadporučík Hloek veel do zasedačky.  Take vichni u tu pracuji dlouho?  slyel otázku Sekery vedoucímu Kalousovi. Oba seděli na idlích proti sobě u vzdálenějího konce stolu. Hloek k nim přisedl.

Kalous přikývl.  Přesná data vám zjistím v personálním, ale vichni tři zlatnici jsou tu u od té doby, co jsme provozovnu otevřeli a to je víc ne deset let. Soudruka Malá, ta, co přijímá zakázky, je na tomhle místě u pět let, předtím prodávala v biutérii, pak byla dva roky na mateřské dovolené a po ní nastoupila tady. Tak to u bude est let, protoe kluk jí el vloni do koly.

 Stále jsou na tom úseku čtyři lidi? Nepropustili jste někoho?  doplnil otázku nadporučík Hloek.

 Původně byli zlatníci čtyři, pracoval tu jetě starý Zemánek, ale ten před třemi lety odeel do důchodu. Bůhví, kolik roků přesluhoval. Nikoho jiného jsme za něj u nesehnali, to je profese na vymření.

 A co dělá teď, ten Zemánek?

 Loni umřel.

 Je moné si odtud zavolat?  vzpomněl si nadporučík Hloek na nesplněnou povinnost.

 Jistě. Hned za vámi, za tím závěsem, je stolek s telefonem. Jestli budete volat ven z budovy, je to přes dvojku.

 Starej sem jede,  řekl nadporučík Hloek do tázavého pohledu Sekery, který zprávu přijal přikývnutím hlavy.

Do dveří vstoupil strámistr Matyá.

 Technici skončili. Nadporučík Franěk se ptá, co bude dál.

 Půjdeme za nimi,  řekl Hloek.  Vy zatím počkejte u zadního vchodu. Přijede major Javorek. Přivedete ho za námi.

Strámistr odeel.

 Mám jit také s vámi?  zeptal se opatrně Kalous.

Hloek trochu zaváhal.  Ano,  řekl pak,  ale vezměte s sebou jednoho ze zlatníků. Nejraději toho, kdo odcházel v pátek poslední.

Rozeli se před dveřmi zasedačky.

U provozovny klenotnictví čekal nadporučík Franěk. Na Hlokův tázavý pohled jen pokrčil rameny.

 Vypadá to na profíka. A podle mýho byl sám.

 Proč myslí?

 Nemyslím. Cejtím to. Ale běte si to prohlídnout sami.

 Jo,  prohodil nadporučík Sekera.  Jene za chvíli dorazí éf a budou ho zajímat důkazy.

 Já myslím,  ohradil se Franěk, ale Sekera mu nedal domluvit:  Javorek vdycky říká, e myslet je houby vědět…

Nadpraporčík Vávra seděl vzadu v dílně a doplňoval míry do skici plánku místa činu.

Vávra při příchodu Hloka a Sekery zvedl hlavu a sklapl blok.  Zatím nic významného,  řekl Hlokovi,  příchod i odchod pachatele z prostoru stejnou cestou, stopy prakticky ádné. Násilím zlikvidoval pouze visací zámky, ostatní odemkl buď klíčem, nebo planetou. Přesně to určí na mechanoskopii. Trezorek nevykazuje stopy násilí a je zamčený, asi se o něj vůbec nepokouel. ádné upotřebitelné stopy po obuvi, speciálním nářadí, nic. Zeď proboural zřejmě pomocí kladiva a majzlíku, je tak tenká, e by na to stačil snad i roubovák. Nářadí tu nezůstalo, to si odnesl. Po pachateli nezbylo vůbec nic, snad s výjimkou kapesníku, pokud je ovem jeho.

 Nechal tady kapesník?  zajímal se Hloek.

 Ano. Podporučík Holaj ho nael v tamté skříni za jednou z kartotéčních krabic, se kterou pachatel prokazatelně manipuloval. Je pravděpodobné, e kapesník pachateli patří, protoe pes z něj vzal stopu přímo tou probouranou dírou ven. Jetě nejsou zpátky.

- Co otisky?  zeptal se nadporučík Sekera.

Podporučík Holaj pokrčil rameny.  Je jich tu dost, jene napřed musím vyloučit daktylky personálu. Předpokládám, e v prostoru za přepákou by ádné otisky zákazníků být neměly. Ale nedělám si iluze. Na vech místech, kterých se pachatel musel dotknout, jsou charakteristické mouhy. Určitě měl rukavice.

Ve vedlejí místnosti se ozvaly hlasy. Objevili se major Javorek s nadporučíkem Dvořákem, psovod s Karinou a průvod uzavíral strámistr Matyá. Na takové mnoství lidí prostor klenotnické provozovny nestačil.

 Prosím soudruhy, kteří tu skončili práci, aby počkali na chodbě!  vyřeil Hloek situaci.

Kdy vyslechl zprávu technika, rozhodl Javorek, aby na okresní správě zpracovali materiály.

Podporučík Holaj jetě předtím odebral otisky prstů vem čtyřem zaměstnancům provozovny klenotnictví a také vedoucímu Kalousovi, který sice chápal, e to jinak nejde, ale přesto zaujal pózu uraeného.

Podporučík Peterka sdělil, e sluební pes podle nalezeného kapesníku bezpečně proel otvorem ve zdi, provozovnou střihové sluby, chodbou a schoditěm do přízemí a k zadnímu vchodu do budovy. Na nekryté rampě ztratil stopu, co psovod odůvodňoval neustálými přeprkami v minulém víkendu. Nalezený kapesník, který podle prohláení zaměstnanců provozovny není majetkem nikoho z nich, zabezpečil jako pachovou konzervu pro moné pozdějí pouití v důkazním řízení.

 Jakmile budete mít jakéhokoliv podezřelého, Karina vám přesně řekne, je-li to ten pravý,  končil psovod svůj referát.

Take bychom jí ten případ mohli předat celý, kdy je tak inteligentní,  řekl otráveně polohlasem nadporučík Sekera.

xxxx

Vichni zbývající kriminalisté provedli jetě jednou důkladnou prohlídku místa činu. Major Javorek pak dal souhlas vedoucímu Kalousovi, aby zaměstnanci započali s odstraňováním následků vloupání. Asistoval jim při tom strámistr Matyá. Javorkovi bylo jasné, e přinejmením vichni, kteří si něco dali do opravy v klenotnictví, sem přiběhnou hned, jakmile se o vloupání dovědí. Aby se osobně přesvědčili, zda přili o své cennosti. Bude je doprovázet houf zvědavců, lačných senzací. Čím dřív bude vechno odpovídat normálním podmínkám, tím lépe. V kadém případě musí být provozovna uzavřena nejméně do skončení podrobné inventury. Poádal vedoucího Kalouse, aby ho spojil s ředitelem nebo předsedou drustva. Ukázalo se, e předseda byl Kalousem o vloupání informován a je u na cestě.

Zatímco Hloek s Dvořákem prováděli předběné výslechy klenotníků ve vyloupené dílně, s cílem dobrat se alespoň přibliného odhadu kody, dověděl se major Javorek od Kalouse a předevím od prodavačky Malé, proč je takový odhad téměř nemoný.

 Pochopte,  tvrdila Malá, která údiv majora Javorka povaovala za kritiku své práce,  to bychom tu museli mít ke kadému zákazníkovi znalce, který by to odhadl!  Pláč měla na krajíčku.  Nás i zákazníka zajímá pochopitelně cena práce, kterou máme provést. A tu uvádíme předběným odhadem.

 Take nám to o ceně perku nic neřekne,  podotkl nadporučík Sekera, který byl rozmluvě přítomen.  Třeba si nechám u vás udělat prstýnek, který má hodnotu tisíc korun, dám vám materiál a práce bude stát pět set, nebo si dám přidělat ke perku v hodnotě pět tisíc očko za padesátikorunu …

 Máte pravdu,  potvrdil Kalous,  ale taková je praxe. Evidenčně se zaznamenává pouze váha drahého kovu.

Ne tak docela,  upřesnila Malá,  spí váha celého předmětu. Nemůeme přece pro váení vylupovat kameny. A u vůbec nic to neříká o hodnotě zpracování. Rozumíte,  obrátila se k majoru Javorkovi,  váha nic neříká o tom, jestli jde o běně prodávaný perk, nebo o staroitnost, nebo dokonce o umělecké dílo.

Ukázalo se, e problém bude jetě sloitějí. Neexistovala ádná dokumentace, jak který předmět vypadal. To vylučovalo monost pátrat po percích na základě jejich popisu.

Z předběného vytěení zaměstnanců, které prováděli Hloek s Dvořákem, vylo najevo, e pachatel nenechal na místě činu nic, co by mělo nějakou větí hodnotu. S jedinou výjimkou: v trezorku, který a u z jakýchkoliv příčin neotevřel, zůstalo zhruba za tři sta padesát tisíc korun nezpracovaného zlata. Zásilka drahého kovu byla doručena ve čtvrtek minulý týden a dosud z ní nebylo nic pouito.

Zato zakázky zmizely vechny. V obou místnostech provozovny se nalo celkem 895 obalů od převzatých klenotů. Zlatník Kouba ovem upozornil na skutečnost, e počet odcizených zakázek můe být větí, protoe není vyloučeno, e zloděj odnesl některé zakázky I s obaly. Skutečný stav bude mono zjistit a po podrobné kontrole podle zakázkových knih.

Mezitím dorazil předseda drustva Pantoflíček s provozním náměstkem inenýrem Jehličkou. Major Javorek se s nimi seel v kanceláři vedoucího Kalouse. Pro představitele drustva nebyl rozhovor příli příjemný. Major zopakoval poadavek okamité kontrolní inventury a dal souhlas s uvedením provozovny do původního stavu. Současné ale oba vedoucí pracovníky upozornil, e bezpečnostní opatření na zajitění cenností byla vzhledem k jejich hodnotě zcela nedostatečná. Zeptal se, kým byl určen rozsah zajitění prostor provozovny a kdy mu provozní náměstek sdělil, e vnitropodnikovou směrnicí, kterou zpracoval odbor zvlátních úkolů, poádal major, aby mu byla směrnice doručena k prostudování. Netajil se názorem, e pokud skutečná opatření odpovídají zmíněné směrnici, neodpovídá směrnice předpisům o úrovni zabezpečení národního majetku. Upozornil, e majetek svěřený občany socialistické organizaci je posuzován jako majetek socialistické organizace a s ustaranými vedoucími pracovníky se rozloučil.

Na okresní správu si odváeli kromě 895 prázdných obalů od ukradených perků nemení mnoství nelehkých problémů.

Způsob íření nezveřejňovaných informací je otázkou, nad kterou někdy zůstává rozum stát. Hlavní vchod do Domu slueb byl to pondělí uzavřen a na skleněné výplni dveří visela zvenku dobře čitelná cedule Inventura, co rozhodně nebylo nic mimořádného. Ostatně ten den viselo ve městě na dveřích různých obchodů podobných oznámení několik. Přesto u v poledne bylo veřejným tajemstvím, e právě jenom v Domě slueb byla přes neděli spáchána kráde vloupáním v klenotnictví, a e pachatel odnesl vechno, co mělo nějakou cenu, take koda činí několik miliónů korun. Snad vichni, kdo si dali do klenotnictví něco opravit, hledali příleitost osobně se přesvědčit, nakolik je informace pravdivá. Do Domu slueb se nebylo mono dovolat, protoe vechny linky byly trvale obsazeny. Ti astnějí, kterým se povedlo spojit se alespoň s ústřednou, uslyeli před přeruením spojení jenom podráděnou větu manipulantky, e je Inventura. Stejné dopadli i ti, kteří se osobně obtěovali k zamčeným dveřím Instituce. K ádnému uklidnění nastalá situace ovem nepřispěla. Nejneodbytnějím se ukázal jistý Fero Růička. Při výkonu svého zaměstnání (patřil k posádce Bobra na sběr odpadků) nalezl odhozený kovový tah k náramkovým hodinkám s pokozeným závěrem, který si dal do Domu slueb opravit. Kdy se nedostal do provozovny, zavolal okresní správu SNB a po drátě se propracoval a k Javorkovi. Po vzrueném rozhovoru major konečně pochopil, o co volajícímu jde. Ubezpečil ho, e se ve vyetří a pratil vztekle sluchátkem.

Po návratu z místa činu odeel major Javorek informovat náčelníka okresní správy podplukovníka Krátkého. Vzhledem k předpokládané nezvykle vysoké hodnotě kody vyrozuměl náčelník svého krajského nadřízeného a ten federální kriminální ústřednu. Dohodou nadřízených bylo rozhodnuto, e případ zůstane a na dalí v kompetenci okresní správy. Zítra se vak dostaví zmocněný pracovník federální kriminální ústředny, aby se seznámil s aspekty případu a na místě posoudil, jaký rozsah pomoci by centrum povaovalo za potřebné okresu poskytnout.

Javorek měl z vývoje situace smíené pocity. Na jedné straně byl rád, e mu nikdo nebere případ z ruky, na druhé straně si byl vědom odpovědnosti. Nadřízeným prohlásil, e jde o jinak normální případ a v téhle kategorii ádné resty nemá, take si s tím poradí, i kdy koda je větí ne obvykle.

Jestlie měl Javorek při zahájení porady v ruce nejen fotografie, ale i předběnou zprávu trasologa, doplněnou náčrtky, a stručné vyjádření daktyloskopie, byl to výsledek velmi dobré týmové práce.

V této fázi byli přítomni vichni přísluníci vyetřovací skupiny a navíc jetě nadporučík Franěk z kriminální sluby. Nejen proto, e ho k tomu předurčovala účast na předchozím vyetřování, ale hlavně proto, e ho major Javorek zastihl při svolávání porady, které prováděl tentokrát docela neoficiálně osobně, v ivé debatě s nadporučíkem Dvořákem o moných tipech pachatelů. Vzal ho na poradu prostě s sebou a zdálo se, e Franěk je tím docela potěen.

Zahájil jednání jetě dřív, ne přeel od dveří ke svému stolu a ne se vichni přítomní stačili usadit.

 O případu byla sluebním postupem informována federální kriminální ústředna. Zítra přijede její pracovník posoudit, jakou pomoc potřebujeme. Případ zůstává nám a já jsem zatím ádnou pomoc neádal. Věřím, e si s tím poradíme sami a vlastními silami. Do zítřka ovem musí být připraven plán vyetřování. Případ vede nadporučík Hloek, tedy připraví plán a vyetřovací verze. Jinak a na dalí celá skupina pracuje na klenotech. Nadporučíka Fraňka nám náčelník zapůjčí, protoe potřebujeme uí operativní styk s kriminální slubou.  Major zaátral v prázdné krabičce spart a hodil ji pod stůl do koe.

 Dále. Z daktyloskopických výsledků vyplývá, e se v provozovně naly pouze otisky zaměstnanců. Pachatel měl, jak se předpokládalo, rukavice. Nějaké cizí otisky byly zjitěny jenom v obchodní části provozovny, ale to není nic divného, protoe tam chodí zákazníci. Povedeme to v patrnosti, ale moc si od toho neslibuju.  Vzal do ruky obálku s fotografiemi.  Fotodokumentace místa činu je hotová, ale to nám taky moc nepomůe. Vichni, kromě Pavla,  ukázal na nadporučíka Poláka,  jsme tam byli a známe to.  Posunul po stole obálku s fotografiemi směrem k nadporučíku Polákovi.  Ani trasologie nepřináí nic nového. Po pachateli zůstala jen díra ve zdi, nepořádek, zametené a nepouitelné stopy obuvi a to je tak vechno. Je jasné, e to byla dobře připravená profesionální práce. A na ten kapesník. Ten má psovod a dělá z něj pachovou konzervu. Tohle je objektivně pro začátek vechno. Není toho moc. Neznáme dokonce ani skutečnou výi kody a zřejmě nějaký čas potrvá, ne se k ní dobereme. A teď si řekněme, k čemu zatím docházíme subjektivně a jaké konkrétní kroky bude plán vyetřování obsahovat. Honzo,  obrátil se na nadporučíka Hloka, začni!

 Plán vyetřování by měl vycházet ze skutečnosti, e vloupání bylo provedeno zkueným způsobem. To znamená v první řadě věnovat pozornost recidivistům, vytipovat z nich osoby, které by mohly přicházet v úvahu, prověřit jejich alibi.

 Souhlas,  zabručel major,  tohle opravdu nevypadá na začátečníka-amatéra. Můeme si jejich seznam dát alespoň předběně hned dohromady?

Ukázalo se, e to nebude tak nesnadná práce, protoe počet známých recidivistů v okresním městě není příli velký. Doli postupně ke čtyřem tipům, jejich pohyb bude třeba prověřit. Vlastně jenom u tři, protoe Rudolf Kozel, který by podle shodného míněni Hloka, Dvořáka i Sekery byl jinak kandidátem číslo jedna na podezřeni z vloupáni, co prokázal sérii trestných činů obdobného charakteru, sl právě odpykával trest. Také druhý potenciální podezřelý, Milan Dragoun, se nezdál příli pravděpodobným tipem. I kdy se Hloek domníval, e jeho dosavadní trestná činnost ho k tomuto zařazení přímo předurčuje. Pracoval” zatím vdycky v partě, která se vak v průběhu vyetřování posledních deliktů dokonale rozpadla a její členové se postavili nesmiřitelně proti sobě. Ale nejdůleltějí bylo, e jej právě před nedávném odsoudili a trávil na svobodě posledních pět dnů před nástupem trestu. To nebývá příli příznivá situace pro uskutečnění tak velkého podniku, který předpokládá do budoucna značný časový prostor pro zpeněení kořisti. Přesto se Milan Dragoun do seznamu podezřelých recidivistů dostal I se svými bývalými kumpány Leopoldem Bulvou, alias .mízou’ a Mikuláem Dvořáčkem. Oba postihl stejný osud jako jejich ,éfa, i kdy měli ve .státní péči strávit dobu značně kratí. Jestlie čtyři zmíněni patřili do mladí generace, pak Karel tětka zastupoval v seznamu střední věk. Měl na svědomí  a odseděl sl  řadu vloupání jak do různých obchodů a restaurací, tak do bytů a domků I rekreačních objektů. Ovem, jak poznamenal nadporučík Dvořák, který tětku z jeho dřívějí činnosti znal nejlépe, zatím vdycky působil mimo okruh okresního města, kde bydlel, pamětliv zásady, e lika neloví poblí nory. Mimoto o něm nebylo poslední dva roky vůbec nic slyet. Posledním recidivistou byl Emil Horák, jediný skutečný kasař, evidovaný v soukromém přehledu nadporučíka Dvořáka. Toho ale sám jmenoval pouze pro úplnost, protoe doba vrcholné Horákovy ,slávy’ spadala a kamsi do období protektorátu a skončila někdy počátkem let padesátých, kdy si Horák odseděl poslední trest, oenil se a usadil. Jeho pověst, kterou měl mezi sobě rovnými, sice vybízela k úvahám o moné, alespoň nepřímé účasti na některých podnicích, ale to nebylo nikdy prokázáno. A tím seznam končil.

 Myslím, e u nás u není nikdo,  uzavřel Dvořák svůj pověstný notes.  Větina těch chasníků, co je známe, nemá ani na okresní formát. V podobných případech bývají občas namočení také zaměstnanci, znají nejlíp terén. Proti tomu trochu svědčí zlato, které zůstalo v trezorku, domácí o něm věděli a nenechali by je tam válet. Horí bude, jestli to udělal někdo přespolní, co není vyloučeno. Pro takový náklad se u vyplatí zajet si pár kilometrů.

 V kadém případě se máme po kom podívat a nezačínáme úplně s prázdnýma rukama,  uzavřel major Javorek. Obrátil se k Hlokovi:  Do plánu vyetřování dej prověření alibi vech recidivistů, které jsme vytipovali, a projednání souhlasu prokurátora s domovními prohlídkami tam, kde vznikne podezření. Současně prověření pohybu vech zaměstnanců provozovny v kritické době. Co má dál?

 Předmětem loupee jsou klenoty, které se pachatel bude snait zpeněit,  řekl nadporučík Hloek.  Jinak by pro něho neměly smysl. Pro pátrání po percích je zapotřebí získat jejich popis. Máme k dispozici adresy majitelů. Je to značné mnoství, ale budeme je muset vechny vyslechnout a získat popisy jednotlivých perků. Jinak nelze vysledovat jejich případný pohyb.

To bude hrozná práce,  povzdechl si Sekera.

 Proto doporučuji, abychom nejprve vyslechli majitele cennějích nebo něčím pozoruhodných předmětů.

 Nadporučík Hloek poloil ruku na srovnanou hromadu sáčků od zakázek, které byly nalezeny na místě činu.

 Jsou tu bohuel uvedeny jen názvy, jako například náramek, prsten, řetízek, náhrdelník, ale také váha v gramech. Předpokládám, e čím těí předmět, tím také cennějí. Seřadíme to podle váhy a svědky budeme zvát v tom pořadí, abychom měli co nejrychleji přehled o cennějích kusech.

 To zní rozumně,  řekl major Javorek.  Jenome ví, jak je to se svědeckými popisy. Kdybychom tak měli fotografie!

 Bez něčeho takového se nemůeme obejít,  vmísil se nadporučík Polák,  kdyby se jednalo o jeden  dva kusy, tak snad jde pouít jen slovní popis, ale při tomhle mnoství…

Nadporučík Sekera zvedl ruku. Major Javorek ho vyzval pohledem.

 Tak mě napadlo… Ale nevím, jestli to půjde realizovat. Moje neteř studuje uměleckou průmyslovku. Učí se tam také navrhování perků. Kdy jsem byl posledně u nich, ukazovala mi řadu krásných nákresů. Třeba by to mohla podle popisu nakreslit? A kdy svědek uvidí to, co řiká, namalované, pozná i, kde je v popisu chyba a můe ji opravit…

to je vynikající nápad.  Javorek se obrátil k Hlokovi:  Dej do plánu vyetřování spojit se s tou kolou, Jirka ti seene přesný název. Poádáme je o výpomoc. Termín projednání zítra, zajistí nadporučík Sekera. Dalím bodem v plánu vyetřování bude předání popisů a náčrtů zcizených předmětů k celostátnímu pátrání.

Hloek psal rychle do bloku.

 Dál pochopitelně usnesení o zahájení pátrání po neznámém pachateli nebo pachatelích, předvolání svědků a ostatní rutina.

xxxx

Doktorka Miluka Hloková, prvních pár dnů na mateřské dovolené, se rozhodla, e si konečně připraví nezbytnosti, které bude brzy potřebovat do porodnice, pochopitelně. A to přijde, nebude třeba čas.

Malý kufřík na stole jídelního koutu se zvolna plnil titěrnými součástmi, které představují první vybavení človíčka na tomhle světě. Usmála se a poloila ruku na místo, kde se dosud neznámý skrýval a odkud stále přesvědčoval o své existenci. Take budou tři. U brzy. A není to tak dlouho, co nebyli ani dva: byl kadý sám. Miluka, tenkrát jetě Stránská, slouila na okresní správě v hodnosti nadstrámistryně v době, kdy podporučík Hloek nastoupil přímo ze koly. Je zajímavé, e netrvalo dlouho a o jejich vztahu věděli vichni kolegové, zatímco oni sami by kadou zmínku o něčem podobném rozhodně odmítli. A vloni na jaře, u to bude rok, její promoce a druhý den svatba. Major Javorek, který jim byl s kolegou Polákem za svědka, tvrdil, e tolik slávy naráz je na jedno oddělení příli, ale zvládli to výborně. Pak nastaly starosti s bytem, s přeřazením soudruky doktorky Hlokové, teď u v hodnosti podporučice, na jiné, odpovídající místo, do toho radostná perspektiva mateřství…

Zavřela víko kufříku. Je tam opravdu vechno? No, a co. Jetě nikam nejede. A kdyby něco zapomněla, Honza to donese. Kde vlastně je? Normálně u bývá touhle dobou doma…

V té chvíli se ozvalo cinknutí zvonku u dveří. Začal rodinný večer nadporučíka Hloka, příjemný a klidný, jako obvykle, tentokrát vak z manelovy strany trochu roztritějí. Miluka to pochopila beze slov. Vymluvila se na únavu, související s jejím stavem, a la si lehnout o něco dřív. Honza ji políbil na dobrou noc a vrátil se do pokoje. Nechal svítit jen světlo nad stolem, na který poloil blok s poznámkami z porady. Znovu se začal zabývat plánem vyetřování.

xxxx

Major tranc z FKÚ se ohlásil u okresního náčelníka podplukovníka Krátkého přesně v osm ráno. Statný čtyřicátník, sportovní typ, udělal na náčelníka příznivý dojem. Krátké schůzky se pak zúčastnil i major Javorek.

tranc prohlásil, e vzhledem k předpokládanému rozsahu spáchané kody panuje na vedení FKÚ názor, e bude třeba buď poskytnout okresní správě nezbytnou technickou i personální pomoc, nebo podle situace převzít případ tak řečeno do vlastní reie. Jeho úkolem je posoudit, která z obou alternativ víc prospěje k co nejrychlejímu dopadení pachatele a zejména k zajitění kořisti. Major tranc má po zjitění stavu a konzultaci s vedoucími pracovníky okresní správy navrhnout vedení FKÚ příslunou alternativu.

Podplukovník po jeho úvodních slovech neřekl nic. Zato major Javorek je poslouchal s pocity kočky hlazené proti srsti. U u měl na jazyku poznámku z rodu jedovatých, ale nakonec doporučil, aby trancovo seznámení s postupem vyetřování proběhlo při operativní poradě, kterou přeruil ve chvíli, kdy ho pozvali k jednání s pracovníkem FKÚ.

Návrh byl přijat a tak se major tranc ocitl v několika minutách v pracovně majora Javorka, kde byla shromáděna celá skupina vyetřovatelů.

Javorek představil trancovi vechny své spolupracovníky. Seznámení s případem a přijatými opatřeními proběhlo podle zpracovaného plánu vyetřování. Jeho kopii major tranc, sedící vedle Javorka, obdrel hned na začátku.

Bylo konstatováno, e podle zpřesněného odhadu z probíhající inventury v klenotnické provozovně Domu slueb vznikla koda 2,3 a 2,5 miliónu korun. Z opatření, uvedených v plánu vyetřování byl ji splněn bod, ukládající navázat spojení s průmyslovou kolou a pořídit nákresy perků podle popisů majitelů. Tři uvolněné studentky posledního ročníku se dostaví ji zítra ráno. Rovně je zpracován seznam svědků podle kritérií uvedených v plánu. První pokození byli ji telefonicky pozváni na zítřek. Vech dvanáct přislíbilo účast i bez písemného obeslání. Pro výslechy svědků a pořízení nákresů uvolní správa budov během dopoledne dvě kanceláře.

Předběné prověření vytipovaných recidivistů se rozběhlo za účasti kriminální sluby. Podle výsledků budou přijata dalí doplňující opatření. Počítá se i s provedením domovních prohlídek, okresní prokurátor je předběně informován.

Major tranc pouze poslouchal a dělal si poznámky do své kopie plánu vyetřování. Závěrem porady prohlásil, e doporučuje, aby získané nákresy ukradených perků byly kadý den předávány kurýrem na FKÚ, odkud budou telefotem rozesílány vem krajským správám, protoe okres tuto monost nemá.

Pak se spolu s majorem Javorkem vrátili k podplukovníku Krátkému. tranc oznámil, e je s dosavadním postupem vyetřování plně srozuměn. Rád by si před odjezdem jetě prohlédl místo činu. Javorek se nabídl, e ho doprovodí a náčelník se při rozloučení nemohl nezeptat, kterou z obou předem uvaovaných alternativ major v Praze doporučí.

 Je to jednoduí, ne jsem předpokládal,  řekl tranc.  K postupu vaich pracovníků nelze v současné době nic podstatného přidat. Plán vyetřování vezu s sebou, budeme nadále v denním styku. FKÚ v této fázi zajistí roziřování popisů ukradených perků do krajů a na hraniční přechody.

Kdy se za oběma majory zavřely dveře náčelníkovy kanceláře, podplukovník se zamyslel. Je to vlastně pochvala. Jenom jestli si Javorek neukousl příli velké sousto.

Práce se rozběhla na plné obrátky. Vichni, kdo byli zapojeni do pátrání, měli vyjasněny nejblií úkoly a na nedostatek .nasazení ve výkonu’ si nikdo nemohl stěovat.

Urychlené prověření činnosti vytipovaných podezřelých recidivistů o kritickém víkendu rozhodně nemělo případného pachatele vyplait. To by mohlo vést k jeho .potopení*, nebo, jak se odborněji říká, .dostat ho na pohyb*. V takovém případě je zpětné získání ukradených hodnot mnohem obtínějí, protoe zpravidla nezůstanou dlouho pohromadě.

Nadporučík Franěk měl těstí. Mikuláe Dvořáčka, Mlkiho, zastihl doma, třebae dopoledne u značně pokročilo.

Trochu přizrzlý, vyčouhlý mladík, s bledou, trudovitou pletí, úzkými rty, něco málo přes dvacet, se na Fraňka ve dveřích zamračil:

 Co tu chcete?

 To není zrovna přátelské přivítání,  konstatoval nadporučík,  potřebuju se zeptat na pár maličkostí. Půjdeme dál?  ukázal hlavou do dveří.  Nebo mě doprovodíte k nám?

Tato skrytá výstraha uvolnila dveře. Miki poodstoupil a nechal Fraňka projít.

Zatímco nadporučík el úzkou předsíní k otevřeným dveřím do kuchyně, Dvořáček zamkl a následoval ho, utíraje si zpocené dlaně do zadku pinavých texasek.

 Proč u mně nedáte pokoj?  řekl, kdy si sedal na idli u stolu, na kterém byl poloplný hrnek s čajem a nakousnutý krajíc chleba s máslem.  Copak to nestačilo?

Jak komu,  řekl Franěk nezávazně a bez vybídnutí se posadil na protějí idli.  Tak copak je nového?

 Co by bylo,  odsekl Dvořáček.  Soud mám za sebou, tak čekám na předvolání, no. Makám.

Poručík se podíval na hodinky.  Od kolika?  projevil zvědavost.

 Dneska a odpoledne,  odpověděl nevzrueně Miki.  Vykládám na nádraí vagóny. Copak vás někde vemou, kdy kadý ví, e za pár dnů stejně přijdu jinam?

 V sobotu a v neděli to byly taky vagóny?

 Proč?  opáčil Miki, ale náhle mu doel smysl otázky. Celý oil.  Jo ták, vo tohle vám jde! Von vám někdo vysmejčil Dům slueb a teďka hledáte, kdo by to tak mohl bejtl To vám teda přeju, váně. A doufám, e ho nikdy nedostanete, a máte vostudu! To není jako někoho zavřít pro ukradenej pytel cementu, kdy to na něj soused práskne! Pane jo. To toho tedy zatím moc nevíte, kdy jste přili za mnou.

 Nějak jste se rozpovídal,  usadil ho Franěk.

 Pořád ale ne o tom, co jste dělal v sobotu a v neděli. A taky v pátek večer.

Dověděl se, e Dvořáček trávil víkend od pátku odpoledne a do pondělního rána s partou na chatě asi padesát kilometrů od města, e v pátek absolvovali diskotéku v jedné z blízkých vesnic, kdeto v sobotu byla taneční zábava ve druhé vsi a v neděli večer to zavřeli mejdanem na chatě. Vraceli se vlakem a v pondělí ráno.

Miki pak nadiktoval Fraňkovi ochotně jména pěti osob dvou mládenců a tří dívek, kteří mu mohou jeho tvrzení dokázat. Jejich jména Fraňkovi nic neříkala a v duchu připustil, e by na Dvořáčkově tvrzení, e to sou samý čistý lidi, který s várna nikdy neměli nic společnýho’, mohlo něco být.

Zdálo se, e je Miki docela polichocen. Zahrnuli ho do okruhu moných pachatelů tak významného vloupání! Pokusil se na Fraňkovi vyzvídat, co, kolik a hlavně za kolik toho lupič odnesl, protoe ,mezi lidma se mluví vo pěti miliónech’. Závěrem, na rozdíl od chladného začátku, velice ochotně nabídl nadporučíkovi, a si u něho udělá domovní prohlídku teď hned, aby sem nemusel znova chodit. Trochu do rozpaků ho přivedla a poslední Fraňkova otázka:

 A kdo tedy by podle vás přicházel v úvahu jako pachatel? Neříkejte, e jste u o tom nepřemýlel. Tak kdo mohl tu ránu udělat?

Dvořáček se zarazil. Po chvilce zavrtěl hlavou:

 To si myslíte, e bych vám to vyklopil, i kdybych to věděl? Zrovna vám? Proč?  Uprskl. Ani bohovi. Jen si ho hledejte, jste za to pěkně placený. Ale stejně si myslím, e tady na to nikdo nemá, aspoň z těch, co znám. To musel bejt někdo cizí.  Odmlčel se. Najednou mu blesklo v očích.  Leda snad ten hajzl Dragoun, ten je schopnej veho! Pořádně ho zmáčkněte, ten třeba něco ví, pronesl pomstychtivě. Po chvilce vak dodal téměř zklamaně:  I kdy von je tak blbej, e by na něco podobnýho vůbec nepřiel, nato aby se mu to povedlo.

Franěk nechal Dvořáčkovo vzplanutí bez komentáře, ale uloil je v paměti.  A co Bulva?  nadhodil.

 mlza?  ucedil Miki pohrdavě mezi zuby.  Nevím, nestýkáme se. Od soudu jsem ho neviděl.

 Take nevíte, co dělal…

 Ten? A si dělal co chtěl, rozhodně za tuhle vloupačku nemůe. Jako byste ho neznal! Takhle někomu dělat zeď, nebo oféra. Nebo dát někomu přes hubu, to tak jetě. Kdepak míza.

 S Dragounem se stýká dál? Byli jste přece nerozlučná parta?

 Po tom, co nám proveď? Dvořáček se nevesele uklíbl.  A někde najdete Dragouna přizabitýho, tak běte za mízou a budete na správný adrese, to jo.

Nedlouhá návtěva skončila Fraňkovou připomínkou o ohlaovací povinnosti občanů, kteří se třeba náhodou dovědí o skutečnostech, je by mohly být důleité pro zadrení pachatele trestného činu. Spojil ji s poznámkou o moném zvýhodnění budoucího osudu Dvořáčka v případě, e by jím učiněné ohláení přispělo k objasnění vloupání do Domu slueb. Franěk sí vak nedělal příli velké iluze. V kapse měl několik adres a jmen, která bude muset prověřit za účelem potvrzení nebo vyvrácení Dvořáčkova alibi.

Miki se po rozhovoru cítil jako úspěný mu. Prověřují ho v souvislosti s tak velkou ránou. Je přece jen pan Někdo.

Nadporučík Dvořák zazvonil u plechové, v horní části silným pletivem opatřené branky, a chvíli čekal. Konečně se otevřely dveře předsíňky na konci pečlivě uhrabané travnaté cestičky. Po několika schůdkách seel pomení, zavalitý mu. Spí edesátník ne mladí, s kulatým obličejem a velkou lysinou na proedivělé hlavě. Byl oblečen do promatěných modráků a kdysi snad bílého svetru. Zvědavě se podíval k brance. Náhle přidal do kroku. Otevřel iroká ústa a ukázal zaloutlé, do nízká obrouené zuby:

 Ale pane Dvořák, to jsou hosti!

Odemykal a Horákova manelka opatrně vykukovala z prosklené předsíňky.  Mámo, postav na kafe!

Nadporučík Dvořák proel otevřenou brankou. Přelétl očima okolí a konstatoval uznale:  Hezký to tu máte, pane Horák, pořádek a čisto.

Horákovi pochvala zalichotila.  Vdycky jste ml tykal, pane Dvořák. Jakoupak u máte ari, jak vás mám titulovat?

 Nadporučík, ale klidně mi říkejte pane Dvořák. A to moje týkání, to bylo jenom při práci,  dodal trochu rozpačitě.

 Take jste oficír, utíká to, nemládneme. Ale dneska jste tu taky v práci, nebo ne?

 Proč myslíte?  opáčil Dvořák, stoupaje po schůdkách do předsíňky.

Veli do kuchyně. Voda se musela u asi předtím vařit, protoe na stole stály na čistém ubruse dva velké álky kouřící se kávy.

 Posaďte se, pane nadporučík. Tak mě napadlo, e na nějaký přátelský povídání je před obědem trochu brzo. Nebo e bych se mejlil?

Dvořák si sedl na idli a zavrtěl hlavou.  Nemýlíte se, pane Horák. Potřeboval bych pár informací.

Horák přisedl a posunul k nadporučíkovi cukřenku. Potutelně se podíval přes okraj svého álku.

 Jestli je to o tom, co jsem dělal koncem minulýho tejdne, tak to můu slouit. Hned, jak jsem se dověděl o tý velký ráně, řekl jsem tady mámě, e určitě přijde návtěva. To víte, zkuenosti. Tak jsem vám to připravil.

Vstal, přeel ke kredenci a vrátil se s papírkem, který poloil před nadporučíka. Stálo na něm pěkně pod sebou: .Středa  u Bílýho beránka do půlnoci, karty, Hony. Čtvrtek  biograf od osmi do deseti, kino Jas, Vetřelec, Bílý beránek do půlnoci, Hony. Pátek  zájezd do Prahy, divadlo, nocleh hotel Olympic, Neděle  návrat z Prahy, večer Bílý beránek, domu se Zikmundem.

Nadporučík přelétl očima poznámky a napil se kávy. Pak vrátil lístek Horákovi a zvedl obočí:

 Pane Horák, vy mě udivujete. Jetě jsem vůbec neřekl, o co mi jde a vy mi tady servírujete ke kávě úplné alibi na celý minulý týden. Proč?

To jen proto, abysme to zkrátili, pane nadporučík. Já toti moc dobře vím, o co vám jde. Kdy tvrdá  tak Horák, to je vae. Jak jsem se dověděl o tý tvrdý v Domě slueb, tak jsem začal pro jistotu vzpomínat, abych se tu teď netrápil jako malej kluk ve kole.

 Jene ona tam ádná tvrdá nebyla, pane Horák,  řekl tie nadporučík,  pokud se teď tvrdá neříká takovejm těm piechovejm jarmarám, co jsou nedobytný asi jako popelnice. A jetě vám něco prozradím: jediná tvrdá, která tam byla, to byl takovej ten malej, půlmetrovej smrad, na tu nikdo ani nesáhl. Představte si, e vevnitř zůstalo skoro za půl miliónu technickýho zlata!

Ale to snad není moný!  Horák byl zřejmě vyveden z míry.  Vdy přece říkali, e vybrali nedobytnou!

 Kdo to říkal?

 No lidi, vade … ve městě…

 Lidi toho napovídají. Ale velká rána to přesto byla. Přímo detonace. Se ví úctou k vaí praxi, na nic takového jste se nikdy nezmohl.

 Já tady něčemu nerozumím …  Horák byl stále viditelně překvapen a jeho úvodní oviální sebejistota zmizela.  Říkáte velká rána. A nebyla to tvrdá. Tak proč vlastně …  zarazil se.

Proč vlastně co?

 .. . Proč vlastně jste tady?  prohodil Horák něco jiného, ne měl na jazyku.

 Protoe se chci zeptat, jestli jste někde neslyel růst trávu. To tak bývá, v tomhle fochu jste měl jméno…

 Pane nadporučík, vdy já u s tím dávno nic nemám! A tyhle naráky znám. Ale uvaujte logicky: tvrdá to nebyla a já jsem nikdy nic jinýho nedělal, to by bylo pod moji úroveň. Za mejch dob jetě nebyly ádný takový ty elektrický sračičky, co udělají poplach, sotva vlezete do kanceláře a na káču jetě ani neáhnete. S tím já nemám vůbec ádný zkuenosti, do toho bych nikdy nelez. Jak jsem slyel, tak něco takovýho tam bylo! A pak  já el vdycky jenom po penězích, protoe na vechno ostatní musíte mít překupníka, ten vás nejdřív okrade a pak shodí! Ne a ne! Já s tím nic nemám. Tadyhle mám alibi jako skála,  hodil před Dvořáka lísteček,  klidně si to prověřte a mytec!

 Takhle jsem to vůbec nemyslel, pane Horák,  řekl nadporučík smířlivě a vzal papírek ze stolu,  lo mi spí o to, jestli se na vás někdo neobrátil o radu nebo pomoc …

 Copak to mám zapotřebí?  zlobil se dál Horák. Ukázal rukou kolem sebe:  Tohle vechno je moje, a poctivě! Přítí rok jdu do důchodu, řemeslo umím, co potřebuju si přivydělám a nemusím riskovat lapák! V mládí jsem měl nějaký problémy, nezapírám, ale to u je dávno pryč. Dneska jsem čistej.

 To vechno vím,  přikývl Dvořák.  A dejme tomu, e vám věřím. Jenom je mi trochu divný, e mně tady předkládáte alibi na dobu, kdy se to stalo. Napsaný alibi.

 U jsem řek proč.

Nadporučík se znova začetl do papírku.  Kdepak jste byl v úterý?

 V práci a potom tady, doma.

 A v pondělí?

 To taky.

 Chodíte pravidelně hrát k Beránkovi mariá?

Horák se neklidně zavrtěl.  Jen kdy mám čas.

 A kdypak jste měl naposled čas? Teda, myslím před tou středou?

Horák mlčel. Teprve po chvíli zabručel:  To u je dávno. Nepamatuju se.

 Chodíte často do kina?

 Ani moc ne. Máme televizi. Barevnou.

 Ale ve čtvrtek jste byl, e.

 To se nesmí?

 Proč by se nesmělo. Ale někdy se dokonce musí. Kdy potřebuju alibi.

 No dovolte …

 Tak já vám něco řeknu, pane Horák. Ten papírek, nadporučík zamával Horákovým lístečkem,  to byla chyba, i kdy jste nás čekal. Ono být přespříli akurátní, to taky není dobře. Na ten čtvrtek bych se vás například vůbec neptal. Mně z toho napadlo, e jste od minulé středy nebo čtvrtka věděl, e se chystá nějaká rána. Asi jste počítal s tvrdou, to je jedno. Ale mělo to být brzo a proto to festovní alibi na kadý den. Představuju si to tak, e za várna někdo přiel, buďto v práci, nebo sem, a něco po vás chtěl. Z toho, co chtěl, jste si domyslel ostatní a proto to alibi.

Horák vstal.  Jestli si někdo něco domejlí, tak to jste teď vy, pane nadporučík! S nikým jsem nemluvil o ničem, co máte na mysli. Ostatně,  jeho hlas nabyl na pevnosti, jestli chcete, tak si to tu celý prohlídněte. Nemusíte mít povolení, sám vám to povoluju. Tady nic není, já jsem čistej a v ničem nejedu.

Dvořák se rovně zvedl. Sáhl po klobouku, leícím na vedlejí idli.  Já vím, e to tak můe být i nemusí, ale přemýlejte o tom.  Pomalu odcházel a Horák ho v závěsu doprovázel.

 Pane Horák,  řekl nadporučík u branky,  nechte si to jetě projít hlavou a zavolejte mně. Nemyslím, e byste snad znal přesně předem tip, to se nedělá. Ale dneska moná víte, kdo je za tou velkou ránou, tak abyste něco nezanedbal.

Horák beze slova zamkl branku a pomalu se vracel domů. Dvořák za ním pohlédl a uvědomil si, jak věhlasnému kasaři čas nahrbil záda.

Ověření alibi Dragouna si vzal na starost nadporučík Hloek. Poslal pro něho slubu. Dobře recidivistu znal, zpracovával jeho poslední případ a při výsleích s ním strávil mnoho hodin.

Čtyřiadvacetiletý mladík vlastně nebyl recidivista v pravém slova smyslu. Jeho první trest za drobné krádee a křivé svědectví byl podmíněný a podmínka ji dávno vyprela, jene Dragounova dalí činnost Hloka přesvědčila, e se trest nejen minul výstraným účinkem, ale e byl zřejmě jen první etapou v rozvinutí protispolečenské činností na vyí úrovni. Krátce po podmínečném odsouzení nastoupil Dragoun základní vojenskou slubu a to bylo snad jediné bezproblémové období. Nedopoutěl se kázeňských přestupků, uplatnil se v útvarovém krouku karate a ani jeho závěrečné hodnocení nebylo patné. Po vojně nastoupil jako tesař v Pozemních stavbách a dost si vydělával. Jene tam vydrel jen pár měsíců. Pak začal fluktuovat. To u byl napojen na samou závadovkuna lidi, neijící v souladu s obecným pořádkem. Hloka a překvapovalo, jak rychle se tihle lidé dokáí navzájem zkontaktovat, poznat, sejít. Jednou o tom hovořil s nadporučíkem Polákem.

To má tak, usmál se Polák,  já jsem například filatelista. Konáme pravidelné burzy. A kdo se tam párkrát objeví, o tom samozřejmě předpokládá, e je to taky filatelista, i kdy ho jinak nezná. A ty závadový, ty to taky táhne k sobě, taky mají společný zájmy. Někdy to začíná partama nezletilců po večerech v parcích, pak to jsou jejich oblíbené hospody, které navtěvují… Mají prostě taky svoje ,burzy*.

A byl začátek kde chtěl, Dragoun se spojil s dvojicí kumpánů stejného raení. S prostým, ale násilnickým Leopoldem Bulvou a prohnanějím flákačem, .plejbojem Mikim Dvořáčkem. Kolotoč se rozjel. Nebylo z toho nakonec nic světoborného, větinou rozkrádání veho, co se někomu z trojlístku buď mohlo hodit, nebo co se dalo snadno zpeněit. Jene kdy klec spadla, bylo těch drobností u tolik, e součet vydal na docela slunou částku. To nebylo nic mimořádného, Hloka zaujalo spí chování těch tří po dobu vyetřování. Obhroublý a málomluvný Bulva byl při výsleích mírný jako beránek. Neřekl sice nic, co nemusel, ale tam, kde byly jasné důkazy, nezapíral. Na vymýlení nějakých sloitých kombinací prostě neměl a Hloek ho ani příli nepodezíral, e si záměrně hraje na prosáčka. Byl prostě takový.

S Dvořáčkem nebyla situace u zdaleka tak jednoznačná. Při výpovědích se pokouel o rozsáhlé exkurze do oblastí, které, jak se později ukázalo, neměly s případem vůbec nic společného. Vytáčel se, zamloval, nepamatoval si, nebyl si jistý, zdráhavé připoutěl, aby pak tvrdil, e to tak nemyslel, snail se vyvléct z kadé otázky, oklikou zpochybnit kadý důkaz. Ale oba, alespoň zpočátku, před konfrontacemi, se snaili nemluvit o dalích členech party a kdy u to jinak nelo, alespoň nic nevěděli, u ničeho nebyli, nikdy se o tom nebavili.

S Dragounem to bylo jiné. Jím případ začal. Vzali ho mládenci z kriminální sluby takřka přímo při činu. Chytili ho, kdy doma vykládal z vypůjčeného auta koberec, ukradený ve skladu Prioru, odkud ho hlídka sledovala. To jediné přiznal. Na místě. Jene později, při výslechu u Hloka, změnil výpověď: koberec prý koupil od neznámého Slováka na sídliti za pět stovek a ke krádei se přiznal jenom proto, e prý ho na kriminální slubě .zmlátili jako koně a vyhroovali mu, tak jim to podepsal*.

Z nařčení bylo pochopitelně vyetřování, které jasně prokázalo, e jde o Dragounův výmysl, ale těch nepříjemností kolem! A tak to lo dál. Věci z prokazatelných krádeí, které byly u Dragouna nalezeny při domovní prohlídce v jeho domku, vydával za koupené nebo převzaté do úschovy, při konfrontacích tvrdil svým komplicům do očí, e to přinesli oni a dokonce tak nařkl tváří v tvář několik lidí, které znal jenom povrchně a neměli s jeho činností vůbec nic společného.

Nejvíc problémů způsobil případ, kdy si od jednoho známého vypůjčil auto, zajel do chemické továrny, tam v odbytu prohlásil, e ho posílá předseda ONV. Odebral jeho jménem pět pytlů granulovaného hnojivá. Prý na veřejnou zeleň. Naloili mu to, on podepsal dodací list, samozřejmě cizím jménem, a hnojivo pak prodal předsedovi Svazu zahrádkářů, se kterým se náhodou seznámil předtím v hospodě. Poprask začal, kdy předsedovi ONV dola faktura. To u byl Dragoun ve vazbě. Ve skladu měli natěstí číslo auta, do něho hnojivo nakládali. Majitel si vzpomněl, e vůz půjčoval Dragounovi, ale ten vechno zapřel. I kdy ho poznala referentka z odbytu a skladník, který mu to nakládal. A samozřejmě i předseda zahrádkářů, který se o rozruchu kolem hnojivá dověděl na ONV, kde pracuje. Dragoun stále tvrdil, e čin spáchal majitel auta. Nebylo prostě vůbec nic, co by přiznal. Celý jeho materiál byl postaven jenom na dokazování.

Hloka Dragounův přístup k projednávání případu drádil. ádná lítost. ádné uznání viny. ádný pocit odpovědnosti nebo dokonce provinění. Nanejvý vztek ve chvílích, kdy i jemu muselo být jasné, e se svými tvrzeními nemá naději obstát. Nikdy ale nekapituloval, řídil se heslem ťzatloukat, zatloukat a kdy ti to dokáou, tak zase zatlouka. Prohlásil, e vechny problémy má proto, e se spojil s blbci. Od teďka proto půjde na vechno na vlastní pěst. Ta věta zazněla Hlokovi v hlavě včera na poradě, kdy probírali moné tipy pachatele vloupání.

 V tom Domě slueb nejedu,  bylo první, co Hloek od Dragouna uslyel, kdy se znovu setkali v nadporučíkově kanceláři.

Jestlie strohé úřední prostředí působí na zadrené zpravidla depresivně a přispívá k jejich ochotě přiznat přestupky, nebyl to rozhodně Dragounův případ. Hloek na to ani nespoléhal.

 Já jsem se vás neptal, jestli v něčem jedete nebo nejedete,  řekl Hloek, kterému snad poprvé v jeho praxi docházela trpělivost. Uvědomil si, e začíná být na Dragouna alergický a proto pokračoval mírně:  Ostatně, oba dobře víme svoje. Já jsem s vámi strávil dost času.

 Jo, namočil jste mě do pěknýho svinstva, to vám nikdy nezapomenu,  skočil mu Dragoun vyzývavě do řeči.

Namočil jste se sám.  Hloek se vysloveně přemáhal.  Teď chci vědět, co jste dělal od pátku odpoledne do pondělka do rána.

 Co bych dělal, normálně,  nenamáhal se Dragoun s upřesněním.

 Tak začněte od pátku odpoledne, kdy jste přiel z práce.

Dragoun se zaklebil, poloil si ruce na kolena a předklonil se:  Podívejte se, pane nadporučíku, já dobře vím, o co vám jde! Je toho plný město. Někdo vám tady přes neděli udělal ránu za pár miliónů a vy byste mně to chtěl přiít. Jene to jste vedle. Já mám teďka, díky vám, jak víte, docela jiný starosti!

 Přesto mi povězte, co jste v té době dělal.

 To můu. Byl jsem pořád s lidma.

 S kterými lidmi? I v noci? Kde?  Nadporučík se snail otupit přívalem otázek zlost, kterou v něm vyvolávala Dragounova impertinence.

Jeho protějek to nevyvedlo z míry. Hloek se postupně dověděl o pátečním večírku na rozloučenou, který začal u odpoledne po ichtě U labuníka, pokračoval ve vinárně, zvané Ponorka a skončil a v sobotu ráno v Dragounově domku. Podle domácího pána odtud u za světla expedoval nejmíň čtyři společníky a společnice, z nich ádný by v té době nebyl způsobilý řídit motorové vozidlo.

 Dobře, a co sobota a neděle?

Zdálo se, e ani tady nemá Dragounovo alibi trhlinu. Kdy se společnost rozela, zůstala s Dragounem jeho přítelkyně Helena Cíglerová, která mu pomohla trochu uklidit nepořádek a on ji na oplátku doprovodil do Internátu, kde je jako svobodná prodavačka ubytována. Doprovod se protáhl a do nedělního rána, protoe byli oba unavení,  ostatně vám to potvrdí vrátnej i vrátná, těkali na mě jako psi!  komentoval Dragoun. V neděli dopoledne společně odjeli vlakem do třicet kilometrů vzdálené obce, kde Helena bydlí. Večer tam spolu seděli v hospodě, vidělo je půl vesnice a vrátili se společně a v pondělí ráno dělnickým vlakem.  Take to je vechno,  končil Dragoun.  Nebo chcete jetě něco vědět?

Nadporučík Hloek se díval do seznamu jmen a adres, které mu Dragoun tak ochotně poskytl. Morávek Břetislav, Hlavatá Petra, Komárková Sylva, Boček Rudolf, Helena Cíglerová. Se vemi bude muset hovořit. A ani jedno z jmen mu nic neříká, ádná známá firma. Začíná mít pocit, e s Dragounovým alibi půjde těko hnout.  A co takhle, kdybychom si to u vás prohlédli?  vypustil pokusný balónek.

 Ale jó,  souhlasil okamité Dragoun,  třeba hned! Uklizíno sice nemám, ale to vám nevadí, vy tam stejně zase naděláte bordel sami. Aspoň se dostanu domů autem.

 Děkuju za pozváni. Asi ho vyuiju, jakmile si prověřím vae alibi.  Nadporučík zavolal telefonem slubu.

 Tentokrát sl budete muset vymyslet někoho jinýho,  neodpustil si Dragoun poznámku na rozloučenou.

xxxx

Prověřeni pohybu recidivisty Karla tětky se ujal nadporučík Polák. Ukázalo se, e v tomhle případě nepůjde o ádná sloitá pátráni. U tětková zaměstnavatele zjistil, e hledaný je u tři týdny hospitalizován a po prověřeni v nemocnici se dověděl, e leí na onkologickém oddělení. Polák si jetě pro pořádek promluvil s oetřujíc! lékařkou a byl Informován, e je vyloučeno, aby se tětka o víkendu vzdálil z nemocnice do města.

Ne e by nesměl, ale on nemůe, nezvládl by to, rozumíte,  řekla doktorka.

Polák rozuměl.

Sehnat Leopolda Bulvu, alias mlzu, nebylo tak lehké. Od té doby, co ho pro alkohol vyhnali od volantu (ádné pondělí nemohl ráno začít pracovat, protoe detekční trubička, kterou pro něho měl garámlstr vdycky pohotové, prozradila známé nedostatky v ivotosprávě), dělal v okresním stavebním podniku závozníka. Avie, ve které seděl, objíděla snad vech estnáct rozestavěných staveb, které podnik ve městě měl. Nadporučík Sekera klel. U na čtvrté místo přijel ve chvíli, kdy prý právě avie odjela a vdycky jen s potíemi zjistil, kterou dalí zastávku má asi před sebou. Nemohl pochopit, jak je moné, e náklaďák, který krom jízdy musí jetě vykládat a nakládat, můe být rychlejí ne sluební embéčko. Zaradoval se proto, kdy před domem v Hoffmanově ulici, ozdobeném stavebním vrátkem, uviděl konečně stát modrý valník. Zaparkoval těsně před ním, aby mu snad na poslední chvíli zase neodjel. Jetě nevylezl z auta, kdy zaslechl nadávky řidiče, otevírajícího dvířka avie.

Ste snad slepej, člověče,  rozčiloval se podsaditý brunet v modrákách,  copak nevidíte, e mám vzadu ten vrátek a nemůu couvnout? Takhle blbě tu chcete stát?

Sekera se domníval, e řidiče uklidní dotazem po závozníkovi, ale přepočítal se.

 Co já vím, kde se fláká, nejsem jeho chůva, rozčiloval se u shora z kabiny za volantem.

 A vypadněte s tím pekáčem, mám toho jetě moc!

 Copak on s vámi nejezdí?  zeptal se Sekera, ale nabručený řidič přibouchl dvířka u kabiny a nastartoval. Nadporučík mu dveře otevřel a pacifikoval řidiče sluebním průkazem. Donutil ho vypnout motor a vystoupit. Teprve pak se dověděl, e postrádaný závozník zůstal u piva v ,Konibaru a odmítl plnit svoje pracovní povinnosti, co bylo jednou z příčin současné řidičovy nálady.

 Na takovýho mitfáru se můu vykalat,  křičel na Sekeru, jakoby on byl příčinou Bulvovy patné pracovní morálky.  A taky to hned nahlásím garámistrovi!

Přesto se rozeli vcelku spokojeni: Sekera se dověděl, kde má hledat Bulvu a řidič získal nejen volný výjezd, ale i pocit, e odplata za závozníkovo chování přichází rychleji ne doufal.

Konibar se říkalo restaurací U Cigánků nejspí proto, e místní specialitou byl koňský gulá, který spolu s kvasnicovou dvanáctkou udělal z hospody čtvrté kategorie oblíbené středisko, kde se shromaďovali zejména v pracovní době ti, jejich heslem bylo, e malá hospoda je příjemnějí ne velká fabrika. Nadporučík Sekera velice dobře věděl, kde se zmíněný restaurant nachází. Za necelých deset minut po rozhovoru s řidičem avie vstupoval do zakouřeného výčepu. Hledaný Leopold Bulva seděl v zadní místnosti u rohového stolu jetě se dvěma kumpány v montérkách a lodeňácích. Tři prázdné půllitry vedle tří napěněných, které stály na stole spolu s třemi velkými odlivkami rumu, svědčily o tom, e se společnost dobře baví a hned tak se nemíní rozejít.

Nadporučík se zvolna proplétal mezi stoly, přeel a k Bulvovi a posadil se vedle něho na dřevěnou lavici. Bulva, právě napůl nakloněný k sousedovi, kterému něco vykládal, se otočil na nového hosta a chvilku pozoroval na místní poměry nezvykle oblečeného příchozího.

Víte, e mně dalo dost práce, ne jsem vás nael? řekl Sekera.

 My se snad vodněkud známe?  pronesl u trochu ztěklým jazykem Bulva a mimoděk si odsedí.

 Máme tu čest,  potvrdil Sekera.

Bylo patrné, jak se Bulva snaí soustředit mylenky do pouitelné formy.  Se mně ňákej povědomej,  připustil po chvíli.  Co chce? Proč mě hledá?

 To bychom tady asi těko vyřídili,  soudil Sekera.

 Tak přijď jindy, mně se tady líbí, zasmál se bezstarostně Bulva a zhluboka se napil z půllitru. Jeho starí společník na protějí straně stolu byl buď chápavějí, nebo méně opilý.

 Budeme muset jít,  podíval se na hodinky a rýpl loktem do svého mladého souseda, zarostlého nepěstovaným plnovousem. Hodil do sebe panáka rumu, pivo dopil u vstoje. Jeho společník nechápavě pozoroval starího partnera a pak se pokusil napodobit jeho počínání. Vypít naráz půllitr piva vak nezvládl a postavil na stůl poloplnou sklenici.

 Co vás kouslo? Kam se enete do netěstí?  divil se Bulva náhlé změně v chování spolustolovníků.

Čau, mízo, řekl starí u na odchodu, strkaje svého paráka za loket před sebou.

Bulva jenom mávl rukou.  Co si dá?  otočil se k Sekeroví.

 Nic, pane Bulva, nic. Ani pivo nemůu, mám tady auto. A vy u raději také nic nepijte. Jednak se to v pracovní době nesmí, jednak bychom se potom spolu těko dohovořili.

 Jakápak pracovní doba,  tětil se Bulva,  já mám dneska dovolenou. A piju za svý, ne? Mám za co, tak můu. A domlouvat se s tebou na ničem nepotřebuju, já jsem domluvenej s jlnejma. Take ví co? Jestli se ti tu nelíbí, nebo ti to tady není dost nóbl, tak můe zase klidně vypadnout.  Dopil pivo a začal se rozhlíet po číníkovi, který právě vcházel s platem plných sklenic.

 Já se nerad vnucuju,  řekl Sekera,  ale kdy to jinak nejde…  Ukázal Bulvovi sluební odznak v dlani.

Na Bulvu to zapůsobilo. Díval se chvíli, jako by nechtěl věřit svým očím.

 Tak votamtuď my se známe,  hlesl tie.  To by mě vůbec nenapadlo.  Znovu se důkladně podíval na Sekeru.  Já jsem tě… vás vůbec nepoznal, tady.  Vzal ze stolu sklenku rumu a obrátil ji do sebe. Zatřepal hlavou.

 Hlavně, e u je to jasný,  mínil Sekera.  Teď zaplate a půjdeme spolu chvíli na vzduch.  Měl trochu obavy, aby vypitý alkohol nevyburcoval Bulvovo sebevědomí k násilnému odporu, co by v nabitém Konibaru nebylo nic ádoucího. Ale vechno proběhlo relativně hladce. Bulva bez mrknutí zaplatil útratu za sebe i za své dva dřívějí společníky. Nad bohatým obsahem pětistovek i stokorun v jeho náprsní tace Sekera uasl. Stačil si jetě dokonce objednat dva panáky na pult. Sekera, který při objednávání nevěděl, o co jde, byl překvapen, kdy ho Bulva ve výčepu zatáhl k nálevnímu pultu. Na niklovaném krytu pípy stály připraveny dvě velké vodky. Pochopitelně odmítl jednu z nich vypít, ale Bulva se neurazil; postaral se o konzumaci sám a tak rychle, e mu v tom Sekera nestačil zabránit.

Ukázalo se, e se o to přece jen měl pokusit. Protoe tyhle poslední dávky vodky byly zřejmě onou příslovečnou kapkou, kterou přetekl pohár. Jakmile se Bulva octl na čerstvém vzduchu, lo to s ním rychle z kopce. Při nasedání do auta měl u stěí představu o tom, proč tam leze a kam pojedou. Sekeroví bylo jasné, e za těchto okolností je okamitý Bulvův výslech utopií. Chvíli přemýlel, kam svého pasaéra dovézt. Pak se rozhodl. Do vystřízlivění ho nechá umístit v cele předběného zadrení. Proti tomuto řeení bude mít sluba sice námitky, ale nezvykle velký obnos v Bulvově peněence budil podezření. Rozhodně bude třeba prověřit zdroj příjmů opilého závozníka, který se v současné době rozvaloval na zadním sedadle a vydechoval alkoholový opar.

Nadporučík Polák pročítal ve své kanceláři protokoly o výsleích zaměstnanců zlatnické provozovny Domu slueb, které provedl během dne, hned jak se vrátil z návtěvy nemocnice. Nedověděl se mnoho nového. Prodavačka Marie Malá pouze zopakovala dříve popsaný způsob příjmu a výdeje zakázek a nemohla dodat nic, co by naznačovalo nějaký nový aspekt, vedoucí na stopu moného pachatele. Nevimla si, e by jí byl v poslední době některý ze zákazníků nápadný, e by se někdo vyptával na zajitění perků nebo se zajímal o zabezpečovací zařízení. Provozovnu zpravidla sama nezamykala. Nepamatovala se, e by někdy odcházela později ne někdo ze zlatníků, kteří často zůstávali i chvíli po pracovní době, pokud měli rozdělánu práci a chtěli ji dokončit.

Vichni tři zlatníci tuto skutečnost potvrzovali. Nejmladí z nich Pavel Smolík, pětatřicetiletý, Josef Pulcar měl o deset roků víc a nejstarí byl Arnot Hemerka, dvaapadesátiletý. Se zákazníky zpravidla nepřicházeli do styku. V kritický pátek opustil dílnu jako první Smolík, dokonce jetě před Malou, protoe spěchal domů, manelka měla narozeniny a potřeboval jetě koupit květiny. Pulcar a Hemerka odcházeli společně asi čtvrt hodiny po skončení pracovní doby. Zamykali společně, zkontrolovali zámky skříní, pracovních pultů i trezorku, dveře do provozovny uzamkl Hemerka a klíč spolu s ostatními předal v kanceláři vedoucímu Kalousovi, který u čekal oblečen. Byl přece pátek. Vichni tři společně vyli z budovy, oba zlatníci se rozloučili s vedoucím a společně se jetě stavili na pivo vedle v bufetu.

Polák zamyleně zasunul papíry do desek. Neměl důvod nevěřit údajům, které mu zaměstnanci sdělili. Vechno vypadalo naprosto jasné a logické. Bez výjimky působili dobrým dojmem, nikdo z nich nebyl dříve trestán, ijí spořádaným ivotem … A přesto měl Polák pocit, e něco nebylo řečeno. Znovu vytáhl protokoly z desek.

Malá. Ne, to není ono. Hemerka. Starí, proedivělý, pomení a nahrbený, se silnými brýlemi. Kdy hovoří, stále se dívá stranou, jakoby pod stůl. Tak trochu zaraený. Proč? Pulcar, čistý a upravený, s pečlivě učesanou pěinkou, ádné rozpaky neprojevoval. Mluvil sice pomalu, ale zpříma, dobře volil slova… Jeho kontrastem byl Smolík. Vyí, ramenatý, s hustými černými vlasy, které u začínají prokvétat, a s mohutným přerůstajícím knírem, na první pohled sebejistý. A přesto odpovídal i na nejběnějí otázky zajíkavě, roztritě, chvílemi se zdálo, e myslí na něco jiného. Teprve teď, v klidu si Polák uvědomil, e na něho Smolíkovo chování působilo, jako by měl vyslýchaný z něčeho obavu. To sice nebývá u některých lidí nic zvlátního, kdy se poprvé v ivotě dostanou k výslechu, třeba jen jako svědci, ale přece … Nadporučík u měl dost praktických zkueností na to, aby se naučil nepodceňovat profesionální dojmy. Vrátil podruhé papíry do desek. Na toho Hemerku a hlavně na Smolíka se bude muset jetě podívat.

Výslechy prvních pokozených se rozběhly odpoledne. To u byly na místě i tři budoucí maturantky průmyslové koly, sympatická osmnáctiletá děvčata, zprvu trochu zaraená úkolem, který jim vysvětlil nadporučík Sekera. Jedna ze studentek byla jeho neteří a tak se podařilo poměrně brzy prolomit hráz ostychu a trémy, která u vech zmizela nadobro ve chvíli, kdy začaly kreslit perky podle ústního popisu majitelů. Bylo zajímavé sledovat, jak i pokození se brzy orientovali a na základě jejich slov vznikal obrázek předmětu, který popisovali. Často jím teprve pohled na vznikající náčrt odhalil nepřesnost vlastní paměti nebo nesprávnost popisu, který uváděli. Byla to poměrně zdlouhavá metoda, ale večer mohl kurýr odvézt prvních dvanáct skic na FKÚ, odkud byly ihned vyslány telefotem na vechny krajské správy SNB a na hraniční přechody.

Porada u majora Javorka začala a po skončení pracovní doby, ale vichni to pokládali za samozřejmé. Cílem bylo seznámit vechny, kteří na případu pracovali, s výsledky etření, prováděnými jednotlivými pracovníky, komplexně je zhodnotit a stanovit dalí postup. Přes tak vzneené znějící zadání probíhalo jednání naprosto neformálně. Nadporučík Hloek, pověřený vedením případu, stručné zopakoval úkoly, stanovené plánem vyetřování. V závěru referoval o svém nepříli úspěném kontaktu s recidivistou Dragounem.

 To alibi vypadá zatím spolehlivě,  končil trochu zklamaně.  Stihl jsem sice vyzpovídat jenom tu Cíglerovou. Její výpověď souhlasí s tím, co tvrdí Dragoun. Pochopitelně jetě proetřím i ostatní. Cíglerová s ním byla podle své i jeho výpovědi nepřetritě od pátku do pondělí. Pokud se to potvrdí, je z toho Dragoun venku.

 Bylo by to příli krásné, kdyby ti vyel hned první tip,  konstatoval major Javorek.  Stejně bude ale nezbytné navtívit i ten internát a poptat se na vesnici, kde měli být v sobotu a v neděli. To můe zítra stihnout oboje. Pokud se potvrdí, jak říká, e v tom nejede, má alespoň volné ruce. Kdo dál?

Přihlásil se nadporučík Polák.  S tím tětkou jsem na tom podobně jako Honza. I kdy jsem tomu tipu u od začátku moc nevěřil. tětka se v poslední době pohyboval spí mezi valchařema. Ale teď má pokoj i od karet a asi nadobro.  Sdělil, co zjistil v nemocnici.  Toho u můeme vypustit,  skončil.

Major přikývl.  Honza si poznamená pro spis.

 Ale mám moná něco z výslechu svědků, pokračoval nadporučík. Rozevřel desky s protokoly. Stručně shrnul výpovědi vech zaměstnanců zlatnické provozovny.  Není v tom nic zajímavého, vechno to hraje s tím, co bylo známo u z místa činu, ale u těch dvou, oddělil protokoly Hemerky a Smolíka,  jsem měl při výslechu takový divný pocit. Ten Smolík, například, chvílemi se mi zdálo, e by měl chu jetě něco říct, ale nikdy k tomu nedolo. A měl strach. A Hemerka se mně za celou dobu vůbec nepodíval do očí. Byl celý nějaký zaraený nebo co, prostě divný …

Sekera se zasmál.  Skutečně pádné důvody pro podezření. Zvlá u čistejch, netrestanejch lidí. Co to takhle na ně zkusit s virgulí?

 Já bych to tak nepodceňoval,  vmísil se Dvořák.

 Někdy je dojem docela spolehlivej signál…

 Bohouek má pravdu,  uzavřel Javorek.  Věnuj se tomu dál, alespoň ne budeme mít někde jinde něco konkrétnějího. Informace o pověsti, vztah příjmy-vydání, způsob ivota. Nesmíme zapomenout, e zaměstnanci mají nejlepí informace o situaci na pracoviti a mohou si celou věc připravit v klidu a s dlouhým předstihem tak, aby to vypadalo jako zásah zvenku.

 Tady ovem ani trasologie ani mechanoskopie ádné známky fingovaného vloupání nezjistila, řekl nadporučík Franěk, který se dočasně zařadil do týmu vyetřovatelů.

Souhlas, přikývl Javorek, ale přesto rozhodnutí zůstává. Má jetě něco?  obrátil se na Poláka který zavrtěl hlavou.

Javorek se pouze díval na Hloka, který dopsal úkoly do svého bloku.

mízu mám dole na předběném zadrení, oznámil Sekera, ani by čekal na vyzvání.

 Coe?  podivil se Javorek.

 Pana Leopolda Bulvu, alias mízu, dočasně závozníka okresního stavebního podniku, dřívějího komplice

Milana Dragouna a Mikuláe Dvořáčka, podezřelého recidivistu, zaneseného v plánu vyetřování tuím pod pořadovým číslem pět.

 S odůvodněním?  zeptal se Javorek, kterého Sekerův způsob vyjadřování nepřekvapoval, protoe byl na něj zvyklý, ale přesto ho čas od času dokázal zvednout ze idle.

 Zatím bez odůvodnění,  zváněl Sekera a vysvětloval,  on by měl spí být na záchytce, protoe kdy jsem ho dovezl, byl tuhej jako tolverk a dole mi ho vůbec nechtěli ubytovat. Jene měl při sobě přes jedenáct tisíc v hotovosti, přesně jedenáct tisíc, osm set edesát dvě koruny a dvacet haléřů,  Sekera zkontroloval údaj ve svém notesu,  a to je u takového notorického vorcingra víc ne podezřelé. Zatím nebyl schopen výslechu, take o původu té penění částky se něco dovíme a zítra. Teď je v bezpečí, jistota je jistota.

 To by skutečně mohlo být slibné, nadhodil Javorek.

 I kdy ve vztahu k hodnotě perků, odcizených při vloupačce, je to pakatel, mínil Polák.

 Nebyl pohromadě s Dvořáčkem?  zajímal se Hloek.

 Ne, to nebyl, řekl Sekera.

 Nestýkají se spolu, alespoň podle Dvořáčkova tvrzení, doplnil Franěk, rozhodně se neviděli od pátku do pondělka, Dvořáček byl mimo město. Ověřoval jsem jeho alibi, je to prokázané.

 Take Dvořáčka můeme vypustit?  zajímal se Hloek.

 Úplně. Ale o Bulvovl soudí, e v Domě slueb nejede, e na to nemá.

 No, to se ukáe, nesouhlasil Sekera, ale Hloek ho přeruil: Nejhorí je, e já mám stejný dojem. A poznal jsem ho dost dobře …

Úvahy přeruil bzučák telefonu na éfově stole. Major zvedl sluchátko.

 Slyím!

Chvíli poslouchal, pak zakryl dlaní mikrofon.  FKÚ, major tranc,  informoval ostatní.  Zítra večer dostanete dalí, řekl znovu do telefonu a opět přikryl mluvítko, kolik pokozených je pozváno na zítra? zeptal se Hloka.

 Dvacet. Začínáme hned v osm.

 Tak do dvaceti, informoval Javorek trance.

 Vechno probíhá podle plánu vyetřování. Chtěl jsem informovat ráno, nevěděl jsem, e jste jetě k dosaení… Ne, zatím nic mimořádného… Zadrení?  zaváhal.

 Ano, máme jedno, jeden z v plánu uvedených recidivistů … Ne, to z technických.důvodů nelo, a zítra. Měl u sebe větí částku peněz… Budete informovat vedení? Není to předčasné? … Rozumím, zítra budu volat. Konec.  Major poloil sluchátko do vidlice. Rozhlédl se po přítomných.

 Dnení nákresy kurýr právě doručil, hned je rozesílají. Obrátil se k Sekeroví:  Jetě těstí, e máme aspoň toho opilce. trance zajímá, kolik jsme provedli zadrení. Bude muset v kadém případě provést domovní prohlídku, abychom něco nezanedbali. Honza to dá do plánu, já to ráno projednám s prokurátorem. Co máme dál?

 Bývalý kasař Horák,  přihlásil se o slovo dědek Dvořák. Vytáhl z kapsy svůj pověstný umolousaný notes, rozevřel ho a vzal do ruky v něm zaloený lísteček. Podle mne ránu neudělal. Byl dokonale překvapen, kdy jsem mu řekl, e tam byla jen jediná, maličká nedobytná pokladna a té se nikdo nedotkl. To určitě nehrál, neví, jak to tam vypadá. Jene to stejně neznamená, e o tom neví vůbec nic. Nai návtěvu čekal, na tom není nic nepřirozeného, s tím počítat mohl, ale podívej,

podal přes stůl sloený papírek Javorkovi, jakou si připravil písemnou obranu! Perfektní alibi od čtvrtka do neděle, krasopisně sepsané jetě dřív, ne jsem se vůbec objevil. Jo, a je zajímavý, e jinak ani nechodí hrát karty, ani do biografu, a na zájezdu, které podnik pořádá kadý měsíc, byl poprvé v ivotě. Vechno jsem to u ověřil. Minimálně musel předem chytit nějakej vítr. Zatím je ale němej jako sněhulák.

Javorek si pozorně přečetl podaný lístek. - Co s tím bude dělat? Neprospělo by mu osmačtyřicet hodin pobytu tady?

Sekera se zasmál.

 Co je na tom k smíchu?

 Jak funguje ta telefonická linka důvěry.

 To bych teď jetě neradil, pronesl váně Dvořák.

 Těm starejm kriminálníkům je bonzování straně proti srsti. Na druhé straně on u zase není takovej ostrej hoch, jako bejval. Nechal bych ho pár dní podusit ve vlastni ávé. Buď změkne a přijde sám, nebo mu pak můeme trochu pomoct. Upozornil jsem ho na nebezpečí postihu za zatajování důleitých skutečností. Take jestli v tom nejede aspoň na procenta, hádal bych, e přijde sám. Chce to čas.

čas, čas, opáčil Hloek.  Ten právě nemáme! Za nějakou dobu z toho zlata moc nenajdeme.

 Beru doporučení nadporučíka Dvořáka, rozhodl Javorek, ale Dvořák jetě neskončil:

Přivedl mne ten Horák jetě na něco, pohlédl přes brýle do notesu.  Měl jsem na to vlastně přijít sám. Je tady otázka toho zajifovacího a bezpečnostního systému. Mají jej teď skoro na vech větích prodejnách, ale zkuenosti s tím nemáme téměř ádné. A na několik planých výjezdů, kdy to reagovalo třeba na to, e někdo náhodou vrazil do výkladu, nebo jel kolem náklaďák. Jene kvůli tomu o tom nemluvím. Pachatel musel o zařízení vědět, proto se mu vyhnul a proboural zeď. My jsme se s tím spokojili, protoe ono je to polepení na dveřích vidět. Ale neměli bychom se Informovat třeba u výrobce, jestli je to normální? Jestli by tahle metoda mohla napadnout kadého, nebo zda je to výjimka a pachatel musel o funkci zařízení vědět něco bliího?

 Výborný nápad, chválil Javorek.  Nadporučík Hloek zformuluje úkol. Má jetě něco?

Dvořák přikývl. Je tu jetě otázka překupníků. Určitě by perky neukradl, aby se s nima zavřel do pokoje a prohlíel si je. Já vím, řekl, kdy viděl v Javorkově tváři nesouhlas, s tím se počítá, proto ty malůvky, jestli se to někde neobjeví. Ale je skoro pravidlo, e ten, kdo krade, sám v drobném neprodává, zvlá, kdy je toho tolik. Větinou se toho chtějí zbavit najednou …

To není nic nového, přeruil ho Javorek, má na mysli někoho určitého?

Dvořák rozpačitě zavrtěl hlavou.  Tady nikoho takovýho neznám.

Javorek přehlédl ostatní shromáděné, ale nikdo na tázavý pohled nezareagoval.  Asi jetě nejsme správný velkoměsto, nebo nemáme přehled. A pro tenhle případ si poznamenáme do plánu prověření, nebo lépe vytipování osob, které by mohly přicházet v úvahu jako překupníci. Mohly by se rekrutovat třeba z řad některých veksláků …

Nevím, moc si od toho neslibuju, ale otevřeného nesmíme nechat nic. Je to vechno? Nikdo nic dalího?  Přehlédl přítomné.  Tak si to zrekapitulujeme.

V plánu vyetřování byly uzavřeny body Karel tětka a Mikulá Dvořáček, z prvního pořadí odsunuli zaměstnance klenotnictví Josefa Pulcara a Marii Malou. Doetření alibi Milana Dragouna se ponechalo nadporučíkovi Hlokovi. Výslech a domovní prohlídka u Leopolda Bulvy připadly Sekeroví s Dvořákem, který se měl navíc ve spolupráci s Fraňkem z kriminální sluby pokusit nalézt v kartotéce někoho z evidovaných, kdo by mohl mít předpoklady jako zprostředkovatel prodeje ukradeného zlata. Franěk sám měl za úkol vyetřit dodavatele poplaného systému v Domě slueb a pokusit se zjistit, zda by tu nebyla nějaká pouitelná stopa. Polák se dále bude věnovat zlatníkům Hemerkovi a Smolíkovi. Výslechy pokozených, spojené s grafickým znázorňováním perků, provedou pracovníci, přítomní na okresní správě. Major Javorek bude vechny jednotlivé akce koordinovat.

Porada skončila velice pozdě.

Nadporučík Franěk bez nesnází zjistil, e dodavatelem bezpečnostního zařízení v Domě slueb je podnik Tesla-Eltos a telefonicky si sjednal schůzku s přísluným technikem. Nebylo to daleko, el proto pěky a ji za výkladem prodejny si viml plakátu na tuhém kartónu, na kterém stálo:

,ALARMIC TESLA. Bezpečnostní zařízení.

Zajistíme spolehlivou ochranu bytů, domků, různých objektů. Dodáme, namontujeme, zajistíme servis.

Informace zde.

Teď seděl v křesle u malého stolku v technikově kanceláři a pro začátek naslouchal jeho výkladu o funkci zařízení. Technik, asi pětatřicetiletý mu, oblečený v tmavé, proukované kalhoty, světlou koili s vázankou a modrý pulover, kterouto eleganci tlumil tmavý pracovní plá, kriminalistu povaoval snad za potenciálního zákazníka. Hovořil pouze o přednostech systému způsobem reklamního agenta. Nadporučíkovi dola trpělivost.

 To je vechno hezké, přeruil proud technikovy výmluvnosti, ono není ale vechno zlato, co se třpytí.

Jistě jste slyel o vloupání do Domu slueb. Mají tam tu vai ochranu namontovanou. A přece nebyla nic platná.

Já o tom vím, změnil tón technik a začal hovořit k věci.  Sám jsem to tam montoval. Proto jsem se o to zajímal hned, jakmile jsem se dověděl, e tu provozovnu vykradli. Ale řekli mi, e v zařízení chyba nebyla, e fungovalo v pořádku. Zloděj se tam proboural skrz zeď.

 Kdopak vám to řekl?

 Vedoucí Domu slueb, obrátili jsme se na něj oficiálně. To víte, zajiujeme jim plný servis, tak by bylo nepříjemné, kdyby zařízení selhalo.

 Poslyte, jak je moné, e to nereagovalo na otřesy, které muselo způsobit bourání zdi? Vdy já vím, e tahle signalizace někdy udělá poplach, jenom kdy se někdo dotkne výlohy …

 To je právě to, vpadl technik, citlivost se musí v kadém případě nastavovat individuálně, podle místa instalace. Těch problémů bylo ze začátku moc. A právě v Domě slueb jsme museli citlivost stáhnout na minimum. Objekt stojí na runé křiovatce, kde je silný provoz i těkých vozidel a to byste neřekl, jak se celá budova chvěje. Take na probourání, nebo snad spí rozebrání příčky, vzdálené dva metry od chráněných dveří, .Alarmic’ opravdu nemusel reagovat. Něco jiného by bylo, kdyby tu stěnu měli taky chráněnou.

 A to se nedělá?

Technik pokrčil rameny. Záleí na zákazníkovi, co chce chránit. Abych pravdu řekl, sám jsem zeď jetě nedělal a ani nevím, e by to někde tak bylo. Skleněné výplně dveří, okna, výlohy, to je nejčastějí. Prostě místa, kudy zloděj můe nejsnadněji vniknout do objektu.

Nadporučík Franěk chvíli přemýlel.  Poslyte, řekl nakonec, to, e se bezpečnostní zařízení dá takhle poměrně jednodue obejít, nebo přelstít, jestli chcete, je obecně známo?

Zdálo se, e technik se otázkou cítí poněkud dotčen. Prohlásil, e probourání průlezu ve zdi nepovauje za nic jednoduchého ani obvyklého. Poukázal dokonce na řadu filmů, v nich se lupičům podařilo prokopáním podzemních tunelů obelstít mnohem dokonalejí a předevím draí zabezpečovací zařízení. Franěk potom upřesnil, e nemyslel nic patného o systému samotném. Předevím ho zajímá, zda je potřeba k odhadu bezpečné vzdálenosti od alarmovacího zařízení nějakých speciálních předběných informací nebo znalostí. Nebo je to kadému jasné jako houska na krámě? Přiznal se, e jeho samotného by zjitění, e je objekt chráněn, odradilo od pokusu o vloupání. Technik se tím konstatováním zdál polichocen a připustil, e je docela moné, e pachatel nějaké zkuenosti s Alarmikem měl. Od toho byl u jen krůček k probrání seznamu vech zákazníků, kteří si toto zařízení dali do bytů nebo rodinných domků instalovat. Seznam byl vlastně zakázkovou knihou, kterou nebylo mono odnést, take si Franěk jména a adresy opsal. Nebylo jich mnoho a nevyskytovalo se mezi nimi ádné jméno, které by Fraňka upoutalo. Pak přili na řadu zaměstnanci socialistických organizací, kteří se seznámili s provozem zařízení tak, aby je mohli obsluhovat, lo předevím o vedoucí různých prodejen a poručík ani tady neměl dojem, e by jejich prověření mohlo vést k nějakému překvapivému odhalení. Take to by bylo skoro vechno, konstatoval Franěk a zaklapl zápisník, tedy, pokud jde o zákazníky. Instalaci těch zařízení provádíte pouze vy sám, osobně?

Technik sdělil, e kromě něho se na montáích podílí jetě soudruh Vavruka, který je teď právě u čtrnáct dnů ve stavu nemocných, protoe má zápal plic.

 Take byste mi mohl pro pořádek říct, kde jste byl a co jste dělal dejme tomu od pátku do pondělka? zeptal se Franěk.

Technika ta otázka doslova vytočila, protoe si uvědomil, kam nadporučík míří. Nastala trochu vzruené diskuse. Technik se vyjádřil,e ho podezírání uráí. Nadporučík vysvětlil, e je povinen prověřit si, čím se v kritické době zabýval člověk, který má o monostech a schopnostech zabezpečovacího zařízení perfektní znalosti. Nakonec se Franěk dověděl, e v inkriminované době pobýval technik s celou rodinou na návtěvě u tchána v Kutné Hoře. Vrátili se autem v neděli večer a po zaparkování před domem u nevytáhl paty z bytu, co můe dosvědčit nejen rodina, ale i sousedi.

Přátelský kontakt mezi oběma pracovníky rozličných profesí byl v závěru poněkud zchlazen. Nadporučík Franěk si uvědomil, e můe sotva počítat s nějakým podstatným rozířením uitečných vědomostí. A proto se rozloučil, co technik viditelně přivítal s povděkem.

 A co takhle lidé, kteří si jetě vae zařízení nekoupili, ale mají o ně zájem. Těm informace poskytujete?

 vzpomněl si Franěk u při odchodu.

 Poskytujeme.

 A je takových zájemců hodně?

Technik pokrčil rameny.  Jak kdy. Tenhle týden například jste první, kdo se na Alarmic ptal.

 A minulý týden?

 Taky nic moc. Snad dva tři dotazy.

 Víte, kdo to byl?

 Vechny, kdo si zařízení koupili, máte poznamenané. A kdy se někdo jenom ptá, to pochopitelně nezapisuju.

- Nebylo vám u někoho nápadné, e by se třeba zajímal o to, jak by se dalo poplané zařízení vyřadit z provozu nebo podobně?

 Na to se ptají vichni.

 A e by na vás někdo působil tak nějak … víte, co myslím.

 Nevím.

 No prostě, e by chtěl získat vědomosti, jak provést vloupání do prostoru, chráněného tím vaím patentem.

 Na nic takového si nepamatuju, sdělil technik chladně.

 Třeba by to mohla být důleitá stopa, snail se vemluvit nadporučík.  Zkuste si v klidu vzpomenout.

 Podal technikovi vizitku.  Kdyby vás něco napadlo, zavolejte mě.

Technik mlčky přikývl a zastrčil kartičku do kapsy plátě. Rozeli se bez nadení a Franěk cestou zpět na okresní správu docházel k přesvědčení, e to byla ztráta času.

míza se po noci, strávené na kavalci v cele předběného zadrení, necítil právě nejlépe. Tvrdé, ale čisté lůko v malém, uzavřeném prostoru snad nemělo na jeho stav tak velký vliv, protoe to nebylo poprvé, kdy byl nucen přespat pod dozorem. Ale včerejí kombinace piva s rumem a vodkou způsobila ranní kocovinu. Měl pocit patně nasazené hlavy. Drel si ji v dlaních, sedě na rozházeném kavalci, a marně se snail rozpomenout, jak a hlavně proč se sem vlastně dostal. Bylo to k vzteku.

Neměl ani ponětí, kde co provedl a jak ho sebrali. Hlavně proč? Trochu se vyděsil. Jak by to mohlo prasknout? Vstal a nejistě přeel k idli, přes její opěradlo byl pověen jeho pracovní, lodenový kabát. Prohledal kapsy, ale nenael v nich nic. Teprve pak si uvědomil, e v téhle instituci bývá zvykem uloit návtěvníkovy osobní věci zvlá. Vrátil se na svoje původní místo. Ty prachy určitě nali… No có, mít prachy není nic zakázaného. Nemít to zatracené okno. Třeba jen zas někoho zmlátil. Podíval se na ruce. Dlaně znovu přijaly bolavou hlavu, ve které se proháněly neveselé mylenky a do chvíle, kdy zarachotil klíč ve dveřích a slubu konající přísluník ho vyzval, aby se umyl a oblékl, protoe dostane snídani a půjde k výslechu.

xxxx

Emil Horák seděl na ponku ve své zámečnické dílničcé, upravené z bývalé prádelny na dvoře, a dokuřoval u třetí startku. Hledal tu soukromí vdycky, kdy si potřeboval něco promyslet, nebo kdy měl pocit, e by ho manelčiny řeči zbytečně rozčilovaly. Tentokrát byla situace vánějí. Zkrabatělé nízké čelo, sloené do hlubokých vrásek, svědčilo o nemalých starostech. Návtěva nadporučíka Dvořáka, se kterou předem počítal, nakonec neproběhla podle připraveného scénáře a váné varování přísluníka Bezpečnosti při odchodu nutilo k přemýlení. Nejhorí bylo, e Dvořák se v podstatě strefil a Horák sám mu k tomu nahrál na smeč. Vůbec si neuvědomil, e báječný nápad se stoprocentním alibi můe v neikovném podání vzbudit podezření. Nejraději by si dal pár facek, jene to u by nebylo stejně nic platné. Proč nadporučíka nenechal, a se sám vyptává a pomalounku, polehounku by si vzpomínal, co dělal a kde byl…

Zamáčkl nedopalek v prázdné plechovce od patiky. Natěstí sám v ničem nejede a to, co ví, by za normálních okolností nemuselo moc znamenat. Jene pro toho, kdo si umí dát dvě a dvě dohromady … Horák umí, proto alibi. Jene nadporučík taky, jak je vidět.

Támhle seděl, na té staré idli. Přiel jako neviňátko a vedl medové řeči kolem dokola. A nakonec, jestli by neel na holport. Jeho kamarád prý chystá velkou ránu, ale je v tom kasa, na kterou si sám netroufá. Take půl na půl.

 Co je to zač, ta velká rána?  zeptal se ze zvědavosti Horák a návtěvník se zaklebil:  Přece vám nedám adresu. Ostatně to ani sám nevím, říkal jsem, e to bude dělat kámo.

 Tak proč nepřijde sám?  vyzvídal Horák.

 Je vopatrnej. Dokud sl neplácnem, nebude se ukazovat.

To je moudrý, pochválil ho Horák, Jak si to ten vá kámo představuje?  Nepochyboval ani na chvíli, e inzerovaný kamarád Je ve skutečnosti jenom chabá zástěrka.

 Jednodue, agitoval ho návtěvník. Budete mít zajitěnej bezpečnej příchod a odchod. Vy jen otevřete tu kasu. A jedete na půl. Je toho tam dost pro pět, ne pro dva.

 Peníze?  zeptal se Horák.

 Ne, zlato a perky.

Peníze ádný?

Tázaný pokrčil rameny. Copak vlm? Říkám jenom, co jsem slyel.

 Jediné peníze jsou sichr, ujistil jej Horák. Ale stejně bych v tom s várna nejel, ani kdyby ta tvrdá byla natřlskaná tislcovkama.  Návtěvník se zatvářil překvapeně a nedůvěřivě. Horák doplnil:  Pročpak tu jste? Protoe víte, e umím rozít kéču. A oni, ukázal palcem kamsi za sebe, to vědí jetě lip. Dokonce vědí, e jsem jedinej nejmíň v celým kraji. Take kdy najdou nějakou nabouranou tvrdou, tak je mám doma dřív, ne se stačím vrátit k mamince. A já u zas nemám tolik času, abych si mohl dovolit bůhví kolik roků dejchat vzduch, cezenej mřlema.

 Take?

 Take nic. Nanejvej bych tomu vaemu kamarádovi mohl prodat nádobí, kdyby měl zájem.

 Nádobí?

 No vercajk, nářadí.

Host oil. A nelo by si to na pár dnů vypůjčit?

Horák viděl, e mluví s amatérem. Váený pane, řekl sarkasticky, je vidět, e se v tom moc nevyznáte. S jedním nádobím se dá dělat jenom jedna tvrdá a vlc ani ránu! Pohřbít, utopit, zničit! Slyel jste něco o mechanoskopii? Pouitý nářadí je nejpřesvědčivějí důkaz, najdou pitomý kletě a jede! Nevyseká tě ádnej advokát! To tak, půjčit nádobí a pak si ho vzít zpátky domů. To bych tam mohl jit rovnou sám.

A nač by to přilo, takový nářadí?

Ne Horák vyslovil částku, předvedl zájemci zboí. Měl ho uloeno ve větím, nepříli odřeném kufříku, v jakém se nosívají akta, a byl na ně náleitě hrdý. Vechno z chromové ocele, kadý jednotlivý kus byl přidrován na svém místě pásky světlé kůe. Velký a malý hasák, ruční vrtačka se sadou vidlových vrtáků, nástavné tyče k prodlouení páky hasáku, speciální pilka na elezo, sada kletí, kladiva … Horák se kochal neskrývaným údivem a lačností, se kterou host ohmatával očima nástroje. Kdy vak řekl, e cena zboí je dvacet tisíc korun československých, bylo mu z návtěvníkovy reakce hned jasné, e k ádnému obchodu nedojde.

 To nemyslíte váně,  vypravil ze sebe po chvíli mladík.

 Smrtelně váně, potvrdil Horák. Tu cenu to má. A kadý si u musí spočítat sám, jestli se mu to vyplatí.  Trochu posměně dodal:  To bylo, jest a bude, e kdo chce vydělat, musí napřed Investovat. Ale třeba má ten vá kamarád svůj vercajk a tohle by ani nepotřeboval. Je vůbec aspoň od černýho řemesla?  Zaklapl víko kufříku a uklidil ho pod ponk.

 Ten umí se vím, odsekl tázaný. Mrzí mě, e jsme se nedohodli, pane Horák. A o tom uslyíte, budete litovat, e jste do toho neel.

A s tím se rozloučili. Horákovi bylo jasné, e zael ve své zvědavosti příli daleko, nadával si do starých pitomců a pro jistotu si začal zajiovat alibi. V pondělí dopoledne se dověděl o vloupání do Domu slueb. Uvaoval, co podniknout, a do toho přila návtěva nadporučíka Dvořáka, která nepříjemně zamíchala kartami. Zapálil si dalí startku. Jsou v podstatě tři monosti. Nejbezpečnějí by bylo sedět tie v koutku a o nic se nestarat. Kdy je chytí, tak je budou mít. Nadporučík říkal, e trezoru se nikdo nedotkl. A i kdyby se nakrásně zmínili o tom, e sháněli vercajk u Horáka, je to bezpředmětné. Nic nikomu nedal, nic u nikoho nemohou najít a tudí je člstej. Vechno se odehrálo mezi čtyřma očima a při konfrontaci by to bylo slovo proti slovu. Nadporučíkovo podezření je taky jenom podezření a nic víc. Horák o ničem nevěděl a basta. Kdyby teď zael za Dvořákem a pověděl mu, co ví, jistě by se dalo počítat… s čím vlastně? Odměny za dopadení se dneska u nevypisují, to se dávno nenosí, o nějaké kamaráčofty s policajtama nestojí, ani je nepotřebuje, moná, e by mu poklepali po rameně, ale spí by jetě měli řeči, e to měl hlásit hned. Kdepak. Nic z toho nekouká. Jenom ostuda, kdyby se někdy propíchlo, e ten Dům slueb vybonzoval starej Horák.

Původní nápad byl nejlepí. Vdycky platilo, e komu se povedla sluná rána, u toho si cucli i ostatní. Tak u to chodí. A tohle byla pořádná rána. Take Horák má vlastně nárok na odměnu za to, e bude mlčet o tom, co ví, protoe nese určité riziko.

Po pravdě řečeno, nebýt té Dvořákovy návtěvy a vůbec celého průběhu jednáni, Horák by se svým návtěvníkem asi navázal kontakt. Takhle je to přece jenom oemetnějí. Nakonec ale dospěl k názoru, e riziko není tak veliké. Kdyby se věci začaly vyvíjet nějak patné, můe přece vdycky zajít za Dvořákem.

Nadporučík Hloek se ocitl v časové tísni. Byl pověřen vedením případu a proto se měl předevím starat o koordinaci vech akci, vedených jednotlivými vyetřovateli, o zpracování jejich výsledků do souhrnného přehledu a informovat nadřízeného o postupu. Jenome vzhledem k rozsahu práce a počtu lidí, které bylo mono nasadit do výkonu, musel plnit i on sám běné úkoly vyetřovatele. K tomu přistupovala jetě skutečnost, e za normálních okolností, kdy nehrozilo tak velké nebezpečí z prodleni, by si mohl nechat svědky obeslat nebo předvést. V tomhle případě to nebylo z časových důvodů moné. Proto se rozhodl, e je osobně objede. Měl těstí aspoň v tom, e vechny účastníky Dragounova večírku i dalího víkendového programu zastihl. Jene kdy teď hodnotil výsledek svého úsilí, musel konstatovat, e to byl jediný přínos celé akce. Pátek byl jasný: ve čtyři odpoledne začali U labuníka, byl tam Boček, Komárkové a Cíglerová, v Ponorce se k nim připojili jetě Morávek a Hlavatá, a vichni společně potom odtud táhli do Dragounova domku, odkud nikdo neodeel dřív ne v neděli v devět dopoledne. Vichni byli stále pohromadě, museli být dost opili. Podle Morávka a Komárkové nejvíc hostitel, který u měl dost v Ponorce, kde usínal na stole. Také doma usnul na idli tak, e spadl na zem, přenesli ho proto do vedlejí místnosti, kde ho poloili na kanape. Ani se neprobudil. Vzbudili ho a asi ve čtyři a pak byl ze vech nejčipernějí. Na jeho místo si el lehnout Boček a tomu přitom dělala společnici Komárkové. Spali do rána a podle souhlasné výpovědi odeli vichni s výjimkou Cíglerové. Zůstala s Dragounem a do dopoledne. Pak ji Dragoun doprovodil do internátu. Vrátná napsala v hláení čas 11.15 současně se záznamem o incidentu, který měla s Cíglerovou. Respektive s jejím průvodcem. Neuposlechl upozornění o zákazu návtěv na pokojích ubytovny a odeel s Cíglerovou nahoru.

 Přece se s nima nebudu prát, rozhořčovala se korpulentní vrátná, kdy se jí Hloek vyptával. A volat esenbé? To bych taky mohla dostat od toho chuligána někde za rohem přes hlavu, na to nejsem zvědavá. Vak oni si to s tou courou na podniku vyřídějí. Vypakujou ji voca a můe si spát třeba u Labe. Nebude první.

Také nedělní odchod Dragouna s Cíglerovou byl zapsán střídačem vrátné jako mimořádná událost s časem 6.30, take o nepřetritém pobytu dvojice v prostoru ubytovny po celou dobu nebylo pochyb. A návtěva restaurace Jednoty v Hrachově pouze potvrdila, e Dragounova výpověď o tom, e trávil čas v pohostinství v neděli večer, je také pravdivá.

 Musel jsem je o půlnoci doslova vyhodit, nebyli k odlepení, pamatoval se dobře vedoucí a personál v jedné osobě. Korunu Dragounově důvěryhodnosti nasadila paní Ema Voráková, výpravčí, pokladní i výhybkářka zastávky ČSD Hrachov. Pamatovala si, e ten muskej, co jel s Cíglerovou, si kupoval jízdenku na půl pátej a svoji dobrou pamě zdůvodnila skutečností, e to byla jediná jízdenka, kterou prodala, protoe jinak vichni, co tím vlakem jezdí, mají měsíční síovky.

Hloek tedy nerad a s nechutí připustil, e hypotéza o Dragounově účasti na vloupání za těchto okolností není udritelná.

Výslech Leopolda Bulvy-mízy vedl nadporučík Sekera a přítomen byl i Dvořák. Po první půlhodině se prakticky nehnuli z místa. Bulva odmítal cokoliv vypovídat, na kadý dotaz odpovídal, e neví, e se nepamatuje, e má vokno.

Naopak chtěl sám vědět, proč byl vlastně předveden a za co tu sedí. Sekera u ztrácel trpělivost.

 Takhle si moc neposlouíte, Bulvo! Buď budete pravdivě odpovídat na moje otázky, nebo si vás tady necháme.

 No tak si mě tady necháte, no, to je toho, nevzruil se Bulva. Mám bejt tady, nebo jinde, dyk je to jedno. Vy jste mi taky jetě neřek proč jsem tady a jak jsem se sem vůbec dostal! A já mám prostě vokno.

 Okno můete mít jenom na včerejí odpoledne. Jestli vás to zajímá, tak jsem si vás vyzvedl v Konibaru a byl jste nacucanej jako houba. Vůbec se nedivím, e si to nepamatujete. Ale nebudete mi namlouvat, e nevíte, kde jste byl od pátku do pondělka. To tedy ne!

Netuil, jak moc tahle informace mízu zajímala. Tedy ádná rvačka, ádné výtrnosti, přiel si ho do Konibaru vyzvednout kvůli něčemu jinému.

A to si nesmím u ani sednout do hospody na pivo? zeptal se provokativně a opřel se pohodlně v idli.

 O to tady přece vůbec nejde, pane Bulva, vloil se do výslechu Dvořák, slyel jste, e nás zajímá, co jste dělal od pátku do pondělka a ne včera odpoledne. Tak dovíme se to?

 Ode mne těko, zavrčel míza, já si to nepamatuju.

 To jste byl celou dobu opilý?

Pokrčení ramen. Nepamatuju se.

Sekera vstal a začal nervózně přecházet po kanceláři.

 Kdepak jste přiel k těm penězům? poloil Dvořák otázku a ukázal Bulvovi na náprsní taku, leící na psacím stole.

 Bral jsem prémie, uklíbl se Bulva, v pondělí.

 Tak vy jste bral prémie? A kde, prosím vás?

 V podniku, řekl nevzrueně Bulva. Vecky brali.

 Ano, vichni brali, potvrdil Sekera, jene vy jste bral celých, pohlédl na papírek na stole, osm set estnáct korun čtyřicet haléřů! Za poslední měsíc jste měl tři áčka a prémie vám nevyplatili vůbec ádné!

Bulvu sice trochu překvapilo, e u mají tak podrobné informace, ale z míry vyveden nebyl.  To jsou moje úspory, pronesl klidně.

 Úspory? divil se Sekera, vy máte nějaké úspory?

 A nemůu? Mám to snad zakázaný? začínal se vztekat Bulva.

 S ohledem na vae příjmy a na vá způsob ivota budete muset prokázat, jak jste k těm penězům přiel, poučoval ho Sekera.

 Vo tom nic nevím, e bych musel něco prokazovat,

 odporoval Bulva, ale přeruil ho znova Dvořák:

 U jste si vzpomněl, kde jste byl od pátku do pondělka?

 Vzpomněl, triumfoval Bulva.

 Tak kde?

 Doma.

 Sám?

 Úplně sám.

 A kdo vám to můe potvrdit?

 Nikdo. Spal jsem.

 Celé tři dny?

 Pořád.

 A tohle vám máme věřit? rozčiloval se Sekera.

 Kdy chcete, věřte, kdy nechcete, nevěřte. Mně je to jedno, ale já nic jinýho nevím.

Sekeroví připadalo, e je to zlý sen. S něčím podobným se dosud nesetkal.

 Ale to děláte chybu, pane Bulva, řekl mírně nadporučík Dvořák. Jestli nemáte co skrývat, jestli jste se ničeho nedopustil, pak je nejjednoduí říct po pravdě jak to bylo a kde jste byl, odkud máte peníze a je po problémech. Takhle to dělá dojem, e zatajujete nějaké skutečnosti, které by nás mohly zajímat a to je vdycky nepříjemné…

 Já ádný problémy nemám, tvrdil Bulva pevně, máte je vy, protoe mě chcete do něčeho namočit. Ale to vám nevyjde a já vám pomáhat nebudu.

 Take trváte na výpovědi, e jste od pátku odpoledne do pondělí ráno nevyel ze svého bytu a e u vás zajitěný penění obnos ve výi jedenáct tisíc osm set edesát dva korun je vaím vlastnictvím?

 Mělo by tam bejt víc, odpověděl pomalu Bulva.

 Trváte na téhle výpovědi? opakoval Sekera otázku.

 Trvám. A jestli sl myslíte, e to tak není, tak mně to musíte dokázat vy, já nemusím dokazovat, e to tak je, to u mně říkal posledně advokát.

 A o polehčující okolnosti přiznání vám neříkal nic? zeptal se nadporučík Dvořák.

 Jo, to říkal taky. A já jsem se, jak se pamatujete, přiznal ke vemu, v čem jsem jel. A bylo mi to houby platný. Jene k čemu se mám vlastně přiznat teď? Z čeho jsem obviněnej?

 Zatím z ničeho, ujistil ho nadporučík Sekera, chceme jen vědět, co jste dělal v čase, který nás zajímá a kde jste přiel k těm penězům.

 Tak to u jsem vám pověděl, take můu jít, ne?

 Tak rychle to nepůjde, pane Bulva. Kdy je to tedy tak, jak říkáte, tak se nejdřív trochu porozhlédneme u vás doma, co vy na to?

 Máte na to papíry? zeptal se Bulva a znovu se posadil.

Sekera přeel ke svému stolu, vytáhl zásuvku a z ní vyplněný formulář s razítky. Tady je souhlas prokurátora k domovní prohlídce. Jetě nějaké dotazy?

Bulva jenom zavrtěl hlavou. Tentokrát byl opravdu v koncích s rozumem. Museli se na něho připravit předem a udělali to důkladně. U raději nemluvil. Jeho vnitřní neklid jetě vzrostl, kdy do auta, kterým odjíděli, přisedl kriminalistický technik se svým vybavením a pracovník národního výboru jako nezúčastněná osoba.

Nejeli daleko. Leopold Bulva bydlel sám v jednopokojovém bytě třetí kategorie, ve druhém patře dvouposchoďového domu ve staré zástavbě poblí středu města. Na poschodí byly jenom dva byty a Bulva na Sekerovo vyzvání odemkl dveře svého bytu vlastním klíčem. První veel dovnitř. Proel úzkou tmavou předsíňkou do kuchyně, zeřené staenou roletou v jediném dvoudílném okně, a posadil se na idli. Zdálo se, e povauje svůj úkol za splněný a o dalí průběh domovní prohlídky nemá zájem.

Přísluníci, zvyklí ze své praxe na ledacos, zůstali stát ve dveřích kuchyně ohromeni: takový nepořádek a pínu si bylo těko moné představit i v příslovečném tanku. První se vzpamatoval kriminalistický technik. Přeel k oknu a vytáhl roletu. pinavým oknem bylo stěí vidět protějí střechu niího domu. Místnost se vak přece jenom prosvětlila a celkový neutěený stav jetě více vynikl.

 V tomhle bydlíte? zeptal se Sekera.

 Mně to tak vyhovuje. Nebo mi tady chcete uklidit?  odsekl ironicky Bulva.

O uklízení nemohlo být řeči, ale přesto se zdálo, e důkladná prohlídka interiéru Bulvova bytu výrazně prospěla. To byl ale bohuel také jediný pozitivní výsledek celé akce, při které zůstal kriminalistický technik s fotoaparátem naprosto bez práce. Přes velice pečlivou prohlídku obou zkuených kriminalistů nebylo nalezeno vůbec nic, co by mohlo mít vzdálený vztah ke klenotům nebo zlatu. Sekera byl očividně zklamán.

 Sklep, nebo nějaký dřevník nemáte?  zeptal se, kdy v bytě skončili.

 Nic takovýho, jenom co tady vidíte, odpověděl tázaný, ale nezdálo se, e by byl negativním výsledkem prohlídky nějak výrazně potěen.

 Tak půjdeme, kývl na něho Sekera u na odchodu z bytu.

 To zas musím s váma, kdy jste nic nenali? neměl se Bulva ke vstávání ze idle, ze které se celou dobu neodlepil.

 Jednak musíme napsat protokol, jednak jste nám jetě nevysvětlil, kde jste přiel k těm penězům, upřesnil mu důvody Dvořák.

Kdy vycházeli z bytu, pootevřely se protějí dveře a z nich vykoukla edivá, nepříli upravená hlava asi edesátileté eny. Jakmile spatřila Bulvu, vyla sousedka na chodbu a bez ohledu na přítomnost cizích lidí spustila na spolunájemníka vysokým, ječivým hlasem:

 Tahat si sem lidi, na to vás uije! Ale kdy na vás přijde řada umejt schody, tak to vás v baráku nikdo nevidí! Od pátka vás hlídám, ale vůbec jste se doma neukázal, a teď, kdy jsem to musela umejt sama. A to si jetě přivedete hromadu kumpánů!

 To nejsou ádný moji kumpáni, ohradil se po pravdě Bulva, ale tiráda sousedky zaujala Sekeru:

 Tak vy říkáte, e pan Bulva nebyl od soboty doma?

 Od pátku, upřesnila sousedka a vrhla na Sekeru podezíravý pohled, von nikdy není doma, kdy je na něm řada a já jsem stará enská a dřít se na něj nebudu! My sme barák ve společný péči a kadá partaj má povinnost jednou za čtrnáct dnů umejt schody. Ale von … ukázala prstem.

 Já vás chápu, přeruil vodopád její řeči Sekera, ale vy tvrdíte, e pan Bulva nebyl od pátku doma, jste si tím jistá?

Ta bába si vymejlí, vloil se do debaty Bulva.

 Jaká já jsem u vás bába? zvýila sousedka hlas a do fistule, to se ví, e nebyl doma, hlídala jsem ho celýdny a ráno vdycky pro jistotu bouchala, informovala Sekeru, protoe pochopila, o koho asi jde. Ta enská včera se taky nedozvonila.

 Někdo tady pana Bulvu hledal? zajímal se Dvořák.

 Jo, včera navečír. Taková enská, no, sousedka hledala slova a trocfiu váhavě pokračovala, vypadala taková docela sluná, a jsem se divila, co má tadyhle s tím společnýho. Tak jsem jí řekla, e u se tu pár dní neukázal, a vona zase vodela…

 Tak vám děkujeme, paní…Mikisková. A kdyby se tady zase někdo po panu Bulvovi ptal, tak mu klidně řekněte, e je k zastiení u nás na Bezpečnosti. Jestli s ním někdo potřebuje nutně mluvit, a se ptá po nadporučíkovi Sekeroví.

Vichni čtyři sestupovali pomalu po schodech a trochu ohromená paní Mikisková je mlčky pozorovala.

xxxx

Vedoucí přípravy výroby Josef Dlouhý měl váné starosti. Rozloitý pětačtyřicátník přecházel po kanceláři a zabýval se úplně jiným problémem ne úkoly, souvisejícími s jeho profesí. Kdy se v pondělí  stejně jako ostatní  dověděl od Janičky, která krom své funkce rozpočtářky slouila bezplatně, ale o to náruivěji, coby informátorka o vech místních i okolních senzacích, o vyloupení klenotnictví v Domě slueb, vůbec nepředpokládal, e by se ho tahle věc mohla nějak týkat. Ani kdy mu navečer zavolal Arnot Hemerka, e by s ním potřeboval mluvit, protoe je to naléhavé. S Arnotem se znali u od dětství, oba bydleli v jedné ulici, protoe bydleli stále ve stejném městě, celý ivot se potkávali. Hemerka se vyučil podle rodinné tradice zlatníkem a tak bylo skoro samozřejmé, e se na něho Dlouhý obracel vdycky, kdy potřeboval něco z toho oboru. Kdysi mu dělal i snubní prstýnky, ale to u bylo čtvrt století. Tentokrát lo o opravu velice cenného náhrdelníku z masívního zlata, zdobeného velkým safírem. Dlouhého manelka jej dostala od své víc ne osmdesátileté tety. Náhrdelník byla staroitná práce. Měl pokaený uzávěr a dva nebo tři články rovně pokozené. Hemerka slíbil náhrdelník opravit. Rozmluvil přitom Dlouhému poadavek na radikální modernizaci perku. Vdy by bylo koda něco tak krásného ničit. Slíbil, e zavolá, jakmile oprava bude hotová.

Selí se v Besedě a Dlouhý hned viděl, e není něco v pořádku. Hemerka se tvářil vlc ne ustaraně.

 Malér, oznámil Dlouhému hned, Jakmile se vzdálil číník, který před ně postavil na malý stolek po sklenici napěněného Kozla. Vykradli nás!

 Slyel jsem, řekl nevzrueně Dlouhý a napil se piva, povídej. Sebrali toho moc?

 Hlavně sebrali i ten tvůj náhrdelník!

Dlouhý zapomněl na pivo. To nemyslí váně, vyhrkl, já si myslel, e to má doma? Jetě před chvíli se mě ena ptala… a já ji ujistil, e můe být klidná, e jsem to dal tobě…

 Kde myslí, e bych to asi dělal? Copak mám doma dílnu? Vysvětlil Dlouhému, e vechny soukromé zakázky dělají zlatnici na svém pracoviti v Domě slueb, kde mají vechno potřebné nářadí a zařízeni.

Bylo to zamčený v mým pracovním pultu. Ale ten parchant uřízl zámek a vybral to. Nanetěstí jsem tam měl zrovna ten tvůj perk. Nebylo to jetě hotové, tak jsem to tam nechal. Nikdy se mi nic nestalo. Pavlovi Smolíkovi taky vzal soukromou zakázku. Co budeme dělat?

Odpověď na tu otázku v Besedě nenali, i kdy probírali záleitost ze vech stran. Náhrdelník nebyl evidován na zakázkových listech Domu slueb a nebyl také zahrnut do seznamu předmětů, kterých se týkalo ručeni organizace vůči zákazníkům. Na věci by nic nezměnilo ani dodatečné ohláeni krádee, které by jenom zkomplikovalo ivot Hemerkovi, protoe svoje soukromé práce prováděl pochopitelné bez povoleni načerno. Rozeli se v neradostné náladě s tím, e se pokusí něco vymyslet. Hemerka navrhoval, e v nejhorlm případě by sám zhotovil náhrdelník jiný, ovem bez safíru.

Otázka co dělat? seděla od té chvíle Dlouhému v hlavě jako můra. Nerad by Arnotovi ublíil, jene v tomhle případě nejde o maličkost.

Na psacím stole se rozezvonil telefon. Dřív, ne ho Dlouhý zvedl, rozhodl se, e se s malérem přece jenom svěří manelce.

xxxx

 Poslechni, Honzo, řekl dědek Dvořák Hlokovi v jeho kanceláři, kam za nim přiel pozdě odpoledne, s těmi monými překupníky je to tady opravdu slabé. Dělali jsme na tom s Fraňkem a jetě jsme přizvali Kadlece, proli jsme údaje z počítače, ale kde nic, tu nic, prakticky v celém okrese. Jsou tady dva takové okrajové tipy. Jistý Pavel Kozák, ale ten se zabývá spí keftováním s obrazy. Bylo na něj podezření, e prostřednictvím svého známého výtvarníka měl prsty v nějakých padělcích nebo kopiích, ale to mu nebylo prokázáno. A pak nějak Luděk Masařík, to je mladí generace. Prokázané styky se závadovkou. Jene ten zase jel v nějakých keftech s videokazetami, tuzexovýml poukázkami a s valutami. Spí trochu vekslák, řekl bych, ale sotva tak okresní formát. A to je opravdu vechno.

 Já jsem si od toho stejně moc nesliboval,povzdechl Hloek a opřel se v křesílku. Řekni mi, prosím tě, jetě jednou ta jména, já to zanesu pro pořádek do realizace plánu.

Dvořák se posadil na protějí prázdnou idli. Sdělil Hlokovi poadované údaje a začali spolu rozebírat současný stav vyetřování. Shodli se na tom, e se začíná rozbíhat do velké ířky, tím se neustále stupňují nároky na vyetřovatele, jejich počet i čas, ale zatím bez výraznějího výsledku. A čím víc se prodluuje doba vyetřování, tím i klesá naděje, e se podaří zajistit vechny uloupené klenoty spolu s pachatelem. Bylo by správné nasadit někoho na vytipované moné překupníky, i kdy není příli pravděpodobné, e by se mohlo počítat s úspěchem. Ale u skutečnost, e vyetřování sleduje FKÚ, nutí nezanedbat ádnou sebemení maličkost. Dvořák nakonec přislíbil, e se na oba pokusí získat nějaký kontakt mezi irokou paletou svých známých, aby o obou zjistil přesnějí informace dřív, ne by mohl vyvolat třeba neádoucí ohlas osobním stykem. Nadporučíci se rozeli v náladě ne příli růové.

Chce s vámi mluvit nějaká paní, sděloval nadporučíku Polákovi telefonicky dozorčí.

Polák byl zaneprázdněn, proti svému zvyku i nervózní. Chtěl vědět, jak se ta paní jmenuje, co chce a proč chce mluvit právě s ním. Postupně se přes dozorčího dověděl, e paní se jmenuje Milada Dlouhá a e si nepřeje mluvit výhradně s nadporučíkem Polákem, ale s někým, kdo má na starosti ukradené perky v Domě slueb. Protoe mu musí něco sdělit. Taková nápověď vypadala slibně a proto Polák poádal dozorčího, aby sluba doprovodila paní Dlouhou nahoru, na vyetřování.

Za necelé dvě minuty se ozvalo ostré zaklepání, dveře do Polákovy kanceláře otevřel uniformovaný přísluník, který ale neveel. Vpustil dovnitř vkusně oblečenou, sebevědomě vyhlíející enu, tak něco přes čtyřicítku, tmavovlásku s přísným obličejem. Přísluník zavřel dveře a návtěvnice zůstala stát proti Polákovi, jeho na chvíli přepadl pocit, e přila jakási neočekávaná kontrola. Představili se a Polák, stále jetě trochu pod vlivem prvního dojmu, zdvořile poádal příchozí, aby se posadila.

 Tak co vás ke mně přivádí? otázal se s úsměvem, kdy oba seděli proti sobě u Polákova psacího stolu. Paní Dlouhá začala kupodivu rozpačitě.

 Víte, manel by rozhodně nesouhlasil, abych s tím la za vámi. Jenome ono se nejedná o maličkost. Proto jsem se rozhodla, e to nemůu nechat jen tak. I kdy bych nerada, aby z toho pan Hemerka měl nějaké problémy. Je to toti manelův velice dobrý kamarád, začala vysvětlovat trochu nesouvisle. Polák při zaslechnutí jména Hemerka oil. Z dalího vypravování se potom dověděl o zlatém náhrdelníku se safírem, který zlatník opravoval známému soukromě v dílně Domu slueb, perk byl ukraden při tom vloupání. Paní Dlouhá nemá pochopitelně na zakázku ádný doklad. Take není ani naděje, e by dostala nějakou náhradu. O tu jí stejně nejde. Jak mohou peníze nahradit rodinnou památku. Chtěla by hlavně vědět, jestli je nějaká naděje, e perk dostane zpátky…

 Ale od toho vloupání u uplynuly čtyři dny, připomněl Polák, proč s tím přicházíte a dneska?

Rysy v hladké tváři paní Dlouhé ztvrdly. Já jsem to vůbec nevěděla! Já myslela, e to má pan Hemerka doma. Jetě jsem byla ráda, e jsem to nedala do Domu slueb, kdy jsem se dověděla o tom vloupání. Manel mi to řekl a teď, odpoledne, tak jsem se hned sebrala a letím sem.

Polák vůbec nezáviděl manelovi téhle docela hezké paní. Na druhé straně historka velice dobře zapadla do jeho vlastních poznatků z výslechu Hemerky. A nejen Hemerky, ale I Smoiíka. Je docela dobře moné, e oba měli nějaké soukromé ztráty z vloupání a to by mohlo

vysvětlovat jejich chování. Docela si dovedl představit pocity někoho, kdo by se hláením svého pokození sám přiznával k trestnému činu, jakým nedovolené podnikání beze sporu je. A nemohou si být jisti, e se na jejich činnost, pokud je předpoklad i u Smolíka správný dodatečně nepřijde, pokud se podaří nalézt uloupenou kořist. To u je situace, která dokáe vyvolat vrásky. V kadém případě je to závaný důvod k novému předvolání vech zlatníků a k výslechu na tohle téma. Je pravděpodobné, e jeden i druhý o soukromé činnosti kolegů věděli a e ji tolerovali předevím proto, e i sami se podobnými melouchy zabývali.

Soudruhu, je nějaká naděje, e svůj perk dostanu zpátky? přeruila Polákovy úvahy paní Dlouhá.

Rozhodně je správné, e jste s tím za mnou přila, řekl nezávazně nadporučík. Sepíeme o vaí výpovědi krátký protokol, tím bude I uplatněn vá nárok na věc, pro případ, e bude nalezena. Vyslechneme v té záleitosti i pana Hemerku a pokud potvrdí vae vlastnictví ke perku, bude to nesporná věc.

 Ale to bych hrozně nerada…

 Bohuel to jinak nejde, přeruil ji Polák. A jetě něco. Jakmile budeme hotovi s protokolem, zavedu vás vedle k děvčatům, vy jim náhrdelník popíete a ony ho podle toho nakreslí. Předpokládám, e pouitelnou fotografii pro jeho identifikaci asi nemáte. To je u vech pokozených ten největí problém.

xxxx

Ladislav imonovič se cítil v dobré náladě. Nejen, e víkendová cesta do Čech byla víc ne úspěná, ale zdárně započatý obchod sliboval bohaté pokračování. A potěení na vech stranách. I Eríka konečné slíbila přijít.

V pětadvacetiletém, černovlasém elegánovi s bohatou, kudrnatou hřívou, snědým obličejem s hustým obočím nad tmavě hnědýma očima a uzoučkou nitkou pečlivě tvarovaného knírku pod krátkým, tupým nosem, oblečeném do tmavých, proukovaných atů, sněhobílé koile, její manety vykukovaly předpisové dva centimetry z rukávů saka, se stříbroedou vázankou a ponokách stejné barvy v lesknoucích se černých polobotkách, by těko kdo hledal pomocného skladníka koického Kovorotu. Laco si toho byl vědom. Nespěchal, Erika má přijít a za hodinu. Pozvání přijala u několikrát, ale vdycky jenom odpoledne do kavárny Imperiál nebo Slovan. Nechala se pohostit, políbit ruku, obdařila imonovlče líbezným úsměvem a to bylo vechno. Jednou sl dokonce přivedla kamarádku. Pro Laca byla ztělesněním veho, co touil mít a co mu stále unikalo. Jeho zprvu opatrná, později naléhavá pozvání do přepychově zařízené garsonky, kterou si pro ten účel hodlal vypůjčit, striktně odmítala. Teprve včera, při koňaku v Európě si dala říct. imoníčova vytrvalost jí sice imponovala. Hlavní pohnutkou vak byl pár překrásných zlatých náunic, kterými ji obdaroval.

Laco podotkl, e má jetě zlatý řetěz s velkým broueným modrým kamenem. Ten by jí rád pověsil na krk, kdy si pro něj sama přijde.

Neřekla nic, ale přeloila lísteček s adresou a půvabným pohybem ruky ho vsunula do maličké kabelky. Při dalím koňaku u hovořili o něčem jiném. Rozeli se u východu z kavárny. Laco věděl, e Erika určité přijde.

Zvolna vystoupal do prvního patra a plochým klíčkem odemkl vypůjčenou garsonku. Zavřel za sebou dveře, proel předsíňkou, nahlédl do koupelny a pak se usadil v obývací místnosti do pohodlného křesla. Zapálil si, podíval se na hodinky na zápěstí a sáhl po cizím obrázkovém časopise. Nemohl se vak soustředit ani na prohlíení barevných fotografií.

Trvalo jetě dost dlouho, e gong nad vchodem melodicky zazvonil. Vrhl se ke dveřím.

Byla to Erika. Zlatý řetěz jí posléze připjal na krk. Netrvalo dlouho a zůstal jedinou věcí, kterou na sobě měla.

Major Javorek nebyl obzvlá naladěn. Ze souhrnné informace, kterou mu právě podal nadporučík Hloek, vyplývalo, e vyetřování přes maximálně vynaloené úsilí nijak podstatné nepokročilo. V plánu vyetřování obsaené úkoly byly sice bez výjimky plněny, ale výsledky zůstávaly negativní. Major nahlíel do seznamu a odkrtával jednotlivé body. etření u dodavatele poplaného zařízení nic. Domovní prohlídka u Bulvy nic. Zjitění zdroje peněz, které měl při zadrení u sebe nic. Pouze doloeno, e o víkendu nebyl doma pokud se svědkyně nemýlí. Bulva vak trvá na svém. Zatím dostatečný důvod pro vazbu, ale nic víc. Bulva něco tají, o tom major nepochyboval, jene byl čím dál míň přesvědčen, e jde o souvislost s vloupáním. Přece by se něco muselo najít.

 Zkusili jste toho Bulvu u konfrontovat se psem?

 Se psem? podivil se Hloek.

 Ta pachová konzerva přece, podráděně upřesňoval major.

 Zatím jetě ne, připustil trochu rozpačitě nadporučík.

 Tak to zkuste, co kdyby… nedokončil Javorek větu a ponořil se opět do neradostných mylenek. S klenotníky také není veliká naděje na případnou stopu. Jestli se potvrdí Polákovy předpoklady, bude z toho asi samostatné vyetřování. Je u skoro pravidlem, e jakmile se vyskytne nějaká velká věc, provalí se i dalí, drobnějí lumpárničky. S překupníky to zatím také nedopadlo, vlastně lo jenom o pokus. Vzal na vědomí, e Dvořák jetě sbírá informace, ale neměl by tím ztrácet mnoho času. Vytěování svědků a grafické znázorňování perků stále probíhá, kurýr jezdí s výsledky do Prahy kadý den, ale zatím také ádný ohlas. Javorkovi bylo jasné, e spěchem se prohřeuje proti vlastní zásadě, vyplývající ze zkuenosti, e vechno musí napřed dozrát. Na druhé straně musel nejen kadý den referovat o postupu vyetřování podplu-kovníkovi Krátkému, ale i telefonicky do Prahy na FKÚ a začínal mít pocit, e se zprávami typu ,plán vyetřování je plněn’ dlouho nevystačí. Zvedl oči od papíru: Zítra ráno v sedm porada celé skupiny. Připrav návrhy na doplnění a rozíření vyetřovacích verzí.

Musíme s tím pohnout. Tohle olíchání nikam nevede.

Na konci uličky zabočil vlevo a dal se úzkou pěinou, vylapanou podél plotu. V přístřecích dělparku, které stály deset metrů za plotem na opačné straně, byla tma. Zastavil se a postavil na zem kufr. Pravou rukou stiskl tlačítko na digitálních svítících hodinkách. 21:11. U je po střídání stráí. Vzal kufr a pokračoval v chůzi podél plotu. Vidět mnoho nebylo, o to usilovněji naslouchal. Nebylo by dobré, kdyby ho stráný zpozoroval dřív, ne on jeho. Tady někde bývala díra v plotě. U tu není. Víc ne dva roky je ovem dlouhá doba. el jetě několik desítek metrů, ale nic. Znovu se zastavil. Tentokrát kufr poloil a otevřel. Z hadrů, jimi byl vycpán, vytáhl nejdřív silné nůky na plech, pak i rukavice. Navlékl si je. Zavřel kufr, odnesl ho stranou a naházel na něj trsy suché trávy. Mělo by to na provizorní přikrytí stačit. Pak přeel k plotu a přikrčil se. Nůkami přetípl nejprve jeden drát zcela dole, pak levou rukou sledoval hmatem jeho průběh a k vrcholu plotu a stejný drát přetípl jetě několikrát. Nůky zasunul do kapsy a rukama vytočil kusy pravidelně zohýbaného drátu. V drátěném pletivu vznikla mezera. Zkusil, jestli se jí protáhne, lo to. Vrátil se ke kufru, uloil do něho kletě a vyndal z něj asi metr dlouhý kus těkého kabelu. Zkusmo jím pleskl do dlaně levé ruky.

Najednou zpozorněl. Daleko vpředu, pod světlem lampy, postřehl pohyb. Stráný. Zdálo se, e se blíí.

Uvaoval. Stráný je ve světle, tady nemůe nic vidět. A je daleko. Rozhodl se. Prosmýkl se uvolněným plotem a po břie se přeplazil prostranstvím a ke stromu, který rostl u zadní stěny přístřeku dělparku. Opatrně vstal a postavil se co nejtěsnéji ke kmeni, aby splynul s jeho stínem. Několikrát zhluboka vydechl. Cítil, e se mu vypůjčená vycházková brigadýrka lepí potem na čelo.

Stráný se k místu jeho úkrytu blíil velice zvolna. Chtěl ho nechat projít a udeřit zezadu. Kdyby se tak neloudal! Rukavice u byly plné potu.

Konečně se stráný přiblíil tak těsně, a se zdálo, e musí vetřelce spatřit. Voják udělal dva dalí pomalé, jakoby váhavé kroky. Při třetím vyrazil útočník z úkrytu, ale kopl přitom do odhozené plechovky od konzervy, která se povalovala v trávě u stromu. Stráný se leknutím bleskově otočil a zamířil samopal do tmy.

 Stůj! Kdo tam?

 Co blbne, vole? vyrazil ze sebe přikrceným hlasem vetřelec. Málems mě vyděsil!

 Kdo tam? ozval se znovu nekompromisní hlas stráného.

 Já, nutil útočník hlas do klidu a levou rukou lovil v kapse. Konečné nael zapalovač, krtl. Plamínek, který blikl a zhasl, ozářil část obličeje, čepice a uniformy. Se ňákej horlívej, baante, jetě bys to do mě nail! Přistoupil přitom na krok ke stránému.

 Tebe nez…

Nedopověděl. Rána kabelem, vedená shora na hlavu v plátěné čepici, ho srazila na kolena. Po druhém úderu se stráný svalil na zem a chroptěl.

Útočník pustil kabel a vrhl se k leícímu. Otočil ho, pravou rukou uchopil samopal a levou rukou přetáhl popruh stránému přes hlavu. Dál si omráčeného nevímal. Se zbraní v ruce přeběhl skrčen k díře v plotu. Protáhl se ven. Nael kufr, otevřel ho, dovnitř hodil samopal a za ním propocené rukavice. Zaklapl víko, otřel si ruce o kalhoty a zajistil zámky kufru. Rozhlédl se. Nic. Ticho. Vstal, opráil si kolena, uchopil kufr a rychle vykročil zpátky. Své oběti, leící několik metrů za plotem, nevěnoval ani mylenku.

Nečekal, e vechno tak hladce vyjde. U kdy se rozhodl, e musí pryč, věděl, e bude potřebovat samopal. A pak přiel na to, jak ho získá. Nebylo to bez rizika, to rozhodně ne. Nejdřív musel získat uniformu. Měl to vymylené. V posádkovém městě, kde před dvěma lety skončil základní slubu, znal i hostince, kam vojáci na vycházkách chodí. V jednom z nich se posadil u po poledni a kdy se vojáci začali scházet, měl dost času vytipovat si svobodníka. Měl skoro stejnou postavu jako on sám, ale značně prázdnějí peněenku. Dali se spolu do hovoru, zaplatil mu útratu a pak u nebylo těké přesvědčit ho, aby si li spolu sednout do hotelu U koruny, kde je míň rámusu. Tam se mu při koňaku svěřil, e se potřebuje své zdejí milé ukázat v uniformě, aby mu věřila, e jetě slouí. Slíbil jí, e sl ji hned po vojně vezme. Ona u naléhá. ádost o zapůjčení uniformy na pouhou hodinku podpořila stovka na dřevo, svobodník neodolal. Na pánské toaletě si vyměnili oblečení.

Nepravý voják teď zamířil k nádraí. Kufr se samopalem zamkl do úschovní skříňky a volným krokem zamířil k hotelu. Vechno bylo v pořádku. Svobodník v jeho civilu seděl u kavárenského stolku a za získanou stokorunu hostil dvě dívky. Nakonec bylo největím problémem zbavit se společnic, aby si nepovimly přítí záměny svrků obou partnerů. Povedlo se je přesvědčit, aby odely napřed zajistit místa do vinárny na náměstí. Zpáteční převlek oděvů pak proběhl opět na pánském WC bez komplikací. Před hotelem spokojený svobodník vřele poděkoval svému náhodnému známému za příjemný večer a oba se rozeli.

xxxx

Pani Erika byla sice krásná, ale ne příli rozumná. Přepychový dar jí způsobil tak velkou radost, e se od něho nedokázala odloučit. Věděla sice, e manel je árlivý a nepřiměřeně, ale nikdy nepředpokládala, e by dovedl ztropit takovou scénu. Měl se toti vrátit ze sluební cesty a zítra a to u by byly perky uloeny pod vrstvou prádla. Takhle nalezl náunice a zlatý řetěz se safírem, co dohromady vypadalo obzvlá působivě, rozloené na toaletním stolku v lonici. Místo toho, aby se obdivoval, byl zvědavý. Erika prohlásila, e je to dárek od mamičky k budoucím narozeninám, co nebyl příli chytrý nápad. Za prvé měla Erika narozeniny a v únoru a za druhé Fero mamičku dobře znal. Kdysi si od ní půjčil tři tisíce pa opravu auta a musel vrátit nejen tři tisícovky, ale jetě pětistovku navíc, jako úrok. Za třetí měla mamička telefon a velice se divila. O ádném daru dceři Erice nevěděla.

Z Fera se vyklubal neurvalec. Nejdřív zkontroloval vkladní kníky, aby se přesvědčil, zda Erika nevyměnila vzdálenou vidinu nového vozu za nákup perků. Kdy zjistil, e vklady jsou nedotčeny, pojal důvodné podezření, e dárcem je kdosi třetí, kdo holduje půvabům jeho manelky. Jméno se vak nedověděl ani po surové domluvě několika fackami. Erika je od něho dostala poprvé za celou dobu manelství. Jetě horí bylo, e Erice pohrozil rozvodem. Nakonec sebral koický Othello perky, strčil je do kapsy a odeel s prásknutím dveří. Nebylo mu v návalu hněvu jasné, co momentálně dělat. Natěstí byl výčep hned na konci ulice a po třetí borovičce dostal nápad, který nepovaoval za patný. Svěří se spoluákovi Jurovi, on je přece doktor práv. Co na tom, e není advokát a slouí u esenbé. V kadém případě bude umět poradit.

Jura zůstal dosti překvapen pozdní návtěvou. Zváněl, kdy vyslechl, co spoluáka přivedlo. Bylo mu jasné, e míchat se do rodinných rozbrojů je velice nevděčná záleitost. Rozhodl se přítele taktně odkázat na advokátní poradnu. Fero se nedal odbýt a sáhl do kapsy a vylovil odtud důkazy údajné manelčiny nevěry. Poloil ve na konferenční stolek mezi álky kávy.

Nadporučík Juraj Slatinka vzal mlčky do ruky masívní zlatý řetěz s velkým broueným modrým kamenem. Pak si pozorně prohlédl i náunice. Celkem bezpečně odhadl, e jde o pravé, velmi cenné staroitné klenoty. Náhle pocítil vzruení. Zdálo se mu, e řetěz odněkud zná. Rychle mu dolo, e se podobá nákresu, který v rámci celostátního pátrání přiel v noci na krajskou správu telefotem z FKÚ. Byl zprvu tak ohromen, e nepronesl ani slovo. Dokonce ani nekomentoval Ferovo prohláení, e pokud mu Jura toho chlapa nezjistí, pak to z Eriky prostě vymlátí a milence zapíchne.

Návtěva skončila tím, e nadporučík slíbil Ferovi pomoc výměnou za slib naprostého mlčení. Doprovodil poněkud pacifikovaného přítele a domů a cestou mu neustále zdůrazňoval, e teď je jedinou zbraní mlčení. Nesmí se ani zmínit, e perky převzal Jura a prozradit, e o případu vůbec s někým hovořil. Hlavně se nesmí Eriky dotknout ve zlém úmyslu ani prstem. Nanejvý se můe tvářit uraeně.

Fero sice vechno slíbil, ale nadporučík se za ním díval do domovních dveří, ve kterých spoluák zmizel, s dosti smíenými pocity. Pak se otočil a přes pozdní večerní hodinu zamířil se perky v kapse na krajskou správu. Chtěl porovnat perk s nákresem. Věděl, e by stejně neusnul, kdyby identifikaci odloil a na ráno.

xxxx

Mimořádná porada u majora Javorka začala na minutu přesně a za stoprocentní účasti pozvaných, zato v ne příli optimistické atmosféře. Vichni si byli vědomi, e přes usilovnou snahu se nedaří odkrýt ádný nový fakt, který by přinesl rozhodující obrat ve vyetřování. Probrali společné nejen vechny úkoly z plánu, ale vrátili se znovu i k podkladům, které pro vyetřování zajistili technici na místě činu. Ale výsledek nebyl jiný. Plán byl tedy formálně doplněn úkolem provést doetření Bulvy, zatím stále jediného zadreného v souvislosti s vloupáním, a vech tří zaměstnanců klenotnlcké dílny, prostřednictvím sluebního psa na základě pachové konzervy. To bylo v podstatě vechno důleité. Bude rovně pokračovat vytěování svědků pro náčrty zcizených předmětů. A samozřejmě dalí výslech Bulvy a prověření moných překupníků. Přes snahu vech se nepodařilo doplnit seznam v úvahu přicházejících podezřelých o nová jména. Prostě nebyla.

V závěru porady prolistoval major Javorek čerstvou svodku a upozornil na některá hláení. U jednoho se zastavil.

 Tohle u nebylo dlouho. Vojáci hlásí přepadení stráního stanovitě v kasárnách v Olomouci. Stráný utrpěl zranění a byl mu odcizen samopal s plným zásobníkem ostrých nábojů.

 Vyslechli stráného? zeptal se nadporučík Dvořák.

 Nic víc tu není, podotkl Javorek a poloil papír.

 To můe být akce nějakého zběha nebo uprchlíka z nápravného zařízení, který se chce pokusit o ozbrojený útěk za hranice.

 Je to od nás dost daleko, mínil Sekera, určitě ho vezmou někde na pohybu.

 To doufám, řekl major. Nikomu nezávidím chytat lumpa, který zranil stráného a má v ruce samopal. Takovému zločinci je vecko jedno.

Nadporučík Hloek se vmísil do debaty.  Moná, e je to přehnaná úvaha, začal rozpačité. Jene, tak mě napadá … zas tak daleko to od nás není. Asi dvě hodiný rychlíkem. Autem jetě míň. Zatím se nenalo vůbec nic z ukradeného zlata. Kdybychom připustili hypotézu, e pachatel ho nedal do oběhu, protoe chce vzít kořist s sebou ven … venku by ho zpeněil moná lip ne tady a rozhodně s mením rizikem … mohla by tady být spojitost se samopalem. Já vím, e to vypadá dost fantasticky…

K Hlokovu nápadu se nikdo hned nevyjádřil. Major začal ukat tukou do desky psacího stolu a teprve po chvíli řekl bručivě:

 Fantasticky, fantasticky … To tedy vypadá fantasticky, jene zase ne tolik, aby na tom něco nemohlo být. Nejsme v situaci, abychom si mohli dovolit odmítnout jakoukoliv hypotézu jenom proto, e na první pohled vypadá fantasticky. Odmlčel se a po chvíli rozhodl:

 Zapi do plánu prověření moné spojitosti mezi vloupáním a přepadením stráního stanovitě. Spoj se s okresní správou v Olomouci a s vojáky. Vůbec nejlíp by bylo někoho tam poslat. Osobní styk je nejjistějí. Franěk, co říká, obrátil se na operativce, tohle patří stejně do kompetence kriminální sluby.

Ne stačil nadporučík Franěk cokoliv říct, ozval se na majorově stole bzučák. Javorek zvedl sluchátko a přitáhl si jednu z nařezaných osmerek papíru, které měl srovnány do úhledné krychličky vedle telefonu. Začal si dělat poznámky. Rozumím, pronesl konečně, ale bylo by lepi, kdybyste s tím poslali někoho sem. Bude třeba prokázat, e perky pocházejí z té vloupačky a to nepůjde bez jejich identifikace majiteli. Přece je nebudeme tahat do Koic… Ano, souhlasím. Toho imonoviče jste zadreli? … Já bych raději neriskoval. Zvlá, kdy je podezření na závadovku… Dobře, soudruhu kapitáne, má to v ruce. Ale pro vechny případy bych sí připravil povolení k domovní prohlídce. Ano, děkuju, čekám kurýra zítra dopoledne, po prověření ti polu hned dálnopis. Čest.

 Major zavěsil sluchátko a rozhlédl se po napjatě naslouchajících. Touha zapálit si cigaretu byla ale silnějí, ne potřeba uspokojit zvědavost spolupracovníků.

 Volala krajská správa z Koic, náčelník kriminální sluby, vyfoukl s obláčkem kouře, vylítl jim tam nějaký zlatý řetěz a zdá se jim, e odpovídá naemu nákresu. Podíval se do papírku s poznámkami. číslo 52, rozířené telefotem. Polou to sem po kurýrovi a jestli se podezření potvrdí, zdá se, e bychom se mohli hnout z místa, říká někomu něco jméno Ladislav imonovič?

ádný z přítomných nereagoval.

 To je koický občan, který jetě s párem náunic věnoval jisté, znovu sklouzl očima do poznámek, Erice Grikové. Dárek se dostal na kriminálku prostřednictvím árlivého manela. Na detailech teď nezáleí, důleité je, e se něco objevilo a musíme doufat, e to bude opravdu patřit do té naí kolekce. Pak u by nebyl problém zjistit, jak se do Koic vlastně dostal…

 Mohlo by to být opravdu velice nadějné, souhlasil Hloek. Na zítra dopoledne zajistíme svědka, kterému patřila ta padesátdvojka a pokud to klapne… Tu Olomouc necháme za těchto okolností běet?

 Za jakých těchto okolností, a jak běet? rozčilil se Jdvorek. Jestli se ptá, zda platí rozhodnutí prověřit monou souvislost samopal-vloupání, tak jsem si neviml, e bych na tom něco měnil. Take odchod, soudruzi, kadý ví, co má dělat!

Výslech zlatníků proběhl podle Polákových předpokladů bez dalích překvapivých odhalení. Jak se dalo čekat, důvodem neklidu Hemerky i Smolíka při prvním výslechu byla skutečnost, e sami utrpěli vloupáním kodu a báli se to přiznat.

Věděli o nelegálnosti svých melouchů. Zvlá Hemerka přijal přímou Polákovu otázku skoro s ulehčením. Svěřil se, e od vloupání prakticky nespí, neví, co má dělat a stejně se u rozhodoval, e se svým problémem za Polákem zajde. Ukázalo se, e nejen Hemerka a Smolík provozovali bokem soukromou praxi. K obdobné činnosti se přiznal i Pulcar, který měl ale víc těstí; v kritickém víkendu nezanechal ve svém pracovním stolku ádnou neevidovanou zakázku a proto neutrpěl osobní ztrátu.

Polák po skončení výslechů vechny upozornil, e za toto nedovolené podnikán! se budou muset odpovídat. Poté zael do Sekerový kanceláře, kde za účasti Dvořáka probíhal Bulvův výslech.

Sekera přivítal jeho příchod s ulehčením. Měl dvouhodinového Bulvova kličkování právě plné zuby. Nedověděli se nic nového o Bulvově víkendovém pobytu, ani o původu peněz. Okázalý Bulvův nezájem o výsledek vyetřování a tvrdoíjná neochota vypovídat la kriminalistům na nervy.

Polák oznámil, e je hotov s výslechy zlatníků a e by mohli uskutečnit pokus s pachovou konzervou. Dvořák se spojil s podporučíkem Peterkou a pak se přesunuli s Bulvou i trojicí zlatníků do suterénu. Do předváděcí místnosti se záhy dostavil psovod i s fenou Karinou. Prověření proběhlo rychle a bez pozitivního výsledku. Karina nejdřív nasála pach kapesníku, pak pomalu obela v řadě rozestavené mue, u ádného se nezastavila déle ne vteřinu, vrátila se k psovodovi, otřela mu mordu o kolena a celá se otřepala, jako by dávala najevo, e ji zbytečně obtěovali.

 Nepatří to nikomu z přítomných, poeptal podporučík Sekerovi, kdy připínal psovi vodítko k obojku.

 Tak to vám oběma moc děkuju, ohodnotil Sekera spolupráci s psovodem. Zaměstnanci Domu slueb se vrátili na pracovitě a nadporučíci do svých kanceláří. Bulva, kterého sluba odváděla zpátky do cely, se jetě obrátil na Sekeru s otázkou:

 To jsem zvědav, jak dlouho mě tady jetě chcete dret. Nic jsem přece neproved.

Sekera sice nechal jeho otázku bez odpovědi, ale sotva zmizel Bulva z doslechu, obrátil se na Poláka:

 On má ten mizera pravdu. Zatím jsme mu nic protizákonného nedokázali a sedí tu vlastně jenom proto, e nechce říct, kde byl v neděli a jak přiel k penězům. Něco v tom jisté bude, to by i to nenechával pro sebe. Ale co?

Technik Eltosu Jaroslav Karban se sháněl po nadporučíkovi Fraňkovi. Bylo mu řečeno, e Franěk je dnes na sluební cestě. U chtěl odejít. Protoe se vak Hloek, k němu se dozorčí dovolal, zajímal o účel technikovy návtěvy, předal dozorčí telefon Karbanoví. Výsledek byl, e technik teď seděl trochu nervózně v Hlokově kanceláři.

 Soudruh Franěk tedy s vámi hovořil o zabezpečovacím zařízení, začal Hloek, a vás teď něco napadlo …

 Ono je to celé asi hloupost, spustil technik rozpačitě, ale soudruh nadporučík nakonec říkal, e kdybych si na něco zajímavého vzpomněl… Já jsem o tom uvaoval celou dobu a nevím, jestli to vůbec stojí za řeč.

 To u společně posoudíme, ujistil ho Hloek.

 Prostě, je to tak deset, čtrnáct dnů. Přiel jeden zákazník, o kterém by mě nenapadlo, e bude mít zájem o Alarmic. Tak jetě o magnetofon nebo vě. Ale říkal, e má nějaký domek, e teď pojede na dlouho pryč, tak o tom bezpečnostním zařízení chtěl vechno vědět. Podívejte, technik poposedl na idli, to není nic zvlátního. Takových zájemců přichází víc. Jene tenhle, kdy jsem o tom teď uvaoval, na mě působil trochu divně. Předně, Alarmic si zpravidla objednávají lidi tak střední generace a vej, ti u větinou nějaký majetek mají, jestli mi rozumíte. Tomuhle bylo tak nejvý pětadvacet, moná ani ne. Potom, jak mluvil. Takovej frajerskej způsob vyjadřování. To jetě nemusí nic znamenat, e? Nejvíc ho zajímalo, jak se celé zařízení dá vypnout, vyřadit z provozu …

Technik se odmlčel a bylo vidět, e se svou výpovědí není spokojen. Rozumíte, na tohle se ptá taky kadý. Jenome kdy jsem pak zpětné uvaoval, tedy a potom, co jsem mluvil se soudruhem nadporučíkem, tak mně to přilo nějak podezřelé. Mladík se u od té doby neukázal, co samozřejmě nemusí nic znamenat. Já bych na to jen chtěl upozornit, kdy mě soudruh nadporučík ádal…

 Poznal byste toho člověka? pomáhal Hloek Karbanoví z rozpaků.

 Ale to víte, e bych ho poznal, kdybych ho viděl. Hovořili jsme spolu přece dost dlouho. Jenome já nevím, jestli by to mělo vůbec nějakou cenu …

 Kadá informace má svoji cenu, třeba negativní, poučil technika Hloek. Počkejte chvilenku. Já vám přinesu pár fotografií a podíváte se, jestli ten vá zvědavý zákazník na některé z nich není.

Bylo vidět, e se Karbanoví značně ulevilo, kdy se dověděl, e půjde pouze o prohlíení fotografií a nebude muset ukazovat prstem na ádného ivého člověka. Hloek se za chvíli vrátil s několika kartami v plastikových obalech, z nich kadá byla vyzdobena charakteristickým třípohledovým záběrem obličeje. Poloil je před Karbana.

 Klidně si je vechny prohlídněte, nespěchejte, máte na to dost času.

Technik se zadíval na fotografie na první kartě, po chvilce ji odloil a začal prohlíet následující. U čtvrté se vak viditelně zarazil. To je on, řekl bez váhání. Podal kartu Hlokovi.

Milan Dragoun, četl nadporučík údaj. To snad není moné, uvaoval v duchu, Dragoun má přece alibi jako skála. Vrátil kartu Karbanoví.

 Jste si jist, e je to on?

 Naprosto. Jinak bych si to přece nedovolil říct. On je u vás evidován?

 Jak vidíte, je. Mohl byste si vzpomenout, kdy u vás přesně byl?

Dalo to dost práce, protoe technik neměl ádnou evidenci o nerealizovaných zakázkách, ani o pouhých dotazech. Nakonec s pomocí kalendáře upřesnil den na středu před čtrnácti dny. e to bylo mezi estnáctou a sedmnáctou hodinou si pamatoval přesně. Napsali jetě záznam o výpovědi, Hloek Karbanoví poděkoval za spolupráci a rozloučili se.

Tak co teď s tím, říkal si po technikové odchodu, kdy vkládal protokol o výslechu svědka do spisu. V tomhle případě jde o nepouitelnou indicii. Znovu pročetl protokol o výslechu Dragouna a jeho svědků, kteří potvrdili alibi. Ne, je to k ničemu. Ostatně Dragoun skutečně vlastní domek. Opravdu není vyloučeno, e můe mít zájem o jeho zabezpečení. Je to ale divné.

xxxx

V osm hodin ráno následujícího dne měl major Javorek před sebou na psacím stole rozloen na bílém átku těký zlatý řetěz s velkým modrým safírem a vedle něho dvě staromódní náunice. O půl deváté Identifikovala paní Dlouhá řetěz jako svoje vlastnictví, které její manel předal soukromě do opravy zlatníkovi Hemerkovl. Byla radostí celá bez sebe. Chtěla sl řetěz ihned vzít, třebae oprava jetě nebyla dokončena. Zůstala velice zklamána, kdy jí major Javorek sdělil, e to není moné, protoe věc zatím slouí jako předmět doličný. Přesto odcházela spokojená a plná obdivu k pohotové práci Bezpečnosti. Od její první návtěvy neuplynuly jetě celé dva dny a ukradená cennost je na světě! Náunice jí nepatřily a nikdy předtím je neviděla.

O půl hodiny později potvrdil správnost identifikace paní Dlouhé i zlatník Hemerka. Přestoe nedával najevo tak okázale radost, bylo vidět, e je nálezem drahého perku také potěen. Náhrada tak cenného předmětu by jistě nebyla levná. Mohl podat i drobnou Informaci k náunicím: pamatoval si, e tuhle zakázku měl na stole kolega Pulcar a upozorňoval na zvlátní provedení kloubu závěsu, jaké se u dneska nedělá.

Tím bylo nezvratně prokázáno, e věci pocházejí z krádee vloupáním v Domě slueb a v jedenáct hodin odcházel dálnopis do Koic. S poadavkem zadret Simonoviče, provést domovní prohlídky v místě jeho trvalého, případně přechodného bydlitě a dopravit zadreného na zdejí okresní správu za účelem provedení výslechu a konfrontací v místě spáchání trestného činu. Major Javorek se ale jetě dal okamitě telefonicky spojit s náčelníkem koické kriminálky kapitánem Hrikou, aby mu osobně poděkoval za účinnou spolupráci. A hlavně zdůraznil nutnost rychlého zásahu, protoe z vlastní zkuenosti věděl, e dálnopisná zpráva někdy putuje po odděleních dost dlouho, ne se dostane do ruky patřičnému pracovníkovi.

Nálada na celém oddělení vyetřování se výrazně zlepila. První konkrétní stopa je na světě.

Do prosvětlené atmosféry se vrátíl z Olomouce nadporučík Franěk. Vyhledal nejprve Hloka a s ním pak společně zali za majorem Javorkem, aby nebylo nutné Informaci dvakrát opakovat. Nebyla příli rozsáhlá. K napadení stráního stanovitě dolo pozdě večer, mezi jednadvacátou hodinou a 22.15, kdy byl omráčený a zraněný stráný teprve nalezen střídájící hlídkou. Byl v bezvědomí, probral se a v nemocnici, ale příli toho nevypověděl, protoe utrpěl těký otřes mozku a nemohl být řádně vyslechnut. Vzpomněl si, e ho oslovil neznámý voják, který náhle vystoupil ze tmy. Vnikl do objektu, pletivo plotu bylo poměrně odborně rozpojeno. Na místě činu zůstal kus silného elektrického kabelu, který útočník pouil jako obuek. Stopy se nezjistily a původ se dá těko vysledovat. Podobných odřezků se válí spousta vade, kde například opravují veřejné osvětlení, nebo na stavbách. Trasologicky nebylo nalezeno také nic. Jednak proto, e bylo sucho, jednak dřív, ne se dostavila Bezpečnost, pohybovalo se na místě více vojáků, take nebylo mono odliit případné stopy pachatele. Odcizený samopal je běný vzor 52 se sklopnou ramenní opěrkou a plným zásobníkem. Ostatní zásobníky zůstaly v pouzdru na opasku stráného. Potud fakta. Franěk informoval o tom, e vyetřování probíhá v součinnosti s orgány vojenské kontrarozvědky a vyetřovateli vojenské prokuratury. Protoe napadený vojín Bertík nebyl v kolektivu pro své povahové vlastnosti příli oblíben, nevylučují monost, e lo o vyřizování účtů a ukradení samopalu má jenom zastřít pravý motiv činu. Vede je k tomu i názor, e pachatel se musí v prostoru kasáren dobře vyznat, protoe sl k přepadení vybral nejodlehlejí stanovitě. V současné době nepřineslo koordinované vyetřování a pátrání na teritoriu kraje nic, co by vedlo k objasnění případu a osobě pachatele. K útěku z nápravně výchovných zařízení v inkriminované době nedolo. A na ten kus kabelu a díru v plotě nezůstaly ádné jiné stopy. Pokud jde tedy o výsledky výetřování, jsou zatím neuspokojivé.

 U nás zůstala taky jenom díra ve zdi a ádné jiné stopy. A výsledky u se začínají rýsovat, omentoval Fraňkovu zprávu Hloek.

 Take doporučuje v téhle souvislosti co? řekl major Javorek, který do té chvíle soustředěně naslouchal.

Nadporučík pokrčil rameny. Já bych to pokládal prozatím za skončené. Z toho, co Vaek zjistil, nic neukazuje na spojitost a teď, kdy máme tu koickou stopu, počkal bych …

 Tak moment, podivil se major Javorek, co to od tebe slyím? Vdy úvaha hledat spojitost mezi vloupáčkou a samopalem vzela od tebe, pokud se nemýlím. A teď bys od toho chtěl utéct?

Hloek zrozpačitěl.

 Já vím, co tě k tomu vede, pokračoval nadřízený, tady se nám nabízí něco jistého a máme se honit po nějakých fiktivních konstrukcích, e jo. Jene kdy u jsme s tím začali, tak to taky musíme nějak dodělat. Ostatně nikdy neví, kam vechno povede. Jestli zítra nebudeme zase přesně tam, kde jsme byli včera. Není to podle mne tak sloité. Ve Fraňkově informaci se jeví jedna důleitá věc, které bych se drel. Pachatel přepadení se vyznal v objektu. To znamená, e v těch kasárnách slouil. A ne před dlouhou dobou, protoe jinak by nemohl jít tak najisto. Take vy se teď seberete a zajdete o patro vý na okresní vojenskou správu. Poádáte soudruha náčelníka, aby vám vytáhl z evidence seznam zdejích vojáků v záloze, kteří poslední dobou slouili v olomoucké posádce. To by neměl být problém, protoe evidenci u mají na počítači. Pak seznam projdete a pokud v něm nezjistíte nikoho, ke komu by se dala obrátit pozornost, pak teprve můeme tuhle etapu pro současný okamik eliminovat. Jasné?

 Jasné, přikývli Hloek s Fraňkem souhlasně.

 Co ovem neznamená, e se k celé věci nevrátíme a nezačneme třeba prověřovat jedno jméno po druhém, pokud k tomu budou rozumné důvody. I kdy půjde o lidí, kteří zatím nic nemají.

 Rozumím, Hloek vstal. Dovolte nám odejít.

 Máte povoleno, soudruzi, řekl major nepředpisově a z tónu jeho hlasu bylo znát, e se mu nálada zlepila.

xxxx

Vyslouilý kasař Emil Horák měl s uskutečněním svého záměru troku se přiivit na velké ráně dost značné problémy. Předevím si nemohl vzpomenout, jak se jeho návtěvník jmenoval, i kdy se tehdy nějakým jménem představil. Dokonce dodal Znáte mě přece, co byla svým způsobem pravda, ale Horákovi to moc nepomáhalo, protoe se znali jen velice povrchně. Teď si ani nemohl ujasnit, odkud. Hledat někoho, ok kom nevím jak se jmenuje, ani kde přesně bydlí, není nic jednoduchého. Byl by to pustil k vodě, jenome se přes vechny krásné řeči o poctivých výdělcích přece jenom ulakomil, a představa peněz, kteřé leí na chodníku a je třeba je jen zvednout, mu nedávala spát. Stará zkuenost napověděla, aby se poohlédl po lokálech, kde se občas scházejí hosté, kteří mají stejnou .krevní skupinu’ jako on.

Zkusil to a i kdy počet obyvatel města v poslední době značně vzrostl, zatímco se počet hostinců a hospod pětkrát sníil, stále lo o nezanedbatelný počet míst, která musel navtívit. Neměl těstí. Buď byl hledaný člověk abstinentem nebo se Horákovi nedařilo nalézt lokál, který navtěvoval. Při svých průzkumných cestách narazil na řadu známých. S některými se u neviděl hodně dlouho a se vemi musel nějaké pivo nebo panáka vypít. Aíe nestalo se mu nikdy, e by si nepamatoval, jak se kdo jmenuje, nebo odkud se znají. Jen v tom jediném případě se nebyl schopen zorientovat, a právě na něm záleelo. Pokládal to za zlomyslné působení zákona schválnosti. Vyptávat se pochopitelné nemohl, ani kdyby věděl, jak se hledaný junior jmenuje. Proto jeho návtěva kadé restaurace se omezila na obhlídku sedících a sledování příchozích hostů. Zbytečné, protoe hledaný se nikde neobjevil.

Teprve včera k večeru ho doslovně potkalo těstí. Přímo na chodníku hlavní třídy, tíhlého dloubána uviděl u z dálky. Stál u výkladu prodejny lahůdek a prohlíel si vystavené delikatesy. Ne se Horák přiblíil, dlouhán se odvrátil do výlohy a pokračoval pomalou chůzí ve stejném směru jako Horák. Bývalý kasař si uvědomil, e se na ulici nemůe těko pustit do choulostivého rozhovoru o odměně za mlčení. Rozhodl se proto svůj cíl sledovat a vyčkat na příhodnějí okamik. Nebylo nesnadné pověsit se sledovanému na paty. Mladík se loudal bezstarostně, co noha nohu mine, ani ho nenapadlo, aby se otočil. Na konci hlavní třídy zabočil k divadelní budově, proel kolem ní a zamířil přes malý parčík, na jeho konci zahnul do tiché ulice. Tady u bylo méně chodců ne na hlavní třídě. Horák proto nespěchal, aby na sebe neupozornil. Tím nepříjemněji byl překvapen, kdy na rohu zjistil, e se mu dlouhán ztratil. Ulicí proti němu kráčela jenom ena s kočárkem. Jinak vůkol ani iváčka. Kam mu mohl zmizet?

Horák vyloučil monost, e by se dotyčný dal hned za rohem do běhu a zmizel za křiovatkou dřív, ne on sám stačil dojít k rohu. To by nezvládl nikdo. Musel proto vlézt do některého z nejbliích domů, ale do kterého? Pomalu kráčel kolem vchodů a snail se přečíst jména na zvoncích v naději, e mu některé bude povědomé. Nejen e nebylo, ale u vchodů řada vizitek chyběla, take stejně neměl jistotu. Doel tak a za polovinu ulice a zůstal stát. Usoudil, e objekt jeho zájmu dál dojít nemohl. Opět měl těstí, dlouhán právě vyel z druhého domu na stejné straně ulice, kterou Horák prohlíel. Rychlým krokem se vracel zpět, směrem k hlavní třídě. Horák si poviml, e tentokrát nemá přes rameno botasku, kterou původně nesl. Je tedy pravděpodobné, e tady bydlí. A taku si odnesl domů. Rozhodl se zanechat stopování. Veel do dveří, odkud ho viděl vyjít. Pomalu stoupal po schodech, poschodí za poschodím, a prohlíel si jmenovky na dveřích bytů. A docela nahoře, na dveřích garsonky u půdy si přečetl jméno, které mu vrátilo pamě: Luděk Masařík.

No jasně, je to on! Jak mohl to jméno zapomenout! Přestoe si byl jist, e hledaného doma nemůe zastihnout, zazvonil. Byl zvědav, zda Masařík ije sám. Nikdo nepřiel otevřít. Zatímco pomalu sestupoval ze schodů, naplánoval si dalí postup: teď, kdy ví, jak se mladík jmenuje a kde bydlí, je vechno jednoduché. Navtíví ho doma, třeba se vbrzku vrátí. Horák zatím v klidu počká za rohem v restauraci a vypije pár piv.

Tak jednoduché to nebylo. Po čtyřech pivech horolezecký výstup do pátého patra v domě bez výtahu. Kdy zjistil, e majitel bytu se nevrátil, odplivl si před dveřmi a dal se na sestup. Tohle plhání mu zakalkuluju, to si můe bejt jistej, nadával polohlasitě. Vydal se na cestu domů přesvědčen, e zítra bude mít víc těstí. Konečně, pro dneek stačí, e ví, za kým má jít a kam.

Následující den se vypravil na návtěvu k Masaříkovi brzy ráno, před sedmou. Sotva zadýchaně vystoupal do nejvyího patra, viděl, e tentokrát má těstí. Je jetě doma, dveře do bytu byly pootevřené. Chvilenku si odpočinul, aby při setkání zbytečné nelapal po dechu, pak krátce zazvonil a ihned vstoupil do předsíně, aby mu Masařík nepřibouchl před nosem. Vyloučeno by to nebylo. Zůstal stát v předsíni a čekal, odkud se mladík objeví. Na levé stěně předsíně spatřil uí, plné dveře, vedoucí zřejmě do koupelny. Na konci předsíňky byly dalí dveře, iroké a prosklené neprůhledným, mramorovým sklem, teď také pootevřené. Celé zařízení úzké předsíně se skládalo jenom z červeného koberce z hrubých kokosových vláken a věákové stěny, na které visela dínová bunda. Pár nepříli pečlivě odloených plátěných bot pod bundou svědčil o tom, e majitel bytu je doma. Jene se neozýval.

To zvonění přece nemohl přeslechnout, pomyslel si Horák a přistoupil k proskleným dveřím. Otevřel je a nahlédl do nevelké kuchyňky se zabudovanou linkou, za kterou bylo vidět zasklené dveře do dalí místnosti. Zaklepal na ně. Kdy se nikdo neozýval, zvolal:  Je tu někdo?

Nedostal odpověď. Pootevřel dveře do obývacího pokojíku s gaučem, křeslem a nízkým stolečkem. Přelétl očima místnost a zůstal stát jako přimraený. Na podlaze zahlédl za stolkem leící tělo. Váhavě přeel několik kroků, aby lépe viděl. Nehybná postava s levou rukou nepřirozeně zkroucenou pod trupem, pokrčenými koleny a doiroka otevřenýma očima byl Masařík. Mrtvý Masařík. Horák to odhadl hned, sotva se dotknul studené ruky leícího.

Tak tohle mně jetě chybělo, prolétlo mu hlavou. Napřímil se, rozhlédl a pak téměř vyběhl z bytu. Dveře za sebou bezmylenkovitě zaklapl a spěchal po schodech dolů. Teprve na ulici se trochu vzpamatoval. Zastavil se a rozčileně hledal po kapsách balíček cigaret. Konečně ho nael, krátkými prsty vydoloval startku a zapálil sl. Ruce se mu chvěly. Tak takhle sl to nepředstavoval. Pomaličku vykročil. Do čeho se to vlastně zamotal? Masařík je mrtev. Jak ale umřel? Někdo ho oddělal? Krev nebylo vidět. Co ale můe vědět. Kdyby byl hned tenkrát vechno vyklopil Dvořákovi, nemusel se teď chvět strachem. Co si počne? Nejlíp se na to vykalat a jít domů. Nikdo ho přece neviděl, ani na schodech nikoho nepotkal. Vak on Masaříka někdo najde. Budou to jistě vyetřovat, není to normální, i kdyby umřel sám od sebe … Horák se zastavil, jakoby do země vrostl. Vzpomněl sl, e se opřel o stůl, ne se dotkl mrtvého těla. Musel tam zůstat otisk celé dlaně, jasnějí ne fotografie. Prokristapána! Vrátit se nemůe, zaklapl za sebou dveře. Uvědomil si, e jde o čas. Musí to hlásit dřív, ne to udělá někdo jiný. To by v tom pak teprve lítal. Ale komu. Zavolat na záchrannou slubu? To u stejně nemá ádnou cenu. A pak, jak by zdůvodnil, e za sebou zaklapl dveře, kdy nemá klíč. Lékař by se stejně dovnitř nedostal. Nejlepí bude zavolat Dvořáka a vechno mu vyklopit. Vechno, kromě té snahy něco trhnout. V pohřební náladě zahnul za roh a po pár metrech chůze veel do irokého vchodu restaurace Beseda, kde včera popíjel pivo a rozvíjel lákavé představy. Teď u hledal jen telefon.

xxxx

Nadporučík Dvořák měl zprvu tisíc chutí poádat Horáka, aby se, pokud má nějaké závané sdělení, laskavě obtěoval za ním na okresní správu a nedával si s vyetřovateli schůzky po hospodách. Z tónu Horákova hlasu vak usoudil, e volající se na něho obrací sice nerad, ale v naléhavé situaci, s kterou sl zřejmě neví rady a o ní odmítl sdělit do telefonu cokoli bliího. Pane nadporučík, musím vám říct něco důleitého, víte, ale straně to spěchá. To bylo vechno, co se Dvořák o příčině neodkladné schůzky dověděl. Přislíbil proto, e se do Besedy během čtvrthodiny dostaví. Jetě kdy odcházel informovat majora Javorka o neodkladné pochůzce, zněla mu v uích poslední věta Horákova volání: Ale vopravdu přijďte a honem …Javorek, u kterého se právě nacházel i Hloek, nebral sděleni na lehkou váhu.  Samosebou, hned tam jdi,uloil Dvořákovi. Nechce někoho s sebou?

Hloek vstal. Já půjdu.

 Ne, to nemá cenu, namítl Dvořák, kdyby nás přilo víc, zbytečně bychom ho vyplaili. Zdálo se mně, e je u tak dost vyděenej. Něco se muselo stát. Říkal jsem přece, e ten starej kasař něco ví, a teď ho to začalo tlačit. Kdy půjdu sám, nebude mít ádné zábrany, volal mne přece. Kdyby bylo potřeba, ozvu se.

 Vezmi si s sebou aspoň vysílačku, doporučil Javorek, kdyby bylo něco nutně třeba, nemusí hledat telefon. Zůstanu tady, dokud se neozve.

Trvalo to sice o deset minut déle, ne slíbenou čtvrthodinu, ale Horáka uviděl hned. Stál u malého stolku pro dva v rohu poloprázdné pivnice. Před sebou netknutý půllitr piva se spadlou pěnou, oči upřené ke dveřím.

Jakmile Dvořák veel, vykročil mu v ústrety. Zdálo se, e čekáním jeho nervozita jetě vzrostla. Chtěl něco říct, ale Dvořák ho předeel: Tak jsem tady. Posaďme se napřed, dodal, aby Horáka uklidnil.

Usedli ke stolku. Dvořák se ale odmítl napít.

 Tak co máte na srdci? zeptal se přátelským hlasem.

Horák jakoby najednou nevěděl, jak začít. Konečně usrkl piva a bylo vidět, e se mu třesou ruce.

 Von je mrtvěj, vyrazil ze sebe nakonec chraplavým epotem.

Dvořák se napřímil na idli. Počkejte, kdo vlastně?

Trvalo dobrých deset minut a nadporučík musel poloit řadu doplňujících otázek, ne se z Horákova nesouvislého vyprávění dověděl kasařovu verzi událostí, počínajících neúspěnou návtěvou neznámého mladíka, který chtěl koupit od Horáka kasařské nářadí, co vedlo k Horákovým obavám a starosti o alibi. Jeho strach se jetě zvýil, kdy dolo k vloupání v Domě slueb a nadporučík Dvořák vcelku přesně odhadl, co bývalého kasaře trápí. Horák ovem nemohl nic říct, protoe ani neznal jméno svého koupěchtivého návtěvníka, a proto se celou dobu snail, aby mohl nadporučíkovi prospět a sebe očistit od podezření, e něco tají. Chtěl zjistit, o koho vlastně lo. Teprve včera se mu podařilo náhodou toho mladíka potkat a dovědět se, kde bydlí. Dnes se el za ním podívat, aby se přesvědčil, zda nejde o omyl, nael jeho byt odemčený a majitele mrtvého. Proto Dvořáka ihned volal.

Nadporučík Horákovu výpověď nijak nekomentoval, i kdy k některým pasáím pocioval v duchu nedůvěru. Zeptal se jenom na jméno mrtvého a na adresu, kde kasař jeho tělo nalezl.

 Jmenuje se Masařík a bydlí tady hned za rohem, mluvil potichu, ale stále chraplavě Horák.

Nadporučíka vyslovené jméno zaujalo, ale nedal to na sobě znát. Dověděl se jetě, e Masařík u musí být nějakou dobu po smrti, protoe byl .docela studenej”, a e on při svém kvapném odchodu zaklapl dveře bytu, take je bude potřeba vypáčit. Ihned zamířil do telefonní budky, stojící v rohu za výčepem. Usoudil, e pouít zvukotěsné kabinky bude rozhodně méně nápadné ne manipulovat s vysílačkou u stolu v restauraci. K oputěnému Horákovi se vrátil asi po pěti minutách a řekl:

 Tak zaplatíme a půjdeme se do toho bytu podívat. Mládenci od nás jsou u nejspí na cestě.

xxxx

Výjezdová skupina pod vedením nadporučíka Fraňka dorazila ve dvou autech velice brzy, take Dvořák s Horákem dlouho nepostávali na chodníku před domem. Pro zkueného krlmlnalistického technika nebyl problém bez násilí otevřít zaklapnuté dveře. Nalezli vechno tak, jak Horák Dvořákovi popsal. Lékař jen potvrdil, e Masařík je mrtev u delí dobu. Předběně jl odhadl na čtyři a pět hodin. Pak následovalo fotografování a zajiování otisků i trasologických stop. Ostatní zatím čekali v kuchyňce.

 Nač zemřel? zeptal se Dvořák lékaře.

Tázaný pokrčil rameny. Nic jsem nezjistil. Moná, a budeme moct pohnout s tělem.

Po půlhodině skončili členové výjezdovky svoji práci a Dvořák s Fraňkem mohli vstoupit do obýváku.

 Opravdu nic nevidím, upozornil je lékař. ádné viditelné známky násilí, zranění, nic. Je mladý a dobře stavěný, zajímavé. Obrátil se k Fraňkovi: Můete vydat usnesení k soudní pitvě.

Franěk se spojil vysílačkou s okresní správou a poádal, aby zajistili odvoz mrtvého. Technici pomalu balili.

Franěk se obrátil k Dvořákovi:

 Myslíte, e to úmrtí nějak souvisí s naím případem? Vdy to vypadá skoro jako přirozená smrt…

 No, moc přirozená není, v jeho letech, mínil Dvořák, ale to zatím není podstatné. Důleité je, e si Masařík v době před vloupáním snail opatřit kasařské náčiní a mimoto byl v seznamu irích podezřelých. Zabýval se různými keftíky a vekslováním. Pro nás umřel hrozně nevhod, protoe je pár otázek, na které by mohl dát odpovědi, které by nás zajímaly. V kadém případě se tady musíme pořádně porozhlédnout. Vrátím se na správu a vyádám od prokurátora předběný souhlas. Ty bys mohl zatím společně s podporučíkem Kmoníčkem provést důkladnou domovní prohlídku.

 Tak dobře, přijal Franěk od dědka Dvořáka úkol, i kdy nebyl Dvořák sluebně nadřízen.

 Mohl by mě někdo hodit k nám? zeptal se doktor Sláma.

 Samozřejmě, souhlasil Franěk. Vávra s Holajem se vracejí na správu, tak vás odvezou, kam potřebujete. Druhé auto zůstane tady.

 Já se s panem Horákem projdu pěky, řekl Dvořák. Je to kousek.

 To musím jít jetě s vámi? ozval se před bytem čekající Horák, který picoval ui, aby mu nic neulo.

 To víte, e musíte. Vechno, co jste mi pověděl, je taky potřeba sepsat.

Začal zvolna sestupovat po schodech, následován Horákem. Po nich opustili byt Vávra s Holajem a s nimi doktor Sláma.

 Tak kde začneme? zeptal se Franěk podporučíka Kmoníčka, kdy osaměli.

 Snad abychom to vzali támhle zezadu pokoje. Aspoň se nebudeme muset pořád motat kolem mrtvého.

 Věci se opravdu dostávají do pohybu, sdělil major Javorek Hlokovi, který si při příchodu do éfovy kanceláře pomyslel, e by tady mohl sedět stále a uetřil by si neustálé přecházení. Přiel dálnopis z Koic, právě mi ho donesli na stůl. Při domovní prohlídce nali u imonoviče dvacet est kusů různých perků, které nám posílají k identifikaci. Současně přivezou během zítřka i zajitěného imonoviče.

 Stejně by mě zajímalo, jak se ty věci dostaly a do Koic, podotkl Hloek.

 O tom tu nic nestojí, ukázal major na dálnopis, stejné se to zítra dovíme. Znepokojuje mě jenom jedno,kdy připočítáme ty tři kousky, které jsou u u nás, tak jde zhruba o třicet předmětů, jestli jsou vůbec vechny z naeho případu. A ukradli jich několik stovek! Kde je to ostatní?

 Tohle můe být jenom podíl, uvaoval nahlas Hloek, ale Javorek ho přeruil: Předpovědi nech meteorologickýmu ústavu, ti jsou za to placeni…

 Nedokončil větu, protoe se ozvalo ostré zaklepání a do kanceláře veel bez vyzvání nadporučík Franěk. V nataené ruce drel papírový obal. Kdy jej rozbalil, objevil se kdysi průhledný, teď vak značně začerněný igelitový sáček, dosti objemný a těký. Beze slova přeel kancelář a poloil ve na majorův psací stůl. Teprve potom řekl:

 Objevili jsme to v bytě u Masaříka. Měl to schované v kouřovodu za kamny v kuchyni. Opatrně jsme to vyndali a zabalili do papíru, aby se nesmazaly daktylky.

Hloek vstal, aby si lépe prohlédl od sazí umazaný sáček. Major se otázal Fraňka. Doufám, e místo nálezu jste pořádně zdokumentovali.

 Bez obav, usmál se poručík. Kmoníček to právě vyvolává. Zajímavé je ale to, e doktor na místě nezjistil monou příčinu smrti. Masařík je u na soudní pitvě. Slíbili nám, e ji provedou co nejdřív.

 Vypadá to na násilí?

Franěk pokrčil rameny. Zatím tomu nic nenasvědčuje. Ani v bytě jsme jinak nenali nic, co by potvrzovalo účast třetí osoby. Snad a na ty otevřené dveře, pokud sl Horák nevymýlí. Jene co tam kdo pohledával?

 Třeba zlato, podotkl Hloek.

 Myslí, e Masařík jel v té vloupačce? zeptal se Javorek.

 Vyloučeno to není. Jenome vloupačka, nevím. Podle mne by ten vekslák do tak velkého rizika osobně neel. Třeba se mýlím.

 Musel by mít jetě nějakou skrý. Tohle nemůe být vechno, poznamenal Javorek a ukázal na sáček, leící před ním na papíře.

 Chci to napřed dát na daktyloskopii, ne se do toho podíváme. Teprve pak uděláme soupis a identifikaci. Skrz ten pytlík není vidět. Jsou tam nějaké drobnějí a nerovné předměty. Jestli to jsou perky, nevím. Co se týče Masaříka, jestli v té ráně jel, soudil bych, e na to nebyl sám. Vekslák bez kompliců … to sotva.

 Myslí toho Koičáka?

 Moná.

Hloek se zamyslel.  Mám dojem, e se kasař Horák chystal Masaříka pěkně podojit. Muselo to s ním zamávat, kdy ho tam nael mrtvého.

 Také si myslím, e to tak nějak bylo, přikývl Franěk. Jene to u je teď jedno. Horákovo chování opravdu naznačuje, e se osobně na vloupání nepodílel. A a u měl pro hledání Masaříka motivy jaké chtěl, stejně mu nedokáeme nic jiného, ne co sám tvrdí. Nakonec se přihlásil dobrovolně a podal důleitou informaci.

Na majorové stole se ozval bzučák telefonu.

Javorek chvilku naslouchal.  Děkuju, hned pro to někoho polu. Konec. Obrátil se na Hloka. Volal podplukovník Vrána, náčelník okresní vojenské správy. Mají připravenou sjetinu lidí z okresu, kteří v posledních letech slouili v Olomouci. Honzo, byl to tvůj nápad, dojdi pro to hned, a nevznikne dojem, e nejdřív něco naléhavě chceme a pak nemáme zájem.

Vstal i Franěk a vzal ze éfova stolu papír s igelitovým sáčkem.

xxxx

 Soudruhu nadporučíku, je tu paní Berková.

 Oznámení sluby v telefonu Sekeru příli nenadchlo. Jméno Berková mu nic neříkalo. Co chce?

Prý ji za vámi posílá nějaká paní Mikisková,dověděl se Sekera po chvilce ticha. Ani z druhého jména nebyl moudrý.

 Tak mi ji sem polete, řekl rezignovaně. Půjdu jí naproti na schody.

Paní Berková byla pohledná, plnějí tmavovláska, asi tak třicátnice. Docela vkusně oblečená a upravená sebevědomá ena. Z jejího chování se dalo vyčíst, jak dobře si je vědoma účinku svého exteriéru na muskou polovinu světa. Zhodnotila Sekeru zkoumavým pohledem a zřejmě spokojena s výsledkem naznačila úsměv:

 Nezlobte se, prosím, e obtěuji. Sháním u několik dní pana Bulvu a jeho sousedka, paní Mikisková, mi naznačila, e bych se měla obrátit na vás. Tak jsem tady.

Sekera sl vzpomněl na nerudnou sousedku z poschodí domu, kde Bulva bydlí. V hlavě se mu rozjasnilo. Sám ji přece vybídl, aby případné zájemce o Bulvu poslala na okresní správu. Vůbec přitom nepředpokládal, e by to někdo mohl vzít váně. U se stalo, a tak dovedl paní Berkovou do své kanceláře, nabídl jí místo a zdvořile jl vybídl, aby sdělila, proč potřebuje s panem Bulvou hovořit.

 Smím si zapálit? zeptala se návtěvnice místo odpovědi a kdy Sekera projevil souhlas a poloil před ni na stůl nepříli čistý popelník, vylovila z kabelky cizokrajnou krabičku, zapálila si elegantním zapalovačem a nabídla pak Sekeroví, který zavrtěním hlavy odmítl.

 Víte, ono se mi o tom patně hovoří, zahrála trochu rozpaky, ale já nemám jinou monost.

Pan Bulva se nabídl, e ml zprostředkuje určitou koupi a já jsem mu svěřila dost značnou částku peněz. Vy prý jste pana Bulvu odvedli a já teď nemám ani peníze, ani ty bony…

 Zarazila se, protoe jí vyklouzlo něco, o čem neměla v úmyslu hned hovořit.

 Take jste se přila přihlásit o svůj majetek, řekl Sekera, jakoby poznámku o bonech neregistroval. Berková přikývla. Bulvova naditá peněenka i důvod jeho mlčení byly najednou jasné. Spoléhal se, e ho stejně budou muset propustit a peníze mu zůstanou pod palcem. Rozhodně nepočítal s tím, e by ho paní Berková přila upomínat přímo na okresní správu SNB. Jak je vidět, tuhle podnikavou dámu dost podcenil.

 On pan Bulva obchoduje s tuzexovými poukázkami? zeptal se nadporučík.

 Ale ne, to se tak říct nedá, vydechla kouř a zamáčkla nedopalek cigarety v popelníku. My jsme spolu byli minulý víkend u mě na chatě, pan Bulva mi tam pomáhal se dřevem. To víte, osamělá ena potřebuje občas výpomoc na těí práci, vysvětlila věcně. Já jsem se náhodou zmínila, e bych potřebovala pár bonů. Pan Bulva řekl, e to není problém, e někoho zná. Tak jsem mu pak doma dala peníze, aby mi je obstaral.

 Kolik?

 Patnáct tisíc, korun, přiznala s trochou rozpaků a rychle dodala: Pan Bulva říkal, e jinak jsou po esti, ale kdy to bude větí mnoství, e je seene za pět korun.

 Poslyte, jak dlouho pana Bulvu znáte?

 No, moc dlouho ne, připustila. Asi tak tři týdny. Seznámili jsme se náhodou, v restauraci. Já vím, e se to s těma bonama nemá. Jene co má enská dělat, kdy potřebuje nějaké ty lepí minky nebo módní doplněk a jinde ne v Tuzexu se to sotva seene.

 Bude tedy nejlepí, kdy pana Bulvu necháme přivést, aby potvrdil správnost vaeho nároku, ronesl Sekera váně. Ale předem upozorňuji, e jsme při zadrení u pana Bulvy nali jen přes jedenáct tisíc korun. Ani při následné domovní prohlídce nebyly ádné jiné peníze zajitěny. O původu těch jedenácti tisíc se pan Bulva odmítl vyjádřit, respektive napřed tvrdil, e bral prémie. Kdy jsme si ověřili, e to není pravda, neřekl u vůbec nic. Jste si jista, e jste mu dala opravdu patnáct tisíc?

 Jsem sl jistá a zrovna tak jsem si jistá, e to pan Bulva nezapře, odpověděla rezolutně.

Jistota paní Berkové byla dost otřesena sotva Bulva vstoupil do kanceláře. Jakmile Berkovou spatřil, přestal se ovládat a vztekle vykřikl:

 Jeímarjá, Miluno, co tu dělá? Kdo tě sem zval?

Sekeru tohle spontánní vyjádření jenom utvrdilo v přesvědčení, e Bulva měl s lehce získanou hotovostí svoje vlastní záměry, které se teprve teď definitivně zhatily. Ale i v podezření, e nákup tuzexových poukázek a výpomoc s dřívím na chatě nejsou jediná pojítka mezi těmito zdánlivě tak nesourodými jedinci. Berková reagovala bleskurychle. Vstala, otočila se, čím se octla Bulvovl na dosah a ani tomu Sekera mohl zabránit, vyala Bulvovi políček, a postiený otočil hlavu.

Kriminálníku! sykla, otbčila se zpět, posadila se a trochu roztřesenou rukou si zapálila dalí cigaretu.

 Poslyte, občanko, opoděně zareagoval Sekera,uvědomte si, kde jste a chovejte se podle toho. Přila jste sem dobrovolně a byl bych nerad, kdybyste odtud nemohla zase svobodně odejít.

Berková zdánlivě na napomenutí nedbala. Bulva si třel tvář. Počáteční útočná nálada jakoby ho přela. Zdálo se, e ho facka vrátila do střízlivé reality. Sekera překonal pokuení ponechat si v kanceláři slubu pro případ, e by bylo potřeba krotit váně vyslýchaných v průběhu dalího řízení. Vyzval Bulvu, aby se posadil na idli ke vzdálenějímu konci stolu.

Pokračování u skutečné probíhalo zcela klidně. Bulva potvrdil, e přijal od Berkové patnáct tisíc na nákup tuzexových poukázek a připustil, e z té částky do doby svého zadrení něco utratil.

 Jene se mně nezdá, e by toho bylo tak moc, jak říká pan nadporučík, pronesl směrem k Berkové, někdo mě musel vokrást, kdy jsem byl voralej. Samosebou ti to vechno vrátím, hned, jak budu brát…

Berková prohláení nekomentovala. Sekeru teď zajímalo, kde chtěl Bulva získat bony, které slíbil opatřit.

Jsou lidi, co to prodávaj, odpověděl sue.

 Vy někoho znáte?

Bulva se znovu otočil téměř omluvně k Berkové, ale pak Sekeroví odpověděl:  No, to zrovna ne, ale vím kde… A to vám mám věřit, e jste přijal peníze od paní Berkové proto, abyste jí za ně koupil tuzexové poukázky? zvýil hlas nadporučík. Vy jste od ní peníze vzal s úmyslem pouít je pro svou vlastní potřebu. Co jste učinil tím, e u jste jich část utratil. Take jste se dopustil trestného činu podvodu!

Ne, to rozhodně ne, bránil se Bulva, znovu napůl obrácen k Berkové. Já jsem zael za Masaříkem hned v pondělí, ale byl u něj ten grázl Dragoun. Tak jsem tu koupi nemoh projednat. Pak u jste mě sebrali. Já to dám vechno do pořádku, hned jak budu venku. e u mě teď pustíte, kdy se vechno vobjasnilo?

 Pročpak jste tohle vechno neuvedl hned ve středu? Mohl jste si uetřit dalí noclehy u nás.

Bulva prohlásil, e do toho nechtěl tahat Milunu, tedy zde přítomnou paní Berkovou. Co znělo poněkud neupřímně, ale Sekeroví se zdálo, e vyjádření udělalo na Berkovou přece jenom dojem. Zavolal písařku a začal diktovat protokol o výslechu svědkyně.  Podáte oznámení pro podvod?  zeptal se jí, ne byl zápis skončen.

 To víte, e ne, sepulila rty. Vy byste ho zabásli a já bych se se svými penězi mohla rozloučit. Takhle je to půjčka a já sl to u z něj vydoluju, to buďte ujitěn. To, co zbylo, ml vrátíte vy?

 Zajisté, hned, jakmile to uzavřeme. Dám vám vědět.

 A co bude se mnou? Můu u taky jít? projevil zájem Bulva, pro něho ztratil zdejí pobyt jakoukoliv motivaci.

 Jste ve vyetřovací vazbě a budete si muset počkat na rozhodnutí prokurátora o jejím skončení,  informoval nadporučík a bzučákem zavolal slubu.

 Odvedete Bulvu zpět do cely.

Poděkoval Berkové za spolupráci, doprovodil ji k východu a vydal se s protokolem v ruce k éfovi.

Zastihl Javorka v telefonickém rozhovoru. Posadil se proto na ,svou idli u konferenčního stolu a počkal, a nadřízený, který po něm bleskl pohledem zpod hustého obočí, odloí sluchátko. Netrvalo to dlouho.

 Zítra tady máme majora Strance, oznámil major Sekeroví, kdy domluvil. Chce se podívat na toho koického výtečníka osobně. A co má ty?

Nadporučík mezitím vstal a podal představenému sloku, kterou drel v ruce. Vyjasnil se Bulva. S vloupáním nemá zřejmě nic společného. Byl přes víkend na chatě se svou známou a peníze má od ní. Teď taky oteklou tvář. Zasmál se. Takovou facku jsem jetě neviděl, jakou mu vypálila.

Major zakroutil nechápavě hlavou.

 Nechoval se k ní dost uctivě a ona si to nedala líbit, pokusil se o nepříli zevrubně vysvětlení Sekera, podstatné je, e budeme muset zruit vyetřovací vazbu a propustit ho. Já jsem sice přesvědčen, e měl s penězi svoje úmysly, ale protoe to jejich majitelka prohlásila za půjčku, nedá se nic dělat.

Ozvalo se zaklepání a do kanceláře vstoupil Hloek, v ruce kousek počítačového blanketu. Tvářil se zachmuřeně.

 Je na tom dvanáct jmen, hlásil majorovi a podával mu papír, ale jedno nám cosi říká. Milan Dragoun odeel z Olomouce do zálohy před dvěma lety. Ten chlap se mi pořád plete pod nohy. Posadil se, zatímco Javorek nahlíel do kousku počítačové sjetiny.

 Technik z Tesly identifikoval Dragouna jako člověka, který se před vloupáním podrobně informoval na poplané zařízení. Prý si to chce namontovat do domku. Od té doby se ale neukázal. Teď se dovídáme, e slouil v kasárnách, kde dolo k přepadení stráního stanovitě a uloupení samopalu. Já ho podezírám od samého začátku a kdybych sám neprověřoval jeho alibi…

 Bulva o něm taky mluvil, vmísil se Sekera.

 Ovem v souvislosti s nějakým Masaříkem, kde Bulva sháněl bony …

Major Javorek vstal, Soudruzi, tohleto je váné. Já na náhody moc nevěřím. Obrátil se k Sekeroví: Ty jsi tu nebyl, take neví, e Masařík zemřel a v jeho bytě se nala část ukradených perků. Tohle se mi opravdu nezdá. Jméno Dragoun se vyskytuje moc často. Co o něm říkal Bulva?

 Něco v tom smyslu, e se u Masaříka snail koupit bony, ale e kdy k němu přiel, tak tam seděl právě Dragoun, take se rozhodl, e přijde jindy.

 Kdy to bylo?

 Tvrdí, e v pondělí.

 To u muselo být po vloupání. A po naí první návtěvě u Dragouna. Ostatně, čas si můeme u Bulvy prověřit.

Hloek také nevydrel sedět. Jestlie přijmeme hypotézu, e Dragoun je do věci přímo zapleten a e vloupání souvisí s loupeí samopalu, pak z toho vyplývá, e musel být ve spojení s Masaříkem i imonovičem. Ale to jsou podle zatím známých informací předevím keftaři a moná překupníci. Logicky z toho vyplývá, e hlavní osobou by musel být Dragoun, u ten vztah k Olomouci. Ale my jsme přijali domněnku, e lupič by potřeboval samopal hlavně v tom případě, kdyby se chtěl s kořistí dostat za kopečky. A jaká je situace teď? Masařík je po smrti, imonovič zajitěn a na cestě sem, kdeto Dragoun je na volné noze. A jestli je ta původní hypotéza správná, tak má vechno, co potřebuje. Kořist i zbraň. Jestli u ví, co se stalo s jeho komplici a e část perků máme my, tak se začíná dostávat do časové tísně. A my taky. Měli bychom s tím honem něco udělat.

 Souhlas, zabručel major. Stojí to sice vechno na indiciích, nedá se tomu v tomhle stavu říct ani nepřímé důkazy, ale podle mně čekat dál by bylo příli velké riziko. Seberte se a jeďte pro něj hned. Nejlepí by bylo provést také okamitě domovní prohlídku. Podíval se na hodinky, ale je pozdě, prokurátora u nestihneme. Tak ráno.

 Není třeba, ujistil majora Hloek, povolení mám. Dal jsem si je vystavit hned v úterý na vechny recidivisty a u Dragouna jsme ho nepouili. Jene kdy budeme psát na místě protokol, tak se to straně protáhne, znám to, je to celý domek a dělal jsem tam prohlídku u kdysi.

Major Javorek vzal poznámku v úvahu. Budu klidnějí, kdy bude ten chlapec co nejdřív tady, pod zámkem, dodal.

xxxx

Milan Dragoun se netajil tím, e je návtěvou Hloka a Sekery nepříjemně překvapen. Na rozdíl od posledního setkání, kdy dával ostentativně najevo, e mu na Bezpečnosti naprosto nezáleí, se dnes choval podráděně a byla na něm znát nervozita.

 Co tu zase chcete? spustil na Hloka hned ve dveřích. Copak mě nepřestanete otravovat?

 Potřebujeme si něco ověřit, řekl Sekera mírně a vsunul se do předsíně.

 Počkejte, to je omezování domovní svobody! Máte na to povolení? ohradil se Dragoun a pokusil se zastoupit cestu.

 Buďte klidný, souhlas prokurátora k domovní prohlídce vám ukáu, řekl Hloek, ale Dragoun mu nevěnoval pozornost. Následoval Sekeru, který u stál v kuchyni.

 Vy se někam chystáte? zeptal se nadporučík, kdy uviděl na stole polosbalený batoh.

 A nesmím snad? opáčil vztekle Dragoun.

 Naopak, my vás pozveme sami, pokračoval nevzrueně Sekera a nahlédl do batohu. Chystáte se na dlouho?

 Co je vám po tom?

 Já jen podle těch konzerv. Vypadá to, jako byste se připravoval na nějakou expedici.

 Jedu na vejlet.

 S kým? projevil zvědavost Hloek.

 Sám! odsekl Dragoun. Lidi mě míchnou a nejvíc vy!

 Budete muset ten výlet odloit, oznámil Hloek.

 Máme tady na vás příkaz k zadrení. Nechte vechno jak je, stejně si to přijdou prohlídnout, nebojte se, nic se neztratí. Vezměte si s sebou co budete potřebovat, máte zkuenosti, a pojedem.

Sekerovi se zdálo, e Dragoun na Hloka skočí. Přemohl vak záchvat vzteku, jenom bezmocně rozhodil rukama.

 A nemoh byste mně povědět, proč? Byl jste tady nedávno, vechno jste si zjistil, tak co nedáte pokoj?

 Samozřejmě, e vás seznámíme se vím, co od vás chceme vědět. Ale ne tady. Zatím se musíte spokojit s oznámením, e vyly najevo nové skutečnosti, které je třeba v souvislosti s vámi proetřit, pronesl Hloek komisně a Sekera si poviml, e se Dragoun při zmínce o nových skutečnostech neklidně pohnul. Vzápětí se ale na Hloka obořil:

 To jsou vechno vae výmysly! Vy jste si na mě zased a mermomocí mě chcete zas v něčem vymáchat. Ale já vás varuju! Já si takový ikanování nenechám líbit, to si pamatujte…

 Tak u toho snad bylo dosti, zakročil Sekera.

 Nemařte úřední výkon. Sbalte se a jedeme.

 Já ádnej odpor nekladu. Já se s váma u vůbec nemusím bavit! Jestli mě chcete odvézt, tak jedem. Jste na mě dva. Ale mluvit nemusim vůbec nic a vy to víte!

xxxx

Ihned po příjezdu na okresní správu putoval Dragoun ke svému překvapeni na celu předběného zadrení, ani byl okamitě vyslýchán. Patrně ho neobvyklý postup znervóznil, protoe dával hlasitě a nevybíravě najevo svoji nespokojenost. Slubu konající přísluník s ním vak ádné debaty nevedl. Hloek se Sekerou u byli na cestě za majorem Javorkem.

 Není vyloučeno, e ráno bychom nali jen prázdné hnízdečko, informoval Hloek nadřízeného, kdy jsme přili, právě si balil ranec. Tvrdil sice, e chce odjet a zítra, jenome, to říká on.

 Zdálo se, e byl zadrením zaskočen, doplnil hláení Sekera. Rozhodně u nepředvádí svou typickou povýenost a frajerství. Suverenita ho přela a je sprostej.

 Dohodli jsme se u cestou tam, e výslech provedeme a po domovní prohlídce. Její výsledek můe ovlivnit okruh otázek, na které se bude nutno zaměřit. Zatím je na předběném zadrení, upřesnil Hloek.

 V pořádku, souhlasil s postupem major Javorek. Taky doufám, e prohlídka přinese nějaký nesporný důkaz. V kadém případě budu spokojeněji spát, kdy vím, e nám Dragoun nemůe prásknout do bot. Počkám tu na Dvořákovo hláení, vy u běte domů. Pokračování ráno. čeká nás náročný den.

xxxx

Výsledek domovní prohlídky u Dragouna přinesl zklamání. Přesto, e prohlídka byla provedena důkladně a protáhla se skoro do půlnoci, nebylo nalezeno vůbec nic, co by dokládalo Dragounovo spojení s vloupáním do Domu slueb nebo s přepadením stráního stanovitě v Olomouci. Hloek se netajil zklamáním, byl v duchu přesvědčen, e prohlídka musí skončit nálezem nejen větí části ukradených perků, ale I samopalu s náboji. Stále se nemohl smířit se skutečností, e jeho hypotéza o Dragounovi jako pachateli se nepotvrdila.

 Nesmí si to tak brát, mínil ho Dvořák, kdy Hloek projevil takřka nedůvěru ke kvalitě provedení prohlídky.

 V tom jeho domku opravdu nic není, za to ručím. Nenechali jsme bez povimnutí nic, od krovů a po sklep. Vávra řádil s minohledačkou I po zahradě, ale krom rezaté plechovky od konzervy v kompostu nenael taky nic. Ostatně, jestli nám nevěří, můe se tam podívat sám …

Hloek jen mávl rukou a nasupeně pokračoval v cestě k náčelníkovi.

Javorek věděl o negativním průběhu prohlídky u z noční zprávy nadporučíka Dvořáka, ale nebylo na něm vidět, e by byl s vývojem událostí nespokojen.

 Vypadá, jako by ti ulítly včely, přivítal Hloka, doma je vechno v pořádku?

Hloek přikývl: Doma ano, zatím. Ale vypadá to, e s Dragounem jsem zase plácl do vody. ere mne to.

 To se stává, Honzo, pokrčil major rameny. Měli bychom to moc jednoduché, kdyby vechno vylo jako v kříovce. Ty perky můe mít klidně u někoho schované. Je to přece recidivista, ví, jak to chodí, a s prohlídkou musel počítat. Take to nevzdávej.

 Horí je, e kdy mu nic nedokáeme, musíme ho pustit a on zmizí, jsem o tom přesvědčen.

 Má jetě dobrých třicet hodin na to, něco najít. Čekám kadou chvíli majora Strance. Tak se do toho puste s Jirkou Sekerou. Bude to ale muset přeruit, a pojede na nádraí pro koickou návtěvu. Nechá prověřit, jestli ty zabavené předměty pocházejí od nás. To by mohl udělat Polák. V kladném případě mne budete informovat. Ty se Sekerou a s koickým referentem proklepnete imonoviče. Pokud bude mít pocit, e by to mohlo k něčemu vést, uvauj o konfrontaci s Dragounem, imonoviče bude chtít vidět major Stranc. Dal bych ti vědět. Jasné?

 Jasné.

 Tak zlom vaz, uzavřel Javorek neformálně.

Dragounův vztek buď přes noc vyprchal, nebo se zadrený rozhodl změnit taktiku. Skutečností vak zůstalo, e se zdroval otevřených výpadů. Jinak výslech z jeho strany probíhal podle úplně stejného scénáře, jako vechny výslechy, které kdy v ivotě absolvoval. Na ádnou otázku, a u poloenou Hlokem, na kterého byl zvlá alergický, nebo Sekerou, neznal jinou odpověď ne Ne nebo Nevím. Nikdy v ivotě nebyl v Domě slueb. Neví, co je to Alarmic. Kdy mu připomněli, e jde o poplané zařízení, prohlásil, e ho takové věci nezajímají. Na Hlokův dotaz, proč se tedy informoval na funkci a hlavně na způsoby překonání podobného zajitění namítl, e by se mu to muselo nejdřív dokázat. Kdy Hloek navrhl konfrontaci s technikem Eltosu, připustil Dragoun monost, e moná o tom někdy s někým mluvil. Chtěl si to kdysi pořídit do baráku. Jene u na celou věc zapomněl. Neodpustil si poznámku, e nepochopí, proč se ho na takovou věc ptají. Vdy kadý ví, e poplané zařízení se normálně prodává a zajímat se o výrobek, který chci koupit, není přece nic trestného. V Olomouci slouil před dvěma roky na vojně, ale od té doby tam nikdy nebyl. ádného Masaříka nezná, nikdy s ním nemluvil, neví, o koho jde. Kdo je imonovič také neví, snad nějaký zpěvák.

A tak dál a stále dokola. Zdálo se, e Hloek se Sekerou jsou víc unaveni kladením otázek a posloucháním stereotypních odpovědí, ne Dragoun jejich vymýlením. Čas ubíhal sice marně, ale neúprosně. Blíila se doba, plánovaná pro ukončení výslechu. Hloek se rozhodl, e vyuijí zbývající chvíle k pokusu o Identifikaci Dragouna sluebním psem, prostřednictvím pachové konzervy. Příli si od toho nesliboval. Přemístili se proto do předváděcího sálku, kde postavili Dragouna na pódium spolu se čtyřmi flguranty. Dragoun, neochotný spolupracovat v ničem a protestující proti vemu, se uklidnil teprve ve chvíli, kdy do místnosti veel psovod s Karinou, opatřenou náhubkem. Zřejmě ve snaze zbytečně na sebe neupozorňovat, zaujal disciplinovaně své místo v řadě muů.

Nebylo mu to mhoho platné. Fena, uvolněná z vodícího řemenu poté, co jí psovod dal přičichnout k obsahu plechovky, minula bez povimnutí dva první figuranty. Pak se posadila před Dragouna a dvakrát zhluboka vytěkla. Pahýl prutu se jí vrtěl pod zadkem radostí a vzruením. Otočila hlavu k psovodovi a vytěkla jetě jednou, jako by se chtěla ujistit, e psovod rozumí sdělení. Dragoun ustoupil o krok a vykřikl k Hlokovi:

 Co ten pes blbne? A ho odvedou!

Nebylo to tak jednoduché. Karina byla sice odvedena z místnosti, ale jen pro chvíli, ne byly provedeny změny v seřazení figurantů i Dragouna. Potom se identifikace opakovala. I kdy teď Dragoun stál na konci řady, byl výsledek naprosto stejný.

 Já jsem vám říkal hned zkraje, e kdy přivedete správného podezřelého, tak vám Karina potvrdí, e je to on, obrátil se na Hloka spokojený podporučík Peterka.

 Tenhle je ten právej, na to můete vzít jed!

Hlokovi chvíli trvalo, ne po vech zklamáních začal věřit úspěchu. Přece jen se nemýlil.

 Take, pane Dragoune, oslovil zadreného, který mezitím na pódiu osaměl, tentokrát je to zřejmé, pokud jde o vai účast na vloupání do Domu slueb. Na místě činu byl nalezen kapesník, podle kterého vás čichem identifikoval sluební pes. Vznáím proti vám obvinění a budete vzat do vyetřovací vazby.

 Co je to za blbost? zaječel Dragoun. Co to na mne hrajete? Dobře víte, e jsem ádnou vloupačku nemoh udělat, e jsem tam nebyl, sám jste to přeetřoval! Toho psa jste na mě nacvičil, to je jasný. Jako důkaz vám to nikdo neuzná!

 Klid, Dragoune, přeruil ho Sekera a vzal ho mírně za předloktí. Budeme mít jetě dost času si o vem podrobně popovídat. Zatím si půjdete odpočinout, muselo to pro vás být dost vzruující odpoledne. Kývl na Hloka a odváděl Dragouna ze sálu.

Hloek osaměl s psovodem a jeho čtyřnohou partnerkou. Tak vám moc děkuju, řekl upřímně, opravdu jste mně pomohli. Jste si ale jistý, e se Karina nemohla zmýlit?

 Naprosto jistý. Jetě nikdy se nezmýlila.

 Teď u jen zbývá to Dragounovi dokázat, povzdechl si Hloek.

 Tohle je podpůrný důkaz, opáčil psovod.

xxxx

Major tranc se proti očekávání zatím nedostavil a tak Hloek zastihl Javorka v kanceláři samotného.

 Vyhráls ve sportce nebo se ti u narodil kluk? zeptal se nadřízený, kdy pohlédl na nadporučíka.

 Ani jedno, ani druhé, ale mám novinku na Dragouna, hlásil Hloek. Stručně vylíčil průběh výslechu i výsledek identifikace pomocí pachové konzervy. Zatlouká vechno, je to jeho styl, skončil Hloek zprávu, ale psa nepřehádá. Rozhodně je to důvod pro uvalení vyetřovací vazby.

 Tak vidí, zabručel spokojeně Javorek, jak je to dlouho, co jsem ti říkal, e ve se k dobrému obrátí? Bude se ale muset znova podívat na jeho alibi, musí tam být někde díra. A hlavně nalézt kořist. Snad nám pomůe ten Simonovič. Nemá u být na nádraí?

Hloek pohlédl na hodinky. Jetě půl hodiny.

Ozvalo se zaklepání a veli společně Sekera s Dvořákem. Pozdravuje tě Dragoun, uklíbl se Sekera na Hloka. Neměl bys teď s ním zůstávat o samotě. Nějak se mu nelíbí.

 To věřím, řekl Hloek. Dvořák zatím předával Javorkovi obálku: Zpráva o pitvě Masaříka.

Major otevřel obálku a začetl se do protokolu. Z toho vůbec nejsem moudrý, podotkl po chvíli a začal citovat:

 Nebyly shledány jednoznačné známky zevního násilí. Ple čistá s výjimkou zevní oděrky v levé části krku. Příčina smrti není zcela jasná, mohlo jít o reflexní zástavu srdeční Vagovou reakcí při podrádění karotidního sinu. Co to má znamenat? Přelétl očima přítomné a sáhl po telefonu. Vytočil číslo, které často volával.

 Doktore, prosím vás, můete mi objasnit něco k tomu pitevnímu protokolu, řekl, kdy uslyel známý hlas prosektora. Vůbec tomu nerozumím.

Potom bylo v kanceláři dlouho ticho, Javorek pouze naslouchal. Tak vám děkuju, ukončil major. Obrátil se k přítomným a pohybem ruky je vyzval, aby se posadili. Po paměti lovil v kapse krabičku cigaret. Ten Masařík byl mladý a naprosto zdravý člověk. Zemřel jednodue proto, e se mu zastavilo srdce a příčina není zcela jasná. Z oděrky na krku patolog soudí, e by mohlo, ale taky nemuselo jít o úder do jistého místa, jeho prudké podrádění způsobí srdeční kolaps. Podle něj mohl třeba upadnout na opěradlo idle nebo na nějakou podobnou hranu, co těko zjistíme. Na zavinění nebo účast třetí osoby to neukazuje …

 Pokud to nebyl úder karate, přeruil majora Hloek. Taková rána hranou dlaně na krk by asi mohla mít stejný účinek, jako upadnout krkem na idli. Dragoun se věnoval karate sportovně na vojně, vím to. Teď sice tvrdí, e Masaříka vůbec neznal, ale není to pravda. Bulva tvrdil Sekeroví, e kdy el k Masaříkovi kupovat bony, zastihl u něj Dragouna. Pokud měli oba něco společného s vloupáním … a to je skoro jisté, protoe se u Masaříka nala část klenotů a Dragouna identifikoval pes, mohli se dostat do sporu a … Hloek nedopověděl.

 Vyloučeno to není, podotkl po chvíli mlčení Javorek, ale tuhle alternativu budeme asi těko prokazovat, protoe ani soudní pitva nepřinesla jednoznačnou zřejmost. Pokud se nenajde nějaký svědek, který by Dragouna viděl aspoň jít do bytu k Masaříkovi v kritickou dobu, pak nevím. U Dragouna můeme těko počítat se spontánním doznáním.

 A co ten Bulva? ozval se Sekera.

 To bylo u v pondělí, namítl Dvořák, sám ví, e od úterka a dneka do rána byl tady. A kasař Horák viděl Masaříka ivého jetě předevčírem. Z toho důkaz proti Dragounovi neudělá.

 Co vlastně víme o tom Masaříkovi? zeptal se Javorek.

Dvořák vytáhl z kapsy svůj notes a zalistoval. Masařík Luděk, narozený 1965 v Suici, svobodný, referent n. p. Technomat. V patnácti letech přiel o oba rodiče při dopravní nehodě, il pak u tety z otcovy strany, tady slouil na vojně a u zde zůstal. il sám, pracovní morálka nevalná, časté absence, styky se závadovkou, u nás u taky byl, ale zatím netrestán. Prakticky není ani komu dát zprávu o úmrtí, protoe ta tetička u mezitím také zemřela. Zaměstnavatel byl vyrozuměn. To je vechno. Dvořák sklapl zápisník.

 Dost chudý nekrolog, řekl Javorek, moc toho po něm nezůstalo. Lidi zpravidla nebývají takhle sami. Zarazil se. il také sám a vlastně bez příbuzných. Rychle přehodil úvahy na jinou kolej: Honzo, venku má vůz, je nejvyí čas!

 U letím! Nadporučík by málem zapomněl. Měl hlavu plnou posledních informací. Verze, e Masaříka usmrtil Dragoun, rozhodně nepostrádá logiku. Jene, jak říká Javorek, chybí jenom maličkost. Dokázat to.

Koický rychlík měl slabou čtvrthodinku zpodění, take Hloek musel na zaplněném nástupiti jetě pár minut počkat. Konečně produněla elektrická lokomotiva kolem čekajícího davu, ozvalo se skřípění brzd a bouchání otvíraných dveří vagónů. Zástup lidí na nástupiti se nejprve zvýil o cestující, kteří vystoupili, aby se vzápětí začal zmenovat o ty, kteří mizeli ve východu. Nakonec zůstali stát na celém nástupiti jenom tři lidé: Hloek a dvojice muů, která cestovala v uzavřeném kupé. Nadporučík se k nim vydal. Kdy se přiblíil, vykročil mu v ústrety o maličko vyí z obou čekajících, pohledný třicátník s hladkým obličejem. Představil se:  Nadporučík Slatinka.

Hloek napřáhl pravici:  Nadporučík Hloek.

Slatinka potřásl srdečně Hlokovi rukou, ani odloil objemnou aktovku, kterou celou dobu drel v levici.

 Tak, pane imonovič, půjdeme, vyzval mlčky stojícího bruneta.

Výslech imonoviče probíhal v Hlokově kanceláři za účasti Sekery i nadporučíka Slatinky. Hloek se nejprve seznámil s protokolem o koickém výslechu imonoviče a s protokolem o provedení domovní prohlídky, při které byly nalezeny perky. V dané chvíli je prověřoval Polák ve spolupráci se zaměstnanci Domu slueb a potenciálními majiteli podle zakázek. Slatinka seznámil Hloka i Sekeru s pikantním pozadím případu v Koicích, kde sehrál významnou roli í jeho spoluák. Poté byl přiveden imonovič, který se mezitím občerstvoval v cele, a výslech začal tam, kde v Koicích skončil.

Málokdo by v tomhle elegantně oblečeném a upraveném seladónovi hledal třikrát trestaného recidivistu pro různé majetkové delikty. imonovič si zakládal na vnějím dojmu, který budil. V současné chvíli vak pozapomněl, e lidé, se kterými právě hovoří, nemají o jeho morálním profilu valné mínění. Začal opakovat tvrzení, e perky koupil pro svou milou, samozřejmě od neznámého mue. V Praze v restauraci na Hlavním nádraí, před čtrnácti dny. Za dvacet tisíc korun. Prodávající tvrdil, e jde o dědictví a potřebuje perky prodat, nebo mu chybějí peníze na auto. Kdy mu byla tato legenda vyvrácena poukazem na skutečnost, e před čtrnácti dny perky jetě odpočívaly v depozitářích Domu slueb, take je v té době koupit nemohl, rozpomněl se, e to tedy muselo být později. Ale jinak nehodlal měnit na výpovědi ani slovo. Argument, e by prodávající musel v kadé výkupně zlata za své údajné dědictví dostat čtyřikrát víc, ne za kolik je na nádraí prodal prvnímu náhodnému zájemci, nepokládal imonovič za nic důleitého. Kdopak ví, jak honem ty peníze potřeboval? To přece nebyla imonovičova starost pátrat, proč jsou ty věci k mání tak lacino. Dvacet tisíc ostatně není málo peněz a lmonovič u sebe ani víc neměl. Byly to vechny jeho úspory. Se perky nehodlal spekulovat, chtěl jimi obdarovat paní Eriku, kterou dávno miluje. Není přece trestné, přináet milované eně dary, i kdy je vdaná, ostatně velmi neastně. Zbytek nákupu měl schovaný proto, aby ji mohl i nadále obdarovávat. Z toho je vidět, e s tím zlatém nechtěl keftovat. Ano, prodávajícího by jistě poznal, ale to by mu ho museli ukázat, protoe neví ani kde bydlí ani jak se jmenuje. Myslí sl, e je z Prahy. Je mu líto, e se do něčeho zapletl, neví ani do čeho a projevil obavy, zda nepřijde o své poctivě naetřené peníze.

To u bylo i na Hloka trochu příli. Výslech přeruil Polák. Dostavil se se sdělením, e perky, zabavené u imonoviče, pocházejí do jednoho z krádee v Domě slueb.

 Take jsme si hezky popovídali, pane imonovič, usmál se Hloek, a teď bychom mohli začít mluvit váně. Jste u natolik zkuený v jednání s orgány činnými v trestním řízení, e vám nemusím zdůrazňovat, jak důleitá je pro vás v současné chvíli otázka úplného a dobrovolného přiznání, perky, které Bezpečnost u vás a u manela vaí přítelkyně zabavila, pocházejí vesměs z krádee vloupáním, která byla provedena ve zdejím městě. My vám pro tuhle chvíli věříme, e jste perky koupil. Nejsou to ovem zdaleka vechny, které byly odcizeny. Koupil jste je od člověka, který buď sám vloupání provedl, nebo byl s pachatelem v přímém spojení. Nemůete nám ale tvrdit, e by někdo takový nabídl k prodeji kradené klenoty náhodnému, neznámému, cizímu člověku. Tak důvěřiví zase nejsme. Doufám, e sl vzpomenete, kdo vám ty cennosti prodal. Protoe jinak se v celém případu povezete jako spolupachatel,podílník, překupník a věřte mi, tentokrát to nebude laciné!

imonovič sice v průběhu Hlokovy přátelské výzvy vrtěl odmítavě hlavou, ale bylo vidět, e se mu na čele začíná perlit pot.

 Říká vám něco jméno Dragoun? zeptal se Sekera.

 Nic, odpověděl imonovič a zavrtěl znovu hlavou.

 Masařík? Bulva? Horák? pokračoval nadporučík, ale odpověď tázaného byla stále stejná.

 Tak to zkusíme jinak, navrhl Hloek. Vzal ze zásuvky psacího stolu svazek fotografií a postupně je pokládal před imonoviče na psací stůl. Začal Dragounem.

Odmítavé gesto tázaného.

 Třeba vás ale zná on? Můeme se přesvědčit, přivedeme vám ho, navrhl Sekera.

imonovič projevil s návrhem lhostejný souhlas a podotkl, e si sice kadého pamatovat nemůe, ale toho tady e v ivotě neviděl.

Na dalí fotografii byl Bulva, imonovičův nezájem při prohlídce i odmítnutí fotografie byl očividný. Pak přiel na řadu Masařík. Hloek jeho fotografii v archívu nenael. Ve svých dosavadních kontaktech s Bezpečností vystupoval Masařík vdy jen jako svědek. Proto musel pouít snímku z pitevního stolu, který pořídil krimínalistický technik Kmoníček.

Pohled na neivou tvář imonoviče okoval. Nemohl odtrhnout oči od fotografie a dlouho mlčel.

 Je mrtvý, podotkl věcně Hloek. Také měl u sebe nějaké zlato z té krádee, jako vy. Znáte ho?

imonovič nebyl schopen ihned odpovědět. Dlouho se mlčky díval na fotografii a viditelně se mu chvěly ruce.

 Jak zemřel? zeptal se Hloka zcela změněným hlasem.

 Na úder karate, pronesl Hloek nepodloené tvrzení. Na imonoviče zapůsobilo jetě víc, ne pohled na mrtvý obličej.

 Kdo to udělal? vypravil ze sebe, polykaje nasucho.

 Zatím jetě nevíme, pokračoval Hloek odváně po nastoupené cestě fabulace. Nejspí osoba, od které jste koupil ty perky. Vidíte, do čeho jste se zapletl.

imonovič stále nevěřícně vrtěl hlavou. Pak poádal o sklenici vody nebo álek čaje. Dostal čaj a začala druhá fáze jeho výpovědi. Od té první se podstatně liila nejen obsahem, ale I upřímností. perky koupil od Masaříka v pondělí dopoledne. Znali se u předtím z různých pokoutních burz. Setkali se v neděli v Praze zcela náhodou, v pasái Lucerna. Masařík imonoviče upozornil, e zítra bude k dispozici exkluzivní zboí, ale jenom za dolary. Předběně se dohodli na schůzce ve zdejí nádraní restauraci, kde se imonovič zastaví na zpáteční cestě do Koic. Masařík skutečně čekal a odvedl imonoviče k sobě domů. Jako vzorek mu vysypal na stůl hromádku klenotů, imonovič si z nich vybral to, co u něho bylo později zabaveno. Dolary neměl, tuzexové poukázky Masařík nechtěl a proto mu imonovič zaplatil dvacet tisíc korun, celý provozní kapitál, který měl s sebou. Masařík v rozhovoru naznačil, e zná někoho, kdo má těch ,muků víc a potřebuje se jich rychle zbavit. Je vak ochoten prodávat jenom za dolary, protoe se chystá odejít ,ven. imonovič větřil velký keft. Projevil zájem setkat se s prodávajícím přímo. Masařík s tím nesouhlasil, imonovič se zprvu domníval, e kolega nechce přijít o zprostředkovatelskou provizi, ale nakonec nabyl dojem, e se Masařík obává, aby se dodavatel nedověděl, e k nějakému prodeji perků u vůbec dolo. Neustále prý zdůrazňoval, e vztah mezi ním a imonovičem musí zůstat dodavateli, kterého nikdy nejmenoval, naprosto utajen, imonoviče nakonec napadlo, e Masařík dodavateli tohle zlaté zboí, které prodává, zpronevěřil nebo dokonce ukradl. O původu klenotů si nedělal velké iluze, i kdy o krádei nic nevěděl. Byl rád, e tak lacino pořídil, přislíbil Masaříkovi sehnat v krátké době co nejvíc dolarů a poslat telegram, kdy přijede. To bylo naposledy, kdy s Masaříkem mluvil. Dalím vlakem odjel do Koic. K jeho návratu sem dolo za okolností zcela změněných.

Vyetřovatelé se shodli v názoru, e tato část imonovičovy výpovědi působí věrohodně.

Pro jistotu byla jetě provedena konfrontace mezi imonovičem a Dragounem, při ní oba prohlásili, e se nikdy předtím neviděli, imonovič reagoval na Dragouna zcela lhostejně, Dragoun si imonoviče prohlíel se sotva tajenou nevraivostí.

 Ve věci Dragouna nám toho imonovič moc nepřinesl, komentoval major Javorek zprávu, podanou Hlokem za přítomnosti Slatinky a Sekery.  Jetě dobře, e tranc dnení návtěvu telefonicky odvolal, něco mu do toho přilo. Doufal, jsem, e mu toho budeme moci povědět víc. Prý ale přijede pozítří.

 Trochu dál jsme, namítl Hloek, jene vechno končí u Masaříka, který u nepromluví. Rozhodně nám imonovičova výpověď potvrzuje předpoklad, e se pachatel chystá uprchnout do zahraničí. Tím podporuje i správnost hypotézy o spojitosti vloupání s ukradeným samopalem. Indicie jednoznačně ukazují na Dragouna.

 Jene zatím kromě toho psa na něj nemáme vůbec nic. Nenaly se u něho ani perky ani samopal. Honzo, bude se muset co nejdřív podívat znovu na jeho alibi, protoe s tím jsme zatím taky nehnuli.  Major se zklamaně podíval do álku kávy, na jeho dně byla u jen sedlina.

 A ví, co mi Dragoun řekl, kdy jsem ho odváděl do cely? obrátil se na Hloka Sekera. e s tou pachovkou je to podvod. e jsi mu u něj doma, kdy jsme si pro něj byli, něco sebral, cos pak dal psovi očuchat a ten podle toho Dragouna identifikoval. Leí mu v aludku.

 Vak on mně taky, odsekl Hloek, to je neuvěřitelné, co si dovoluje …

 Na to mu nikdo neskočí, vmísil se do debaty Javorek, ale svým způsobem to dokládá jeho mentalitu. Musíme počítat s tím, e od něho těko dostaneme podepsané doznání. Tady budou platit předevím objektivní důkazy. A těch se zatím moc nedostává. Obrátil se ke Slatinkovi: Jetě jednou dékuju za účinnou pomoc. A vyřiďte srdečné pozdravení kapitánu Hrikovi.

Oba svobodní mládenci, o dost starí major Javorek a obletovaný, leč dosud úspěně se bránící nadporučík Sekera, se zcela náhodou potkali u nedělního oběda v restauraci hotelu Beránek. Ani jeden z nich nad tím neprojevil nadení. Oběma bylo jasné, e nejpozději po polévce začnou úřadovat. Ale přesto si spolu sedli k malému stolku pro dva u okna. Proti vem předpokladům začal Sekera:

 Uvaoval jsem, kde by Dragoun mohl ty věci ukrýt. Vzhledem k jeho nátuře není moc pravděpodobné, e by se svěřoval mnoha lidem. U Masaříka se toho nalo jenom trochu, u Dragouna vůbec nic. Jestli se chystal prásknout do bot a jít za hranice, tak to přece někde musí leet pohromadě, připraveno k vyzvednutí.

Javorek si po polévce způsobně utřel ústa papírovým ubrouskem, který odloil na prázdný talíř. Opřel se o opěradlo, a idle zapraskala. Jistě, vypadá to tak. Jene jak to nalézt, v tom je ta otázka. Můe to být úplně kdekoliv.

Servírka postavila před oba po sklenici napěněného piva. Javorek se stačil napít dřív, ne udělala čárku na účtence.

 Musí to být někde v jeho dosahu a kam můe jen on sám. Pohotově. Zvlá, kdy se připravoval k útěku, řekl Sekera a taky se zhluboka napil. Lítostivě se podíval na sklenici. koda, e si nemůu dát druhou.

 Proč?

 Odpoledně střílím soutě a jakýkoliv alkohol se povauje za doping.

 Ty jsi s tím pistolničením jetě nepřestal?

O nadporučíkovi bylo známo, e je vánivým střelcem a milovníkem zbraní. Jeho časté úspěchy v soutěích, zejména v libovolné pistoli a rychlopalbě, byly na okresní správě předmětem přátelské závisti. Kdybys aspoň přinesl nějakého zajíce, nebo baanta, utrousil Javorek.

 Dělám díry do papíru, usmál se Sekera, na ivý cíl jsem vystřelil jenom jednou, jetě jako kluk, u dědy. Byl hajnej.

Servírka donesla Javorkovi vepřovou pečeni s dvojitou porcí bramborových knedlíků a před Sekeru postavila talíř s řízkem, na kterém jetě praskal tuk po čerstvém smaení.

 To bych do tebe neřek, podivil se Javorek. Ale má pravdu, dr se papíru. Vzal do ruky vidličku a nů. Dobrou chu.

 Dobrou.

Sekera nejprve okusil sousto a pak se vrátil k tématu.

 Stejně mi to nejde z hlavy. Třeba okolo toho chodíme jako slepí mládenci.

Major se věnoval jídlu. Nezdá se ti, e tady vyměnili kuchaře? zeptal se, kdy byl s porcí hotov. Takhle dobrou vepřovou jsem měl naposled doma u maminky.

 Jestli to neni tím, e tenhle týden tady praktikují učni. Ten řízek je taky báječnej.

 Můe být. Asi si to budu muset dát jetě jednou. Moná, e byste si měli prohlídnout Dragounův domek znovu. V takovém staveni je hromada moností, to není byt v paneláku.

Příjemné odpoledne vybízelo ke zdravotní procházce a Hloka nebylo nutno dvakrát pobízet. Kadá chvíle, kterou se svou mladou enou strávil, byla teď vzácná. Dokud pracovali oba pod jednou střechou okresní správy, potkávali se neustále i během sluby. Jene ode dne, kdy Miluka nastoupila na mateřskou dovolenou, bylo vechno jiné. Setkávali se a odpoledne, v posledních dnech, naplněných nasazením na případu vloupání, často a večer. Společné chvíle byly čím dál vzácnějí, protoe manel trval na tom, aby ena chodila včas spát a neokrádala se o potřebný klid. Byl z jejího stavu viditelně vzruen víc, ne ona sama: Jí sice jeho péče dělala dobře, ale snáela ji s trochou převahy člověka, který není zvyklý dělat z normálních věcí problémy.

Pomalá chůze poloprázdnými ulicemi města v nedělním odpoledni byla příleitostí k rozhovoru o problémech, které brzy nastanou. Zastavili se u výkladu obchodního domu, posoudili přednosti a nedostatky vystaveného dětského pokoje a Miluka se neopomněla shlédnout v zrcadlení výkladního skla.

 To jsem zvědavá, jestli jetě někdy budu k něčemu vypadat, hodnotila svůj obraz.

 Ku, brepto, odpověděl jí. Mně se bude líbit pořád.

 Protoe jsi můj hloupej Honza, pohladila ho po tváři.

Zvolna přeli prázdnou křiovatku a před Domem slueb se Hloek podíval na hodinky.

 Copak má za lubem? neuel jí jeho pohled.

 Ale, zrozpačitěl, jako by byl přistien při něčem nedovoleném, chtěl jsem si jenom změřit, jak dlouho to odtud trvá k Dragounovi. Vdy je to jedno, kudy chodíme, dodal omluvně.

Zasmála se. Myslí ty vůbec na něco jiného?

 Na tebe, opětoval úsměv.

 Jene já bych ráda viděla výklady, povzdechla, ale srovnala s muem krok.

 Ty uvidíme, a půjdeme zpátky, řekl přesvědčivě, stejně to není moc daleko.

Proli průjezdem do nádvoří Domu slueb a pokračovali úzkou ulicí, kolem staré, mohutné budovy koly a parčíkem za ní.

 Podívej, jak tí to bude sluet, ukázala hlavou na osamělého otce, tlačícího kočárek.

 Nejsem si zrovna jistý, e to dokáu tak dobře.

 To se snad naučí. A pří druhém u bude profík.

Zasmáli se oba.

 Podívej, támhle u to je, ukázal kdy zabočili do čisté ulice, vroubené po obou stranách nízkými, jednopatrovými vilkami. Za chvíli se Hloek zastavil u branky, vedoucí do zanedbané předzahrádky malého domku.

 To je ono, tady bydlí. Podíval se na hodinky.

 Necelých dvacet minut. A to jsme li co noha nohu mine. Kdybych el rychle, dá se to zvládnout za polovinu.

 Co z toho usuzuje?

 Nic, chtěl jsem jen vědět, za jak dlouhou to mohl stihnout tam a zpět. Jene mi to není stejně nic platné, má zatím festovní alibi. Tvrdí, e byl celou dobu doma, a dosvědčují to čtyři svědkové. Nechci tvrdit, jak moc věrohodní, ale přece jen svědkové. Ale pes ho poznal!

 Podívej, má něco ve schránce, vimla si Miluka.

Dřevěná potovní schránka, připevněná na brance, měla na své zadní stěně dva podlouhlé otvory, a plaňkami branky bylo vidět, e není prázdná. Vybírala se sice z druhé strany, od domu, ale pro dlouhána Hloka nebyl problém se přes nízkou branku naklonit a otevřít neuzamčenou schránku.

 Kdy jsme tu naposled byli, tak jsem si vůbec neviml, e by tam něco leelo. Drel v prstech obyčejnou lutou obálku s předtitěnou hlavičkou Místní národní výbor Lisice. Razítko Otevřená listovní zásilka a Potovné paualováno. V obálce vsunutá sloenka, v jednom díle nadepsaná v rubrice Plátce-příkazce propiskou Milan Dragoun a v kolonce Kčs vyplněno 54. .

 Co to můe být? zeptal se Hloek a podal sloenku Miluce. Ta ji chvíli prohlíela.

 Nemám ponětí. Asi nic důleitého. Pan Dragoun má zaplatit čtyřiapadesát korun, to je vechno. Obrátila blanket manelovi, ten jej zasunul zpět do obálky a tu schoval v náprsní kapse saka. Dám mu to u nás, a vidí, e nezůstal bez potovního spojení.

Schránka byla jinak prázdná, domek oputěný a tak se pomalu vraceli. Odbočili první příčnou ulicí, aby se dostali do ivějích míst a Miluka se mohla podívat po výkladech obchodů.

xxxx

Pondělní ranní porada proběhla v ivém tempu. Z plánu vyetřování byly probrány pouze body, které zbývalo plnit, Dvořák a Polák dostali nové úkoly, protoe ivot se ani po velkém vloupáni nezastavil. Sekera byl pověřen pokračováním ve výslechu Dragouna, ,aby příli nevystyd, jak se vyjádřil Javorek, a Hloek se pustil do nevděčného úkolu zviklat Dragounovo alibi novým vyslechnutím původních svědků. Nebyl čas na jejich předvolání a zkusil je sehnat alespoň telefonicky. Hned v prvním případě měl těstí. Helena Cíglerová, která pracovala jako prodavačka v Prioru, měla směnu a byla přítomna. Hloek se rozhodl za ní zajet, ale nejdříve si vyhledal ve spise protokol o její výpovědi, aby si oivil pamě.

Kdy u nás to v Ponorce nebavilo, pozvaly nás Dragoun, který hodně pil, k sobě domů. Dorazili jsme tam jetě před půlnocí a zábava pokračovala a do rána. Vichni jsme byli stále pohromadě, jenom na Dragouna přila po půlnoci únava, protoe byl hodně opilý a usnul na stole. Tak ho kluci poloili do pokoje na kanape. Určitě z domu neodeel, to bychom si vimli. Kdy asi ve čtyři ráno odpadli Komárková s Bočkem a li si také lehnout, jetě spal. To se vzbudil a byl s námi a do odchodu ostatních.

V pátek prý určitě z domu neodeel, mumlal si Hloek polohlasně, kdy ukládal protokol do aktovky. Na sobotu a v neděli vypadalo Dragounovo alibi jetě neprůstřelněji. Ale tady v pátek by se skulinka nalézt mohla.

Doplňující výslech Cíglerová probíhal v maličké kanceláři vedoucího směny, který ji Hlokovi ochotně uvolnil. Cíglerová nebyla Hlokovou návtěvou příli nadena a zejména zpočátku to dávala zřetelně najevo.

 U jsem vám řekla vechno, co jste chtěl vědět, tak proč za mnou chodíte jetě do práce? Víte, jaké tady z toho budou řeči?

Hlokovi se podařilo přimět rozhněvanou prodavačku, aby se v klidu posadila. Vytáhl z aktovky protokol.

 Podívejte se, slečno, řekl mírně, vy jste mi posledně řekla, e Dragoun s vámi sice asi od půlnoci do čtyř ráno nebyl, ale e z domu neodeel. Jste si tím jista?

 To bych přece neříkala, kdybych si nebyla jistá,odsekla.

 Vy jste se tam na něj chodila dívat, jestli spí?

Zrozpačltěla.  No, to zrovna ne, proč taky. Ale rozhodně nikam neel, to bysme museli slyet, dodala a Hlokovi bylo jasné, e Cíglerová nechce svého milence shodit.

 Jak jste se bavili? Potichu, nahlas, hovořili jste …

 Hrála muzika. Břea měl s sebou magič. A taky jsme dost nahlas mluvili.

 Ale Dragouna byste slyeli, kdyby odcházel, zeptal se Hloek nevinné.  Jene on v tom bengálu klidně spal.

 Vdy byl na moll. Kdy jsme li z Ponorky k němu, tak ho kluci museli podpírat. Jak by asi mohl odejít? Byl rád, e spí.

 Ono to není tak zřejmé, slečno Cíglerová. Představte si, e by u třeba večer počítal s tím, e se potřebuje na chvíli ztratit, abyste o tom nevěděli. Myslíte, e by byl takový problém předstírat, e je opilý víc, ne ve skutečnosti byl?

Cíglerovou tahle představa trochu vyvedla z míry. Přemýlela. A proč by to, prosím vás, dělal?

odpověděla nakonec otázkou.

 Třeba potřeboval od vás ode vech potvrdit alibi.

 To se mně nezdá, na to je moc blbej.

 Tvrdíte, e celou dobu spal vedle v pokoji. Ale vy jste se tam nebyla vůbec podívat. Pokud si pamatuju, jediné dveře do toho pokojíku vedou z předsíně a vichni jste seděli v kuchyni. Take se klidně mohl vytratit, ani byste sl v tom rámusu něčeho vimli.

Mlčela. A uvaovala.

 Nepamatujete se, e by se od té půlnoci do čtyři el někdo na Dragouna podívat?

 To se nepamatuju, řekla váhavě. Budete se jich muset zeptat.

 Take kdy to vezmeme kolem a kolem, neměli bychom větu .Určitě ale z domu neodeel, to bychom si vimli v protokolu o vaem svědectví raději nahradit větou ,předpokládám, e po svém odchodu do vedlejího pokoje z domu neodeel, ale nemohu to potvrdit, protoe jsem se tam nebyla podívat’?

Chvilku trvalo, ne přikývla.

xxxx

Téměř navlas stejně co do obsahu proběhlo doplnění výslechů u Hlavaté, Morávka a Komárkové. Největí problém měl Hloek s Bočkem, ne proto, e by nakonec byl výsledek odliný, ale proto, e jmenovaného nezastihl. Musel počkat, a se vrátí. Boček uvedl, e na spícího hostitele Dragouna se podívat rovně nebyl. Hlokovi spadl kámen ze srdce. Dragounovo alibi pro kritickou dobu je přinejmením zpochybněné. Pln dobré nálady spěchal podat informaci éfovi a nepochyboval, e přestoe má major u dávno po pracovní době, zastihne ho v kanceláři.

Nemýlil se. Major dokonce nebyl v kanceláři sám, byl u něho Sekera, zabraný do neformálního líčení záitků z výslechu Dragouna.

Javorek se obrátil k Hlokovi:

 Jak to, e nejsi u maminky? Třeba tě potřebuje.

 Nestrate, zarazil se Hloek. Mám ale dost závanou novinu. Znovu jsem vyslechl vechny svědky na Dragounovo alibi. Mám tam díru skoro čtyři hodiny právě v inkríminované době. Vylíčil výsledek své prověrky.

Major Javorek zváněl. To je významné, řekl, kdy nadporučík domluvil. Není to sice ádný přímý důkaz, ale přesto nás to posouvá dál. Zítra byste se měli do jeho domku podívat jetě jednou.

 Byl jsem tam včera, vzpomněl si Hloek na obálku ve své náprsní kapse, prověřoval jsem si, jak rychle to mohl pěky stihnout od Domu slueb. Tak kolem patnácti minut trochu rychlejí chůze. Tohle měl ve schránce, podal obálku Javorkovi. Nevíte, co by to mohlo být?

Major vytáhl sloenku a prohlédl si ji. Zavrtěl hlavou a podal poukázku Sekeroví. Padesát čtyři korun, četl nadporučík. Místní národní výbor Lisice. Pokrčil rameny. Tak tam zavoláme a zeptáme se, jaké zájmy má pan Dragoun v Llsidch. Vdy je to pár kilometrů, to musí být nae ústředna. Sáhl po telefonním seznamu na éfově stole. Tady je to, zvolal po chvilce listování,vdy jsem to říkal, volá se to přímo.

Číslo vytočil Javorek a telefon na druhém konci drátu vyzváněl hodné dlouho, ne ho někdo zvedl. Byla to ena a její ječivý hlas slyeli vichni v místnosti. Javorek drel sluchátko daleko od ucha.

 Předsedu chcete? reagovala na Javorkovu ádost.

 Von starej nemůe, von je v álejce! el na krmení! Major musel vyslechnout poučení, e álejka je na zahradě a krmení je určeno králíkům. Pak se ale situace obrátila a ukázalo se, e Javorek můe získat informaci přímo od předsedovy manelky. Padesát čtyři korun je domovní daň, kterou musí ročně zaplatit národnímu výboru kadý majitel domu. Mladý Dragoun e zdědil ten barák u Hliníku vloni po dědovi. To byl sluný člověk. Kadý ho měl ve vsi rád, léta bydlel v domku sám, co il, ten kluk se u něj neobjevil. A teďka taky ne, on to snad nechá spadnout, táta říkal, e si ho musejí zavolat na vejbor, to přece nejde, nechat takhle zhuntovat stavení…

Javorkovi dalo dost práce vyčíhat si vhodný okamik, aby poděkoval za informaci a zavěsil. Pak nastalo chvíli mlčení.

 Tak to bychom měli, pronesl do ticha Javorek.

 Tohle je úplně nová skutečnost, o které jsme nevěděli vůbec nic. Take je to jasné. Zítra vyráíme do Lisice. S panem Dragounem i s technikou. Honzo, nezapomeň to napsat do plánu.

xxxx

 Takovéhle manévry jsem jetě nezail, prohodil dědek Dvořák k Fraňkovi, kdy kolem desáté dopoledne nasedali do referentské kodovky.

Bylo to výstiné hodnocení situace. Na nádvoří okresní správy stála připravena k odjezdu dalí vozidla. Volha se řidičem, do ní právě nasedali Javorek a major tranc z FKÚ, jeden igulík s posádkou Dvořák, Franěk a Polák, terénní niva s psovodem a nezbytnou Karinou v zadní, sítí oddělené části, druhý igulík se Sekerou, Hlokem, technikem Kmoníčkem a konečně kodovka s Dragounem, střeeným uniformovaným přísluníkem. Jetě dříve byl vyslán podporučík Kadlec z kriminální sluby, aby na místě zjistil polohu Dragounova domku a plnil úlohu regulovčíka. Javorek nechtěl, aby kolona automobilů, z nich dva byla v lutobílých barvách Veřejné bezpečnosti, vyvolala na vsi rozruch tím, e by pojíděla od domu k domu a hledala dotyčné stavení.

Výjezdu předcházela porada u náčelníka, na kterou se dostavil i major tranc, který, kdy se seznámil se situací, projevil zájem zúčastnit se akce. To byl vlastně pokyn I k osobní účasti Javorka, který nic podobného zprvu neměl v úmyslu. A pochopitelně i k posílení skupiny technickými prostředky.

Jediný, kdo při odjezdu netuil o co jde a co se bude dít, byl Dragoun. Kdy na svůj dotaz, adresovaný Sekeroví, nedostal uspokojivou odpověď, stáhl se do sebe, nasadil kamennou tvář a mlčel. Posadil se strnule na zadní sedadlo vozu vedle nadstrámistra VB a celou cestu se snail budit dojem, e ho vůbec nezajímá, kam a proč ho vezou.

Podporučík Kadlec čekal na okraji lesa před obcí. Posledních pár desítek metrů k chalupě, stojící o samotě a daleko od prvních staveni vesnice, ujeli po neudrované, zřejmě dlouho nepouívané polní cestě, plné výmolů. Před nachýlenými dřevěnými vraty byl rovnějí terén, na kterém postupně zastavovalo jedno auto za druhým. Vela se sem vechna, ale nezbylo u skoro ádné místo na otočení.

Hloek vystoupil a otevřel dvířka vozidla, kde seděl Dragoun. Vystupte si, vyzval ho. Ten domek tady, to je vae?

Dragoun si dal s opoutěním auta na čas. Dědovo, odsekl konečně, kdy se postavil na trávník.

 Ale ten u zemřel?

Dragoun mlčky přikývl.

 Které klíče k tomu patří? ptal se dál Hloek a poloil na dlaň objemný svazek, který odebrali Dragounovi při jeho umístěni do vyetřovací vazby.

 ádný, uklíbl se Dragoun. Ty mám doma.

Nemluvil pravdu. Hloek sl viml ve svazku plochého klíče. Zkusil jím odemknout visací zámek na očku branky vedle polorozpadlých vrat. lo to vcelku snadno. Spolu se Sekerou, který před sebou téměř postrkoval Dragouna, veli do objektu, následováni Strancem a Javorkem.

 Kdy jste tu byl naposled? obrátil se Javorek na Dragouna.

 Co já? Já tu nebyl aspoň půl roku! zaječel Dragoun. To von, ukázal rukou na Hloka, von mě chce pořád do něčeho namočit!

Javorek jen mávl rukou a otočil se k Hlokovi, který se hmodil se zarezlým zámkem domovních dveří. Sekera odvedl Dragouna stranou. Hlokovi se konečně podařilo dveře otevřít.

Uvnitř staveni to vypadalo, jako by v něm skutečně nikdo dlouho nebyl. Vude silná vrstva prachu, pavučiny, na podlaze odloupané kusy starého vápenného nátěru, který spadl ze zteřelých, prohnutých prken, jimi byl podblt strop.

Dali se do práce. Podporučík Peterka dovedl Karinu k Dragounovi, dal jí čichnout k jeho nohavicím a pokouel se přimět svou čtyřnohou spolupracovnici, aby ukázala, co umí. Sekera se připojil k Javorkovi, Strancovi a Hlokovi, kteří vyli z obytné části domu a začali se porozhlíet zvenčí po hospodářské budově. Na první pohled bylo jasné, e o ni nikdo u dlouho nepečuje. Holubník na nakloněném sloupu, propadlá taková střecha nad někdejím chlívkem, malá stodůlka s chybějící půlkou vrat, plná trosek hospodářského nářadí, včetně archaického vraku maličké mlátičky. Králíkárna, jetě plná sena, které její bývalí obyvatelé nestačili spotřebovat. Za stodolou maličká zahrada, plná přestárlých, neoetřovaných stromů. U vyvráceného plotu něco jako dávno nepouívaný písník.

 Tohle bude těká práce, obrátil se Javorek ke Strancovi. Je tady příli mnoho moností. Jestli nám nepomůe pes …

Ale ve své naději byl zklamán. Asi po půl hodině vyhledal Javorka psovod a sdělil, s fenou předpisově u nohy, e jejich námaha je marná. Pokud tu Dragoun byl, uplynulo u tolik času, e pes stopu nebere. Javorek ho sice poslal opakovat pokusy, ale pomalu ztrácel naději.

Právě začali uvaovat o tom, jestli by nebylo vhodné akci na chvíli přeruit, kdy je vyruilo volání technika Kmoníčka, pracujícího s detektorem kovů poblí zdi stodoly.

 Tady něco je, pojďte sem!

První byl u technika Hloek. Kmoníček stál s přístrojem před zdí.

 Tady dole … něco dává impuls.

Hloek přistoupil blí. Ne se stačil shýbnout, přiskočil Dragoun, vrhl se na nadporučíka a začal ho krtit.

 Ty hajzle! řval jako bez smyslů, ty parchante, tos na mě nalíčil ty, já tě zabiju!

Napadenému přiskočil na pomoc Sekera i uniformovaný nadstrámistr. Dragoun dostal vzápětí pouta, ale neustále se pokouel bít kolem sebe.

Teprve kdy se uklidnil, bylo mono pokračovat. Práci kriminalistického technika provázela fotodokumentace. Natáhl si rukavice a z podezdívky vyndal dva uvolněné kameny. V otvoru za nimi objevil tři igelitové obaly. Postupně jeden po druhém vytáhl a poloil na prkno, které pohotově připravil podporučík Kadlec.

Bylo jisté, e se podařilo nalézt větí část ukradených klenotů z vloupání do Domu slueb.

Javorek se Strancem odjeli první. Dvořák a Sekera se vydali s cenným nálezem na okresní správu, zatímco zbytek výjezdu s Hlokem a za přítomnosti Dragouna pokračoval v prohlídce. Nebyl toti jetě nalezen samopal, o kterém Hloek s jistotou předpokládal, e k případu patří.

Major tranc při kávě u Javorka spustil:

 Ten Dragoun je přes své mládí společensky vysoce nebezpečná osoba. A chytrá, nesmíte ho podceňovat. Viml sis, co vykřikl na Hloka, kdy ho napadl? e to Hloek na něho narafičil. Budete s ním mít jetě dost práce. I kdy hlavní je hotovo. Hodnoty jsou zachráněny.

 Je u proti němu celá řada důkazů, namítl Javorek.

 Ano, jene co to podezření z odcizení samopalu? A ze zabití nebo dokonce z vrady Masaříka? K tomu není nic. Jen indice. Prokurátor s tím spokojen nebude. Věřte mi, čeká vás jetě spousta práce.

K večeru se vrátil zbytek výjezdové skupiny. Samopal nebyl nalezen. Přesto odjíděl major tranc do Prahy spokojen. Z těch mých připomínek nedělej vědu, řekl na rozloučenou Javorkovi, s ním se při svých dvou návtěvách velice sblíil. Má dobrou partu, makavou, chtěl jsem jen, aby věděli, e jetě není vemu konec.

 Jo, jsou to dobrý kluci,  zabručel Javorek svým hlubokým hlasem.  Ale nesmí se jim to moc často říkat, aby se jim nezamotala hlava.

 A na toho Dragouna si dejte pozor, aby vám jetě něco nevyvedl. Kouká mu to z očí, rozloučil se tranc definitivně.

Také podplukovník Krátký byl viditelně potěen trancovým uznáním rychlé a dobré práce, tranc si na oplátku odváel fotografii s hromadou zlatých perků, které byly zachráněny.

xxxx

Nadporučík Hloek seděl pozdě večer v kanceláři u majora Javorka, před sebou spis, který za několik dnů od objevení uloupených perků poválivě narostl. Práce na zhotovování nákresů klenotů byly u sice přerueny, ale hromadily se protokoly o výsleích svědků, znalecké posudky, usnesení, dokumentace… Celková hodnota ukradeného a opět nalezeného zlata byla úředními odhady vyčíslena na vic ne dva milióny korun.

 Bylo by potřeba udělat závěrečný protokol s Dragounem, skončil Hloek referát, chtěl bych to u mít uzavřené, jinak to nedostanu ze stolu. A si u tvrdí, co chce. Rád bych věděl, kdy nám ho psychiatři pustí.

 Brzy. Nejspí u zítra. Javorek vzal do ruky velkou obálku, která před nim leela na stole a vyndal z ní několik archů.  Znalecký posudek o duevním stavu Milana Dragouna, narozeného

16. 6. 1961. Zalistoval v papírech. Agresivní, drzý, na otázky odpovídá větinou pokrčením ramen. Při otázkách se tváří lhostejně.

 Major přelétl text. Usmál se. Honzo, ví, jak je tlustý coulový prkno?

 To je stejně jako kolik stojí krejcarová houska.

 No vidí. A Dragoun jim na tuhle otázku odpověděl ,To by nevěděl nikdo!. Nalistoval konec zprávy.

 Nejdůleitéjí je tohle: Osobnost vyetřovaného je psychopatická, v popředí agresivita, citová chladnost a otupělost, hlavně v oblasti vyích citů, dissociálni rysy, výrazný egocentrismus, sníení morálních zábran. V době páchání trestné činnosti byla u vyetřovaného schopnost rozpoznávací i určovací plně zachována. Vyetřovaný je schopen hodnotné účasti na trestním řízeni.

Javorek podal zprávu Hlokovi a dal mu i obálku, která obsahovala kopie. Zalo to do spisu a ráno se spoj s tou doktorkou, co je tam podepsaná, kdy si ho můeme vzít. Oni u zřejmě skončili.

Na stole před Javorkem zabzučel telefon. Slyím, ozval se nerudně, jako vdycky po pracovní době, ale v zápětí se mu vrásky v obličeji rozloily do úsměvu.

 Jak se má, Miluko? Jo, je u mne. Chce ho?

 Obličej mu náhle zváněl. Aha. Dobře. Hned jde. Drím palce. Poloil sluchátko. Hloek u stál u stolu a visel majorovi na rtech.

 Padej, hochu, řekl Javorek nezvykle mírné. U je to asi tady, musí s Milukou do porodnice.

Hloek začal překotné skládat papíry, které mu padaly z rukou.

 Na to se vykali, přikázal mu Javorek, nech to tak a bě! Hodil Hlokovi přes stůl klíčky od auta.

 Vem si dole moje embéčko, ne bys doběhl domů, mohlo by to u být na světě. A koukej mně zavolat, jak jsi pořídil.

Hloek zmizel za dveřmi, ani nepoděkoval.

xxxx

Dragoun soustředil vechnu svoji energii na přípravu útěku. Při vech mříích a dveřích bez klik, jimi psychiatrie oplývá, se bezpečnostní opatření nedají srovnat ani s vyetřovací vazbou. Umývárna, sprchy, záchody, rentgen, zubař, odběry krve v laboratoři. Stále cestování po areálu nemocnice. Sice v doprovodu a pod stálým dohledem robustního stráce, ale… Dalím bezpečnostním opatřením je, e pozorovaný nemá přístup k civilnímu oblečení. Osvědčovalo se to zejména proto, e zájem větiny vyetřovaných se soustřeďoval na pokus o útěk.

Dragounovi se při jedné z cest do laboratoře podařilo nenápadně ukrást z oputěného vozíku údrbářů list pilky na elezo. Zastrčil jej do pantofle pod plandavými, ústavními kalhotami. Přepilovat okenní mří, vyrobenou z měkké betonářské oceli, nebyl problém. List pilky ukryl do splachovače na WC.

Pak u jen čekal na vhodnou příleitost, protoe cítil, e s přibývajícím časem pozornost oetřujících opadává. Pečlivě sledoval pravidelný rytmus ivota na oddělení a zjistil, e nejpříhodnějí chvílí pro útěk je čas po večerní vizitě, která se odbývala kolem devátenácté hodiny. To u je v téhle roční době ero a zbývá jetě nejmíň hodina nebo půl druhé ne roznesou práky, umoní návtěvu umývárny a zhasnou světla.

Měl vechno dokonale promyleno. První poschodí není tak vysoko, aby hravě neskočil, zvlá, kdy je pod okny měkký terén. Nakonec se rozhodl pouít jetě prostěradlo, sníí hloubku skoro na polovinu. Hodina náskoku bohatě stačí. Nemusí se shánět po civilu. Byl to vynikající nápad, e ukryl oblek, který měl na sobě při vloupání, spolu se samopalem do vraku nákladní tatry v oputěné stavební ohradě blízko svého domku, koda, e tam nenechal také kořist, nemusel o ni přijít. Doteď si marně lámal hlavu, jak to mohli objevit. O chalupě přece nikdo nevěděl! Vak mu to nedaruje. Dragounovi zbělely klouby od zaatých pěstí, kdy si na Hloka vzpomněl. Jetě e v tatře zůstala v obleku aspoň obálka s dvaceti tisíci, které vzal Masaříkovi. Hajzl zatracenej, zlodějskej. Dostal, co mu patřilo. Snad to v tatře nikdo nenael. Bál se domyslet.

Z dneního rozhovoru lékařů usoudil, e jeho zkoumání na psychiatrii končí. Déle čekat nemůe.

Vechno vylo perfektně. Jetě teď určitě nevědí, e zmizel. Litoval, e nemá hodinky. Teď stál v telefonní budce, černé pohory na nohou, sametové rifle, dlouhá bunda a pod zadek, na hlavě americká čepice s dlouhým ,nehtem’, napůl zastiňujícím obličej. V rohu telefonní budky balík s nástrojem, na který dneska zahraje tomu policajtovi. Aby si nadporučík Hloek nemyslel, e Dragoun po sobě nechává nevyrovnané účty.

Hledal v telefonním seznamu a svítil si zapalovačem, který si s cigaretami schoval do bundy. Hlokové tam byli dva, ale jenom jeden JUDr. e je fízl nenapíou. Budou si ho moct krtnout. Bydlí nedaleko, hned za mostem.

Hloek jel se éfovým autem jako při rychlostní zkouce soutěe. V zatáčce za mostem, kdy úspěně srovnal smyk na dlaebních kostkách, mu manelka jemně poloila ruku na předloktí:  Honzo, a nás nepotluče vechny tři.

Takový spěch zas není. Trochu se usmála, ale vzápětí se jí obličej zkřivil. Podívala se na hodinky:

 Ozývá se to po dvou minutách, jetě je dost času.

Bylo. Zazvonili pod osvětlenou tabulkou na budově porodnice a za pár vteřin se objevila sestřička, která se podívala a řekla: U je to tu, maminko?

Miluka přikývla.

 Tak pojďte. Vzala Hlokovi z ruky kufřík a začala překvapenému nadporučíkovi zavírat dveře před nosem.

 Počkejte, zvolal skoro vyplaeně, mne tam nepuste?

Sestra jen zavrtěla hlavou.

 Tak mi aspoň hned zavolejte, a to bude!

Sestra se usmála. Zavolám. A teď u běte, nezdrujte.

Stačil jí podat vizitku. Dneska volejte do práce. Budu tam nejmíň do půlnoci!

Dveře se zavřely, uslyel jen zaklapnutí západky. Připomělo mu, e doma nechal ve spěchu odemčeno. Cítil jako křivdu, e ho sestra tak vystrčila. Přechod z hektického spěchu do nucené nečinnosti přiel tak náhle, e si připadal najednou podivně oputěný. Uvědomil si, e se s Milukou ani nerozloučil.

Pomalu se posadil za volant a mechanicky si upnul bezpečnostní pás. Před chviličkou tu seděla vedle něho, sedadlo je jetě teplé.

Ozvalo se pípnutí radiotelefonu pod palubní deskou. Udiveně sáhl po sluchátku. Slyím.

 Kde jsi teď? Poznal hlas majora Javorka.

 V porodnici. Miluka la asi rovnou na sál…

 To je dobře. Tak sem hned přijeď. Dragoun zdrhnul z psychiatrie.

 Ne!

 Teď volali. Hned se dostav. Rozjídíme pátrání.

 Jedu. Stavím se jenom doma, zapomněl jsem zamknout.

 To nedělej. Mohl by… Ví Dragoun, kde bydlí?

 Těko.

 Tak se napřed stav u Jirky Sekery, bydlí přece ve vedlejím bloku. Zavolám mu, má dosaitelnost. A jste aspoň dva. Ale to snad … Je to rozkaz! Provedu.

V hale paneláku se Dragoun zastavil před orientační tabuli a přečetl si títek, z jeho umístění pochopil, e Hloek bydli v přízemi. Lepi to být nemůe. Ne se vedlejí partaje vzpamatuji, bude pryč.

Vystoupal po pěti schodech do obytného podlaí. Hlokúv byt byl přímo proti nim.Vrátil se a seběhl rychle a k chodbě sklepů a tam si rozsvítil. Klidně rozbalil naolejovaný papír, vytáhl samopal, nasadil zásobník a odloil zbraň na schod u dveří. Sundal si bundu, přehodil řemen samopalu přes rameno a znovu se oblékl. Papír nechal na místě, zhasl a pomalu se vrátil ke dveřím Hlokova bytu. Sáhl pod bundu, posunul samopal na řemeni do pohotovostní polohy a natáhl závěr. Pak zazvonil a poodstoupil ze zorného pole kukátka ve dveřích. Dostane to hned, jakmile otevře.

Ale nic se nedělo. Není doma?

Znovu zazvonil. Opět nic.

Zkusil kliku a k jeho překvapení se dveře otevřely. Uvnitř se svítilo. Tie veel a zavřel za sebou.

S napřaeným samopalem proel vechny místnosti, ale byt byl prázdný. Musí být někde vedle u sousedů, jinak by zamkl. Dragoun vzal v kuchyni plastikovou idli a posadil se na ni. Chvilku váhal. Ruilo ho světlo. Vstal, zhasl a posadil se zpět na idli. Samopal si poloil na kolena. Jakmile vstoupí, naije to do něj. Pak pryč, na čas se zdekuje, a pak za kopečky. Věřil, e to zvládne.

 Čekám tě, Honzo, volal starej, přivítal Sekera Hloka ve dveřích. Byl oblečen a připraven k odchodu.

 Jo, potřebuju chůvu, abych si moh zamknout kvartýr, usmál se Hloek.

 To je průvih, co? hovořil Sekera cestou k výtahu,jako by ho nemohli pořádně hlídat. Poslechni, má vůbec zbraň?

 Jo, odsekl Hloek, na správě, v trezoru. Nikdy to s sebou netahám.

Sekera se zastavil a vytáhl znovu z kapsy klíče. Tak to ne. Vezme si některou moji.

Hloek se vrátil neochotně do Sekerová bytu. Kolega mezitím postavil na stůl pancéřovou schránku, odemkl ji a vyndal z ní několik pistolí a revolverů. Zálibně si zbraně prohlíel. Pouzdro pochopitelně taky nemá, viď?

Hloek zavrtěl hlavou.

 Tak sl vezmi tenhle, podal Hlokovi mení revolver.

 Smith a Wesson, .Chief s Alrweight Special’, osmatřicítka, přímo dělo a můe to nosit v kapse, ani o tom neví, povídal, zatímco uklízel ostatní zbraně zpátky do skříňky. Na sportovní střelbu to bohuel není, má to moc krátkou hlaveň, ale neznám praktičtějí osobní zbraň. Mohl bych ti ho prodat, kdybys chtěl. Ale je to drahý, potvora.

Hloek s úsměvem zavrtěl hlavou a ledabyle strčil revolver do kapsy saka.  Neboj se, neodřu ti to a v kanceláři ti ho hned vrátím.

To u byli na prostranství před blokem domů. Prosím tě, rozčiloval se Sekera, je to celý ze speciální lehký slitiny, můe to přejet tank nebleet rok ve vodě a nic, a ty bys to chtěl odřít!

Hloek se zastavil a stiskl Sekerovi ruku. Viděls ?

Jo, zhaslo světlo v támhletom okně. Co má bejt?

To je u nás v kuchyni!

Oba usoudili, e v dané situaci nelze spoléhat na náhodu, e třeba sousedka zjistila, e v prázdném a odemčeném Hiokově bytě svítí světlo a zhasla. Rychle se domluvili. Hloek, který se v bytě vyzná, vleze dovnitř lodií, je stále odemčená. Sekera pak, kryt zdí, strčí klíč do zámku, zacvaká jím a vyčká, co se bude dít. Pokud nic, otevře dokořán dveře, aby Hloek viděl z pokoje proti světlu na chodbě, jestli se v bytě někdo neskrývá.

Seřídili sl hodinky na stejný čas, Sekera předvedl Hlokovi, jak se odjiuje zapůjčená zbraň a převzal od něho klíč od bytu.

Dragoun konečně zaslechl rychlé kroky po schodech. Dlaň na pabě a prst na spouti se mu potily.

Vstal, utřel si levou ruku o kalhoty a uchopil zásobník samopalu. Nahrbil se.

Pak uslyel zřetelné vsunutí klíče do bytových dveří a cvaknutí zámku. Víc u nevydrel. Vyběhl do předsíně a prst sám stiskl spou. Za praskotu výstřelů v eru místnosti vyskočila na dveřích růice, prosvícená světlem ze schoditě.

Odhoďte zbraň! ozvalo se mu těsně za zády. Ale nebyl mu dopřán čas splnit povet, ani kdyby to měl v úmyslu. Tvrdý úder hranou dlaně do krční tepny ho zbavil vědomí dřív, ne dokončil půlobrat. Padl na podlahu ve skrčené poloze, nadporučík Hioek přilápl nohou leící samopal a zcela protismyslně zavolal znovu:

 Odhoďte zbraň!

V tu chvíli se otevřely dveře a do místnosti se vřítil přikrčený Sekera s revolverem v ruce. Málem zakopl o leícího Dragouna. Jsi v pořádku? křikl na Hloka.

 Jo, hlesl nadporučík ochable, rozsvi, vypínač je za dveřma.

 Je mrtvěj? zeptal se Sekera. Hioek stále jetě stál na samopalu, zařezávajícím se Dragounovi do krku. I kdy by to nebyla ádná koda.

Na chodbách domu bylo slyet bouchání dveří a vzruený dupot nohou.

 Zajistím si ho a ty zatím zavolej starýmu, a si pro něj přijedou, rozhodl rázně Sekera.

xxxx

 Nazdar, tatínku, pozdravil Hloka major Javorek, který přijel s výjezdovou skupinou na místo. Jsi v pořádku? Představ si, e sestra z porodnice u volala. Má kluka!

 Já si musím sednout, eptl Hioek. Bylo toho moc najednou.

 On si jetě stěuje, uklíbl se dědek Dvořák, přicházející z kuchyně, kde prohlíeli napůl jetě bezvládného Dragouna. V ruce drel tlustou obálku, kterou podával majorovi.

 Je v tom dvacet tisíc a na obálce je dokonce ormigovaná Masaříkova adresa. Musel to tam sebrat, kdy Masaříka zlikvidoval. Obrátil se k Hlokovi: Chtěl jsi podepsané doznání. Lip u to podepsat nemohl!!!!!!!!!

Konec