Sbohem Ilono - Karel torkán

Na některé věci si člověk patně vzpomíná, ale na to, jak jsem se seznámil s Ilonou, si vzpomínám rád.

Přijela k nám po obědě do servisu a la rovnou za mistrem. V Praze je servisů dost, ale ná byl vyhláenej, protoe jsme vystrčili jednou ceduli za bránu, e opravujeme rychle a kvalitně, jene ten, kdo to vyvěsil, tu u dávno nebyl a paček se nikdy neukvapoval, dokud si neotipnul zákazníka. Měl dobrej technickej mozek, ale jinak to byl sprosák a hrubec.

,,Docela hezký ráno, e jo?” povídá Ilona a myslí si, e si pačka naladí.

,,Docela,” zamručel paček a na chvilku se zase nějak lítostivě zakouká do průvodek a papírků, co má rozloené po svém pultíku. Pak vypálí: Vo co jde, slečno?”

To je celý paček. Utrousí slovo a zase uhýbá očima, zatímco ve mně její vzhled okamitě vzbudil zájem. Ta snad měla vechno, co má holka mít. Pruný tělo, modelový prsa, havý oči a ty dlouhý, slabě narezavělý vlasy. Jen ten její nos mi připadal trochu ostrej.

Ty má padla nebo co?” otočil se po mně mistr, kdy jsem začal kolem krouit. A hned se předváděl: U jsi udělal toho igulíka Svojtkovi…? Mluvil taky něco o zpátečce ..

Musel jsem dát bacha, abych ho nerozčilil. Právě proto jdu za várna,” povídám a otírám si mastné ruce o montérky. Zároveň dám pačkovi pokorně najevo, e rád počkám, a vyřídí tu slečnu. V podstatě lo o pitomost, ale pačka ten den asi něco raflo, protoe povídá:

Kdy vám vypadávají stírače, slečno, tak si holt budete muset koupit nový. U stosedumadvacítky stojí komplet dvanáct stovek.”

Ale mně to jenom vypadává, kdy se to sundává. Nelo by to nějak přiroubovat?”

paček zavřel oči. To vdycky dělal, aby nevybouchnul. A pak zasyčel mezi zuby:

My jsme značková opravna, slečno. Fuku vám udělají kluci ve Svazarmu.”

To byl asi vrchol veho, co Ilona snesla. Neřekla ani ahoj a odkráčela. Jako vévodkyně. ^

Přesně na tohle jsem čekal.

el jsem za ní k vozu. Zaparkovala ho kousek od brány. Měla lutýho fiata 127 a nejmíň rok nemytýho.

pačka nesmíte brát váně,” povídám. A pak. |ťko by to byla samozřejmost, dodám: Nechte ml tu kličky a po čtvrtý máte ty stírače hotový. A snad ten vůz taky trochu opláchneme v horký vodě, co říkáte?”

Zastavila se, obrátila, a trochu se uklíbla Jasně, e v montérkách jsem dvakrát nevypadal. Ale o sobě jsem věděl své. Ne, e bych byl jeitnej, ale mohl bych jl klidně říct, e kdy si vezmu světlý Ifčka a modrý tričko z túzu s bílým lemováním, mám na těch sto osmdesát docela dobrou figuru. A mý tmavý hustý vlasy nejsou po vyamponování taky k zahození. Přesně takhle ml to řekla Milina Slabihoudová a to byla nejhezčí holka z gymplu na Buďárně.

Okamik jetě po sobě koukáme a já mám pocit, e to bude trvat jetě deset let, ne odpoví. Pak řekne

Ale vedoucí říkal…

To vám vadí?” začnu se usmívat.

Znovu se na mě dívá a mlčí, jako by bylo postiena hluchotou.

A pak ji ujistím:

S těma roubkama jste měla pravdu, je to bez problémů.” Ale zase si nejsem tak jistej, jak tu stojím před tak pěknou holkou, která vypadá jak vystřiená z Burdy, ne řekne:

Můu tu být a v pět, něco mám. A na koho se mám ptát?”

Olda Rajman,” představuju se.

Ilona Pánková,” chtěla mi podat ruku, ale nechala toho, kdy viděla tu moji pinavou dlaň, čouhající z rukávu umatěných montérek.

Tak v pět,” znovu se usměju. To mi naprosto vyhovuje,” povídám u zase sebejistě a s důrazem na slovo naprosto. A kdy mi podá kličky, a já je začnu svírat v dlani, mám hřejivý pocit, jako bych u měl na celé čáře vyhráno.

Takhle to vechno s Ilonou začalo a dneska mi to připadá hrozně divné. Přemýlel jsem o tom nejmíň tisíckrát, ale stejně nic nechápu.

To květnové odpoledne, kdy jsem se s Ilonou seznámil, jsme dělali do tří. Stírače jsem si vzal do dílny, do kadého vyvrtal dírku, protáhl závit, roubkem pak přitáhl rameno stírače na čep, vůz nechal na svůj účet umejt, a jetě jsem měl fůru času na to, abych zajel domů, vlezl pod sprchu a převléknul se. Teplá voda netekla, tak jsem na sebe pustil studenou a mi drkotaly zuby, a celou tu dobu co se třesu pod sprchou, přemýlím, co si vezmu na sebe. Nakonec se rozhodnu pro světlý čistě bavlněný oblek s vestou a od táty si půjčím kravatu za stovku, kterou jsem mu dal k jeíku. Tohle bych nikdy neudělal, kdyby byl někdo doma, ale faktem je, e ta kravata byla světová. Jetě se ujiuju, e mám v kapse dost prachů, kdyby se lo na večeři. To u uháním zpátky k dílně a přemýlím, co to můe být za holku. Fáro bude jejího táty, říkám si, a holka bude nejspí z těch lepích a prosperujících rodin, které jsem v duchu nenáviděl. Kvůli mladým frackům, protoe si mohli vechno dovolit.

Jene v téhle chvíli mě nenávist přela a já cejtil, e Iloně Pánkové leccos odpustím, i kdyby její táta měl vilu jako hrom. Začal jsem se zabývat rozumnějí otázkou  jak Ilonu sbalit. Můj oblek uitý na míru mi k tomu dodával potřebné sebevědomí a jistotu. Zároveň jsem si představoval, jak taková holka asi líbá.

Bylo u čtvrt na est a po holce ani památky. Seděl jsem v jejím fiatu na parkoviti před servisem. Natáhl jsem si ve voze nohy, udělal si pohodlí a začal dřímat. Probudil mě a její zadýchaný hlas:

,,Tím autobusem je to sem příerný.”

,,Normálka, ne . .povídám a prohlíím si ji. Měla na sobě tentokrát nadýchaný světlezelený letní aty a střevíčky na vysokým podpatku. Vypadala neskutečně, něco jako víla, a já v té chvíli zapochyboval, e ji ukecám na večeři. Odhadoval jsem, e má minimálně maturitu a vlivného tatíka. Najednou jsem nevěděl co říct. Vylezl jsem z vozu.

,,Máte to hotový . .

Koukám,” usmála se. Co budu dluna?”

To bylo právě to. Měl jsem připraveno, e teď odpovím  pozvete mě na jeden drink. Jerře při pohledu na exkluzivní zákaznici jsem stačil zakoktat:

S tím si nelamte hlavu.” A podám jí klíčky. To nestojí za řeč.”

Brala to jako samozřejmost. Ani se nenamáhala mi nějaké to vimné oupnout. Naopak. Asi se jí moje sluba mladého meloucháře náramně hodila, protoe hned navrhla:

Mohl byste mě odvézt do města a vyklopit na Vinohradech ve Slezské? Jestli vám to nevadl Nerada bych lezla do vozu s dvěma franama bechorn To vechno ta pitomá Boka ..Najednou se zarazila Asi při pomylení, e u toho na sebe prozradila dost.

Jel bych s ní třeba do pekla. Nedovedu sl vysvětlit proč. Nechala na chvilku pootevřené rty a zavitořila pak Jsem moc drzá?”

Neřekl jsem nic a rozjel fiata. Tohle dovedu perfektně. Ale jak jsem křioval ulice, dostal jsem na sebe vztek To mě mohlo taky napadnout, pomyslel jsem sl, o takováhle kočka to nedělá ze sympatie k automontérovl. Ne jsme dojeli do Slezské, dověděl jsem se, e nechala na čas práva, dělá sekretářku v advokátní kanceláři a auto dostala od otce, kdy si kupoval nové.

Vynasnail jsem se, aby se taky něco dověděla o mně. Pochlubil jsem se neukončeným gymplem a Světem motorů, kde o mně psali jako o mladém talentovaném soutěním jezdci. Vlastně jsem ani moc nelhal.

Chvíli jsem jetě popojíděl uličkami kolem trnice, ne se mi podařilo poblí Slezské zaparkovat. Vystoupil jsem. Konečně měla monost prohlédnout si mě v mém novém kvádru. Asi jí připadalo sluný, protoe najednou povídá: Nechcete jít se mnou nahoru k Patrikovi? Uvařím vám kafe, i kdy si zaslouíte víc.

Chtěl jsem odmítnout. Rozum mi říkal, tuhle princeznu pus klidně z hlavy, na tu nemá mozek, ani prachy. Jene v té chvíli se mě lehce dotkla rukou, já zachytil drádivou vůni jejích vlasů, a přestal jsem přemýlet, jak se věci mají. A nechal se přemluvit. Ve třetím poschodí starého vinohradského čináku se otevřely dveře.

Uvnitř bylo lidí jako v pátek odpoledne u řezníka. Větina z nich seděla v obývacím pokoji před obrazovkou a dívala se na Tinu Turnérovou, natočenou na videu. Jak jsem odhadl, sela se tu převáně společnost od filmu. Asáci a mladý holky. Chvílemi jsem měl z těch jejich řečí pocit, e na světě neexistuje nic ne film. O autech jsem věděl svý a o barrandovských reisérech kulový. Tak jsem si sedl stranou a koukal kolem sebe. Nábytku tu bylo málo, v prvním pokoji dvě nízké skříňky, atník, stolek s telefonem, v obýváku empírový sekretář, stará pohovka a křesla. Pod zavěenými bicími hodinami velký stůl a na něm dvě mísy s chlebíčky, na zemi tmavomodrý koberec a ze vech záclon čpěl pach kouře.

V houpacím křesle u okna seděla černovláska. Měla před sebou na podlaze vrchovatě nalitou skleničku a já čekal, kdy do ní mimoděk kopne.

Víc ne ta opilá v křesle s velkými ňadry mě zajímal člověk, jeho nazývali Patrikem. Stál tu jako éf podniku. Mohl být o deset let starí ne já. Měl podlouhlý obličej a přepadlé tváře, ale ne moc. A rovný nos a hezká ústa. Ilona mi ho představila jako filmového herce. Natáčel jen příleitostně, protoe Barrandov, jak mě poučila Ilona, je dungle a jak nemá kontakty, nemá ani role. A dřív, ne jsem jí mohl říct, e jsem dodnes Patrika Zárubu ve filmu neviděl, povídala, a znělo to tak velijak, spí skoro smutně, e teď to rozjídí s jedním mladým rejou, který si sám napsal fantastickej scénář a pole ty starý dědky do háje.

,,Vy taky píete?** oslovila mě černovláska a dohoupala se a ke mně.

Cítím, e jsem v obličeji celej rozpálenej.

,, Vy jste ale  vy jste takovej  slunej, ejo? Můu vám něco říct? Nebo ne. U nic. Zaklonila hlavu a napila se. ,,Brr! Otřásla se. Nate!

Vzai jsem od ní sklenku a postavil ji na stolek.

,,Odkud znáte Ilonu?1*

,,Tak, povídám.

Začínám být vzteklej. Na to nemám náladu, abych se zpovídal někomu, koho neznám. Nalevo i napravo slyím samý řeči o Bronsonovi a Copolovi a nechápu, proč se ti lidi nekoukají na film, který si poutí na videu. Místo toho v jednom kuse kecají. Kdy ne o hercích, tak o nových autech. A zase o dladičkách, které si kdo poveze na chatu. Můu říct, nepotřeboval jsem ani moc fantazie, abych si představil, v jakých prachách asi jedou.

Nějakej tajf přiel pár minut potom, co si Ilona sedla na pohovku vedle Patrika a přitulila se k němu. Bylo mi jasné, e je do něj pěkně udělaná a mě sem vzala jako náhodnýho křena.

tajf hodil na stůl nacvaknutou taku videokazet. Jestli existuje na světě jen jeden uřvanej chlap, tak asi on. Malej, tlustej, vechno na něm bylo na první pohled měkký. Měl začerven^lej nařvanej obličej a stejně takový hlas.

Chcete jednoho Bonda, Patriku? Nobo něco m Dolo-nem? Tohle bude lahůdka, zejména pro démy, začal mátrat po dně taky.

Mě ty jeho kazety moc nezajímaly, spí hnědovlasá holka, co s ním přila. Měla na sobě bílý kabátek, irokou květovanou sukni a na bosých nohou Jemné plosové střevíčky. Ty nohy byly pevné, dlouhé a do hnědá opálené, stejně tak mladý obličej s výraznýma tmavýma očima. Pozdravila společnost a zamířila rovnou k Patrikovi. Nejdu pozdě?” začala se omlouvat. Máře od rána hroznýho shánění. Milan slaví v neděli narozeniny, do teďka jsem byla na Katkách, dělám s Adamčlkom, kdy si člověk zvykne na ty jeho řeči, docela to s ním jde Vdycky jsem ho měla radi ne takovýho Valchaře.”

To ti teda podepíu,” povídá Patrik, ale hnědovlasá holka ho moc neposlouchá, má ízeň, chce trochu drinku, chce vidět ten film s Delonem, proto přeci přila, a teprve potom si vimla liony a řekne:

e má kratí vlasy?”

Ale stejně ji to nezajímá, jestli nějaká enská vedle ní nosí dlouhý nebo krátký vlasy. Protoe asi pro ni momentálně nemůe znamenat ádný nebezpečí, a tak se znovu s chutí napije, pousměje se na Patrika a zeptá se:

Cos mi to namíchal?”

Patrik se spokojeně, téměř filmově zatváří:

Dobrý, ne?”

A u drí hnědovlasou holku kolem ramen, prsty má na sponě její podprsenky, a přitahuje si ji k sobě čím dál tím víc, aby se k němu musela přitisknout a ona se taky k němu přitiskne, jako by to spolu táhli od nepaměti.

Podívám se po Iloně a čekám, jak bude reagovat, jestli z tý nový holky bude otrávená. Vypadala nějak neklidně, ale moná, e se mi to jen zdálo. Dokonce jsem si v té chvíli i přál, aby po Patrikovi skočila a nepřivírala oči nad těma jeho způsobama. Jene to byl Patrik, kdo po chvilce okřikl Ilonu: Pozvali jsme Baumana na video nebo ne? Pokud vím, zůstal v kuchyni. Tak se jdi po něm podívat.” Majitel bytu mluvil tie, ale ostře, jako kdy kantor napomíná kolačku.

Podíval jsem se na Ilonu a znovu na Patrika; musel to bejt tvrdej a děsnej holkař. Teď jsem byl ze veho doopravdy vedle.

Asi po několika minutách jsem vstal a el se podívat za Ilonou do kuchyně.

ádný Bauman tu nebyl. Najednou řekla:

,,Patrik se mnou hraje loutkový, Nepudeme jinam?

Mlčel jsem. U tehdy mě napadlo, e to byl od ní truc. Určitě se něčím trápí, říkal jsem si, snad mi to prozradí.

V té chvíli veel Patrik.

Kde je Bauman? Mluvil, jako bych tu nebyl.

A zase zmizel.

Patriku!” křikla za ním.

Kdy se otočila, klesla jí brada a vypadala, jako e se kadou chvilku rozbrečí. Pak mě přinutila, abych jí přinesl vedle z pokoje láhev. Přeci tam teď za ním nebudu lézt, chápe?” začala mi tykat. Z jejího hlasu jsem vycítil, e je s nervama pryč, e je moná a na pokraji hysterie a potřebuje si s někým o tom promluvit. Něco na tý mý domněnce bylo, protoe vzápětí povídá: Slíbil mi, e se na tu holku vykale a kdy mu v poledne zavolala, hned začal honit tajfa, aby přivezl ty nový kazety.” Nechal jsem ji mluvit. Kdy dolo a k tomu, e se s tím nic nedá dělat, e je to stejně tady uhozený, navrhla: Jedeme ke mně!” Nic jsem nenamítal.

Vypadli jsme bez rozloučení a jeli u dvacet minut od Malostranského nahoru do kopce a já jsem byl celou tu dobu jako na trní. Skoro jsem nevnímal, co Ilona říká, ale ze veho mi bylo jasné, e ji Patrik urazil, a kdy je ona uraená, e je jí vechno jedno. To je jedna z věcí, která mě na holkách tve. Kdy je chlap urazí, neznají míru.

Jel jsem pomalu předepsanou rychlostí. Bylo sotva deset, večer byl takovej pěknej, teplej a hvězdy nad Petřínem se vlhce leskly a mně zcela neromanticky kručelo v aludku. Ale kdo by myslel na jídlo, kdy má vedle sebe holku, o jaké se mu dosud jen zdálo. Holku správně vyňořenou, voňavou a prunou po celém těle. Chtěl jsem se ujistit, e je tomu opravdu tak, a na okamik jsem pustil ruku z volantu a lehce se prsty dotknul jejího stehna, a jak jsem ujíděl dál směrem k Břevnovu, zdálo se mi vechno bláznivé a rychlé a za pootevřeným okénkem fiata město jarně hučelo.

Tady zastav!” najednou Ilona vykřikne.

U jsme doma?” prohodím familiárně.

Ne. Ale v týhle hospodě mají láhvové pivo. Vem aspoň tři flaky, mám hroznou ízeň!”

Jak jsem se vracel, napadlo mě, co to je asi zn dům, kde Ilona bydlí, a snail jsem si představit její rodlčo o toky mě napadlo, co udělají, jestli mě s Ilonou uvidí. A zase jsem uvaoval nad tím, jak se budou tvářit v dílně, třeba takovej nejdárek, a mu řeknu, jakou jsem poznal holku.

Dej mi ty flaky a tady má klíče a prosím tě otevři. Mně se nějak klepou ruce.

A zamířila ke dveřím vedlejího moderního věáku.

Odemknul jsem a zůstal stát. Chtěl Jsom právě namítnout, e je pozdě a co by tomu asi řekli rodiče, a liona zase, jako by to byla samozřejmost: Ten lutej klíč je od výtahu.”

Vyjeli jsme a do posledního patra a veli do moderně zařízeného dvoupokojového bytu s kuchyňským koutem. Z kadého kusu staroitného nábytku, koberců a obrazů byly cítit prachy. Ne jsem si zul boty, otevřela láhev piva a kdy si vimla mého obdivného pohledu, roztáhla ústa k jakémusi úlebku.

Tohle mi zbylo po Jóovi. Brala jsem si ho nerada, to chtěl hlavně táta. Ale kdy nás rozvedli, ukázal se jako frajer. Jestli má na něco chu, podívej se do ledničky,” znovu se zhluboka napila a ne se zvedla ze idle, dodala: Já se zatím osprchuju.”

V ledničce jsem nael otevřené bílé víno, kus točeného salámu, nějaké konzervy a nakrájenou unku. Sáhl jsem po salámu a rychle a hladově kousal jako dlouhodobě hladověj. Pak jsem si el sednout do pokoje do křesla. Stálo před oknem a za ním byla krásně modrá noční obloha, klenoucí se nad Prahou. Najednou jsem se uklidnil, mé sebevědomí opět stouplo a uvaoval jsem o tom, e si začneme vyprávět o sobě, protoe toho vlastně jeden o druhým moc nevíme.

Ilona vylezla z koupelny a voněla mýdlem a jetě něčím novým. Na sobě měla jen lutý froté plá, samozřejmě hezky rozepnutý, aby bylo nahoře vechno vidět a povídá značně natvaně:

Já nevím, za co platím čini? Od vánoc neteče pořádně teplá voda. Pojď mě zahřát!”

Na válendě se mi zimomřivě stulila do náruče. Tam se se mnou taky pomilovala. Bylo to rychlý a jednoduchý. Ilona měla perfektní tělo a já, poučen zahraničními filmy, začal to tělo líbat na kadé jeho části, abych se ukázal. Moc

holek předtím jsem neměl a ani zkuenosti, ale můu vám říct, e to bylo ve vem přímo nádherné.

Pak mi vzala hlavu do dlaní a bezradně vydechla:

Nech u toho, Oldo, jsem za dneek hrozně utahaná.”

Miluju tě,” řekl jsem a znovu ji políbil.

Zavrtěla hlavou.

Jsem stará a ty se takovej neviňour, e se?” zasmála se.

Tak to mezi námi začalo. Zavinil to vlastně vechno ten první večer, ale ani dneska nedokáu poctivě říct, zda mě mrzí, e jsem do toho jejího přepychového kvartýru el.

XXX

Tak jak to s várna bylo, Rajman? Byl jste trestán nebo ne?

Polilo mě horko. Co jsem na to mohl říct? Tak jednoduché to zase nebylo. Otevřel jsem ústa a zase je zavřel. Stál jsem tu skoro nahej uprostřed velké studené místnosti a přede mnou za dlouhým stolem pokrytým bílým ubrusem sedělo několik důstojníků, členů přijímací komise, a mezi nimi hezká, snad třicetiletá ena v uniformě s hodností nadporučíka. Měla pěkné oči. Za ní venku bylo detivo a dvůr plný vojáků. Viml jsem sl, e po majorových slovech zalistovala v materiálech nově nastupujících povolanců. Má to tam vechno napsaný, tak co, pomyslel jsem si. A pak jsem cítil ten její pohled, kterým si mě měřila od nahých ramen dolů. To u jsem přelápl, kdy mě začala studit chodila na vlhkých dladičkách.

Sakra, tak mluvte!” ozval se znovu major.

Dostal jsem podmínku,” povídám.

Za co?”

Jo, za co? To se lehko řekne.

čekal snad, e se mu k něčemu přiznám? Nebylo k čemu.

Major se obrátil na důstojnici a podotkl:

Má to v papírech. Je v tom nějaká kráde.”

Kráde v tom ádná nebyla. Na to bych mohl přísahat.

Byla v tom Ilona …

První dny vojny iju jako ve snách. Usiluji se v mylenkách odpoutat od domova, od táty, od mámy. Snaím se zapomenout na Ilonu.

Vojna je podivná věc. Dělá ivot jednoduí. Za pár dní zjiujeme, e se podobáme jeden druhému. A není to jen otázka stejnokroje. Něco se v člověku mění a pořád jetě nevíte přesně co. Nevíte to proto, e nemáte čas o tom přemýlet, protoe se pořád v jednom kuse něco děje.

,,Základní postoj zaujímá voják po povelu ,Pozor!4 V některých případech jej zaujímá i bez povelu. A to je-li osloven nadřízeným, při hláení, při přijímání nebo vydávání rozkazu. Ale na to si vy moc dlouho počkáte, ne vydáte rozkaz, pokyvuje svobodník Parkán hlavou, kterou zvedl od písemné přípravy na pořadovou přípravu. Přimhouřenýma očima hledí na nastoupené drustvo nováčků, jeho je v přijímači velitelem. Jene já přímo cítím, e se dívá na mne a e ta poznámka platí mně.

Nástupovým tvarem je u drustva řad nebo dvojřad. U čety řad, dvojřad, trojřad nebo čtyřřad. Podle toho, kolik je v četě drustev, předčítá dál přísným hlasem svobodník a tváří se jako by byl autorem Cvičebního řádu.

Drustvo  vyrovnat!44

Není to ádné zaevelení, ale ani řízný povel. Něco mezi. Dejme tomu jako kdy na vás někdo zavolá přes ulici. Svobodník zvolna kráčí kolem osmi maníků, seřazených podle velikosti od největího po nejmeního. Vem prosvěcují pod čepicemi bledé zátylky, jak je odhalil holičův elektrický strojek pár hodin poté, co jsme překročili bránu kasáren. Svobodník kontroluje, zda má kadý z nás levou ruku sevřenou v pěst a zabořenou do pasu. Hlavu musíme dret otočenou doprava tak, abychom viděli hruď třetího od sebe. Kdy dojde přede mne, nadechne se a teď u to není ádné evelení ani zavolání. Teď opravdu zařve:

Přímo  hleď!44

Hbitě připaím a otočím hlavu zpříma.

Nae zraky se na okamik spí střetnou, ne setkají a vzápětí svobodník Parkán vychrlí:

Tohle není drustvo vojáků, vy jste … *

Nedopoví, co jsme, ale jsem přesvědčen, e tím ,vy jste4 myslí mne a nikoli ty ostatní.

Drustvo  vyrovnat!44

Přímo  hleď!44

Sluebně se tomuhle říká výcvik v pořadové zladěnosti jednotky a mají to na vojně vymakaný, e se vám o tom ani nezdá. A to zatím cvičíme první dny beze zbraně. Nástupy do tvaru. Obraty na místě. Vpravo v bok. Napravo vpříč. Vlevo v bok. Nalevo vpříč. čelem vzad. A pak taprv dojde na zvlátní lahůdku  nácvik pořadového kroku. Svobodník Parkán nám nejdřív přečte ze svého konspektu přísluný výklad, e voják zvedá nohu do výlky a 20 centimetrů od země. Paemi pohybuje střídavě kolom těla dopředu tak, aby pěsti hřbetem vpředu byly na výku dlaně nad přezkou opasku, na ířku dlaně před tělem a prsty lehce sevřeny v pěst. Pochodem  v chodí” zavelí si sám a názorně předvede. Musím uznat, e lape perfektně, jako o přehlídce na Letenské pláni.

Umí,” ozve se někdo sice polohlasně, ala Parkán to zaslechne. Chápe v tom asi spí ironii ne obdiv.

Zůstane jako přimraen stát. Pak se rázně obrátí čelen k řadě. i

Velel jsem před ukázkou pohoví Při pohovu voják nemluví! To u jsem vám vysvětlil!” A jeho přimhouřené oči zírají ke mně. Tuím, co si asi myslí. e jsem to byl Já, kdo si troufl ohodnotit jeho výkon zvoláním, běným při písničkovým potlachu u trampskýho ohně. Jene přece nemůu vystoupit a říct, e to byl někdo jiný. A ten Jiný, kdo svobodníka natval, nenael odvahu, aby se k tomu před vema přiznal.

Pro srandu tady nikomu nejsem,” pronesl po chvíli napjatého ticha velitel drustva a zcela nepředpisově se rozkročil. Jmenuju se Parkán, ale dovedu bejt Parchant. A to s veíkým Pé!”

A ukázal, e dovede.

Toho dne jsme se vraceli z nácviku pořadovýho kroku propocený a tak utahaný, e jsme v rajónu roty u sotva pletl) nohama. A já začal cejtit, e v drustvu nebudeme jedna parta, co nemůe být k uitku. A e to s Parkánem budu mít těký.

xxx

První dopis na vojnu byly dopisy dva. V obálce, kterou podle rukopisu poslal táta, je vloenej neotevřenej dopis od Ilony. Psala mi na moji praskou adresu z kriminálu. Nevěděla, e jsem mezitím narukoval. Moc jsem se nedověděl, jen prakticky přesně to, co se z ústavu nápravné výchovy napsat dá. V závěru tím svým drobným úhledným písmem dodala, e se s Patrikem definitivně rozela, a e u na světě nikoho nemá, ne mě. Věří, e ji za dobrý chování propustí dřív, a prosí, abych jí co nejdříve odepsal.

Viml jsem si, e kluci na cimře po mně zvědavě koukají, větří, e jde o dopis od holky a čekají, e se rozpovídám, jako ostatní, kteří jsou normálně astně zamilovaní, jene já okamitě ten dopis roztrhám a na záchodě spláchnu. Ale je to marný, ta poslední slova jako by nikdy nezmizela. Nikdy na tebe nezapomenu. Tohle mi Ilona po vem napíe. Čert vem ty její kecy. Kalu na ně, říkám si. Ale stejně kvúh tomu dopisu nemůu usnout a zase vzpomínám na to vechno, co se událo, a jak to najednou přilo jako lavina. Faktem je, e jsem tehdy po Iloně ílel a měl pocit, e ji doopravdy mlluju. Moná, e kdyby mi tenkrát po té naí první noci řekla na rovinu, abysme toho nechali, e to vechno udělala jen z trucu kvůli Patrikovi, tak jsem el od válu a nemohlo se nic stát. Musím přiznat, e v té době jsem se utěoval moností, e se s Patrikem rozejde, a e přijde moje chvíle.

Vůbec, já o tom teď uvauju lehce a jako nic, ale tenkrát to tak nevypadalo, jak se mi to dneska zdá. Ilony jsem měl plnou hlavu, nejevil o nic jinýho zájem, přestal jsem chodit za kamarády, kalal jsem na melouchy a doma jsem nepromluvil. Konečně pro mámu to nebylo nic novýho, protoe jsme si stejně v poslední době lezli dost na nervy. A pak, kdy jsem s Ilonou chodil, neměl jsem ani ponětí co je to za hoiku a krom toho jsem ji měl moc rád. Můu říct, e jsem s Ilonou proil chvilky, kdy jsem měl pocit, e i ona mě má ráda, jinak by mi přece nedala k narozeninám zlatý hodinky.

Pokud Patrik na čas zmizel z Prahy, vídali jsme se častěji, a to mě vodila po kavárnách a nejraději sedávala v letní zahrádce Malostranské kavárny nebo na terasách v okolí Hradčan. V takových chvílích se mi zdála veselá a moc roztomilá, nechala mě vykládat o tátovi a dílně, a kdy já chtěl vědět, kde vlastně má tu svoji kancelář, zamluvila to, nebo rychle sahala do kabelky pro rtěnku nebo hřeben, jednou dokonce vytáhla staroitné) prsten, a povídá: ,,Líbí se ti?”

Já jen kejvnul, protoe byl váně krásnej.

,,Moná, e ti ho jednou dám.”

A proč zrovna mně? řeknu, a snaím se ji provokovat, jestli to opravdu myslí s tím prstenem váně, ale Iloně to vůbec nevadí a jen se směje. Jak říkám, byly dny, kdy to s ní bylo skutečně růový. Jedinej problém byl v tom, e se nesměla moc napít. Obyčejně to pak skončilo tlm, e se rozloučila a odjela taxíkem. Jestli jela domů, to jsem nikdy nezjistil. V takovém okamiku jsem míval pocit, e lítá v nějakým průseru. A taky lítala. Na to jsem přiel a po několika týdnech, přesně třicátého července. A pak se to valilo tak rychle, e jsem neměl čas o tom přemýlet.

Ten den mi Ilona volala kolem sedmé večer. Telefon brala máma a té bylo jedno, kdo volá. Jen na mě křikla do předsíně:

,,Volá ti nějaká enská ..! Slyí?” a hned dodala, kdy zjistila, e jsem jetě nepráskl za sebou dveřma: ,,Snad taky můe po sobě občas umýt tu vanu. Já tady nejsem ádná sluka!”

Byla to Ilona. Trochu jsem se v duchu zastyděl, přes poloené sluchátko jistě slyela to kvílení naí mámy, a tak rychle povídám: ,,Má kliku, právě jsem chtěl vypadnout!”

A máma zase začala lamentovat:

,,V hlavě má jen samý enský. Taky bys mohl jednou sedět doma!”

I dnes si jetě říkám: měl jsi tenkrát mámu poslechnout a mohl jsi mít pokoj. Jene já byl v tý chvíli moc astnej, e mi Ilona po několika dnech odmlčení opět zavolala. Prostě jsem byl do ní blázen, a,dodnes si to nedokáu přesně vysvětlit. Kdy mi řekla, abych přijel k Patrikovi, neváhal jsem ani na okamik, seběhl po schodech, nakráčel do metra a znovu si to hnal do Slezský.

U Patrika bylo husto. Měl u trochu nakoupeno, byl samý vtip, kolem sebe dva chlápky, který jsem tu nikdy neviděl. Jeden vypadal jako krejčovský panák, druhý se po mně koukal nějak pochybovačně, v ruce drel vyhaslou krátkou dýmku a mluvil o nějaké divadelní hře. Tvrdil, e to bude kvalitní votřes, na to e dá krk. Seděly tu jetě dvě nebo tři holky, na který mával oběma rukama a volal:

Teď se vichni někam usaďte, aby se vědělo, kolik se

toho má přinýst! A zase na Ilonu: Tak, Ilono! ftekní jim

to!

Ilona jim to řekla, e se chystá přípitek, protoe mistr Svačina má narozeniny. Svačina byl nejspí ten chlápek s podbradkem a fajfkou, ale ne jsem se v tom utvrdil, Ilona mě táhla do kuchyně. Kdy se usadíme u stolku, povídá:

,,Tetě Haně není dobře. Volala mi u ráno, ale éf o tom nechtěl ani slyet, e odejdu z kanclu. A tak jsem si myslela, kdy nám Patrik půjčí svýho meďáka, e jsem tam hned.

Na toho meďáka jsem se nechal nachytat. Měl jsem vdycky chu se v takovém voze projet a bylo mi jedno, e tetička Ilona bydlí a někde v Novém Boru.

Podle toho, jak se Ilona tvářila, ji onemocnění tetičky zaskočilo, a bylo na ní vidět, e jí z toho není vůbec do skoku.

Málem jsem ji začal litovat a měl jsem chu ji vzít za ruku, ale v té chvíli nakoukl do kuchyně tajf.

,,Tak co?44 povídá. Vyrazíme hned, nebo si chce dát ofér jetě kafe?

Hrozně mě otrávilo, e tajf má jet s náma, ádného vocasa jsem na téhle cestě nepotřeboval.

Vy máte taky tetičku v Boru? řeknu na adresu tajfa. Bylo to drzý, ale mně bylo jedno, co si tenhle Patrikův kamarád o mně myslí. Ostatně jsem ho nemohl ani cejtit.

Kupodivu tajf se ani neurazil. Sáhl po sklence s koňakem, která tu stála oputěná před Ilonou na stole, zvedl ji, podíval se na dno a zamlaskal. Pak podotkl:

Já snad mám tetičky vude. Váně se s tím nic nedá dělat. Je to tak, hochu.4* Rozpřáhl ruce. Ale nespěchejte! Sedněte si. Dostanete turka. Tetička počká. Já si přinesu jetě jednu skleničku.

Nech toho chlastu. Se padlej na hlavu!41

Ilona se chytla stolu a čekal jsem, e ho na tajfa zvrhne, jestli se znovu chopí sklenky.

tajf se zarazil, a jak si jazykem olizoval horní ret, mumlal: Jeímarjá, s tebou je práce. A pak povídá: Víte co, jedem!44

Páni, ten večer jsem toho mercedesa rozjel! Nejdřív po dálnici na Mladou Boleslav, pak přes Bělou, Doksy a českou Lípu. Ilona seděla vedle mě, tajf usnul na

zadním sedadle. Já si udělal pohodlí, pustil rádlo, chytil jsem příjemnou melodii bůhví odkud, a jak Jsem se tak zaposlouchal do té doprovodné kytary, zarazil Jsem se a pomyslel si, e Ilona nikdy nemluvila o nějaký teličce, kterou by měla v Boru. Jene Ilona nikdy nemluvila o nikom, snad jen o svém bývalém mui, take Jsem zase toho podezírání nechal a myslel na příjemnějí věci. Přes otevřené okno voněl vzduch posečenou travou, nad ubíhající krajinou se pomalu stmívalo a já měl chu mačkat Ilonu na těch měkounkejch místech, co nej90u vidět a pak ji zase líbat, jak se líbat má.

tajf chrápal a tak jsem se otočil k Iloně, a pod dojmem toho hezkého večera jsem se jemně dotkl Její ruky a zaeptal:

,,Já bych si moc přál, aby to mezi námi bylo pořád hezký. Ale nejde to, viď?

Ilona na to neřekla nic, jenom koukala před sebe a mačkala mi tu ruku, kterou jsem ji chtěl hladit, a pak jen řekla:

,,Neblázni, Oldo! Musí řídit!

Přestal jsem se na ni koukat. Jetě nikdy taková nebyla. Moná zadumaná, nebo rozčilená, ale takhle roztritá nebyla nikdy. Taky mi ten večer připadala nějak starí, koutky kolem úst měla tvrdí, nos ostřejí, hulila jednu cigaretu za druhou, a kdy jsem se jí za Českou Lípou zeptal, co je její tetičce, co má za nemoc, mávla jen rukou a podotkla, e v jejím věku se s tím nedá nic dělat a pak povídá: ,,V Boru ti ukáu, kde nás vysadí, Oldo.

Ani v té době, kdy jsem hodný kus pod náměstím v Boru zaparkoval vůz, a čekal na Ilonu a tajfa v setmělé zastrčené uličce, jsem netuil, do čeho se řítím.

Město vypadalo, e spí. Jen za otevřenými okny namodrale svítily obrazovky televizorů. Kolem přela starí paní. Zastavila se. Zvědavě okukovala velký vůz. Pak poloila na rám okénka ruku a zeptala se, jestli jsem nepřivezl tu mladou Opatovic, e ji od rána čekají.

Povídám, e nikoliv a sunu se na zadní sedadlo měďáku. Venku bylo i pozdě večer dusno, jako to bejvá uprostřed léta, a tak jsem se natáhl a odpočíval. Jak jsem zavřel oči, v hlavě se mi prostřela nekonečná prázdnota. Asi jsem si zdřímnul, moná na půlhodinku, moná víc. Kdy jsem se probudil, měl jsem orosené čelo a vyprahlo v krku. Pak mě napadlo, e bych se mohl něčeho napít a začal jsem se zajmat o Ilonu. Měl jsem takový dojem, e s tou tetičkou na mě zahrála nějakou habaďúru, a začal jsem uvaovat o tom, proč jsem se po návratu Ilony a Stajfa cítil otráveně nebo lhostejně, ale po tom, kdy jsem viděl, jak kadý táhne v ruce kufr, začalo mě něco znepokojovat. Zatím to nemělo pevné obrysy, byl to jen takový mlhavý neklid, který se opakoval.

Uloili v zavazadlovém prostoru ty dva kufry a Ilona povídá: Teď na to lápni, Oldo! Teta nás dost zdrela. Pořád by povídala o tý svý nemoci. A nakonec začala balit staroitnej porcelán, abych ho odvezla naí mámě. A ta aby jí za to sehnala nějaký cizí léky.’*

Vypadalo to důvěryhodně. A tak jsem o tetičce přestal přemýlet, navíc jsem měl sucho v krku. Místo vyptávání jsem navrhl:

Nedáme i někde něco k pití?

Říkám ti, e Patrik na nás čeká.

Najednou byla Ilona nervózní a dávala mi najevo, e nemám právo vykládat, jestli se pojede nebo se bude někde zastavovat na limonádu. Stajf vykřikl ostře:

Jedeme a nekecáme, mladej!

Co se do toho montuje, pomyslel jsem si a nahlas povídám:

Nejsem hluchej! A úmyslně pomalu zapínám světla, a kdy vidím, jak Stajf to svý tlustý tělo funivě souká na zadní sedadlo, přidám rychle hodně plynu, měďák prudce vyskočí a tajfem to správně pohne. Ale neříká nic.

Po chvilce jsem se uklidnil a vůz nás veze zpátky přes náměstí v Boru a dál dlouhou hlavní prázdnou silnicí k České Lípě. Okno po levé ruce mám otevřené, ruce na volantu, a cítím jak mě začíná ovívat příjemný noční větřík.

Za Borem pustím pomaloučku meďáka dolů z kopce. Jedu úmyslně pomalu, čekám, a na mě Stajf znovu vybafne, abych to rozjel, e ho někam polu. V tu chvíli zaslechnu ostrej zvuk silnýho klaksonu. Vidím, e mě ve tmě předjídí jako podráděný zvíře tirák s vlekem. Jeho reflektory se mi na okamik zabodly do zpětného zrcátka a světla dalího vozu se objevila vpředu proti mně. Z těch světel mi zakubalo v hlavě, a hlavně z tiráka, který se tlačil přede mně. Prudce lápnu na brzdu, ale byla to marnohra. Pokus tiráka proklouznout mezi mnou a. protijedoucím osobákem byl víc ne troufalost. Ty volel” řvu, jak dupu po brzdě, ale co je vám platný řvaní, kdy vám vlak tlráku líe přední levý kolo. Snaím se zoufale vyrovnat náraz, točím volantem, ale stejně letím ze silnice, srdce ml buí jako tamtam, cítím náraz, vím, e jsem v tom zlomku věčností něco vykřikl. Na víc se nepamatuju. A na nemocnici.

Najednou svítalo. Otevřel jsem oči dokořán a pozoroval, jak se v pokoji zvolna rozednívá.

Pak někdo přistoupil k mému lůku. Sestřička.

Snail jsem se zvednout hlavu, chtěl Jsem říct, prosím vás, kde to jsem. Jene se mi nepodařilo ani otevřít ústa, rty jsem cítil jako spečené dohromady. Vnímal Jsem, e mi sestřička dává teploměr. Oči jsem měl u zase zavřené.

Probral jsem se, a kdy mi sestřička v poledne přinesla čaj. Její chůze byla tichá, pohyby vláčné, pod bílým čepcem jsem viděl hladkou tvář s krátkým tupým nosíkem a přísně sevřenými ústy. Opět jsem se pokusil zeptat, co se stalo a kde jsem, ale zdvihla prst, abych mlčel. Mohl jsem se jenom napít čaje. A zase jsem usnul.

Probudil mne v noci zvlátní pocit bezmocnosti z toho, e vůbec nic o sobě nevím. A taky mi vadilo, e nemůu ani o centimetr otočit hlavu. Kdybych to udělal, snad mi praskne. Takový jsem měl pocit.

A dalí den jsem si začal u od rána uvědomovat, co se na té silnici za Borem odehrávalo.

Bránil jsem se dojít ve vzpomínce k okamiku, kdy jsem se ocitl v palbě světel. Zezadu mě oslnil tlrák, zepředu nějaký vůz v protisměru. Těch několik vteřin, co jsem potom proil, se na mne znova sesunulo. Dostal jsem horečnou závra a vyrazil ze sebe jenom zoufalé zasténání.

Pak jsem zaslechl něčí hlasy.

Na čele jsem ucítil příjemný, uklidňující dotek lidské dlaně.

Vechno bude v pořádku, nebojte se, zaslechl jsem poprvé promluvit oetřující sestřičku.

Co můe být y pořádku, builo v mém mozku kadým tepnutím krve, níc nemůe být v pořádku. Jeíikriste, co kdy jsem ji zabil, Ilonu, prosím vás, co je s ní, chtělo se mi křičet, ale nevydal jsem ze sebe ani hlásku.

V koloběhu prvních dnů jsem si sotva stačil uvědomit, e pohoří, který se z nástupitě naeho motóstřeleckého pluku zdálo téměř na dosah, je hraniční hřeben umavy. Přiznám se, e mě to nenapadlo, ani kdy jsme vylezli toho říjnového rána z malýho motoráčku na stejně malým nádraí s nápisem Jedlová. Na peróně čekali tři vojáci v naehlených uniformách a s červenýma páskama na rukávech. Jeden z nich byl četař. Kdy vláček zase odjel, spočítali nás, co jsme tu zůstali stát, po různu oblečení, s plastickýma kabelama a sportovníma pytlema v ruce.

Před nádraím jsme nalezli do dvou nekrytých vétřiesek a četař zavelel k odjezdu. Kolem bylo vidět samý lesy, v krásným podzimním zabarvení. O umavě jsem měl jen matnou představu ze kolního výletu na konci devítiletky, ale tenkrát jsem jetě nemoh tuit, e mě sem jednou polou na zelenej vandr, co trvá dva roky. Vyjeli jsme z lesa na kopec, odkud se najednou otevřel malebný pohled na Jedlovou. Vypadala jako vystřiená z turistic-kýho prospektu.

Pěkná prděl zakopaná, zhodnotil kdosi z branců.

,,Mají tam aspoň diskotéku?”

Voják, který jel na korbě s námi se tvářil, jakoby otázku přeslechl.

Jetě na křiovatce před městečkem jsme zahnuli a teprve po několika kilometrech jízdy se objevila nazelenalá stavebnice moderních třípatrových budov. A za nimi světle béový komplex panelového sídlitě s prosklenými verandami a suáky na prádlo.

Kasárenská brána se leskla čerstvým nátěrem stejně jako červenobílá závora. Nad ní svítil transparent s nápisem .Vítáme brance!*

Seskákali jsme a vydali se v nepovedeném zástupu za

četařem.

Tím začal i pro mě vojenskej ivot…

,.Pořádek ukázňuje vojáka,” slyím svobodníka Parkána. Snaím se, zatínaje zuby, poskládat do .komínku* koile, které mi vyhodil na lůko. Nejsem sám, koho postihl,nálet* velitele drustva v rámci prohlídky předmětů osobní potřeby. Jene cítím zcela přesně, e svobodníko-va neadresovaná poučka se vztahuje na mne.

,,Vemte si příklad z vojína Kykala!”

Zde!” vzkřikne ten, jeho jméno padlo za vzor a staví se

do stoje vzpatného u své otevřené skříňky. I kdy výzva opět zazněla obecně, vím, e je určena předevím mně. Ostatní kluci z drustva, s nimi sdílím lonici, otáčejí hlavy ke Kykalovu hájemství, uloenýmu na plechových poličkách. Já ne. Tie demonstruji soustředěný zájem na rukávy své koile, abych je vpravil do pravoúhlé skládačky. Uznávám, e Emil Kykal je mezi námi Jaksi jednička, aspoň co se stlaní lůka a uspořádání skříňky týče. il tři roky v učňovským intru a má s tím víc zkueností. Ale moc sympatickej mi není, ani ostatním klukům ne. Po straně nejvíc remcá a pak stačí, aby se v blízkosti jen mihnul Parkán a málem před ním metá kozelce.

Dobře Kykal, pohov, vnímám Parkánův hlas, teď vak překrabující do mírné fistule. Jetě něco, vojáci. Dávejte si pozor na svoje věci. Proč? Nechci nikoho podezírat, ale i na vojnu chodí osoby, my jim říkáme osoby problémové, co u v civilu měly co do činění s paragrafem. Já bych nerad, aby někdo musel hlásit, e se mu ze skříňky ztratily třeba per)íze.

Jen stěí jsem se ovládl. Tohle u bylo vystřeleno přímo na mě. Několik kluků se nahlas uchechtlo. Ale úplně jsem se zase ovládnout nedokázal. Postavil jsem se předpisově do pozoru a s přemáhaným klidem řekl: Soudruhu svobodnku, vojín Rajman. Dovolte mi s vámi promluvit!44

Tak mluvte!44

Hlásil jsem u při nástupu u přijímací komise soudruhu majorovi, e jsem byl v civilu podmíněně potrestán. Vám hlásím, e to nebylo za kráde!44

Poněkud ho to vyvedlo z míry. Zakoktal:

To jsem rád, Rajman.44

A odeel z lonice pro mustvo.

Moc příjemně mi z toho nebylo. Nikdo z kluků se mě taky nezeptal, co jsem vlastně proved. Ale při těch jejich pohledech mě přepadl pocit, e jsem asi opravdu patnej. e nepatřím mezi sluný lidi. Vsadil bych se, e si to celá cimra myslí. Faktem je, e troku výčitky svědomí mám, to určitě. Tak čistej zase nejsem. Ale některým lidem, jako třeba svobodníku Parkánoví dělá dobře, kdy můou na někoho ukázat a dát mu najevo, e o jeho maléru vědí. A třeba na revan očekávají od člověka větí uctivost a poníení. Jene já na něco takovýho kalu.

Asi za tři dny si mě dal zavolat nadporučík rámek. Velel teď naí rotě v přijímači, jinak byl velitelem motostřelecký roty. Světlovlasej oknírovanej dlouhán, maximálně jen o pár let starí ne já.

Vstoupil jsem a předpisově se ohlásil. Kývl hlavou a ukázal mi na idli. Sám seděl za kancelářským stolem, drel sluchátko telefonu a právě s někým hovořil. Rozhlédl jsem se po nevelké místnosti, kde jsem byl poprvé. Dvojdílné okno v kovovém rámu bez záclon, pancéřová zelená skříň, kousek od ní na věáku čepice, plá a pouzdro s ochrannou maskou, na podlaze plechová mob-bedna rovně v barvě khaki.

Rozumím,” odpověděl někomu na druhém konci drátu. MVe třináct patnáct u náčelníka výstrojní sluby. Konec.”

Poloil sluchátko a chvíli mě rentgenoval očima.

Tak vy jste v civilu automechanik, vojíne Rajmane?”

Ano, soudruhu nadporučíku. Ale řidičák mi vzali,” dodal jsem, aby bylo hned jasno.

Přečetl jsem si to v papírech. Ale teď mi pověz vechno sám,” přeel do nesluebního tónu.

Snail jsem se mu vysvětlit, co se vlastně před rokem a po té havárce u Nového Boru opravdu stalo. Skoro se mi zdálo, e jsem mu neměl nic vykládat. Těko se z jeho pohledu dalo poznat co si o tom myslí. Nejhorí je, kdy chlap na vás kouká a nemluví. Větinou ovem správnej chlap moc nekecá, jene tohle mě tenkrát nenapadlo. Spí mě drel pocit, e mi nevěří. Ono je to taky těký pochopit, e jsem jetě v devatenácti letech mohl bejt taková naivka.

Kupodivu se stejnou nedůvěrou se na mě dívali i ti dva z kriminálky, co za mnou přijeli do českolipské nemocnice. Bylo to tuím pátý den po tom, co mi primář dal dohromady dvakrát nalomenou levou ruku a naordinoval několik druhů práků, po nich mi přestalo hučet v hlavě, co se asi stává, kdy spadnete s vozem někam do díry a naklepnete si mozek.

První, na co se mě zeptal, jestli znám Ilonu Pánkovou a tajfa. Opřu si hlavu o poltář a nějak do mě nic není. Nechápu, proč se ptají na Ilonu a ne na havárku. Tuhle bouračku přeci někdo zavinil, ale já to asi nebyl. Netuil jsem, e zatímco jsem leel málem dva dny v bezvědomí, zaili jí o patro vý pár trných ran a poslali domů. A e Stajf měl ohromný těstí. Ten snad nepotřeboval ani

\

acylpyrin. A tak povídám, e oba znám, ale rád bych véděl, jak je to s Ilonou, a jestli utrpěla nějaký zranění, O tom, e na ni v jednom kuse myslím, e mám o nl strach, jsem pochopitelně nemluvil.

Jene, jak se ukázalo, zdravotní stav Ilony ani havárka přítomné kriminalisty příli nezajímala. Spí ton obsah kufrů, co přitáhla se Stajfem. A hned, co o těch kufrech vím? Já povídám po pravdě, e nic. Samozřejmé, e mi to nevěřili. Člověk se jim ani nesmí divit. Zejména ten starí z dvojice, který se tak trochu podobal mýmu tátovi, měl taky a do poloviny hlavy ple, mi pořád naznačoval, e jsem se dostal do pěknýho maléru, a e u by bylo na čase vzhledem k mýmu zdravotnímu stavu nechat těch vytáček a vyklopit pravdu.

Teprve ve chvíli, kdy se mě začali vyptávat na vechny podrobnosti mého vztahu k Iloně, tajfoví a Zárubovi, jsem pochopil, e u o mně věděli dost. Bylo to hrozný, málem jsem se v tu ránu sesypal, kdy mi řekli, e v obou kufrech, co nali v měďáku, byly kradený věci.

Časem těch výslechů bylo víc, a tak jsem si to vechno, co jsem slyel, dával pomalu dohromady, a jsem měl před sebou celej obrázek o neslavné činnosti Patrika Záruby a spoí. Za tři roky udělali osmnáct bytů, co jim vyneslo málem milión korun ve percích, bonech, zlatu, staroitnostech a penězích. Větina pokozených byli lidé z uměleckých kruhů, které si Záruba zval do své videové společnosti. Pro Ilonu nebyl problém nechat se od někoho ze Zárubových přátel pozvat, otipovat si byt a případně zjistit, kdy nebude majitel doma. O ostatní se u postarali tajf se Zárubou.

Zpočátku jsem si přál, aby to, co jsem na kriminálce slyel, nebyla pravda, a měl jsem pocit, e mluví o někom jiném, ne o Iloně, a říkal jsem si, jestli přeci jenom nebyl osud k Iloně moc krutej. Vdy lo o osobu, kterou jsem miloval.

Jene tohle byla najednou docela jiná holka, rozhodně ne taková, jak jsem si ji vysnil, ale copak tomu mohli na kriminálce rozumět  i kdybych jim to uměl vysvětlit  copak by rozuměli těm mejm pocitům? Bylo mi z toho úzko, kdy jsem začal poznávat Ilonu z té druhé stránky. Ovem, jestli byl někdo z těch třech velká ve, tak to byl právě Patrik Záruba. Ilona se vdala v Přerově krátce po maturitě. Vzala si herce z krajského divadla. Dokonce dostali byt. Po čase poznala Zárubu a to byl zřejmě mu podle jejího gusta. Dost jí toho nasliboval, aby jí manelství začalo lézt na nervy. Rozvedla se a odjela za Patrikem Zárubou do Prahy. Zařídil jí místo vedoucí v malém bistru na Letné a výměnu bytu. Pak udělala Ilona manko v podniku a musela odejít. Přestala se upejpat a pustila se s partou do vykrádaček a u v tom jela jak namydlená. S tím kvartýrem v Novém Boru to bylo stejný. Majitel byl zazobanej chlap, rozuměl sklu a staroitnýmu porcelánu, začal ho sbírat a jetě dřív, ne se to stalo módou. Jak bohatnul, přestal se zajímat o staroitnosti a začal sbírat mladý holčičky, a o těch věděl zase Záruba. A kdy po několika návtěvách v Praze se mu zalíbila Ilona, parta jenom čekala, a tokající sběratel vytáhne paty z domu. A kdy odjel na dovolenou s celou rodinou do Maďarska, nebyl to u pro Zárubu a tajfa ádnej problém.

Taky mě napadlo, e ten večer, kdy jsem odjíděl do Boru, nebylo mezi mnou a Ilonou něco v pořádku. Dumal jsem nad tím jetě v nemocnici, a pak i při vyetřování na kriminálce. Teprve později jsem pochopil, e mě Ilona poprvé vtáhla do akce. Proč? Dodnes nevím, co ji to napadlo. enský jsou v tomhle moc divný. Chápete, jak to myslím: při její pokřivené morálce to asi pro ni nebyl tak velkej problém. Jene nějak si sám sebe v tý roli nedovedu představit. Ani se nedokáu vít do toho, e Ilona na něco takovýho mohla přijít. A e mě popadá hrůza z toho, e takový holky vůbec chodí po světě a vy je milujete. S těma kriminalistama jsem na tohle téma promluvil i pár slov, ale nebylo to k ničemu. Můu vám dokonce říct, e jim to trvalo týdny, ne pochopili, e opravdu nejsem takovej pacholek, za jakýho mě mají.

,,Já vůbec nevěděl, co v těch kufrech bylo,” přísahám jim u aspoň popadesáté. A znovu jsem je ujioval: Opravdu. Proč bych vám lhal.”

Jene na kriminálce, kdy je někdo v úzkých, le. Le jak můe a jak umí. A oni s tím počítají, proto se ani nerozčilují, a klidně začnou znova, jako by v ivotě se mnou o tomhle nikdy nemluvili.

Jak dlouho jste seděl ve voze, kdy jste čekal na Pánkovou a tajfa?”

U jsem vám to říkal,” připomenu jim.

Neřekl jste nám, o čem Pánková se tajfem mluvili, kdy se vrátili?”

To je pravda, pomyslím si, jene se mé na to nikdo neptal. A dávám si to v hlavě zase vechno dohromady, a je mi z toho mizerně. Navíc se mi do mých úvah plete táta, co by tomu asi říkal, kdyby zjistil, e má syna pomocníka zlodějů, a nedokáu se přinutit, abych si vybavil, co měli za kecy tajf s Ilonou, kdy házeli ty kufry do měďáku.

Neříkali nic, povídám. Jen chtěli, abych u Jel.”

,,Teta Pánkové byla přeci nemocná, jak jste nám u řekl, nemluvili o ní?”

Na minutu váhám. To byla pravda. Kvůli tomu sem Ilona jela, a po návtěvě u tety neřekrte na tohle téma slovo. To mě taky mohlo napadnout, e nemocnou tetičku klidně přela.

Neříkali nic,” vykládám jim po pravdě.

A vás nezajímalo, co mají v těch kufrech?”

Ne.”

Ani vás nenapadlo, e od nemocné se obyčejně nejezdí se zavazadly?”

Mlčel jsem.

A co pokozeného majitele bytu Baumana… toho jste znal?” zeptá se ten mladí z dvojice a dělá jako, e o nic jiného, ne o tu svoji tuku, co si s ní pohrává, nemá zájem.

Jednou jsem ho viděl u Záruby,” vzpomínám si.

A věděl jste, e má vilku v Novém Boru?”

Ne,” trvám na svém. Ale je vidět, e jsem svou odpovědí nikoho nepřesvědčil, a tak jetě řeknu tomu mladímu: Zeptejte se Pánkové nebo Stajfa. Dobře vědí, e v ničem s nima nejedu.”

Ale do Boru jste s nima jel!”

U jsem vám řekl, proč,” povídám.

Ověříme si to,” řekl zase ten starí. Pak vstal a zamířil ke dveřím. Ne vypadl na chodbu, jetě se otočil:

Pane Rajman.”

Prosím …?”

Zítra zase přijdeme. Bude dobře, kdy si vzpomenete na vechno, co víte o Pánkové. Pomůete sobě i nám.”

Jak jim můu pomoct? Nemají ani ponětí, jak to se mnou opravdu bylo, a kdy jim to začnu vykládat, tak mi neuvěří. Můu říct, e jsem měl tenkrát po tom prvním výslechu

v mozku vygumováno pěknou dobu. Pak jsem si ten rozhovor začal znovu přehrávat v hlavě Jako gramofonovou desku, ale stejně to bylo k ničemu. Podobné) pocit jsem měl později u soudu. Soudce vypadal Jako třtina, ale hlas měl pěkně silnej a vůbec nedbal na to, co mu Ilona řekla, e jsem s n( jel asi proto, e jsem JI měl rád. Podle toho, jak se tvářil, zřejmě pochyboval o tom, e to Ilona mysli váně. Moná, e kdyby mlčela, bylo by to to nejlepí, co mohla u soudu udělat.

Tohle vechno, o čem se zmiňuju, jsem vykládal veliteli roty.

Jene velitel roty nenf od toho, aby posuzoval, zda se vojín Oldřich Rajman vědomě podílel na trestný činnosti svý milenky a jejích vykutálenejch partnerů a navíc jako řidič nezabránil havárce. To posoudil a zhodnotil soud.

Posly,” zeptal se mě, nepředhazoval tl někdo, myslím v naí rotě, e má v civilu flastr? Tedy, podmínečnej flastr?”

Hned mi dolo, e se asi dozvěděl o tom mým střetnutí s velitelem drustva při sobotní prohlídce skříněk.

Zpytavě se na mne díval.

Mohl jsem se teď po Parchantovi svlzt. Protoe předhazovat někomu trest, odloenej na zkuební dobu, není rozhodně fér.

Ne, soudruhu nadporučíku,” řekl jsem. A nelhal jsem. Vdy Parkán-Parchant mluvil o problémovejch osobách, co chodějí na vojnu a nikoho nejmenoval. I kdy jsem přesvědčenej, e měl na muce vojína Oldřicha Rajmana. Ani bych si to nedal líbit,” dodal jsem.

Zdálo se mi, e se jakoby pousmál.

Dobrá. My tě tady nechceme posuzovat za tvoji minulost. Pro nás a hlavně pro tebe bude důleitě, jak se bude dva roky chovat a jak bude makat.”

Chtěl jsem u říct, e makat umím. A e mu to slibuju.

Musel mi to vidět na očích, e něco na ten způsob hodlám pronést. Jene v poslední chvíli mě přepadl pocit, e rámek na tyhle slibující řečičky asi moc nedá.

A tak jsem vstal ze idle a poádal o dovolení odejít.

Vyel jsem z kanceláře velitele roty na chodbu a několikrát jsem polkl na sucho, od zatnutejch zubů.

Umínil jsem si, e rámkovi i ostatním dokáu svejch pár předností.

Nějaký přece mám.

Příleitost k tomu jsem dostal dost brzy.

Téma dneního zaměstnání zp střelecké přípravy je ostrá kolní střelba ze samopalu, základní cvičení,” zahájil úvodem četař s dvěma zlatejma kolejničkama absolventa VKV, neboli vojenské katedry vysoký koly, krátce řečeno absík Vokáč. Nastoupil jako velitel naí čety o něco později, protoe byl na nějakým kursu na divizi. Vědělo se o něm, e je ,dubňák a e jde za půl roku do civilu. Ale to neznamenalo, e by nám tím pádem něco slevoval. Spí bych řekl, e naopak. Abych to uvedl přesně  nic neslevoval, jene vecko nám logicky zdůvodnil. Proč a nač. Třeba jak je důleitej návyk v zacházení se zbraní. Abychom získali ten návyk, e je nutný nejdřív poznat do detailu zbraň, to znamená cvičit sborku a rozborku tak dlouho, a kadej z nás za pár vteřin a několika hmaty rozebere a zase sloí samopal i v noci a se zavázanejma očima. A k nejdůleitějím návykům e patří nemířit bezdůvodně zbraní  i nenabitou  na druhou osobu. Z takový neopatrnosti e je nejvíc malérů. Vecko nám názorně předváděl, byla radost se dívat, jak dovedně se zbraní zachází, popsal a vysvětlil funkci kadý součástky samopalu. Prostě talent, kterej nezapřel, e vytudoval na technice strojárnu.

,,Drustvo pozor! Na přípravnou čáru odchod!” zavelel svobodník Parkán.

Odpochodovali jsme, zatím s nenabitými samopaly, bez zásobníků, s uzavřenými závěry a se sputěnými úderníky, na přípravnou čáru. Tam nařídil velitel čety jakousi poslední prověrku, která spočívala v tom, e jsme kadej na stanový dílec rozebrali samopal. Svobodník si vynuloval stopky a pak vydal rozkaz ke sborce. Současně stiskl stopky. Nechci se vytahovat, ale u v autodílně jsem na zručnost nebyl levej. Osm součástkovejch dílů samopalu jsem měl shoenejch v cuku letu, přesvědčil se o funkčnosti zbraně a zdvihl ruku.

Byl jsem první.

Neulo mi, e Vokáč uznale kývl hlavou.

Moje první výhra. Ale jak se říká, první vyhrání z kapsy vyhání.

Začalo se střílet. Kdy přila řada na mne, trochu déle jsem mířil. Lehce jsem obemknul ukazováčkem spou a pak zmáčkl. Vnímal jsme zapraténí, samopal sebou kubl a nad nízkou trávou střelnice se slabé zakouřilo. Protřel jsem si oči, zalité potem a zíral na sytě zelenou figuru terče. Stříleli jsme úlohu číslo jedna. Nekryté leící postavu jsem zasáhl vemi střelami. K výtečnému hodnocení bylo třeba, abych alespoň jednou zasáhl dalí cíl, který stál sto metrů přede mnou. Znovu jsem zamířil a stiskl spou. Hergot, padej”, vykřikl Jsem polohlasně. Jene figura se ani nepohnula. Popadl mě vztek a muselo to být na mně vidět.

Počkej,” četař absolvent Vokáč si vedle mne klekl. Při střelbě je nejdůleitějí zachovat klid. Jinak neudrí pevnou ruku a přesnou muku. Kdy se bude rozčilovat, nenastřílí nic.”

Pomalu vstal a obrátil se k drustvu. To si pamatujte vichni. Teď máte před sebou jen terče. Ale ve skutečném boji se na vás vyřítí z obrněného transportéru nepřátelská rojnice a kdo nebude přesně mířit a zazmatkuje… Mávl rukou. Pak zalehl vedle mne. Půjč mi to,” řekl a po chvíli zarachotily tři kratičké dávky. Figury se jedna po druhé poloily. Beze slova mi vrátil samopal, vyskočil a pečlivě si opráil kalhoty.

Tak co Rajmane? Velitel čety vám předvedl. Jak se má střílet,” ozval se za mnou svobodník Parkán. Doufám, e jste si to zapsal za ui!”

Soudruhu svobodníku,” zarazil jej Vokáč. O komentář vás nikdo neádal. Pokračujte v zaměstnání.”

Parkán se uklíbl a procedil mezi zuby: Provedu.”

A já měl v tý chvíli pocit, e jsem přece Jen tak docela neprohrál.

V

XXX

Ke konci přijímače se vojna znatelné přiostřila. Za týden nás čekala přísaha a já se nepamatuju, e bych zail v servisu tolik makačky jako tady v posledních čtyřech dnech. Cvičily se nástupy, pochod, a do toho rajóny a dva noční poplachy.

Pro trochu soukromí zůstávala jen doba volna. Přicházela v úvahu a večer.

Pořád jsem myslel na to, e musím odepsat Iloně. Byl jsem zvědavej, jestli dokáu vymyslet pár kloudnejch vět. Nakonec jsem jí napsal pravdu. Proč jí také dávat nějakou naději, i kdy o ni doslova prosila. Nael jsem si jinou, která mi pomohla postavit se opět na nohy po té havárii, a hlavně po tom soudu. A já si ji chci po vojně vzít. A nakonec jsem připsal, e by bylo dobře, kdyby i ona na vechno zapomněla a po proputění na svobodu si nala novou cestu do ivota.

Kdy jsem se takhle navdy rozloučil s Ilonou, napsal (sem dopis Květě. Ilona byla moje dávná minulost, Květa pro mne znamenala přítomnost i budoucnost. Podala mi pomocnou ruku, kdy jsem byl na dně, poznal jsem v ní hodnotu, kterou si u nikdy nenechám vzít. Napsal jsem jí tři stránky a pořád o ní přemýlel. Představuju si ji, jak si to kráčí po chodbě nemocnice ve své naehlené a čisounké bělomodré uniformě. Vím, e navečer se zastaví v sesterně u kolegyně Jitky, aby tam probraly, co den dal. A po noční slubě se zase obě staví na náměstí v mlíčňáku na palačince s tvarohem a kakau. Nakonec jsem připsal douku: Mám tě hrozně rád, snad víc ne je moný, teď u si ivot bez Tebe nedovedu představit.”

Pak jsem si vytáhl její fotografii,kterou mi věnovala. Měla na ní dlouhé tmavé vlasy a kolem pusy ten svůj krásný, trochu posmutnělý úsměv.

Kdy jsme se seznárnili, byla Květa rok po maturitě na zdrávce a já dva týdny po havárce. Květa měla tu výhodu, e si mohla zjistit moji diagnózu. Já o ní nevěděl nic. Ale co na tom v nemocnici záleí. Máte jen jedno přání  uzdravit se. A kadý den, kdy člověk můe hejbat rukama i nohama, ani by vysílením padnul na postel, je svátek.

K naemu prvnímu setkání dolo ve výtahu, který byl normálně pro est lidí. My jsme se v něm octli dva. Já a mladičká, křehounká a tmavovlasá sestřička s chrpovýma očima. Dojídala chleba s máslem, který měla v půlce - překrojený a zabalený do ubrousku. Jak mě spatřila lézt do výtahu, rychle zbytek chleba spolkla. Věděl jsem, e ji musím oslovit. U pro tu její půvabnou tvář. Taky přiznávám, e v mém úmyslu byl i kousek představy, e tahle půvabná sestřička by mi mohla zpříjemnit pobyt

v nemocnici. Aspoň jsem si to v té chvíli myslel. A tak jsem se odhodlal.

Hlava otřesená při úrazu mi u dala pokoj. Dostával jsem práky, které mě po čase zbavily svíravých pocitů a hučení. Sádra na levé ruce mi nevadila v tom, abych občas neproel nemocnicí, která na rozdíl od některých praských nepůsobí dojmem klátera, ale spí sympatického moderního sanatoria.

Zvedl jsem k té chrpové dívce oči a povídám:

,,Dobré jitro.

Víc jsem ten okamik nevymyslel. A vteřiny letěly s výtahem a já si uvědomoval, jak nepodniknu okamitě nic dalího, tak ji třeba hned tak zase neuvidím. Ani nevím, na kterém oddělení slouí. Zároveň jsem chtěl promluvit chytře, aby si nemyslela, e pod tím neforemným pyamem se skrývá tuctovej drzej frája. Dovedl jsem si taky představit, jak asi v jejích očích v tom výtahu vypadám. Hlavu jsem měl zabalenou jako kosmonaut, ruku na věáku a bosé nohy v pantoflích, take na první pohled srandovní figurína. ,

Znovu jsem se po ní podíval.

Tak naehlenou a čistou, přímo vonící bytost, jsem snad nikdy neviděl.

I ona o mě zavadila pohledem.

A já ne a ne otevřít ústa. Viml jsem si, e nemá snubní prstýnek. Určitě je jetě svobodná.

Nakonec se mi zamotala hlava a já jí padl do náruče.

Faktem je, e motolice mě na chvíli přemohla, cítil jsem jak ve tváři blednu a je mi trochu na zvracení, to se mi občas v nemocnici po ránu stávalo. Moná, e to bylo i tím výtahem, ale v tom okamiku jsem na to takhle nemyslel, jen jsem se omlouval, zároveň se opíral o její ramena a dýchal vůni jejich vlasů.

Za pět minut jsme byli na mém pokoji.

Čekala, a si poloím hlavu na poltář. Jen se stalo, trochu se mi ulevilo, čas byl získán a já povídám:

,,Moc děkuju. Jste straně milá.

A pak, kdy potřásla hlavou, začal jsem znovu:

,,A mi bude lepí, přinesu pugét, jene nevím kam?

,,Jsem o dvě poschodí vý, na gyndě… usmála se. Ale teď u na nic nemyslete, polu vám sem sestru.”

Odela.

V pokoji byl dopoledne klid, Krtička vedle na lůku střídavě četl noviny a podřimoval a já leel s čistým prostřeradlem pod sebou, díval se ven na vzdálené paneláky a komíny nad nima a v mylenkách se zabýval tím svým novým objevem, abych nemusel myslet na svůj blbej úděl. Musím počítat s tím, e u někoho má. To je víc ne pravděpodobný, kdy člověk vezme v úvahu, jak je milá a hezká. Jene tyhle problémy jsou vdycky, jak je holka k světu, jde o to, kdo ji dřív klofne. V mém případě to bylo tehdy nad mé síly. Nemá cenu si tím lámat hlavu, teď nic nevyřeí, říkal jsem si. Hlavně musí být co nejdřív zdravej. Vlastně jsem ani netuil, kdy .mě můou pustit domů. Druhý den jsem chtěl o tom prohodit pár slov 8 primářem. Přiel v devět jako vdycky. A jako vdycky měl ty svý obvyklý otázky. Jak se daří, pane Rajman? Bolí vás něco?

Ale to byste museli znát spolupacienta Krtičku. Nepustil mě ke slovu. Hned začal:

,,Pane primáři, Rajman je dobrej, ale mě zase bolí za tím krkem. Já nevím, jestli bych u těch injekcí měl zůstat, moná, e i ty práky beru slabý..

Krtičkovi bylo něco přes třicet, dělal ve Stavebních závodech údrbáře, a podle jeho řečí prodělal u snad vechny nemoci, které na světě existují.

A kdy primář mlčel, znovu se ho pokouel ukecat:

To dělá ta jizva, pane primáři, moc bolí, je to čím dál tím horí.‘1

Primář nebyl padlej na hlavu. Dobře věděl jak na

Krtičku.

Tak víte co, pane Krtička,” povídá. Já vám píchnu do tý jizvy, abych věděl, jak to vypadá, kdy říkáte, e vám nic nezabírá.”

A hned si Krtičku vzal s sebou na tu píchačku. Jen se Krtička vrátil, u se vytahoval:

Jedna injekce se dá vydret, co říká? To bych byl dost velkej vůl, abych v tomhle počasí el do práce. Co mi tu chybí? Strava dobrá, péče dobrá, ráno si koupím noviny, večer pustím tranzistor a mám to jako protaenou dovolenou.”

A kdy tedy půjde dělat?” povídám.

Ty tomu jetě nerozumí. K tomu se dopracuje, a bude starí,” odbyl mě.

Take jsem byl blbej já, protoe on védél, co jsou to nervy a hlava, on sběhal vechny nemocnice, on byl u profesora Víta, kterej ho dal loni dohromady. Tak mu znovu povídám: Kdy tě dal ten profesor dohromady, tak co tady straí v tom proukovaným pyamu. Vypadá v tom jako Maradona v důchodu.*’ A chtěl jsem odejít, abych neslyel pořád ty jeho kecy o tom, jak se dá i v nemocnici víkendovat. Měl jsem pocit, e mi zase hučí v hlavě a bylo to stejně z těch jeho řečí.

Vtom přila sestřička s injekcí. Injekci jsem dostával denně. Jednou mi ji přila píchnout Marta, na střídačku Libue. Libue vám ji píchla jen to fiklo. To bylo přímo mistrovský dílo. S Martou byla legrace, ale neuměla nic. Ta prostě na mě lehla, tak co, Rajmánku, budem píchat, já říkám, sestro, s várna bych znal lepí píchání, Martě vtipkování nevadilo, jen se směje, zatímco já bych brečel. Po injekci jsem vdy usnul.

Pak jsem zaslechl, jak někdo mluví za dveřma. Kdy jsem otevřel oči, vela do místnosti moje krásná neznámá s chrpovýma očima. Stoupla si k mé posteli.

.U je vám líp? zeptala se. To byl taky včera od vás nápad. Jezdit v tomhle stavu sám výtahem. Víte, e to nemáte dělat?

Udělalo se mi patně. Měla pravdu. Posadil jsem se na lůku, usmál se na ni:

Kdy přijdete častěji, tak to dobře dopadne.**

Jak to?

Budu tady na vás čekat, a nebudu jezdit výtahem, povídám a znovu roztáhnu ústa k úsměvu.

Vy máte ale řečí, Marta to taky říká.**

Jo,* zamračil jsem se. Vdycky se nemůu dočkat, a mi dá injekci.

Krtička sebou pohnul na posteli a mě napadlo, e jídelna teď bude prázdná a tam by se dalo přece v klidu mluvit. A tak jsem jí navrhl:

Nechcete jít na kus řeči do jídelny? Mám tam jetě od rána čaj.

To nejde, zavrtěla. A bude víc času…

A kdy to bude?

To nevím. Vybírám si náhradní volno. A vy byste měl víc spát.**

Asi jo, povídám otráveně, protoe jsem se s odpovědí necejtil zrovna moc polichocenej.

,,Tak nashle. Musím běet.. otočila se.

Pratil jsem sebou znovu do postele.

Znovu jsem ji viděl a za týden. To u jsem zjistil, jak se Imenuje. A taky mi bylo jasné, e v říjnu u na vojnu nepůjdu. Najednou jsem měl před sebou neplánovaný rok ivota. Představa návratu do Prahy v situaci, kdy mě čeká Houd, mne trýznila. Připadal jsem si oputěn a sám a nebylo mi z toho dobře. Ale kdy se nečekaně v neděli odpoledne mezi dveřmi nemocničního pokoje na chirurgii objevila Květa, dal jsem chmurným mylenkám vale, aspoň na tu chvíli.

Přinesla mi skleničku doma zavařovaných meruněk. Vypadala v civilních atech hrozně hezká. Byli jsme v pokoji sami. Meruňky mi zachutnaly a snědl jsem na posezení celou skleničku. Květa mi začala vykládat, kolik kil meruněk přivezl táta z Litoměřic, vlastně mluvila o ničem a já ji poslouchal, jako by mi vykládala román, namoudui. Kdy končila doba nedělních návtěv, Květa sklenku opláchla, vloila ji do síovky a ohlédla se ke dveřím, kde se objevil Krtička, doprovázen manelkou. Trávili celou návtěvní dobu v přízemí, v kuřárně. Paní Krtičková táhla nákupní taku, plnou různých dobrot, na přilepenou svému choti-chudáčkovi. To nosila při kadé návtěvě. Krtička mi nikdy nenabídl ani půl buchty…

,,Děkuji, Květuko,” řekl jsem schválně nahlas, aby to Krtičkovi slyeli, ,,za návtěvu i za meruňky. Byly opravdu výborný.”

A pak jsem se odhodlal.

Přitáhl jsem Květu mírně k sobě a dal jí na tvář pusu.

Něně se mi vymanila. Vyla na chodbu, já za ní. Se síovkou v ruce zůstala stát a mlčky se na mě dívala. Chvilku jsem měl dojem, e jsem vecko zkazil. Ale Květa náhle přela na tykání:

,,Měl jsi s tou hlavou těstí. Stačilo kousek ní.. Nedořekla a zase se na mě tak hezky, trochu smutně dívala. Teď u jsi dobrej. ftíkal to posledně po vizitě holkám na chirurgii pan primář. Vím to od nich.”

Proč jsi mi to pověděla a teď?” přijal jsem ochotně tykání.

Jestli chce, tak ti přinesu zase někdy kompot. Ahoj.”

Počkej jetě,” natáhl jsem k ní ruku.

Vloila do ní svoji útlou dlaň. A v mém ivotě jako by se vechno převrátilo…

Vrátil jsem do náprsní taky Květinu fotku. Dopis jsem vloil do obálky, zalepil a pečlivě nadepsal adresu i potovní směrovací číslo.

V té chvíli vrazil na politickovýchovnou světnici čili pévéesku Milo Chaloupka z naí lonice a kulometník z naeho drustva, tvořícího roj bévépéčka, tedy bojového vozidla pěchoty.

Píe dom, Oldo?” zeptal se po moravsku.

Ne. Píu tý nejfantastičtějí holce na světě,” ujistil jsem ho.

xxx

V prvním listopadovém týdnu, v sobotu ráno jsme stáli se svými veliteli před tribunou, ozdobenou prapory, připraveni k vykonání slavnostní přísahy. Starobylé dláděné náměstí v Jedlové jsem vlastně viděl poprvé. V oknech a na chodníku kolem bylo natlačeno plno lidí. Rodiče a příbuzní vojáků, někde by tu taky měla stát Květa. Napsal jsem jí v druhém dopise, kdy bude přísaha a e bych rád, kdyby přijela.

Mylenka, e se na mě dívá a e si za chvilku padneme kolem krku, mě příjemně hřála a vůbec ml nevadilo, e od nedalekých umavských kopců fičí studený vítr a honí po obloze deové mraky. Po deváté hodině vojenská hudba začala hrát husitský chorál ,Kdo sú Boí bojovníci1 a praporečníci vynesli bojovou zástavu pluku. Po projevu zástupce velitele divize a velitele naeho útvaru byla přečtena vojenská přísaha. Nad ztichlým náměstím se neslo nae mohutné zvolání: Tak přísaháme!”

Podle toho, jak jsme se tvářili při přísaze i při slavnostním pochodu, vzalo nás to u srdce. Teď teprve jsme se stali skutečnými vojáky. Ti, co nám na chodníku tleskali, by sotva věřili, e leckterý z kluků, co pochodovali s hrdě vztyčenou hlavou, byli jetě nedávno bezradní, vyplaení a nedokázali kvůli vzpomínkám na domov celé noci ani usnout.

Po obědě  byl tradiční řízek jako letitě a bramborový salát  jsem el na umývárnu, vyčistil si zuby, několikrát se podíval do zrcadla, učesal se, utáhl kravatu, pak si el

poprvé vyzvednout k dozorčímu roty propustkovou kníku, Květě jsem přesně popsal cestu z Jedlové autobusermke kasárnům, e je to daleko a e na ni budu čekat ve dvě hodiny před bránou. Kdyby to nestihla, nebo se nedostala do autobusu, bývají dost narvaný, a si sedne v restauraci hotelu U tří korun, e ji tam najdu. Tuhle variantu mi poradil ná výkonnej praporčík, já bych na to nepřiel. Ani jsem nemohl věřit tomu, e po několika dlouhých týdnech opět spatřím Květu, budu se jí dotýkat, hladit po vlasech a tisknout k sobě a bude mi na pár hodin jedno, co bude zítra, co bude dál.

Jene po Květě ani památky, ačkoliv jsem před bránou tvrdnul nejmíň půl hodiny. Nakonec jsem se rozběhl k zastávce autobusů. Třeba Květa přijela později a teď na mě čeká u těch ,Tří korun*, napadlo mě cestou. Nasedl jsem na autobus a vystoupil celej nedočkávej na náměstí, kde jsme před několika hodinami pochodovali slavnostním pořadovým krokem. Do restaurace U tří korun jsem vletěl jako při zteči: Květa nikde. V ten okamik jsem byl i toho zklamání opravdu celej patnej. Koho by to taky nedohřálo? Ale já neměl chu to vzdát. Jdu do hotelový recepce, nerad oupnu recepčnímu s poďobanou tváří pětku a řeknu co nejzdvořileji:

,,Mohu si od vás zavolat? Hovor samozřejmě jetě zaplatím.

Chvilku to trvalo, ne jsem dostal spojení s nemocnicí v České Lípě.

,,Prosil bych gynekologii, sestru Vaákovou,*4 vydechl jsem prudce.

Byla tam.

Trochu jsem se uklidnil.

,,Myslela jsem si, e tě to napadne, e zavolá, kdy Jsem nepřijela. Přehodili mi slubu.

,.Copak to nelo nějak zařídit?** nasadil jsem nedůvěřivěj tón.

,,Asi jsem to udělala schválně, asi jo, já nevím, jak si tohle můe myslet, Oldo?

Slyel jsem, jak zadrhává, jak je z mého podezřívání

rozčilená.

,,Jsi tam? začala znovu, kdy jsem mlčel. ,,Byla bych hrozně ráda přijela, kdyby to lo, ale dvě z nás na oddělení jsou nemocné. Protoe jsem nejmladí, tak pochop. U

jsem ti to stejně vechno napsala. Dopis dostane, poslala jsem ho u včera.’*

Hodil jsem zpátečku. Byl jsem si skoro jisté), e ji to mrzelo stejně jako mě. A tak jsem se u jen snail dostat od Květy slib, e přijede co nejdřív, a e jí napíu, kterou neděli by to bylo nejlepí. Pak jsem poloil sluchátko, recepční vyčkal, a z poty řekli, e to bylo za 15 Kčs a vyel do ulic. Bylo mi jasný, e první volný den zůstanu sám. Poloil jsem na pult dvacku.

Pomalu jsem se vracel pěky do kasáren, I kdy jsem měl vycházku do dvaceti nula nula. Jak pratěnej jsem veel do rajónu roty a skoro jsem ani nevnímal, kdy mi dozorčí říká:

Táta tě hledal na bráně…”

Coe?” Něco takového se mi nechtělo věřit.

Jsi snad Rajman, nebo ne?”

Jó, tak nějak se jmenuju.”

V tý chvíli mi tisíce věcí prolítlo hlavou.

Rok jsem s tátou, ani s mámou nepromluvil slovo. Přestali jsme se stýkat u před zahájením soudu, kdy jsem napsal domů, e se nevrátím do Prahy a zůstanu a do vojny v České Lípě. Máma to nechápala, nechtěla se s něčím takovým smířit a urazila se. Moná, e by bylo vechno jiné, kdybych napsal, e jsem zůstal v Lípě kvůli Květě, ale vtip byl v tom, e máma se za mě začala stydět od chvíle, kdy k nám po havárce zavítala kriminálka na domovní prohlídku naeho bytu. Byl toho hned plnej dům. Nai vlastně byli rádi, e jsem si v české Lípě nael kvartýr a zaměstnání a nikomu jsem nelezl doma na oči.

Bude zase kolem páté na bráně a v sedm mu jede zpátky vlak,” upřesnil svoji informaci dozorčí roty zvýeným hlasem, jako bych nedoslýchal.

Nechtěl jsem dát najevo překvapení z tátovy návtěvy a tak jsem se jen podíval na hodinky a hlesnul:

To abych za chvíli el..

Před bránou skutečně přelapoval táta. Byl velkej jako já, ale hubenej, celej tyčkovitej od ramen a po boky. Táta ze sebe nedělal, co nebyl. Vyučil se soustruníkem u Janečka v JAWĚ a stačilo mu ke těstí, kdy to v práci klapalo.

Co tady dělá?” povídám zaskočeně a přistihnu se, e mám v očích slzy.

A táta hned vesele, jako by mě viděl včera naposled:

Psal mi tvůj velitel nadporučík rámek. Chtěl vědět, jak to s tebou bylo. Odepsal jsem mu, e zase nejsi tak patnej. Poděkoval mi za zprávu a napsal, e máte dnes přísahu, tak jsem přijel.” Chytil mě kolem ramen a hned: ..Nepůjdem si někam sednout?”

Má hlad, co?” povídám a okukuju tátu a pomyslím si: přeci jenom trochu zestárnul, zeedivěl.

To mám,” povídá a také si mě prohlíí. ,,V tý brigadýrce a uniformě bych tě hned nepoznal. Docela ti sluí, učiněnej frajer.”

Jedlová měla na pět tisíc obyvatel dvě restaurace. Já vybral tu turistickou u nádraí, aby to měl táta blí. Objednal dvakrát gulá, dvě piva a do tý chvíle neřekl o mámě a o Jiřině ani ň. Mlčel jsem taky, pomalu kousal a občas se díval po tátovi. Jak jsem znal nai rodinu, určitě nepřijel jenom proto, aby uviděl po roce syna, s kterým si v poslední době moc nerozuměl.

Faktem je, e od mýho neslavnýho odchodu z gymplu do učení jsem nerozuměl ani já jim. Proto jsem domů po práci nespěchal. Ne se sestra Jiřina vdala, tak to jetě lo. Ségra se po večeři nezdrela a v naem pankráckém bytě byl klid i na televizi. Jene to mě zas nebavilo, koukat celej večer na obrazovku. Na disko jsem nechodil, abych tam poskakoval, to bych si připadal mezi patnáctkama jako starí bratr. Pak jsem si řekl, e zkusím jezdit soutěe, ale to chtělo peníze. Začal jsem melouchařit, dával jsem si stranou peníze i z výplaty a natěstí jsem i dědil po berounské tetě Lídě, která neměla děti a kadý rok si mě odváela z Prahy k sobě na prázdniny.

Jene se těstím často přichází i smůla. A tou byl Jarda Kábrt. Bylo mu osmadvacet, kdy si bral nai Jiřinu, ale pravej byl snad u od devítky. Za volantem městského autobusu bejval kliďas, zato doma nervák. Jen se k nám nastěhoval, rozetval celou rodinu. Teď nás bydlelo pět ve dvoupokojovém bytě s kuchyňkou. Nejdřív se vára pohádal s naí mámou kvůli jídlu. Prý pořád kupuje pro kuchyni a celá rodina si z toho vyvařujp. Máma se urazila, řekla, e si kadej bude zamykat svý, přitáhla odněkud skříňku a vrazila ji do kuchyně, kde jsem spal, take tam u vůbec nebylo k hnutí. Pak začal Jarda jezdit ve směnným provozu a jednou za tři neděle vstával před čtvrtou ráno.

To hned vlez! do tý mý noclehárny, aby sl udělal čaj, co mě pochopitelně budilo, a tak jsem mu koupil termosku, abych se mohl vyspat. Samozřejmě, e kalal na můj dar, tak jsem se s ním chytil i já. Táta se mě zastal. Nakonec nám slíbil, e do kuchyně ráno nepoleze dřív jako po páté, kdy jsem vstával já i táta. Jene po čase to začalo být doma k nevydrení, protoe málem kadý nenáviděl kadýho.

Pak přiel Kábrt s nápadem, e bytové poměry by se vylepily tím, e by postavil u Zbraslavi rodlnnej domek. Vlastně u byl rozestavěnej. Patřil várovýmu bráchovi, kterej se rozvedl a u o něj neměl zájem. Jarda tvrdil, e výhoda je v tom, e mu brácha prodá vechno málem za babku, protoe by ho nevzal přeci na hůl. Táta se nechal přemluvit, začal jezdit se várou na stavbu, máma zůstávala doma, byla proti tomu. Táta se s ní kvůli tomu pohádal, a máma mu řekla, aby si hleděl svýho, e ádnej barák nechtěla. Od tý doby začaly mezi naima rozbroje.

Krátce před vyučením jsem se rozhodl, e se pořádně oblíknu. K tomu účelu jsem si vytáhl ze skříně svoji vkladní kníku. Kdy jsem ji otevřel, zjistil jsem, e za to, co tam zbylo, si nemůu koupit ani tkaničky do bot. Táta přiznal, e se ségrou peníze vybrali, kdy se kupoval ten rozestavěnej rodinnej domek. Já v té chvíli byl z toho rozpálenej. vára se ségrou se tvářili víc uraeně ne já, jako e to byla přeci moje povinnost, přispět do společný investice. Já na to řekl tátovi, e si radi seenu podnájem a nebudu jim překáet. Nemohl jsem se dlouho týhle trapný věci zbavit, přestoe mě táta pokadý, kdy jsme se k tomu vrátili, ujioval, e půlka baráku je jeho a mámy. e si ji do hrobu nevemou a e budu stejně jenom já jedinej dědic.

Na tohle vechno jsem si znova vzpomněl a musel jsem se při tom tvářit dost zatrpkle, protoe táta zvedl oči od talíře a povídá:

Copak? Nechutná ti?”

Ale jo, chutná,” povídám.

Tak to jsem rád.” Bylo na něm vidět, e je plný energie. Kdy jsme upili piva, začal: Tak jaká je dneska vojna? Já slouil u pěáků, jene a v Nitře. Vy holt jste na tom dneska lip, jste motostřelci. Nemusíte kufrovat, vude vás dovezou, je to úplně jiný. Máma je na tebe hrozně zvědavá, budu jí muset vechno vyprávět.”

Začal jsem tedy líčit, jak se mám na vojně fajn, chtěl jsem mámu potěit, aby neměla starosti, já ji mám přece pořád rád. Mezitím táta dopil pivo, jedno si jetě objednal navrch, já u ne. Najednou začal být celej nesvůj:

U máme málo času a já si musím s tebou o něčem promluvit. Podívej, sáhl do kapsy, přečti si tohle, Oldo! Kouknu na papír. Chvilku mi to trvá, ne pochopím, e je to poslední vůle, ověřená státním notářem. A zase kouknu na tátu, tváří se astně a čeká, co na to řeknu.

Jak to, e mi chcet odkázat rodinnej domek? Půlka je přeci Kábrta. Má v tom svoje prachy …

U nemá,” táta celej září. A hned mi začne vysvětlovat, e byt nechali mladejm, Kábrta vyplatili a s mámou se do domku na Zbraslavi nastěhovali. Začne si pochvalovat, jak je to tam hezký, je to vlastně větí ne praskej byt, navíc zahrada, vude kolem lesy, pár minut na autobus a hlavně si můou zatopit kdy chtějí. A nakonec povídá: Máma je taky spokojená, já jsem si nael práci na Smíchově, abych to měl blí. A ty teda má svůj pokoj v novým domově.”

Zkusil jsem se zahřát mylenkou, e tomu opravdu tak je, e mám opět domov, ale bylo to málo platný, nelo to přes srdce, co si nalhávat. Rok jsme se neviděli, a o tom, e ode mě dali ruce v tom nejhorím, nepadlo mezi mnou a tátou ani slovo. Najednou mi bylo vechno proti srsti, ale tátovi jsem radost kazit nechtěl. Kdy jsme se na nádraí loučili a táta naléhal, e při prvním opuáku musím za nima přijet na Zbraslav, slíbil jsem, e to udělám. Ale jen jsem se vrátil do kasáren, tak jistej jsem si nebyl. Pořád mě hryzala mylenka, e nikdo z rodiny za mnou do nemocnice ani nepřijel.

xxx

Ne usínám, začnu spřádat různý, více méně uhozený plány, jak se to před spaním obyčejně dělá, o tom, co vechno podniknu, a Květa za mnou přijede přítí neděli. Zkrátka myslím opět na ni a uvauju o tom, e je to téměř 4 na týden přesně rok, co mě pustili z nemocnice. Květa u věděla, e kvůli ní, aspoň jsem jí to takhle řekl, chci zůstat a do vojny v městě, kde se narodila a kde ije, abych ji

mohl denně vidět. Tohle dovedla ocenit. Sama mi sehnala podnájem u Silných. Byli to mladí bezdětní manelé, od utěrka do neděle nebývali doma, jezdili do Jestřebí, kde vedli hospodu kousek od nádraí, a tam také spali v podkrovním pokoji.

O práci v Lípě nebyla nouze, mohl jsem jít do uranu, ale nakonec mě zlákala opravna aut ČSAZ, kde se hlavně dělaly generálky a střední opravy Gázů. Kdy se to řekne takhle, vypadá to moje přestěhování jednodue. Samozřejmě, e s tím byly starosti, a e bych to sám nezvládl, nebejt Květy, která jakoby rozuměla mejm starostem, nnaila se mi pomoct a dovedla mě povzbudit. Dokonce mi na pokoj koupila tranzistorák, byl to dárek k mým dvacetinám. N

Ona si vlastně vymyslela ten první kompot, který mi, oputěnýmu, přinesla o nedělních návtěvách na pokoj. Ona přinesla i lístky do kina o tři dny dřív, ne jsem si po tolika týdnech zase oblékl sako.

Asi si mě musela dost povaovat, jestli takovou dobu na mě čekala. Asi ano.

U v prvních dnech při naich setkáních a na procházkách jí říkám, e ji miluju, ale Květa na tyhle zamilovaný slova moc nedá. Je to holka praktická.

Má rok praxe na gyndě a kdy chce, můe o tom mluvit hodiny, o tom jaký jsou mladý matky, i enský s třema dětma, ale nejvíc ji zajímá jaký jsem já a jaká je Praha, a co chci dělat po vojně.

A já jí jednoho dne v kavárně řeknu, e si ji po vojně

vezmu.

Moc ji tím nepřekvapím, jak říkám, Květa je praktická holka.

,,Kvůli tomu, abys mě dostal do postele, to nemusí

říkat.4*

,,To mě za takovýho povauje?** tvářím se uraeně a nechci o tom dál rozvádět řeči. Myslím to váně, chci ji, touím po ní, mám ji rád.

Chvilku pak sedíme, koukáme na sebe a mlčíme.

Přítí den se opět vidíme. Je studenej večer, poletuje sníh, dva týdny chybí do vánoc, nemáme chu vidět ani jeden z těch filmů, co zrovna dávaj ve městě a Květa se mě najednou zeptá: ,,Jak to vypadá u Silných?**

No, stejně jako vdycky, povídám. ,,Měl bych jim něco

koupit k vánocům, jsou ke mně tak hodní. Nechávají mě vařit v kuchyni a koukat v obýváku na televizi, kdy nejsou doma.

Květa přikývne a vzápětí se zeptá:

 Dneska jsou pryč?

Teď zase přikejvnu já.

,,Je přece středa ne ..

,,Tak bysme mohli jít k tobě, kdy je tak hnusná zima a v kinech nic pořádnýho nedávají,” navrhne.

Tohle mi vyrazilo dech. Chce mě, říkám sl, jiný kluk by ji vzal za ruku a spěchal by s ní domů i na červenou, ale já jsem se schválně tvářil, jako by o nic nelo. Na půl úst pouze prohodím:

,.Jestli se ti chce?”

A hned si začnu představovat, co vechno udělám, aby Květa proívala úplně toté co já. Klopýtáme patně osvětlenou ulicí a přeskakujeme rozmáčený sníh v tmavých louích.

V pokoji je teplo a oknem svítí odraz pouliční lampy. Pustil jsem rádio a zapálil svíčku.

Na stůl postavím sklenky a přinesu červené bulharské víno. Nechám Květu, aby nalila a nejraději bych tu tíhlou a drobnou dívku sevřel kolem ramen a bez dalích slov přitiskl k sobě. Proč pořád mluvit, pomyslím si. O tom, e ji mám rád, jsem jí mnohokrát řekl po odchodu z nemocnice na těch nesčetných procházkách. A Květa se na to tvářila, jako bych jí předčítal titulky novin a ne k ní mluvil o lásce. Já tehdy vycítil, jak váhá při mých otázkách s odpovědí, jak hlídá kadé slovíčko, jen aby se k něčemu nezavázala. Ale na druhé straně chtěla pořád slyet, co pro mě znamená. Ne, dneska mluvit nebudu, ujiuju sám sebe, a jen si to v duchu řeknu a podívám se do těch jejích chrpovejch velkejch očí, vyhrknu:

Má mě vůbec ráda, Květo?”

,,To bych tady asi s tebou nebyla,” usměje se a pak řekne: Dej mi ruku.”

Přitáhl jsem si idli blí k ní, podal jí ruku a ona mě za ni chytla a pomalu a silně ji sevřela.

Co sis o mně myslel, kdy jsi mě viděl poprvé?” zeptala se.

Zase ty řeči, pořád to samý a pořád dokola, pomyslel jsem si. Samozřejmě, e jsem si v tom výtahu o ní myslel, e ji musím za kadu cenu nabalit.

,,Pověz mi to. Já to chci vědět,” naléhala.

Vymejlím si.

No, okovala jsi mě. Byl to sen. Vude kolem utrápený lidi a najednou taková svátá krásná tvář.”

Zarazím se. lo mi to. Jen se bojím, aby nepoznala, e

kecám.

Ale tohles mi nikdy neřekl. e ne?”

Ne.”

Doopravdy jsem tě okovala?” znovu mi stiskne ruku. Čím, prosím tě?”

Byla jsi jiná …”

Jak jiná?”

V duchu vzdychám a dřu si mozek. Co mám udělat, aby u těch otázek nechala? Rychle se oba napijeme a chci říct, pojď, budem se milovat a odteďka to bude vechno jiný, bude moje a já u jinou nechci. Ale nemůu to takhle udělat, protoe Květa snad čeká, e se dneska stane nějakej zázrak. A tak znova blafuju:

Byla jsi v tom výtahu taková voňavá a íleně milá. Nejraději bych ti ten čepeček sundal, vlasy rozcuchal a začal tě do nich líbat. Takhle!”

Rychle vyskočím, vezmu ji do náruče, roztočím a nesu ji na gauč. A ne ji poloím, nakloním se k ní a pořád ji líbám, na čele, na tváře, na oči.

Pus mě, nebo spadnu,” prosí.

Nespadne!”

Je jako pírko. Lehce jí poloím hlavu mezi barevné poltářky naí paní domácí a svlékám jí svetřík.

Nechala se.

Květo …” zavzdychám vzruením a dlouze ji obejmu se ví něhou a láskou, co je ve mně.

Oldo,” zaeptá a zavře oči.

A já v té chvíli myslím na to, co pro mě vechno Květa udělala, jak mě v nemocnici utěovala a povzbuzovala a dávala naději, kdy mi bylo vechno jedno a byl jsem na dně, a jak brala můj pesimismus $ rezervou a byla trpělivá, ani o mně cokoli kromě zdravotní diagnózy věděla.

U tenkrát před rokem ě na mě usmálo těstí, e mám zas pro koho ít.

Tisknu se k ní, cítím v celém těle jak po ní touím, po její náruči, abych mohl věřit, e Květa je jen a jen moje.

Nejdřív ostýchavě a pak s vroucnou vání se mi oddala. Bylo to nádherné a přitom čisté…

A jak teď leím na kovovým lůku, kde visí na títku jmenovka ,Voj. Rajman Oldřich1, zakuklenej ve spacáku a s hlavou zabořenou do podhlavníku, cítím se při vzpomínání blaze. A hlavně z představy, e neuplyne u

moc dní a Květu opět obejmu.

Sotva jsem upadl do počátečního hlubokýho spánku, zahučel na chodbě klaksón. Velitel světnice svobodník Parkán vyskočil ze svýho lůka, který měl hned u dveří, rozsvítil a zařval to vema tak milovaný slovo: Poplach!”

Jene několik poplachů u máme za sebou, dva denní a tohle je třetí noční. Take padám stejně jako kluci vedle mě a nade mnou, vyuíváme kadej ty svoje čtyři metry čtverečný, co podle Rádu vnitřní sluby připadají v lonici na vojáka, abychom co nejrychleji dostali ze skřínek součástky výstroje a ochranné masky, přílby a prostředky protichemické ochrany jednotlivce, tlumoky s určenými předměty, opasek a pokrývku hlavy. Na chodbě vytahuju z police svoje kanady.

To u dozorčí roty sundává pečetě a odemyká dva zámky oplachovaných dveří, za nimi je skladitě naich zbraní. Stojany se samopaly, truhlíky se střelivem, od nich má zvlátní klíče a peče výkonný praporčík. Ne přijde do rajónu roty dozorčí pluku, který nařídil cvičný poplach a ne začne kontrolovat kdejakou maličkost, vzhled, výstroj, výzbroj, mají velitelé čet čas rychle odstranit viditelné nedostatky.

V tom fofru se mi Květin obraz zcela vytratil.

Poplach skončil ve tři ráno, o půl čtvrté jsme opět zalehli.

XXX

Konečně je tu sobota. A propustková kníka, podepsaná velitelem roty, do 24.00 hodin.

Sobota s Květou. Poslední dva dny jsem pozdě usínal. Pochopitelně jsem na ni musel myslet. Nějak jsem si nedovedl představit, jak se k sobě budeme chovat po těch dlouhých týdnech a navíc v cizím neznámým prostředí. Po obědě jsem si dal záleet na oblečení, krátce ostříhané vlasy pečlivě prokartáčoval a dvakrát zkouel uzel na kravatě.

Vystoupil jsem z autobusu na náměstí. A jen začnu lapat po chodníku, dýchne na mě malátnost sobotního maloměstského odpoledne. Obchody jsou zavřené, ulice prázdné a po rozmáčeném sněhu vude loue a ve vzduchu vlhko. Nemusel jsem pospíchat. Měl jsem spoustu času. Vlak přijíděl v estnáct čtyřicet a na věních hodinách byly přesně tři. Nedalo mi to, odbočil jsem z Plzeňské ulice a namířil si to zkratkou podle zahrad a kolejí k nádraí. Na nástupiti stálo pár lidí, nádraák odváející na multikáře balíky a hlouček vojáků. Obeel Jsem budovu a veel do restaurace.

Páchlo to tam mokrými kruhy po pivních sklenicích a nevysypanými popelníky. V přítmí místnosti jsem přivřel trochu oči. Hjedal jsem volný stůl u okna, abych viděl na příjezd vlaku. U prvního seděla rodina s dětmi, u dalího čtyři vojáci. Číník se po mně podíval. Neměl nic na práci a postával u výčepu.

V té chvíli slyím za zády:

Oldo!”

Otočím se.

Napravo od dveří, v samém rohu sedí Květa. Trpělivá a malinko posmutnělá. Sedí sama u stolu, před sebou álek čaje, přes opěradlo volné idle přehozený zimní kabát a kolem rtů, jak mě spatřila, naskočí astný úsměv.

To není moný, říkám si, přistoupím k ní a vezmu ji do náruče.

Jak to, e u jsi tady? Kdy jsi přijela?” Najednou se mě zmocnil neklid.

Květa hned poznala, e jsem z toho celý nesvůj a odbyla to ertem:

Stal se zázrak. Přila jsem v Lípě na nádraí a chytla jsem vlak, který měl zpodění. A tak jsem tady o hodinu

dřív.”

Vidím, e jak jde o mě, tak má kliku,” znovu ji políbím na tvář a sednu si vedle.

Květa si mě prohlíí.

Jse docela jinej,” povídá a neustále mě pozoruje. To asi dělají ty vlasy a ta uniforma. A ve tváři jsi trochu zhubnul.” v

Nechám ji povídat a pak se zeptám:

Obědvala jsi?”

Ne, ale hlad nemám.”

Ale něco jíst musí,” začal jsem na nl naléhat Půjdeme do hotelu.

To má bejt rozkaz?

Jo. To teda jo!” Mávnu na číníka, e budem platit.

Tak vidí, zahrála uraenou. Já ti to pořád říkám, dělám vechno co chce …”

A já nedělám, co ty chce?”

Dělá.” ‘

Zaklebím se na Květu a potom se rozesměju:

Jene jetě nevím, jak dlouho ti to vydrí.”

Teprve kdy za ni zaplatím čaj a vyjdeme ven, znovu a dlouze ji políbím. Poloila mi hlavu na límec plátě a zaeptala:

e jsem hodná?”

Přikývnu a obejmu ji.

A co hlava? Nebolí?”

Ne, vůbec nemám ádné potíe.”

To má těstí,” řekla úplně váně.

Mám těstí, e mám tebe,” silně jsem jí stiskl ruku a přidal do kroku. Neměl jsem u chu povídat si na ulici.

Chtěl jsem být co nejdřív v hotelu.

Jediný hotel U tří korun byl renovovaný a s prostornou restaurací, vinárnou, salónkem a tanečním sálem. Nejlepí podnik v Jedlové. V restauraci byly malé stolky s bílými ubrusy a květinou nebo větvičkou zeleného chvojí ve vázičce, velký výběr jídel a čilá obsluha.

Květa se nejdříve ubytovala, v recepci dostala klíč od pokoje ve třetím poschodí, který jsem jí zamluvil. Podle mého plánu jsme se teď měli naobědvat a pak si uívat v hotelovém pokoji.

Květa si dlouho prohlíela jídelní lístek.

Povzbuzoval jsem ji astným a spokojeným úsměvem:

Vyber si, co chce. Peněz mám dost, jsou naetřený a stejně je tady nemám za co utratit. Tak co? A vyber si taky, co bys chtěla pít.”

Nějakou limču.”

Dáme si raději víno … Bílý, červený?”

To je jedno. Co chce ty?”

Tak bílý. Jestli mají rulandské. Jo?”

Kývla. Pak řekla:

Já nevím, co s tím jídlem …”

Uka!” začal jsem rychle pročítat zdejí výběr.

V tuhle odpolední dobu jsme tu seděli téměř sami a ta moje zoufalá posedlost, co nejdřív být u na pokoji a mít Květu v náručí ve mně vyvolávala netrpělivost.

Chce játra?” zeptal jsem se.

Ne. Nic smaenýho…”

Telecí na houbách?”

Třeba, ale tobě vyberu zase něco já. Uka! Tady toho mají tolik. Dej si svíčkovou,” řekla nadeně. A polívku s knedlíčkama.”

Tak jo,” přikývnu.

A Květa hned spokojené vykládá:

Já se hrozné ráda dívám, kdy mutí jedí s chutí. Nae máma to taky říká. Kdy tátovi chutná, je vidět, e je vechno v pořádku.”

Obědvali jsme asi hodinu. Květa začala vyprávět, co zaila v nemocnici s pacienty, a zase jak to vypadá v zimě v Lípě, na čem byla v kině, a já ji poslouchám a tak na půl ucha a představuju si, jak to asi bude vypadat, a se oením, jak to bude s vařením, a kam budeme chodit s Květou v neděli. Na to vechno teď myslím, těím se tím a jsem klidnějí, kdy vím, jak asi bude vypadat moje nejblií budoucnost. A taky cítím, e si tyhle mylenky nemůu nechat pro sebe. A tak, kdy se Květa zeptá, o čem dumám, začnu se usmívat.

Myslí zase na tu tvou vojnu, viď?”

Ne,” zavrtím hlavou. Na nás, a se vezmeme. Umí si to představit? Přemejlel jsem, jak si zařídíme pokoj. Já jsem nikdy svůj pokoj neměl. Bydlel jsem v kuchyni, a navíc v bytě se ségrou a s rodiči. S rodiči u nechci ít pohromadě. A tak mě napadlo, e po vojně půjdu makat do uranu, tam se dá vydělat. A nebude problém koupit si drustevní byt.”

Podle toho, jak se začala Květa tvářit, zřejmě pochybuje, e to myslím váně, ale já se v posledních dnech začal v duchu obírat budoucnost! a musím jí to říct. A tak jí jetě svěřuji, e bych si rád udělal večerně průmyslovku. Vytáhnu lísteček a ukazuju jí seznam knih, které by mi měla sehnat. Mám spoustu volných večerů, proč bych si v nich nemohl předem listovat,” povídám jetě. A hned se zeptám: Co tomu říká?”

Já nevím  Oldo.”

Co neví?”

Jestli není zbytečný o tom teď mluvit. Víme, co bude za dva roky?

Květa se tváří, jako by ji kadá zmínka o budoucnosti zabolela a někde u srdce.

Co je na tom patnýho, řeknu naprosto rozhodně. ivot budeme mít takovej, jakej si ho uděláme a jakej ho budeme chtít. Nebo snad ne?44

Pak sáhnu po sklence vína, kterou nám vrchní nalil a pomalu upíjím a dívám se na Květu. Je zamylená a mou rozhodností zaskočená.

Teprve po chvilce řekne:

Proč máme o tom mluvit zrovna dneska? Váně, Oldo, dva roky je hrozně dlouhá doba, neví, co se stane … Postaví sklenku před sebe a vloí ruku do mé dlaně. Radi mi řekni, co celý dny na tý vojně dělá.

Ani mě nenapadne. Pořád mě zajímá nae budoucnost, protoe potřebuju mít jistotu. Něco takového, o čem se dá snít, na co se můu těit.

Co by se za dva roky mezi náma mělo stát? Nic! Máme se přece rádi. Nebo ne?

Neodpoví, ale silně mi tiskne pod stolem ruku.

Usměju se na ni astně a pln optimismu zvýeným hlasem pronesu:

Proč by nám to nemělo vydret?”

Tak hned nekřič,” řekne Květa. Měl bys znát holky. ádná nevěří, e si ji kluk vezme, ádná, jetě před svatbou má strach, e jí kluk uteče.44

Já ne,44 směju se. Chtěl bych k tomu jetě něco říct, ale hned zase zavřu ústa, protoe Květa pokračuje:

Stejně si myslím, e na tom není nic patnýho, kdy člověk o některých věcech zapochybuje. Tím bych vlastně podváděla sama sebe, kdybych si vechno malovala růově. Některý kluci se zamilují docela lehce, a holka by byla pěkně pitomá, kdyby si myslela, e je jediná, co dokáe klukovi takhle zamotat hlavu.44

Moná, e bych si tě měl vzít hned, abys mi věřila,44 musím se opět zaklebit.

Ty má ze veho psinu/4 Květa se naoko urazí. Copak se dá s tebou váně mluvit… Já ti to prostě neumím vysvětlit. Prostě neumím. Ale kluci by si neměli myslet, kdy začnou bůhvíco vykládat o enění, e se holka hned samou radostí zjančí.. ,44

,,Tak jo … Necháme toho,” povzdechl jsem si.

Chviličku jsme mlčeli.

Mezitím vrchní uklidil stůl.

Pak jsem se zeptal Květy:

Dáme si jetě víno? Nebo chce kávu?”

Víno u ne.”

Tak kafe?”

Třeba…”

Zase jsme mlčeli.

Díval jsem se na ni, jak je hezká v těch svých přiléhavých moderních atech a v tom namodralým eru, padajícím pomalu do oken jídelny, protoe z něj byla výrazně vidět ta její pobledlá tvář. A v mém pohledu se spojila zamilovanost s obdivem, a Květa to vycítila, usmála se, pak se rozhlédla po místnosti a řekla:

Je to tu pěkný. Chodí sem často?”

Ne,” zavrtím hlavou a začnu Květě vykládat, e spí chodíme s klukama do kina. Taky se zmíním o Miloovi, a protoe Milo je zajímávej kámo, mluvím o něm dlouho, a zmíním se i o tom, e za týden půjdu na svoji první strá a pak s pohledem na hodinky asnu, co u je hodin, zaplatím a navrhnu Květě: Nepůjdeme na chvilku k tobě nahoru?” Řeknu to tak mimochodem, protoe se mi to zdá samozřejmý a kouknu na ni.

Květa pokrčí rameny. Pak řekne k mýmu překvapení:

Já bych se la radi trochu projít. Venku je docela obstojně.”

To snad ne, pomyslím si najednou celej natvanej. Dva měsíce jsme se neviděli a Květu nezajímá v týhle chvíli nic jinýho, ne procházka. Ale nechci o tom diskutovat a kdy vrchní odejde, rozhodně prohlásím:

Jedlová nám neuteče!” A hned se zeptám: Má klíč od pokoje? Nebo jsi jej dala do recepce?”

Mám ho u sebe!”

Samozřejmě tak jednoduchý to zase s odchodem do pokoje nebylo. Znal jsem recepčního, a jako voják jsem neměl zrovna chu se s ním o tom, kdo můe nebo nemůe nahoru, dohadovat. Květu jsem poslal napřed, a kdy se recepční nedíval, namáčkl jsem se s dalími hosty nenápadně do výtahu.

Jen jsem veel do pokoje, zamkl jsem za sebou, vzal beze slova Květu do náruče a odnesl ji na gauč pod

oknem. Kdy jsme se posadili, zul jsem jí střevíčky. Chvilku jsme seděli v tom cizím neútulném pokoji, kam u vlezla tma, přitisknuti k sobě jak vyhnanci a poslouchali dráák, který byl slyet přes zeď z vedlejího pokoje.

,,Květo,” řekl jsem po chvíli tie, ,,ví, kdy jsem se rozhodl, e si tě vezmu? U letos na jaře, kdy jsi mi vyprávěla o tom, jaký to máte doma mezi sebou hezký, jak tvůj otec dá vdycky mámě pusu, kdy přijde z práce a kadou neděli sám vaří. A pak mě to často napadlo, kdy jsem usínal v tom svým vojenským spacáku. 2e nechci bez tebe být.”

Chvíli mlčela, ne řekla:

Ví, Oldo, to čekání, a tě zase uvidím … To je hrozný.”

Já vím ..povídám. Co taky jinýho na to říct.

Chvilku jetě oba sedíme, podpíráme si hlavy rukama a mlčíme.

Pak Květa vstala, zastavila se u stolu, kde nechala leet kabelku, odněkud zezdola vydolovala práek, la si do sklenky natočit vodu a pomalu práek zapíjela.

Pozoroval jsem ji, jak chodí po pokoji a musel jsem uznat, e v těch přiléhavých atech má krásnou figuru. To mě na Květě fascinovalo, ty tíhlý boky a ty pruný, dlouhý nohy. Teprve dnes jsem si uvědomil, e Květa vůbec nenosila díny nebo kalhoty jako jiný holky. Vdycky přila v atech a v nich mi připadala hrozně dívčí a přitalivá. Jen se vrátila a sedla si vedle mě na gauč, začal jsem ji vzrueně líbat.

Nechala mě chvilku, abych si s ní hrál, pak odvrátila hlavu a řekla:

Musí se dneska trochu mírnit, Oldo. Mám zrovna ty věci.”

Kouknu na ni nechápavě.

A Květa, jako by četla mý mylenky, po chvíli řekne:

Já vím, mohla jsem přijet jindy, ale u jednou jsem ti to slíbila, a kdybych dnes nepřijela, přestal bys mi věřit.” Odtáhla se ode mě a zase mi podá ruku. 2e se proto nezlobí?”

Viděl jsem, e se jí oči naplňují něčím, co vypadá jako lítost a smutek. Byl bych stokrát radi, kdyby přijela v tom případě a za týden, ale nahlas jí to říkat nemůu. Chvilku mlčím, ne mě zklamání přejde, a pak zavrtím hlavou, jako e se nezlobím a řeknu:

Hlavně, e jsi se mnou.”

Pak jsem si lehli vedle sebe, mlčeli a dreli se za ruce h já jsem zoufale myslel na její tělo a cítil jsem, jak je horké o ivé, a jak ho miluju, ale najednou ne u jen ppo ten slastný okamik, ale pro ten ivot v něm. Po chvíli otočila obličej ke mně, měla ho vlhký od slz a já zrovna začal líbat tu vlhkou tvář a říkat:

Asi to tak má bejt. Musíme spolu vechno poznat. Asi měla bejt i ta bouračka. Kdyby nebyla, nikdy bych se s tebou nesetkal. Asi to tak osud chce. A ty jsi teď vechno, co na světě mám.”

Sáhla po kapesníku:

,,Nemluv tak, Oldo, nebo se uřvu. Ty ví, e tě chci. Líbit ses mi u předtím, ne jsi mě pozval na ten čaj.

U se setmělo, kdy jsme vstali z gauče. Pak jsme seli po schodech do přízemí a zamířili do restaurace, kterou právě otevřeli, nali si místo u stolu a já objednal večeři.

Máme si pořád co říct. Před náma byly vánoce, já opuák nedostanu, to u nám velitel roty oznámil, e z prvního ročníku svobodný vojáci nemají ádnou anci, a tak se s Květou domlouváme, jestli by mohla zase přijet, a jak si vyměníme dárky. Květa mi vysvětluje, e vánoce tak nebere, poněvad stejně bude slouit. ,,To ví, na gyndě to vdycky odnesou svobodný holky, postěuje si.

Já se Květě jetě zmíním o rodičích a začnu jí vykládat o tátovi a pak o mámě, e mi plete k vánocům svetr, a e nevím, kdy ho budu nosit, kdy jsem teď na vojně.

A tím to hasne. Blíí se konec večera a já se musím řítit do kasáren.

Květa mě la doprovodit na zastávku k autobusu. Chvilku jsme jetě stáli ve stínu domu, já jsem ji sevřel v náručí a na chvíli zapomněl, kde jsem. Pak jsem si vybavil, e bude spát sama samotinká v tom malém hotelovém pokoji a časně ráno bude vstávat na vlak; najednou mi bylo veho líto. Jetě jsem jí zamával na cestu, ale Květa se u neobrátila a la rychle zpátky. Zmizela mi jako přízrak.

Po rozdílení jsme vylezli do přistavené vejtřasky, jak u generace vojáků přezdívají nákladní pragovce V 3 S. Pod plachtou jsme se natlačili na lavice. Kluci z kuchyné nám podali várnice s jídlem. Četař absolvent Vokáč, velitel naí čety a dnes taky velitel stráe nastoupil do kabiny k řidičovi a vyjelo se.

Nikdo z nás to nechtěl dát na sobě znát, ale stejně jako já cítili vichni, e nás čeká něco jako křest ohněm. První strá. V hlavě jsem měl vedle mnoha poučení zafixovanej článek 89 Řádu posádkové a strání sluby, e výkon strání sluby je plněním bojového úkolu. Lhal bych, kdybych tvrdil, e mi občas neprojela tělem mírná tréma. Při vědomí, e stráný se zbraní a ostrými náboji je povinen nejen střeit, ale taky i bránit svěřené stanovitě, v případě, e by bylo ohroeno nebo napadeno.

Počasí na náladě nepřidávalo. Začátkem prosince tady prý nebejvá jinačí. Studený dé se sněhem, který sice jetě taje, ale zebe protivnějc ne za zimního mrazu. Dlouhou dobu jsme jeli jak tak, ale pak to s námi začalo házet ze strany na stranu a občas jsme uhodili hlavou do plachty. Motor hučel ve vysokejch obrátkách. Neklamný znamení, e jsme vjeli na lesní cestu.

Na stránici bylo teplo, ale ne jsme sem ten kus od auta doli, měli jsme maskáče mokrý a teď se z nich jen kouřilo. Vypařovaná vlhkost zhutnila atmosféru uvnitř.

Velitel stráe zopakoval poučení o stanovitích. Pak pod jeho dohledem na osvětleném místě před stránicí pod plechovým přístřekem a na jeho povel první směna nabila zbraně a vyrazila.

My ostatní jsme uloili podle předpisu nenabitý zbraně bez zásobníků, s uzavřenými závěry a se sputěnými úderníky do stojanů a přeli do místnosti bdící směny. Sedl jsem si ke stolku, na kterým leelo několik ohmataných čísel Vojáka, ale na čtení jsem teď zrovna neměl pomylení.

Ke mně si přisedl Milo Chaloupka. Chvíli jsme mlčeli. Asi nám bylo oběma stejně, tak jako vem ostatním, na které čekala za dvě hodiny první stojka v noci a na odloučeném stanoviti. Ale ádnej to na sobě nechtěl dát znát.

U vedlejího stolku se Pepan Horejs se Zdeňkem Jonáem pokoueli o královskou hru. oupali figurkami

po černobílý achovnici dost zmateně. Nikdo jim nekibico-val, kadý se zabejval svejma mylenkama.

Venku se mezitím plně setmělo. Bylo slyet jenom dé, jak bubnoval na plechový přístřeek před stránicí.

To by chtělo trochu čaje,” řekl Milo. ,,Dá si taky?” Nečekal ani na moji odpověď, vzal na poličce svůj a můj eus a přinesl z předsíňky, kde stály várnice s čajem, horkou a příjemně vonící tekutinu. Přemýlel jsem

0 Miloovi. Musí to být astnej člověk. Nic ho nevyvede 2 míry, v kadý situaci si ví rady, vechno je mu jasný. A mu závidím.

To, Oldo, o čem dumá?” zeptá se mě a otáčí eusem po pokrábané desce stolu, kdysi z umělé tmavomodré hmoty, ale teď připomínající spí výtvor abstraktního

malíře.

Pokrčím rameny a usrknu čaj.

Myslí na Květu, co? Vak jsi od její návtěvy jako vyměněnej.”

Trochu mě tou poznámkou zaskočil. Ale neměl jsem sílu se přetvařovat. A tak jsem Miloovi svěřil to, co jsem zatím neřekl nikomu jinýmu. e si chci Květu po vojně vzít. e ji mám rád a ona mě taky. Nadhodil jsem mu i svoje plány do budoucna.

Pokyvoval hlavou. To ví, dva roky je dlouhá doba. Nebude to čekání mít snadný ani ty, ani ona.”

Ujiuji ho, e to čekání s Květou vydríme.

Hledím na jeho iroký obličej a hranatou bradu. Zdá se mi, jako by o tom nebyl tak zcela přesvědčen. A proto přidávám dalí argumenty. Máme oba s Květou dobré zaměstnání a monost pracovat v jednom městě.

Začnu vyprávět, jak jsem se nejdřív učil na kodovkách, dělal i na fiatech, a v České Lípě na gázech. Přidám

1 podrobnosti.

V opravně ČSAZ v České Lípě jsem začal dělat v listopadu, kdy mě propustili z nemocnice. Měl jsem před soudem a za necelej rok mě čekala vojna. A tak se se mnou moc nemazlili. Vrazili mě do pobočného závodu na demontá motorů. Nejdřív jsem byl rád* Člověk má poznat ve svým fochu kadou práci, a tak se tam hrnu jako frajer. Jene sotva vrazím do dílny, vidím, co mě čeká. Tohle je spí rasovina, říkám si, protoe se musím od rána do večera hrabat ve vyjeděným voleji. Nedal se ani z rukou

umejt. A musel jsem dejchat různé chemikálie, protoe ty rozebrané součástky z motoru se v tý samý dílně vyvařovaly a ostříkávaly. Pokozené a opotřebované se vyhazovaly, nové doplňovaly a znovu montovaly.

V tý dílně byl nějakej Barto, starej chlap, ten snad tu převodovku uměl montovat i po slepu. Celý léta nedělal nic jinýho. Tam toti někdo montoval motor, někdo převodovku, někdo přídavnou převodovku. Já měl za úkol demontovat spodový motor, kde ventily nejsou nahoře, ale dole. Ze spodu je ta hlava úplně plochá a je staena asi sedmnácti matkami. Ty matky byly větinou zanesený svinstvem a nedalo se s nima hnout. S tím snad nehne ani vzpěrač, říkám si vztekle. Pak jsem dostal nápad. Sáhnu po těké palici, pratím, matka vodlítne a to krásně zazvoní, a kdy urazím vechny, sundám hlavu a mám krásně rozebráno. Jene montér, který zase po čitění a opravě dával hlavu motoru dohromady a měl na to vyhozený normy, musel kadej uraenej svorník vyndat a vyfasovat novej. A to byla práce navíc, a kdy se hrabal se svorníkama, tak si nevydělal ani na chleba. A tak mi nadával.

Po měsíci mě přeloili na listový péra, který se po čase unavěj. Péra musejí mít svůj rádius, aby pruila, jinak jsou k ničemu. Tady to bylo jiný. Péro se poloilo na kovadlinu a zvlátním kladivem se znovu vykovalo do tý svý kolíbky. Ta fantastická věc byla v tom, e člověk musel vědět kam pratit. A jakou silou. Protoe se montovaly dva podvozky denně, stačilo vyklepat osm pér, a kdy jsem sebou hodil, u v poledne jsem měl havaj.

Milo o tom, co slyel, chvilku uvauje. Pak řekne: ,,Tak vidí, já myslel, e jsi z Prahy a ty jsi z Lípy.44

,,Z Prahy i z Lípy,44 povídám.

Milo přikejvne a na víc se neptá. Pak řekne:

,,Já jsem ze Znojma. Ale u tři roky bydlíme kousek za městem.44

,,Tam je dobrý víno,44 napadne mě.

,,Jo, docela jo. Máme slunej sklep. Musí se k nám jednou podívat.44

Pozvání od Miloe mě docela zaskočí. Chvilku po něm koukám, jak to myslí, jestli to neřekl jen tak, proč zrovna zve mě, tak dalece se zase neznáme, a Milo, jako by čet mý mylenky, povídá:

To myslím váně. U nás je to hezký, uvidí.”

Milo mi svým pozváním vlastně nabídl přátelství a já si od týhle chvíle lámu hlavu, proč zrovna mně.

Místo dalích řečí se ho zeptám:

A co ty vlastně dělá v civilu, Miloi?”

Vrtaře ..

Vrtaře?” divím se. Jak jsi k tomu přiel. Co to je?”

Ty blázne,” Milo se zatváří nadeně: To je to nejhezčí zaměstnání na světě.”

Dveře se rozletí a vpadne svobodník Parkán. Poloí na polici baterku a otřepává si mokrou čepici. Přelétne očima místnost bdící směny, jakoby chtěl znovu zjiovat početní stav přítomných. Je zařazen k výkonu závodčího stráe.

Chlapi, dneska je to na vás,” poznamenává a nabádavě přitom kývá hlavou. Dozorčího posádky má kapitán Schejbal. Tak bych nerad ..

O kapitánu Schejbalovi je toti známo u i nám, prvoročákům, e kontrola výkonu strání sluby je jeho obzvlátním koníčkem.

Schéma rozmístění stráních stanovi jsme s vámi probrali při přípravě. A vás budu zavádět, seznámím kadého se stanovitěm přímo na místě. Znova upozorňu-ju  vykonávat obchůzku po stanovené ose. Jasný?”

Je nám to jasný.

A taky máme vtípeno v lebáni, e svómocnó oputění stanovitě nebo, nedej boe, usnutí ve strái se rovná mimořádné události, co při výkonu strání sluby u není poruení kázně, nýbr trestný čin se vema důsledkama.

Hlavně si dávejte pozor na čtyřce,” zdůrazňuje Parkán a my víme, proč. Stanovitě číslo čtyři je nejvzdálenějí od stránice. Přímo sousedí s hraničním pásmem a u nejeden ostřílenej mazák tam zazmatkoval. Nasypal celej zásobník do tmy, odkud slyel dupot, který se ani na přísluný vyzvání nezastavil. Je tam toti eldorádo jeků.

Ale kvůli tomu by nás závodčí stráe neupozorňoval.

,Čtyřka’ je podle popisu polosesutý viadukt na kraji lesa. Kdysi dávno po něm vedla dřevařská a formanská cesta do Bavor. Jene zase ne tak dávno tam přepadli stránýho. Kluka od naeho útvaru. Dva recidivisti, který zdrhli z výkonu trestu a pokusili se dostat na druhou stranu hranice. Chtěli se zmocnit samopalu a prostřílet se, bylo jim vecko jedno. Jene vojín Dohnal, potom mimořádně

povýenej na svobodníka, se jim nedal, i kdy dostal kudlou do ramene. Jednoho z útočníků postřelil, druhýho znekodnili kluci ze stráe, co mu přiběhli na pomoc. Drel ho po celou dobu samopalem v achu. To vecko nám vyprávěl před přípravou k první strái nadporučík Jilma, ná kontrá, jak říkáme zkráceně orgánu vojenské kontrarozvědky pluku. A taky nás při tý besedě upozornil, a máme otevřený oči nejen v noci, ale taky ve dne. e u bylo zadreno několik západních turistů, který projevovali podezřelej zájem spí o nae Objekty ne o umavskou přírodu.

,,A jetě něco vám chci říct,** přimhouří oči Parkán a cítím, e se dívá na mne. Na ty dvě hodiny, co budete na stojce sami, puste z hlavy vecko ostatní, co by vás mohlo rozptylovat. To nechte těm, který krábou básničky, jak při strái myslejí na svou milou v dáli. Takový rozjímání k ničemu nevede. Leda k oslabení pozornosti. Jo, ve strái platí dvojnásob, e jedno rozteskněný nemehlo můe přivést do průvihu vechny ostatní.**

Nespoutí ze mě pohled a u u čekám, e dopoví, to se týká vás, Rajman. Ale místo toho zavelí bdící směně, aby se připravila k nástupu ke střídání stráe ..,

lapu po mokrým jehličí, zírám do tmy, dé se sněhem mě při kadým poryvu oslepuje a nechci si přiznat, e mně chvílemi přeběhne kolem páteře lehké zamrazení, nikoli od chladnýho počasí. Pocit strachu v noci v neznámým lese je tísnivějí, protoe ho vyvolávají různý představy, který ve dne člověka nenapadnou. V noci se smrková větev snadno změní v něčí prsty, který po vás chňapou. V prudím zaumění větru slyíte plíivý kroky.

Svírám svoji bezpečnou oporu, samopal. Náboj zasunutý v nábojové komoře, závěr v přední poloze a zbraň zajitěnu. A v ní plnej zásobník, zbývajících devětadvacet střel, který poslechnou na můj jedinej pohyb ukazováčkem a promění se v ohnivou kadenci.

Snaím se na kadém kroku orientovat zrakem a současně naslouchat. Občas se mi zdá, e slyím ve větru hučet telegrafní dráty. U jako kluk jsem tomu zvuku rád naslouchal. Připomínal mi nepoznané dálky. Teď mi nabuzuje vzpomínku na domov. A domov je táta s mámou, jejich čím dál častěji v dopisech vyslovovaná otázka, kdy se konečně objevím a taky starost, co se mnou bude po

vojně. Ale kde by se tu vzaly telegrafní dráty, to je nesmysl. Pokouím se hodit za hlavu i úvahy o tom, jakej bude můj ivot s Květou. Její fotka mě hřeje v kapse a to je důleitý.

Blíím se k otočnýmu bodu ,dvojky’, co je stanovitě před muničními bunkry. Není je vidět, od obchůzkové osy je dělí hustej les. Kouknu na hodinky, ciferník i ručičky sluně fosforeskujou, zbývá mi jetě necelá hodina do vystřídání. Půlku první stojky mám za sebou.

A najednou se mi v mozkový obrazovce objeví Ilona.

Zrovna teď.

Holka, kvůli který jsem se dostal do ivotního průseru.

Je to zvlátní. Kdybych dal na telepatii, musel bych věřit tomu, e třeba právě v týhle chvíli na mě myslí. Asi to nemá, nemůu si odpustit to slovo  chudák holka  v kriminále lehký. A se bráním sebe víc, vidím to její úhledný písmo a větu, e u na světě nikoho nemá, ne mě.

Jene já mám Květu.

xxx

Konec

Jene já mám Květu.

Jestlipak taky teď na mě myslí? Třeb^ má noční a říká si, co asi Olda …

Do prčic, Parchant to vystihnul, e takový rozjímání při strái k ničemu nevede.

Nadhodím si samopal, zásobník brnkne o přezku.

Vtom se ze tmy zjeví postava a svítí si baterkou na obličej. Četař absolvent Vokáč, velitel stráe. Jde na kontrolu.

Stůj,” zařvu, a sám nepoznávám svůj hlas. Velitel stráe vpřed! Ostatní stát!” Přesně podle předpisu.

Zůstal stát, o krok pozadu závodčí, svobodník Parkán. Obličej si neosvítil, nemusel jsem ho poznat. Ale poprvé jsem zavelel já jemu.

Stanovitě jsem v nula dvě nula nula předával v pořádku.

Na stránici jsem zalehl na tvrdou palandu. Čekaly mne dvě hodiny vytouenýho spánku.

xxx

Představa prvních vánoc mimo domov mi troku kazí náladu, ačkoliv nevím vlastně proč. Nai velitelé i my kluci

děláme vechno pro to, aby byly hezké a veselé. Celý týden se po zaměstnání uklízí a zdobí. Chystá se tědrovečerní večeře i zábava.

Venku je vude bílo a silně mrzne. Nástupitě pluku, jak se říká vyasfaltované ploe před hlavní budovou, se denně zametá. Na tědrý den chumelí, e není vidět na deset metrů. Začínám chápat, co znamená umavská zima.

Ale i čtyřiadvacátého prosince  jako kadý jiný vojenský den  se provádí na nástupiti pluku přesně v 16.00 hodin odpolední rozdělení do stráí a slueb.

Nová směna tu stojí v trojřadu se svými veliteli, jsou tu i dozorčí a jejich pomocníci, prostě vichni ti, kteří v přítích dvaceti čtyřech hodinách budou zajiovat pořádek a chod v kasárnách, na stránici, na stanoviti dozorčích, v kuchyni a ve tábu. Kdo nepřijde večer k slavnostní večeři, můe vědět, e je ve slubě, a na těch pár desítek druhoročáků, co v Jjeli domů na dovolenou. Například svobodník Parkán.

tědrovečerní tabuli jsme prostřeli na naí politicko-výchovné světnici. Do jejího čela usedl velitel roty nadporučík rámek a vedle něho zástupce velitele praporu pro politické věci kapitán Belu. My, vojáci, vymydlený a ve vycházkových stejnokrojích, nevíme co s rukama, pokukujeme jeden po druhým a sledujeme čelo stolu, co se bude dít. Jenom mazáci se tváří suverénně. Vědí od loňska, co jsou vánoce v kasárnách a taky, e kdy se na ně nedostala dovolenka na tědrák, mají tím větí anci dostat se domů na Silvestra a Novej rok. Ale vem nám je v týhle chvíli nějak zvlátnějc. V koutě pévéesky svítí od lesáků přivezenej umavskej smrk. Koledy z magneáku dodávají pravou vánoční náladu.

Velitel roty povstal, podíval se po nás a zazvonil příborovou ličkou o láhev limonády. Výkonný praporčík zastavil magneák.

Soudruzi, chci vám dneska večer povědět, proč jsme se tu seli vichni u jednoho stolu.1*

Nemluvil moc dlouho, ale musím říct, e to byl příhovor skutečně chlapa k chlapům, jak má bejt, bez zbytečný sentimentality. O sounáleitosti k něčemu velkýmu, obecně prospěnýmu a nutnýmu. A o potřebě vzájemnýho porozumění a soudruství, který pomáhá překonávat vecky těkosti vojenský sluby.

Po něm si vzal slovo politruk naeho praporu. I kdy je

0 pár let starí ne rámek, vypadá mladí. Snad to působí

1 jeho melodická a měkká sloventina. U z prvního setkání, kdy s námi na konci přijímače hovořil o významu vojenské přísahy, jsme se od něho dověděli, e pochází z kraje pod Vihorlatem a e jeho táta bojoval jako partyzán ve Slovenském národním povstání. Teď u stolu, ozdobeném chvojím a zářícími svíčkami nám pouze připomněl, abysme si uvědomili, e stojíme přímo na hranicích republiky taky proto, aby nai doma mohli trávit pokojný svátky.

Pak znovu vstal velitel roty. Chlapci, tak teda astné a veselé! A nechte si chutnat!4*

Výkonný praporčík znovu zapnul magneák a my se s chutí pustili do smaenýho kapra. Kadej měl na stole zvlá jetě vánoční balíček s různýma pochoutkama, co zase byla pozornost náčelníka proviantní sluby pluku.

Po večeři se jednotlivě s kadým z nás velitel roty rozloučil, podal ruku, přidal úsměv. Čekala ho doma rodina. Zetvépé praporu se loučil taky, protoe ten zase el popřát k druhým dvěma rotám. Nikam domů nespěchal. Není zatím enatý a bydlí na posádkový svobodárně.

Kdy mi tiskl ruku, prohodil:

$o súdruhom slobodníkom Parkánom ste si nepadli do oka, čo, súdruh Rajman?44

Zíral jsem na něho překvapeně.

No nič, ale Parkán nie je celkom zlé chlapčisko. Aj keď tak mono vyzerá.44

Soudruhu kapitáne, já ..

Chtěl jsem mu vysvětlit, e povauju Parkána za dobrýho vojáka, e ale on si o mně myslí ledacos, například e mu dělám naschvály, co je nedorozumění. Ale připadlo mi to poněkud malicherný rozkecávat se v týhle tědrovečerní atmosféře o tom, jak se vyvíjel ná vzájemnej vztah. A tak jsem jen přikývl hlavou a dodal něco v tom smyslu, e u jsme si s Parkánem na sebe zvykli.

Po odchodu nadporučíka rámka a kapitána Belue se pomalu rozproudila u stolu zábava. Velitel třetí čety, četař absolvent Párnický přinesl kytaru. Umí na ni bezvadně válet a zpívá písničky, který si sám skládá.

Vzpomínal jsem na nae doma. Poslali mi k vánocům

dvě stovky a dlouhý psaní. A samozřejmě jsem myslel na Květu, co asi teď dělá při noční slubě na gynekologii. Jestli nepřivezli zrovna nějakou kvaltovku a má-li vůbec i ona čas, aby na mě teď myslela. Vidím její nakrobený bílý čepeček a pod ním ty krásný chrpový oči…

Nebuď smutnej, ozve se vedle mě Milo Chaloupka. Nedáme si jetě něco k jídlu?

A rozbaluje balíček, který máme kadý před sebou. Vytáhne z něj kus pocukrovaného jablkového závinu a kdy ochutná, prohodí: ,,Dobrej. Ale ségra peče lepí.‘4

Ty má ségru?44

Jo, přikývne a u o tom nemluví.

Jak starou?44

Minutku mlčí a pak povídá na půl úst:

U má občanku.44

Já mám taky ségru,44 řeknu, ale vidím, e to Miloe příli nezajímá. Znovu mě napadlo, e jeden o druhým toho moc nevíme. Ne, e bych byl zase tak zvědavej, ale času jsme měli teď fůru. Já u jsem Miloovi o sobě pár věcí řekl a něco se mu určitě doneslo. Zatímco já o něm věděl málo. A tak se ho zeptám:

Kde jsi dělal před vojnou?44

Chce říct, kde jsem vrtal?44 Chvilku o tom uvauje. Pak povídá: To má různý. Větinou dřepí venku, někde na poli.44

Baví tě to?44

Ty blázne, co z toho má, tvrdnout ve fabrice nebo v kanceláři? Tady jsi celý den pěkně na vzduchu, bydlí v maringotce a ije si jak volnej pták. A kdy má těstí na kamarády, tak dělat vrtaře je to nejlepí řemeslo, jaký znám.44

Chvilku se zase zamyslí, jako by ho mrzelo, e někdo můe o něčem takovém pochybovat, a pak znovu spustí:

Já byl ve fantastický partě, s Pepíkem Zvelebilem a Láďou Matějkou. A po vojně se k nim zase vrátím. Dát dohromady partu je moc důleitý, protoe s nima ije ve dne v noci, jako na vojně. A otravovat se s nějakejma bodlákama, jak to bejvá, tak to ne, vrtání je dřina. Jedna tyč, kterou se vrtá na vodu, váí padesát kilo. Tyče jsou spojený do pasu po dvou. To je třeba nakládat na auto. Kdy jsi v partě a nadává jeden, tak začnou nadávat vichni, a kdy se směje jeden, tak se smějou vichni. Pak

vo tej dřině ani neví, maká v zimě, v marastu, kam se boří po kolena, ale ví, e večer bude pohodička. 2e Pepík dobře uvaří, pustí si v maringotce televizi, máme tam i mrazák a gril, kadej občas něco přiveze z domova, nebo se udělá společnej nákup. V létě hodujeme pod irákem u vody nebo u lesa. Ohromný je taky to, e nikde nejsi dlouho. Dodělá a frčí dál. Máme svůj náklaďák, na kterým se vozí vrtný zařízení, tyče, nářadí a do něj taky zapřáhne maringotku. Samozřejmě záleí na tom, jestli na stavebním nebo na hydro. U hydro se sbírají vzorky. Ty uloíme do beden a odvezeme. Kdy vrtá v jílu, tak vypadne z roury krásnej doutník a geolog hned vidí skladbu zeminy.”

Milo se rozpovídal, já poslouchal jeho vyprávění jako napínávej román a trochu jsem mu kočovnej ivot před vojnou začal i závidět.

Jen domluvil, vyuiju jeho sdělnou náladu a zeptám se:

Miloi, má nějakou holku?”

To myslí, jako jestli mám známost?” utrousí a je na něm vidět, e moje otázka ho přivedla drobet do rozpaků.

Tak, jestli jsi s nějakou před vojnou chodil.”

Otočil se na mě. Má dojem, e vypadám na panice? e jsem ten typ?”

Co blbne,” usměju se.

Najednou se odmlčí. Proč o tom nechce mluvit? Pravda je, e jsem mu toho o Květě tolik neřekl, ale svěřil jsem se mu, e ji mám rád a e se po vojně vezmeme.

Já jsem jenom chtěl vědět, jestli má doma holku. Co na tom?” povídám po chvíli. Tak promiň.”

U se stalo.”

Chvíli zas mlčíme. Pak Milo přizná, e jednu měl, ale dal jí před vojnou kopačky, proč si taky drásat nervy, povídá a pak navrhne:

Ví co? Zejtra zajdeme někam do hospody!”

xxx

V pohostinským podniku U rybníčka” v Jedlové bylo natřískáno. Na svátečním odpoledním čaji hrála v sále pětičlenná kapela z okresního města, řádně vyfeákovaná,

vichni v červených sakách, v bílých koilích s uzounkým motýlkem u krku. Snaili se, aby jim to dohromady ladilo. Tohle u nikomu na parketu nevadilo.

Kdy nás atnářka zblejskla, povídá, abysme se radi, ne si svlíkneme plátě a uanky, podívali dovnitř, e tam není k hnutí. Nakonec jsme objevili dvě volný idle a přistrčili k dlouhému stolu, kterej včas obsadili kluci z naí roty. Upíjeli pivo, povídali a dívali se na tancovačku spí jako na film, take někomu nemuselo bejt jasný, proč sem vlastně li.

Seděl tu i Emil Kykal. Zapaloval si jednu cigaretu za druhou a nechával ji ten tak viset v koutku, jako světák. Kdy jsme přisedli a objednali si u servírky taky pivo, sáhl Kykal do kapsy a vytáhl padesátikačku.

,,Je tvoje/’ přistrčil ji k Miloovi.

Ty se mi něco dlunej?” řekl Milo a zíral na Kykala překvapeně.

Je tvoje,‘4 opakoval Kykal koutkem úst přes cigaretu, kdy půjde pro tu vyčesanou holku.4’ Ukázal bradou k protějímu stolu.

Chvilku to trvalo, ne se Milo ozval a zeptal:

Proč nejde ty?”

ftekla mi, e s vojákem netančí. Ale tebe třeba nevodmítne.”

Proč myslí?44 chtěl vědět Milo.

Jse urostlej vazoun a přej to s holkama umí,44 uklíbl se Kykal.

Tak pro ni někdo jděte,44 ozvali se ostatní. A je nějaká sranda. Uvidíme, jestli si troufne dát koem vem vojákům.”

Znovu jsem se po tý holce podíval. Vypadala opravdu fajnově. Krátce ostříhané a u uí vyhlazené černé vlasy, výrazný obličej a nenápadně namalované plné rty. Na sobě měla okrajkovanou stylovou bílou blůzičku a útlý pas svírala černá sukně. Z celkovýho vzhledu přímo sálala pýcha. Vimla si, e o ní mluvíme, protoe najednou posunula idli a otočila se k naemu stolu téměř zády.

Pokud ji sleduju, mám pocit, e má toho bubeníka z kapely,” znovu se ozval Kykal. A hraje před ním ou.”

Ve chvíli, kdy kapela začala znovu hrát, Milo vstal a protlačil se ke stolu, kde seděla ta krátce ostříhaná kráska mezi půltuctem místních buchet, cucajících barevné limonády.

Co jí Milo řekl, to jsme neslyeli. Ale zato viděli, e bez váhání vstala a la s ním na parket.

Take padesátka v hajzlu, Emile, začali se Kykalovi poklebovat kluci. Pak seděli mlčky a se zájmem pozorovali. Milo se k tanečníci přitiskl, ona k němu a vypadalo to, e se docela dobře baví. Kdy kapela dohrála, počkali na parketě na dalí kolo a pak jetě na jedno. Nakonec Milo zamířil s tou holkou ven. Prosmýkl se kolem naeho stolu, ale ne doel ke dveřím, seskočil s pódia kluk od bicích, hubenej frája s bíbrem a dlouhým hárem a ví silou se snail černovlásku přidret.

Pus!** křikla ostře.

,,Kam jde?** vyjel na ni.

Co ti je po tom, odsekla a vykubla se mu celým tělem, take byl nucenej kapitulovat.

Pustil ji, vzápětí nakročil proti Miloovi a postavil se mu do cesty. Okamik si měřil jeho svalnatou postavu. Milo mlčel, do ničeho nezasahoval, ale neuhnul ani o centimetr. Vousáč v červeným saku se jetě chvíli rozmejlel, pak v duchu uznal, e nemá anci a tak jen vyprskl:

Vykali se na ni! Je to kráva!**

V tý chvíli Milo natáhl pravačku, pevně drapnul bubeníka za klopy jeho koncertního sáčka a odstrčil ho z cesty jako cár papíru. Pak beze slova odcházel s tou místní sexbombou přes celej sál k atně.

Na rotu se vrátil a před večerkou.

Kluci po něm pokukovali a nahazovali naráky v očekávání, e jim bude vyprávět o tom, jak si uil.

Jene to neznali Miloe. Beze slova se svlékl a ne zahučel do spacáku, spokojeně pronesl:

Přece tady nebude taková nuda, jak se nám zdálo.

A tak jsme celkem v pohodě proili nae první vánoční svátky na vojně.

xxx

Tak povídej, Oldo,** vyzval mě desátník a vzornej voják Dufek, předseda rotního výboru SSM.

Pořád jsem se z toho nemoh vzpamatovat. Kdy mi odpoledne řek, e mě zve, abych přiel večer na svazácký výbor, by! jsem z toho dost na větvi.

Teď sedím u stolu na politicko-výchovné světnici a nevím, jak začít. Naproti mně se tváří velijak svobodník Parkán, vedle si něco píe do seitu kapitán Belu, zetvépé praporu. Dufek se mě snaí popostrčit: Ty u jsi byl přece svazák, ne?

Ano, v SSM jsem byl, jetě kdy jsem začal chodit do gymnázia.” Vysvětluju, jak to vlastně bylo s mýma tudijema. Na devítce jsem patřil k nejlepím. Ale k přijímacím zkoukám na střední kolu se mi moc nechtělo. Jene matka si umínila, e ze mě bude mít studenta. První ročník jsem proel jak tak s odřenejma uima. V druhým začaly potíe. Táta to vůbec viděl nerad, chtěl mě vzít po základní kole na učební obor s maturitou k nim do závodu. Nakonec jsem nastoupil do učení jako automechanik. I kdy tam měli svazáckou organizaci, sebekriticky přiznávám, e jsem měl jiný zájmy a o členství v SSM jsem se přestal starat.

Ty si bol súaný jazdec, čo? ozve se kapitán Belu a to je voda na můj mlejn.

Začnu vykládat, e to zpočátku znamenalo dost trápení, protoe člověk, kdy chce jezdit soutěe, musí začít náborovými podniky a ,boaskami, teda brannýma orientačníma automobilníma soutěema, kde, jak se říká, jde o zabitou vránu. Ale jinak se k licenci nedá dostat. Teprve potom, s třetí výkonnostní třídou, se dá myslet na opravdické soutěe. Jenome to má jetě dalí háček, licence je jedna věc a pořádný auto věc druhá … začít se dá vlastně s čímkoliv, ale jakmile jsem chtěl udělat nějakej výsledek v oblasti  myslím, v oblastním přeboru  na to u je třeba mít auto trochu vymakaný. A udělat si takový auto, to znamená mít za prvé hodně času, ale hlavně jetě víc peněz. Nejdřív si člověk myslí, e kdy má ikovný ruce a dobrý kamarády, e se dají dělat zázraky. Ale moc brzo kadej, kdo to chce v tomhle sportu zkusit, pozná, e gumy, benzín a dalí hromada speciálních potřeb, nářadí a přísluenství se prostě musí za něco koupit. A koupit né lacino.

Chvíli je ticho, pak zvedne ruku svobodník Parkán a já u tuím, co bude následovat a nejraději bych se neviděl.

Soudruzi, podívá se na předsedu a na politruka, ,,já mám vojína Rajmana v drustvu. Můj názor je ten, e se snaí vykonávat svoje povinnosti tak, jak nejlíp dovede.

I kdy si myslím, a to mi teď soudruh Rajman potvrdil, e má na víc. Určitě je technický talent, bez toho by jako soutění jezdec neměl anci. Vím, e měl nějaký problémy v civilu, o tom teď nechci hovořit. On nám tady plus minus přiznal, e byl papírovej svazák. Byl. Teď jde o to, jestli si na vojně rozmyslel, a dobře rozmyslel, co Je to papírový a co skutečný. U víc ne pět měsíců ije od rána do noci ve skutečně dobrém kolektivu. V drustvu jsou vichni svazáci, i jeho nejlepí kamarád, vojín Chaloupka. To chce pořád stát stranou?” obrátí se na mě.

Já nechci stát stranou,” zadrhne se ml trochu hlas. Kdy mě vezmete mezi sebe …

Proto jsme tě pozvali na výbor, abys sám pověděl, jestli má zájem obnovit členství v SSM, říká předseda Dufek. Ovem rozhodovat o tom bude nejdřív členská schůze,” obrátí se na kapitána Belue, a vyjádří se k přihláce i politická skupina pluku.”

Belu si neformálně bere slovo. Samozřejmě, svazácká schůze základní organizace musí předevím zaujmout stanovisko. Ale on sám by chtěl říct několik slov k vojínu Rajmanovi. Přiel na vojnu s kvalifikací, která je velmi potřebná, automechanik s opravářskými zkuenostmi, nadějný soutění jezdec. Přesto se s velitelem roty shodli, e bude zařazen do funkce střelce. Aby se ve výcviku poznalo, co v něm je. Zdá se, e to bylo správné rozhodnutí. Rajman se osvědčuje. Neměl by být problém tedy ani v tom, aby byla doporučena jeho přihláka k členství v SSM.

Kdybych neseděl, tak by se mi asi podlomily kolena. Bylo to a moc hřejivý překvapení. Tohle jsem tedy nečekal.

Máte jetě někdo nějaký dotaz na soudruha Rajmana? ptá se předseda Dufek.

Nikdo z dalích členů výboru se nehlásí. Take u vlastně nemám co povídat, nechtějí-li se sami na nic zeptat. Teď bych asi měl začít něco slibovat. Jako v tom smyslu, e nezklamu jejich důvěru. V týhle chvíli mi to připadalo, e bych vypadal jako slibotechna. Něco za něco. Vy jste na mé fajn, já vám za to slibuju …

Vechno záleí jenom na tobě, Oldo. Jsme rádi, e chce mezi nás,” uzavřel pohovor desátník Dufek. Pak mi vichni členové svazáckýho výboru i zetvépé Belu podali ruku.

Děkuju vám … soudruzi, vypravil jsem ze sebe.

Kdy jsem vyel na chodbu, bylo mi jako malýmu klukovi. Napůl do breku, napůl do zpěvu. e jsou lidi, který mi chtějí pomoct. A taky jsem touil se s někým podělit o pocit těstí.

Vpadl jsem na lonici a hledal Miloe. Ale nebyl tu, řekli mi, e el do Army. Rozběhl jsem se za ním. Stál u pultíku v rohu prodejny, upíjel kofolu a přikusoval k ní tatranku.

,,Miloi, ví kde jsem byl?”

Vím,” přikývne. ,,Na svazáckým výboru.”

Jak to, e to ví, vdy jsem ti to neříkal?”

Ale já to vím u od minulýho týdne, kdy se mě na tebe ptal Dufek z třetí čety, předseda naí svazácký organizace. Co ti tam řekli, je názor vech členů. I můj, samozřejmě. e bys s náma měl do toho jít společně, jako svazák. Do toho závazku na vzornou četu, V rámci svazácký výzvy k výtečnýmu plnění hlavních úkolů bojové a politické přípravy.”

To je samozřejmý, e s vámi chci dret krok … jako

svazák.”

No a my u se postaráme, abys podruhý nezakop,” řekl

Milo.

XXX

Leje vytrvale a hustě, je první březnová neděle odpoledne a málem u tma a my sedíme s Miloem v jediné jedlovské restauraci u turecký kávy. Přemýlíme o tom, jestli zapadneme po páté do kina. Nadhodil jsem řeč na tu holku, kterou si Milo narazil o vánocích při tancovačce. Moc o tom nechce mluvit. Take ze veho vím jenom to, e Kamila je z Jedlové, ale přes týden bývá u babičky v českých Budějovicích, kde chodí na ekonomku a pravidelně jednou týdně mu z těch Budějovic píe. Tohle jsem z Miloe dostal po mnoha otázkách. Milo mohl bejt spokojenej, protoe podle kritérií kadého prvoročáka se za astného povauje ten, kdo pravidelně dostává dopis od holky.

Já u tak astný nebyl. V poslední době mi Květa psala málo. Snad to bylo tím, e byla nemocná, ale nijak svoji

nemoc neupřesnila, jen podotkla, e to není na umření a postěovala si, e je leení otrava, e ji nebaví ani číst, a e mají v Praské ulici na krámě hezkej jugoslávskej koíek, e ho tam zahlédla ne onemocněla, ale e na něco takovýho nemá. A e u nesnáí tu dlouhou zimu. Připsala jetě pár drobností a poznamenala, e se táta teď doma skoro neukáe a máma chce letos vysázet na zahrádce víc zeleniny a to bylo vechno.

Vůbec mě nenapadlo, e je to divný, spí jsem si říkal, takovej je běh vedního ivota, na to si musí zvyknout, Květa, kdy je nemocná, ti přece nebude psát o lásce, má svý starosti jako má i ty svý starosti.

A co ta tvoje Kamila, zeptám se Miloe. ,,Kdy ti přijede?‘4

Troku ho má otázka zarazí, ačkoliv nevím vlastně proč, jsme přece kamarádi, a tak se malinko usměju:

,,Jak se o ní zmíním, jsi hned napruenej.‘4

Asi má pravdu,44 přikývne. Ale to je tím, e já pořád nemůu uvěřit, e se mnou chce chodit. Mám pořád pocit, e ji ztratím, e mě zejtra nechá. Kamila je báječná ába. Na mou dui. Kdy jsem si před ní postěoval, e ji teď dlouho neuvidím, tak se dala kvůli mě vyfotit.44 Milo otevřel peněenku a ukázal mi její fotku.

Vidím, e má kliku.44

Počkej, Kamilu v jejím věku nemůu brát zase tak váně. Holka v osmnácti tě nemůe ani pořádně ocenit.44

Zdá se mi, e jsi hrozně domejlivej, Miloi. Moná, e pro tu tvou figuru na tebe holky letěj. Jene ony letěj větinou na kadýho pohlednýho muskýho. A zatímco si tě testujou, ty jsi rázem nádherně zamilovanej.44

Já myslím, e kecá,44 povídá.

Před pátou jsme zaplatili, zvedli se a li do kina. Dávali Fantomase, před náma v řadě seděli kluci s holkama, objímali se a líbali. Ne e bych byl puritán, ale to dost ruilo, a teprve po půlhodině jsem se soustředil na film. Ale stejně na to musí mít člověk náladu, aby se na takovou pitomost, jako je ten Fantomas, vydrel dívat od začátku do konce.

To má za jedny prachy,44 těil mě na ulici Milo, kdy viděl, e jsem se dostal do mrzoutský nálady. A se mračí nebo klebí, ničemu tím nepomůe.44

Zahnuli jsme do parku a pod elezniční viadukt. Vude

bylo tma a dé. Proli jsme pod viaduktem na Jiráskovu ulici a li kolem hotelu. Postál jsem a podíval se k oknu pokojíku, kde jsem naposledy byl s Květou.

Milo mě vzal za rameno.

Pojď, člověče, nebo se mi tady pod oknem jetě rozbrečí!”

Ve středu večer bylo nedělní posezení v teple jedlovské restaurace u jen mlhavou vzpomínkou.

Dokonce u nebyl čas ani na spánek.

Protoe nás ráno čeká velkej rumec …

Útvare, pozor! Útvare, vpravo hleď!” nese se nástupitěm z reproduktorů hlas velitele naeho motostřelec-kýho pluku. Vykročil vstříc veliteli divize, aby strnul předepsaný dva kroky před ním. Podává mu hláení.

Nazdar, soudruzi!”

Zdar, soudruhu generálmajore!” zahřímá z naich řad.

Velitel divize počkal, a velitel pluku zavelí pohov. Potom přistoupil k mikrofonu. Stručně k nám promluvil k zahájení pořadové prohlídky pluku před taktickým cvičením, spojeným s prověrkami za zimní výcvikové období. Samozřejmě, ve výcvikovém prostoru.

To znamená, e nastane právej vojenskej chleba.

Taky e nastal.

Jako první nás nemine budování obrany. Nepřidělili nám enijní prostředky. A tak kopeme krumpáčem a lopatou. Za stálýho detě se sněhem. To je to nejhorl počasí, jaký vojáka můe na cvičení potkat. Z lesů táhne zima a vlhko, i kdy jaro u klepe na dveře. Polní stejnokroje s oteplovacími vlokami máme prosáklý zevnitř potem, zvenčí od detě.

Přichází velitel roty nadporučík rámek. S maskou na jednom a s rozumbranou a pistolí na druhým boku. Zastaví se u naí čety.

Tak co, jak to vypadá?” Očima měří vykopaný metry. Jetě trochu rozířit, a jsme v normě.”

Okamik, kdy narovnám záda, se mi dívá do očí. Kdo chce, můe přijít do stanu na topinku. Ale a bude mít hotovo.”

Stan, kde je mono dostat topinku, je v tom nečase oázou. Svítí tu závěsná petrolejka. Kolem kamínek se kluci suí, aby pak znova vyli ven a udělali místo ostatním.

Panuje tu dobrá nálada. Dnekem končí první den

pobytu ve vojenským výcvikovým prostoru uprostřed umavy. Prověrka zvládnutí odborné a taktické přípravy za zimní výcvikové období.

K večeru se nečekaně objevil terénní UAZ a v něm dva důstojníci z divizní prověrkový skupiny, major a podplukovník. Velitel roty jim podal hláení a doprovázel je po opěrných bodech čet. Kdy dojeli k nám, chodili od drustva k drustvu, zjiovali jak jsme se zakopali, jak máme zamaskovaný bojový vozidla pěchoty, přezkuovali jednotlivý osádky, velitele, řidiče, střelce-operátora, kulo-metníky, pancéřovníky i nás, střelce ze samopalů, jak známe úkol naeho drustva v rámci čety v obraně a hlavní palebný sektory. Vechno si zapisovali. Pak přezkuovali zvlá velitele čet.

Vichni jsme si oddychli, kdy nasedli do UAZA. Jene teď nastalo rodeo. Jak řidič zařadil a přidal céres, chcípnul mu motor. Kdy to trvalo u hezkou chvíli, panskej kočí vyskočil a začal se hrabat pod kapotou. Vechno marný, motor trucoval.

,.Seeňte technika roty, poádal rámka podplukovník.

Soudruhu nadporučíku/* obrátím se na velitele roty, ,,dovolíte? Ne mohl odpovědět, jsem u otevřený kapoty UAZU. Dej sem tu lampu, řeknu řidiči. Udělá to dost nakvaeně, není zvyklej, aby mu, desátníkovi a diviznímu oférovi přikazoval vojín prvního ročníku. Vrazím mu kabel se svítilnou zpátky do ruky. Podívám se na plovákovou komoru, podr to.44 Z nářaďový brany, kterou tu má leet, vytáhnu vechno, co je potřeba k otevření karburátoru. Desátník mě teď u poslouchá na kadý slovíčko. Ty jse automechanik?44 zeptá se dost udiveně. Jak to, e dělá bigoe?44 Nebudu mu vykládat, e dělám střelce-pěáka proto, aby si můj velitel ověřil, co ve mně je. Jsou taky potřeba, uklíbnu se. To u přidělávám kryt karburátoru. Trvalo mi to vechno skoro jako v dílenský normě. rámek stojí opodál.

Bě si to nastartovat, řeknu řidiči. S okázalou samozřejmostí, aby to zaslechli oba důstojníci v autě a taky velitel roty.

Po několikerém kytnutí motor chytí jako zběsilej a z výfuku se jen vyvalí mrak čoudu. Řidič zvedne ruku, jak mlčky na celým světě motorista motoristovi za prokázanou ohleduplnost, slunost nebo jen taktnost děkuje.

UAZ odjel a jedno malý rodeo skončilo.

To velký začalo v noci vyhláením bojovýho poplachu. Vlastně nad ránem. Nae motostřelecká četa dostala rozkaz vyjít z obrany do bojového zajitění.

četař absolvent Vokáč nás seznamuje s výchozí taktickou situací. Jednotky nepřítele útočí na směru Pohorov, Újezd, Vyná. Dnes v noci pronikly naí obranou na čáře Brnitě, Hodov. Na směru útoku vedou intenzívní pozemní průzkum. Úkolem naí čety je přesunout se z opěrného bodu po ose Perná, Drahahy, v 06.00 hodin zaujmout obranný rajón v prostoru Vyná a zabránit proniknutí nepřítele. Tím vytvořit podmínky k přechodu naich jednotek k rozhodné protizteči. Údaje pro spojení: Volací znak velitele čety  Uragán 1, velitelů drustev Uragán 2, 3 a 4. Frekvence R 123  hlavní 22125, záloní 36025.

A pak u zavelí: ,,K vozidlům! Nasednout!”

Na dalí povel velitelů drustev nastupujeme za bévépéčka a nasedáme na časovou normu. Ve stanoveném pořadí zahajujeme přesun čety. Víme, e nás sledují mnohé zraky a mnohé ciferníky hodinek. Ale velitel čety Vokáč si vede klidně, přesně a energicky. Za čtrnáct dní mu končí vojna a v dubnu se vrátí domů, určitě ne jako četař absolvent, ale jako podporučík.

Svítá, blííme se k prostoru stanoveného obranného rajónu, kdy nad námi vzlétne dvojice červených světlic.

Střelec-operátor, dva vrtulníky ve visu,” přikazuje velitel čety naí osádce, ,,protitankovou řízenou střelou pravý zničit!” Levý imitovaný vrtulník bude cílem sousedního drustva…

V prudkém toku dějů jsme přestali vnímat dé, chlad  i čas. Najednou tu byl předposlední den plánovaného pobytu ve vojenském výcvikovém prostoru a s ním i závěrečné hodnocení.

Nae rota v něm uspěla na velmi dobrou, co byl první vklad do naí celoroční svazácké soutěe.

Ale jak známe rámka, i kdy ho to těí a ví, e je to slibnej odrazovej můstek do dalích soutěních kol, udělá vecko pro to, abysme nepropadli pocitům sebeuspokojení.

,,Nechci tvrdit, e to bylo nejhorí,” říká na mítinku roty, svolaným do hospodářskýho stanu. Pod celtou je na

prasknutí. Zdá se, e kdyby někdo zhluboka nadechl, musí ten druhý vypadnout. Větinou máme jetě mokré nohavice a kanady, jak jsme je narychlo opláchli z nejhorího bláta. Ale taky nic moc na velkej jásot, neutají přece jen spokojený úsměv. A teď váně, chlapi. Po návratu do kasáren nejdřív umejt a oetřit techniku, pak umejt sebe, osuit, pořádně najíst, to je zajitěno  a vyspat! Ne aby to někdo zkusil obráceně a spěchal dřív do jídelny ne do parku. Rozchod!**

Cpu se s ostatníma k východu ze stanu.

Rajman, počkej chvíli. Obrátím se a on to rámek.

Mezitím si zapaluje cigaretu. Chci si s tebou promluvit.**

Ano, soudruhu nadporučíku, vypnu se do pozoru.

Nech si ten sluební postoj,** máchne rukou, já přece kouřím, nevidí? Take, o co jde. Jsem s tebou celkem spokojen a velitel čety tě taky chválí. No a to, co jsi předved s tím UAZem, bylo perfektní. Zkrátka, počítám s tebou jako $ řidičem.’*

Soudruhu nadporučíku, hlásil jsem vám, e mi vzali řidičák.’*

Nejsi sám. Ročně se u nás zadrí a odebere na osmdesát tisíc řidičských průkazů. Neřekl jsem ti, e bude hned zítra jezdit. Na podzim půjde do řidičského kursu. To u ti karanténa vyprí.**

Uvědomuji si, e v září končí lhůta, na kterou mi odebrali průkaz. Velitel roty to má zjitěný. Zase budu moct sednout k volantu. To je ta nejlepí odměna, jakou mi mohl udělit.

Můj pocit těstí nebere konce, kdy mi po návratu na rotu dává dozorčí dopis. Na první pohled poznávám útlý rukopis. Květa!

Běím si jej přečíst k prázdnému stolu na pévéesku, abych s ním byl sám a mohl jej vchutnat.

Sevřelo se mi hrdlo a zatmělo před očima. U ani nevím, co vechno mi prolítlo hlavou během těch pár vteřin, kdy jsem v ruce drel to, čemu se na vojně říká poslední dopis. Milý Oldo,** stálo v něm, u kdy jsem byla za Tebou v Jedlové, chtěla jsem Ti vechno říct o mně a Vladimírovi. Ale jak jsem Tě uviděla a podívala se Ti do očí, ztratila jsem k tomu odvahu. Taky jsem se bála, aby sis o mně nemyslel to nej horí. Nikdy se na mě nesmí zlobit, měla jsem Tě opravdu ráda, ale nedokáu na Tebe tak dlouho

čekat. S přesvědčením, e mě pochopí, jsem minulou sobotu řekla své  ano. Odpus mi to, prosím Tě. Květa.

Zmocnil se mě straný pocti prázdnoty. Nedokázal jsem si připustit, e moje milounká Květa, který mi dala novou víru v ivot, to vechno krásné, co jsme spolu proili a to, co nás čekalo, je nenávratně pryč. fiíkal jsem si, jak je to proboha moný? Vůbec jsem to nechápal: nikdy mě nenapadlo, e bych takhle mohl zkrachovat. Co jsem vlastně zavinil? e jsem odeel na vojnu? Copak s tím Květa nepočítala, copak mi neslibovala věrnost? Copak neříkala, e a se vrátím, e se vezmeme a e chce se mnou mít děti. Třeba i tři…

Znovu jsem si začal vybavovat vechna nae setkání, vechny ty společné plány do budoucna a začal jsem se ptát, kde jsem udělal chybu a čím jsem Květu zklamal. Vdy jsme si v jistech chvílích eptali, jak se máme rádi, e nemůeme jeden bez druhýho u ít? Tohle se nedalo rozumem pochopit.

Na lonici jsem cítil, jak se po mně kluci dívají.

,,Co je? povídá Milo.

Co by bylo … řeknu temně.

Kope mi do bot, náměsíčníku, jestli to neví?”

Hm,” řekl jsem. A co? Jsou horí věci…

Jo? A jaký, prosím tě?”

Nechal jsem ho a el zalehnout. Usnul jsem a někdy k ránu s vědomím, e u to pro mě na světě nikdy nebude hezký, protoe jsem ztratil Květu. Napadlo mě, e ji musím aspoň jetě jednou vidět a od ní slyet, proč mě tak najednou opustila a přetrhla to silný pouto, který nás k sobě pojilo.

Ráno jsem zastavil velitele čety a svěřil se mu, e mám vánou osobní starost. Kdybych tak mohl dostat opuák, aspoň na den.” Ze zoufalství mám přikrcený hlas. Slíbil mi, e se u nadporučíka rámka přimluví. Co taky jinýho mi mohl říct.

rámek mi opuák podepsal, ale chtěl se mnou mluvit.

Seděl u svýho stolu v kanceláři a chvilku se mi upřeně díval do tváře, ne řekl:

Zatím jste si řádně vechny povinnosti plnil, Rajmane. Proto jsem vám to podepsal. Chci věřit, e mě nezklamete. Nerad bych slyel, e jste volno k oputění posádky přetáhl nebo někde něco provedl.”

Slibuji vám, e bude vechno v pořádku, soudruhu veliteli,” ubezpečuji ho téměř slavnostně. A pak ho poádám o dovolení odejít.

Znovu si mě změří tím svým rentgenujícím pohledem, ne řekne:

Jděte!”

Večer na pévéesce, kdy skončily televizní noviny, si ke mně přisedl Milo. Chvíli sedíme mlčky, pak se Milo

zeptá:

Přej jede v sobotu domů na opuák?”

Přemejlím, jestli ho mám přitom nechat, protoe je moc těký Miloovi vysvětlovat, co mně samotnýmu není jetě dost jasný.

Jene Milo mi vidí a do due. Uklíbne se:

Mamince se to samozřejmě líbit nebude, kdy nepřijede.”

A protoe pořád mlčím, Milo vstane, poplácá mě po rameni a popřeje mi: Tak si to s Květukou pěkně uij!”

To těko,” prohodím. Květa se minulý týden vdala.” Podívám se po Miloovi a jsem rád, e jsem tohle přiznání dostal ze sebe. Přece jenom se člověku trochu uleví.

Milo si přitáhl idli a znovu se vedle mě posadil.

Chvilku to vypadalo, e pronese k tomuhle problému dalí osobní řeč, ale pak se zřejmě rozhodl do mých citových otázek nemluvit, a jen řekl:

Jestli jede za Květou, tak jsi u mě pěknej idiot. To ti podepíu.”

Co mu mám na to říct? Dal bych za to krk, e kdyby byl v mý kůi, jednal by taky tak. Raději mlčím. Moje netečnost Miloe vydrádila.

Má rozum,” začne do mě huče4. Ty nezná enský. Jak si něco umanou, tak vechno hodějí za hlavu. Majetek, chlapa, co já vím, jakými pocity se řídějí, ale je to tak. Na to vem jed!”

Já jsem Miloe chápal. Byl to opravdu kamarád, přítel, který se dokázal se mnou radovat i se mnou sdílet mý starosti. Ná rozhovor jetě pokračoval, na chvilku se změnil v hádku, ale faktem je, e jsme si nic patného neřekli. Asi jsem podle Miloe blbec, kdy se chci někomu montovat proti jeho vůli do ivota. Jene já jsem potřeboval slyet na vlastní ui od Květy, co ji vedlo k tomu, e do mě kopla jak do psa. Chtěl jsem vědět,

v čem jsem patnej nebo nemonej, chtěl jsem ji vidět a promluvit si s ní z očí do očí, a tímhle přáním jsem byl tak posedlej, e jsem v sobotu časně ráno proel branou a namířil si to na nádraí.

Bylo k polednímu, kdy jsem dorazil do České Lípy a zazvonil u Vaákových. Celou cestu vlakem jsem se provokoval vzpomínkami na Květu, a najednou jsem nevěděl, a se objeví ve dveřích, co jí řeknu. Zazvonil jsem znovu, ale marně čekal na známý Květin hlas: ,,U jdu!

Faktem je, e ve skutečnosti jsem u Vaákových nikdy dlouho nepobyl. Ne snad proto, e by se ke mně její rodiče patně chovali. Spí proto, e jsou různé domovy. Někde to voní koláčema a bílou kávou, ije tam dobré i zlé, ale tady neilo ani dobro ani zlo, jen strnulý klid a setrvačnost vyjeděných kolejí. Tohle mě nikdy nenapadlo, a teď kdy jsem stál přede dveřmi bytu, do kterého jsem u pomalu rok nevkročil. Pak jsem slyel tlouci staré hodiny, o kterých Květa s chloubou tvrdila, e jsou po prababičce, a zase byl klid.

Sebral jsem se a vyel ven.

Předpokládal jsem, kdy Květa není doma, e bude mít slubu v nemocnici. A tak jsem přeel křiovatku u obchoďáku a dal se podél Ploučnice na druhý konec města, ani jsem si připoutěl monost, e bych se mohl při setkání s Květou také setkat s jejím manelem.

Kdy jsem cestou do kopečka podél budov nemocnice minul lékárnu, ohlédl jsem se zpátky po údolí podél vody, které mi bylo tak známé. Tady pod lucernou jsem na Květu čekával, tady jsme se letmo políbili, tady jsme se brávali za ruce a odtud naplněn klidem a těstím jsem ji doprovázel po slubě domů.

U dětského pavilónu jsem zahnul doleva, přeel nádvoří, proklouznul zadní vrátnicí a vystoupil z výtahu v devátém poschodí.

Co jí vlastně řeknu, zarazím se a domejlím to nejhorí. Tady se s ní přece nemůu vybavovat! Měl jsem jí přeci jenom předem napsat. Najednou mě napadá, e jsem trapně zazmatkoval. A jak tak bezradně přelapuju před gyndou, slyím za zády:

,,Co vy tady, Oldo?’*

Otočím se. Je to sestřička Marta.

Málem jsem vás nepoznala, generále, znovu hlaholí a prohlíí si můj stejnokroj.

Dobrý den, Martičko,” pozdravím, a podotknu: Ale já vás hned, i kdy teď jsme vichni ve slubě a nosíme uniformu.”

No jo, to je pravda,” zasmála se mému přirovnání, pak se mí podívala do očí a zeptala se: Snad vás něco nebolí?”

Hledám Květu,” řeknu a ztiím troku hlas.

Květu? Jo … myslíte Květu Vaákovou z gyndy?”

Právě tu,” přikývnu a začínám bejt nervózní.

Bejvalou lásku, co?

Najednou se zarazila.

Víte, e se minulej tejden vdala…?

No právě,” povídám a nutím se do veselého tónu\ Proto jsem přiel, abych jí osobně poblahopřál.”

Marta na mě zírá, jako by mě podezřívala, e si z ní utahuju, a pak poznamená: Ale to máte smůlu. Pokud vím, tak odjeli s doktorem na svatební cestu, aspoň holky to říkaly…

Ona si vzala doktora?” skočím Martě do řeči.

Copak vy to nevíte? Naeho Cebráka… doktora Cebrovskýho z chirurgie. No jo, teď u je z Květy paní doktorová Cebrovská. A myslí si, e uhnala kdovíjaký poklad, kdy si vzala rozvedenýho chlapa, kterej platí na dvě děti.”

U jsem se na víc neptal. To, co jsem slyel, mi úplně stačilo, abych měl o čem přemýlet. Zčistajasna jsem se cítil o pět let starí, ubitej a poníenej.

To mě nenapadlo,” povídám, zatímco podávám Martě ruku na rozloučenou, e by mohla odjet na svatební cestu.”

Asi na to mají,” potřásla hlavou Marta a zeptala se: Mám Květě.něco vyřídit?”

Ne. Děkuju. Mrzí mě, e jsem vás zdrel.”

Nikam nespěchám. Vdy to tu znáte,” usmála se, a se jí udělaly dva dolíčky kolem iroké pusy.

Znám,” řeknu mnohoznačně a zalichotím Martě: A vy jste tady ta nejhodnjí sestřička.”

Myslíte?”-

Určitě.”

Za minutu jsem vypadl z nemocnice a zamířil přes město zpátky na nádraí.

Přímo jsem prchal. Vechno mě nutilo k tomu, abych co

nejdřív z České Lípy zmizel. Kam jsem se podíval, vude jsem viděl Květu. I tady před kinem, které jsem minul. I tam jsem na ni v zimních měsících často čekával s lístkama na představeni v kapse. Přila vdycky vymydlená, čisounká v modrém kabátku s bílou koeinou. Ach, vechno je pryč, vechno nenávratně ztracené. Bylo mi to hrozně líto. Líto a k pláči.

Ve vlaku jsem si sedl do roku kupé, hlavu schoval pod vojenskej plá a pokusil se spát. Ale nelo to. Vykali se na ni, buď frajer, začal jsem se v duchu utvrzovat, vude je přece spousta holek, moná e hezčích ne Je Květa, a byl bys pěkně pitoměj, kdybys myslel, e ne. U musí konečně vzít ivot do vlastních rukou a dát mu nějaký smysl. Nikdy u nesmí dopustit, aby ti holka přerostla přes hlavu. Tohleto vechno jsem si říkal, a jetě dalí rozumné věcí, ale říkat si člověk můe cokoliv. V tý chvíli to fakticky nebylo k ničemu. Pocity prázdnoty byly silnějí; byl jsem netečný a apatický a jen jsem zavřel oči, viděl jsem Květu v náručí nějakýho neznámýho doktora Cebrovskýho a představoval sf, jak se k sobě mají na svatební cestě. Á uívají spolu to, co jsme uívali s Květou my. Celý jsem se chvěl, kdy jsem si uvědomil, e teď někde Květa nastavuje svýmu manelovi se stejnou vání a se stejnou oddaností svoje ústa a svá malá a pevná ňadra, jako kdysi mně.

Tady jsem mohl s mylenkami na Květu skoncovat, ale já el dál a najednou jsem uvaoval o tom, co bude za měsíc, za rok, jaký bude můj dalí ivot a nedokázal jsem si ho vybavit. Jen jsme si uvědomil, e jsem se pokusil dát

svýmu ivotu konečně nějaký smysl, ale e mi to nevylo.

ť

XXX

Ale jak se říká, čas uzdravuje.

Na vojně to platí do slova a do písmene. Ne se člověk naděje, vymění polní stejnokroj s oteplovací vlokou za letní maskáče a bundokoili, pořád se něco děje a moc času na soukromý bolestínství nezbejvá. Podle vojen-skýho kalendáře vrcholí celoroční výcvik, podle civilní začínají kolní prázdniny. A Miloovi přijela do Jedlový tím

pádem Kamila. Vypadá to, e je do něj udělaná víc ne dřív. Největí fór je, a Kamila přijela do Jedlový z Budějovic a Milo zase z Jedlový do Budějovic odjídí. A tak Kamila, rodiče nerodiče, sedla na vlak a jela za ním.

Milo byl toti zařazen do výběru na operátora protitan-kových řízených střel. Tahle funkce je spojena s velkým nervovým zatíením a nemůe ji dělat kdekdo. Vyaduje silnou vůli, psychickou rovnováhu, postřeh, rychlý reagování a hlavně bezvadnej zrak. Tím vím je Milo vybaven. Dnes ho poslali do Budějovic do vojenský nemocnice na zvlátní prohlídku ke specialistům. Určitě netuil, jakej bude mít s sebou doprovod, kdy minulej týden četli v rozkaze velitele pluku: Vojín Chaloupka  odeslání ke komisionálnímu vyetření do VN České Budějovice44.

Od dubna máme novýho velitele čety, poručíka Hirla, není o moc starí ne já a taky svobodnej. Dost jsme se sblíili, protoe je taky fanda do aut. Přiel s nápadem, e bysme mohli v rámci krouku zájmový technický tvořivosti postavit časem motokáru. Zatím dáváme do kupy dokumentaci a sháníme dalí zájemce. Jene teď na to moc času není. Protoe se odjídí na letní bojový střelby do VVP. A po návratu nás čekají dny první vojenský dovolený, vojenský dovolený v základní slubě. U se rozepisuje jejich plán, aby se rozloily rovnoměrně a zůstala zabezpečená bojová pohotovost útvaru.

Před odjezdem do VVP schválil plukovní výbor SSM moji ádost o přijetí do svazu mládee, doporučenou naí základní organizací.

xxx

U nás dělilo jen pět dní od dovolené. Trochu se mi rozbuilo srdce, kdy jsem si uvědomil, e to bude pomalu rok, co jsem neviděl mámu, a e bych jí měl udělat radost a přijet za nima do novýho domku a konečně se přesvědčit o tom, jak tam opravdu ijou, a jestli jsou skutečně tak spokojení, jak píí v dopisech. Jene na takový úvahy jsem neměl dost času a klidu. Milo mě při kadý příleitosti přesvědčoval, e na dovolenou musím jet s ním na Moravu, e jsem mu to u slíbil, ve dvou posledních

dopisech o tom taky psal rodičům, a e u mu ta moje váhavost jde straně na nervy.

Jetě ve vlaku mně bylo kvůli rodičům trapně a přepadl mě pocit nemohoucnosti předevím z toho, e příli podléhám Miloovi.

Do vagónu umavskýho motoráčku jsme nastoupili ráno po esté. Byl jetě prázdný, mohli jsme si vybrat místo, jaké jsme chtěli. Kdy Milo nael vhodné kupíčko, udělali jsme si pohodlí a usnuli ukolébáni monotónním klapáním kol.

V Praze jsme přestoupili na brněnský rychlík a li se naobědvat do jídelního vozu. Milo spřádal různý, více méně zajímavý plány o tom, co bude dělat po vojně. Jednou bych se chtěl podívat do Afriky,” vykládal. Kdy byl Pepík v Egyptě, kde injektovali na přehradě, tak si nechal pár dní dovolené a jel lodí po Nilu. Ostatní z party pořád seděli na ubikaci, nekoupili si ani pivo, jen aby uetřili prachy. Já sl myslím, e je to blbost. Kdy u jsem v cizině, tak a něco vidím.” A pak se nahlas zamyslel: Já chci vyrazit s vrtařema do Sýrie. Má se tam dělat na obrovským tunelu, práce na měsíce, to by byla krása. Já si to ani nedovedu představit, ale v poslední době o tom moc přemejlím.”

to ti teda závidím,” nahazuju trpkej úklebek. Jsi dítě těstěny, vechno ti vyjde.”

Milo mlčí.

A proč závidí?” řekne. Můu pro kamaráda něco udělat.”

Zarazím se, protoe nevím, o čem mluví.

A proč bys nemohl makat s náma v partě,” najednou z něj vypadne. Vrtařů není nikdy dost. Jse vyučenej automechanik a ostatní časem zvládne. Co tomu říká? 2e to není patnej nápad?”

A moc dobrej,” povídám. Jak pro koho.”

Milo se trochu urazil, e neberu nadeně jeho návrh, ale neřekl slovo. Ale kdy se na mě znovu podívá, mám pocit, e mi vidí a do mozkovice. Samozřejmě, v ivotě jsem měl trochu smůlu, ale u snad je na čase, abych se jí zbavil.

A pak prohodím: Budu o tom uvaovat.”

Kdy jsme konečně vystoupili z vlaku, zastihl nás dusný podvečer a před nádraím autobus, který po třech

kilometrech jízdy zastavil na náměstíčku v Třebocho-vičkách. Okukovalo nás zvědavě pár babek, asi tu dva vojáky najednou neviděly. Milo je pozdravil a tu ho teprve poznaly a vesele volaly: Milóku, tobě to sluí! To budó mět z teba doma radost!”

Vesnice byla větí, ne jsem si představoval. Kousek za stanicí autobusu svítil novotou společenský dům, za ním nové rodinné domky a vily. Proli jsme na konec dlouhé ulice a zamířili k bílému stavení s dvorem a s velkou zahradou plnou růí a růiček.

Dům měl zotvíraná okna i dveře a dýchal čistotou.

V kuchyni, kam jsme veli, nebyl nikdo.

Byla to velká místnost s jídelním stolem uprostřed. Nábytek nový, na konci kuchyňské linky stála velká lednička, záclonky v oknech načechrané, mezi hrnečky na polici stály i staroitné s puntíčkama. Milo přistoupil k elektrickému sporáku. Z jednoho z hrnců slabě unikala pára. Juknul pod pokličku.

Je tu někdo?” jetě nakoukl do pokoje.

A protoe se mu nikdo neozval, sebral se a vyběhl ven. Viděl jsem jeho záda mizet na dvorku za stavením.

Vyel jsem za ním a před králíkárnou jsem poprvé spatřil Vendulu. Krmila belgický angoráky. Její zjev mi vyrazil dech. Měla hnědé mandlové oči, zlatý vlasy a pleř osmnáctiletý holky. Byla bosá, opálená, na sobě jen díny a podprsenku od bikinek.

Nejdřív si mě ani nevimla.

Miloku!” vykřikla a vlítla bráchovi do náruče.

Milo ji zvedl vysoko nad hlavu a zatočil s ní jak s malým děvčátkem. Co je, Vendulíno?” setřel jí slzu na tváři, kdy mu Vendula zůstala viset v náručí. Kde jsou nai?”

Táta je na schůzi. A máma jela s ním, aby ho přitáhla co nejdřív domů. Musí tu být kadou chvíli. Proč jsi nenapsal, v kolik hodin přijede?”

Cekám dobrejch pět minut, ne se ty dva vypovídají.

Pak mé Milo představí:

To je Olda, Vendulo. Můj kámo.”

Vendula si mě zcela bez rozpaků prohlíí a stejně bez rozpaků mi začne tykat. Ahoj Oldo. Vítám tě u nás.” Ne mi podá ruku, natáhne si na sebe lutý tričko, které nechala pohozené vedle koíku s trávou.

Máme děsnej hlad, Vendulínko. Připrav nám něco k večeři!”

To já nesmím, brání se děvče. Protoe od vánoc táta obsadil kuchyni, jestli to neví, brácho. Dal mámě k jeíku fritovací hrnec a od tý doby frituje sám. Dnes má připravený ílený porce brambor k tomu králíkovi, co jsme včera zabili. Tak musí počkat. A jestli nemá co na práci, tak se jdi umejt, nebo můe na trávu, ne začne pret.”

Jestli nás táta bude cpát celou dovolenou králíkárna, to si uijeme,” zabručí Milo a popadne srp.

Já se za fiím pomalu plouím a k potoku, kde je tráva samé mlíčí. Natáhnu se na břehu a rozhlédnu se kolem. Čistý, tichounce bulbající potok lemuje po obou stranách mladé olí. Mezi větvemi je vidět do kraje lesů a luk a ryavých polí. Tam, kde končí obzor, se stahují tmavé mraky. Vendula má pravdu, ne se setmi, přiene se bouřka, pomyslím si a pozoruju Miloe, jak vihá srpem.

Tady člověk ani neví o světě, viď?” prohodím k němu po chvíli.

To si jenom myslí. Co nám neřeknou v televizi, to donesou sousedi. A pak táta. Ten to má z první ruky. U léta dělá funkcionáře na okresním národním výboru.”

Kdy má Milo nasekáno, pratí sebou do trávy vedle mě.

Tak co tomu říká? Není tu báječně? Tady se pořád cejtím jako kluk. Asi proto, e jsem tu proil spoustu krásnej chvil. V létě jsme chodili na ryby, v zimě bruslit. Počkej, a ti ukáu nae rybníky. Draovák je nádhernej. Voda tam teče přímo z lesa. Nemusí se ani potápět a z břehu vidí a na dno. Kdybys věděl, kolik ryb jsme nachytali rovnou do ruky.” Při té vzpomínce se Milo blaeně zatváří a znovu se rozhovoří o krajině kolem.

Mně to nepřipadá zase tak moc zajímavý, ale nechci se Miloe dotknout a tak jen nahlas prohodím, e je to jinej venkov, ne znám. A přemejlím o tom, co se tady dá o dovolené dělat a jak se budu od rána do večera pohybovat mezi cizejma lidma. Měl jsem jet domů do Prahy. Něco jinýho je vojna, kdy si člověk vyrazí s kámoem na dvě hodiny do města, a něco jinýho je nakýblovat se k neznámý rodině, co má své ustálené zvyky, svůj denní pořádek a kromě toho se těí na syna, který přijede poprvé na dovolenou z vojny. Chtěl jsem na to zavést řeč, ouknout, jak si to Milo představuje, ale po dlouhé cestě na mě padla únava, a tak chvilku mlčím,

koukám po vodě a pozoruju, jak se kolem nás protahují stíny větví a pak prohodím:

Ty jsi mluvil o Vendule jako o malý holce a zatím …”

V té chvíli zmlknu, protoe mě nenapadne ádné přirovnání.

Milo hned neodpoví.

A po chvilce řekne:

Já si s ní promluvím …”

O čem, prosím tě?”

tve mě, jak tu chodí. Ona si pořád myslí, e je malá holka.”

Co vlastně Vendula dělá?” začal jsem být zvědavej.

Zase chvilku mlčí, ne mi odpoví:

Půjde asi za okýnko do spořitelny. Aspoň, co já vím. I kdy si to nedovedu představit. Vichni jsme chtěli, aby la po matuře na vysokou, ale ona ne, postavila si hlavu. Nejradi by ila, nebo si poutěla desky. Je holt mladá a blbá, no,” vzdychne si a najednou vyskočí: U jsou tady!”

Pomalu se zvednu a podívám se přes plot k silnici.

Před domem zastavuje modrá kodovka.

Milo u spěchá na dvorek.

Loudám se za ním, připadám si přece jen jako vetřelec.

První uvidím trochu drobnějí paní, Miloovu maminku. Má krátké světlé vlasy, a a na trochu irí boky vypadá docela mladě. Snad je to tím, e má milý kukuč a upřímný úsměv. Pan Chaloupka je zato chlap jako hora. Tvář má bronzovou od slunce a povětří, letní oblek mu vadí v pohybu, aspoň mi to tak připadá, kdy prochází dvorkem. Vlasy má husté, jen mírně proedivělé. V ruce drí aktovku, kterou si přehodí do levé ruky, kdy Miloe začne plácat po zádech. Mně podá ruku. Stisk jak medvědí tlapou. Vítám tě, Oldo, jsme rádi, es k nám přijel. Milo nám psal, e jste na vojně pomalu jako bratři. Tak se tady chovej jako doma.” Paní Chaloupkové se v očích zalesknou slzy, kdy po roce spatří syna. Ale za chvíli jí je vude plno.

Chlapci mají jistě hlad!” volá na Vendulu a začne se s ní točit v kuchyni. A na nás zase: Chlapi, běte se osvěit. Nachystala jsem vám do koupelny čisté osuky!”

Osprchovali jsme se a lo se k večeři.

Paní domu postavila před nás kupu fritovaných brambor, pekáč se smaenými porcemi králíka, jetě větí kupu bramborového salátu s tím, abychom si brali podle chuti. A já se nedokázal přinutit, abych z těch porcí, co mi paní Chaloupková nakládala na talíř, něco ubral. Asi by si pomyslela, e se přetvařuju.

Po večeři přila chvíle, kdy se na stole objevila káva a láhev domácí slivovičky. Při kávě přila na program vojna. Milo vyprávěl, jak to dneska v rotě motostřelec-kýho pluku chodí a stále se mě dovolával. Nejvíc ze veho mě potěilo, e se mě nikdo na nic nevyptával, nikdo nechtěl nic vědět o mé minulosti, o tom, co dělám a co jsou moji rodiče. Jednou jsem byl Miloův kamarád a to byl pro ně ten nejspolehlivějí kredit.

Před chvilkou jsem si říkal, e budu mlčet, e to bude to nejrozumnějí, co můu v takovéto spořádané a klidné rodině udělat. Ale jak se mi slivovička příjemně rozlila po celém těle a někam do due, začal jsem povídat. Nejdříve o Miloovi a taky o tom, e máme na vojně docela dobrý velitele a prima partu. A přiznal, e něco takového jako je zahrada s protékajícím potokem jsem zde viděl poprvé. A taky tolik růí a růiček.

Paní Chaloupková se pousmála:

,,To je takový místní zvyk,” povídá. ,,Dům, kde mají děvče na vdávání, musí kadý poznat podle květin v oknech a na zahrádce.”

,,Na to má vdycky dost času,” podotkl Milo. ,,Co si s tím láme hlavu, mami.”

I Vendule přila taková řeč nevhod.

Nejdřív se začala červenat a*pak vykřikla:

U mi s tím dejte pokoj!”

Zvedl jsem k ní oči. Okamik vydrela můj upřený pohled, a snad pod dojmem toho, e se k ní celá rodina obrátila, rychle sklopila zrak, ale dál umíněně trvala na svém:

U jsem ti to jednou řekla, mami .,. Já se vdávat nechci!”

A proč ne?”

,.Protoe nechci.”

Ale proč?”

Protoe mám jetě čas. Sama jsi to říkala.”

Ach jo,” vzdychla si maminka. Vdy ani neví, co říká, Vendulko. Jak se holka nevdá do dvaceti, tak si o ní chlapci hned myslí bůhvíco.”

Na pár vteřin zmlkla a zahleděla se na dceru, jako by se ptala sama sebe: kdoví co na tebe čeká, děvče.

Ty jsi se vdávala a ve třiadvaceti,” připomněla Vendula trochu drze.

Ale to jsem s tatínkem u chodila pět let. e je to tak,” obrátí se na manela.

No,” poznamená hlava rodiny a spokojeně sl zapálí.

Dneska je to jiný,” zasáhl Milo. Jen a Je Vendula radi svobodná, ne aby se chytla kvůli vdávání nějakýho lumpa.”

Jasný!” řekne Vendula. Odstrčí idli a vstane. Libně bráchu na tvář a u spokojeně prohlásí: Já umyju nádobí, mami.”

Ale maminka o něčem takovém nechce ani slyet.

Prosím tě, co bys to dělala. Zrovna dneska, kdy tu má bratra a naeho hosta.” Otočí se na mě a zeptá se: Mohu vám říkat Oldo, pane Rajman?”

Budu moc rád,” povídám.

Tak se seber,” znovu se obrátí paní Chaloupková na Vendulu, a pus chlapcům nějaký ty tvoje desky. Stálo to tolik peněz.”

Na něco jsem si taky vydělala,” namítla Vendula a Miloe vzápětí ujistila: Mám tu nové elpíčko s Olympikem. To se ti bude určité líbit.”

Moná, e jo,” povídá Milo, ale velké nadení neprojevil.

Po chvíli jsme vstali, já poděkoval za večeři, odebrali jsme se do obýváku a sedli do křesel. Stála tam televize a docela dobrá zvuková aparatura. Muselo to vechno stát dost prachů, pomyslel jsem si, a kdy se na mě Vendula podívala, zastyděl jsem se nad tou svou závistí a začal předstírat, e mě ty její desky hrozné zajímají, ale nezajímaly mě o nic víc ne Miloe.

Za hodinu se silně setmělo. Přihnala se bouřka. Blesky křiovaly oblohu a spustil se pěknej příval vody. Pak se ozvala rána a celá vesnice se ponořila do tmy. Bylo po koncertě a lo se spát.

Miloův pokojík, kde mi paní Chaloupková ustlala a poloila pyamo, sousedil s pokojem jeho sestry. Jasně jsem slyel, jak si Vendula před spaním prozpěvuje. Venku za oknem uměl dé a listí na stromech. Nechal jsem okno otevřené, vlezl pod péřovou provoněnou

pokrývku, natáhl se na záda a myslel na vechny ty staré věci z minulosti, na rodiče, i na Ilonu a Květu. Ale u jsem nebyl zakletý do těch vzpomínek a mylenek, spí mi proběhly hlavou jako to vzdálené zahřmění venku. Pak mě přemohla únava. Byl to docela dobrý pocit blaha z duevní pohody a dobrého jídla. A jetě ne jsem usnul, poutěl jsem si zpátky právě uplynulý večer. Vendula si minimálně dvakrát přede mnou vzdychla nad tím, jak se mám, kdy jsem z Prahy, ale co ona má pořád dělat v tom blbákově. Znělo to tak velijak, spí skoro smutně nebo trochu se závistí. A já nevěděl co na to Vendule mám říct, a tak jsem jen kýval a neříkal nic, protoe mi ten první den dovolené bylo vechno jedno, vechno jsem házel za hlavu a vechno mohlo plavat. A teď, jak jsem leel sám v cizím pokoji, jsem nevěděl, jestli to bylo dobře nebo patně, e jsem sem jezdil. A jestli by mi nebylo v Praze lip. Určitě jim musí připadat divný, proč jsem nejel domů k rodičům.

xxx

Bzučení mouchy mě probudilo do tohoto světa. Podívám se na hodinky. To není moný! Spát do devíti hodin! Otevřu dveře na chodbu. V domě je ticho. A tak se seberu a mau do koupelny. Sáhnu na kamarádův ručník. Je suchý. Taky zaspal, pomyslím si a trochu se mi při tom uleví.

Za půl hodiny se sejdeme s Miloem v kuchyni u snídaně. Čekají nás vajíčka, káva a vánočka. Vánočka je úplně čerstvá, domácí.,,Můe mít jetě mléko, nabízí mi Milo. Je plný energie a nahlas přemýlí, co s volnou sobotou. Dávno je po bouřce a zase se chystá teplý letní den a tak Milo plánuje po obědě koupání a večer tancovačku. Rok jsem v kulturáku nebyl, a tak jsem zvědavej.44 Na co je zvědavej, o tom u nemluví.

Po snídani jsme se li protáhnout na dvorek. Ospale zamrkám a nadýchnu se. V zahrádce voněly růe a v oknech peřiny.

Někdo za mnou vyprskne smíchy. Ohlédnu se a pozdravím: Dobré ráno.

Vendula má na sobě staré modráky a zelenou barvou

natírá plot, zatímco pan Chaloupka stojí na ebříku v zahradě a čee třeně chrupky, které hospodyně odnáí v koíku. Budou je zavářet.

Párkrát musím opakovat na otázku  jak jsem se vyspal  e úplně výborně. Na paní Chaloupkovó je vidět, e moje spokojenost ji těí.

Do oběda pomáháme panu Chaloupkovi s česáním.

Po obědě si Milo půjčí tátovu kodovku a Jedeme se sami dva polní cestou vykoupat. Slunce přímo páli, a tak se svlékneme a posadíme nejdřív na hrázi. Draovák je obrovskej rybník, minimálně půl kilometru dlouhej a na opačné straně lemován lesem.

Jsme tu sami, nikde človíčka. Vychutnáváme ten letní klid, Milo po mě občas koukne a neříká nic. Nechám ho, aby do sebe nasál vzácnou vůni domova. Tuím, na co asi myslí. Zřejmě na vechno, co tady kolem rybníka proíval.

Člověče, Oldo, kdy jsem byl malej, tak jsem vdycky touil po tom, e jednou budu bohatej jako brněnskej strejda. Budu mít jako on perfektní kvartýr první kategorie a před domem pořádný fáro. Ale já ti teď myslím na něco úplně jinýho. Mně stačí, kdy je krásně, mám kolem sebe přírodu a kamarády. Věří tomu? Co ti je to platný, kdy má v kapse tisícovky a samejma starostma si zadělává na aludeční vředy. Taky jsem to řekl tátovi, kdy včera začal s tím, e bysme měli to nae starý stavení prodat a postavit si pořád nej barák. A se jednou oením a Vendula vdá, abychom se tam vichni veli. A hned zase, e bysme měli začít hned po vojně, dokud mají s mámou jetě nějakou páru a já jsem mladej. Přinesl mi hrubý rozpočet. Jako za kolik to prodáme a kolik bude stát novostavba a co si na to půjčíme. Bylo na něm vidět, e to má promylený.”

Co ty na to? začal jsem bejt zvědavej.

Já? Vdy ti to povídám … Já ádnej barák nechci. A kdy ho budu chtít, tak si ho pořídím sám. Chápe, co chci říct? Bydlet s haldou lidí pod jednou střechou, na to musí mít povahu a taky nervy. A na stavění baráku zase chu. A potom… Ná táta je fajn, dovede organizovat, ale na zedničinu sám nestačí. Jene tohle mu můu těko vykládat.”

Milo se na vteřinku odmlčí a já ho nechám, protoe tuím, e se musí se svými problémy, které ho po vojně čekají, někomu svěřit.

Já jsem asi po dědovi, jak tvrdí máma. Ten proel se zednickou lící a fankou celou rakousko-uherskou monarchii. A kdy jako zedník neměl přes zimu práci, dal dohromady kapelu a hrával na funusech nebo po vesnicích na tancovačkách.

Pak se chvíli dívá po hladině rybníka a v očích má takovej zasněnej úsměv. Najednou vykřikne:

Jde se do vody!

Koupeme se nahý. Voda je nádherně čistá, ale ledová, cejtím, jak mě přímo řee do kůe. Za chvilku si zvykneme a plaveme nejmíň půl hodiny. Pak vylezeme a poskakujeme po břehu, abychom zabránili třasavici.

Milo mě nutí do běhu. Klueme podél lesa a k pstruhovému potoku. A pstruzi tu skutečně jsou. Milo nelhal. Potok v srdci lesa pár kilometrů od vesnice má svoji netknutou romantiku.

Vracíme se domů v podvečer naprosto utahaný, ale celkově se cítím báječně. Po večeři jsem si v kruhu rodiny okotoval hebkou chu červeného burgundu z domácího sklípku. Pan Chaloupka si posteskl na letoní zimu. Co nadělala za kody. Nejvíce na vinici. A hned zanadává, co takový vinohrad dá práce, e se těch pár demiónů vína ani nevyplatí.

Na toto téma by debatoval celé hodiny, kdyby Milo nezasáhl a nezeptal se:

Tak co, Oldo? Nepodíváme se do kulturáku? Musí taky poznat nae holky!” A u vstává od stolu.

V té chvíli Vendula vyletí:

Já chci s várna taky, Miloi.”

Ale my u jdem!

Miloovi se představa, e by Vendula měla jít s náma, moc nelíbí a dává to nepokrytě najevo.

To ji vemte s sebou, chlapci,” přimlouvá se paní Chaloupková.

Vendula je tu skutečně v momentě. Na opáleném tíhlém těle má nadýchané bílé aty s modrými prouky, na bosých nohou taneční střevíčky. Vypadá půvabně. Vlasy jí září, kdy se otáčí venku na dvorku, kam dopadají poslední paprsky slunce. Hotová fotomodelka. Moná, e si ji jenom idealizuju jako kadou enskou bytost, která mě něčím zaujme. Podívám se po ní několikrát s netajeným obdivem, ale ta rychle uhne očima, asi na takové pohledy není od místních kluků zvyklá.

Doli jsme jako zeleno-bílo-zelený trojlístek do kulturáku. Milo se zdravil se známejma. koupil vstupenky a dovedl nás do sálu ke stolu. Sál tu mají velkej jak hřitě na házenou, ale stejně mám pocit, e se vichni dovnitř ani nevejdou. Snad se sem sjeli mladí z celýho okresu. A vichni ve svátečním, ádný trička a diny. Pokukují po nás, asi tu dva vojáky ve vycházkových stejnokrojích a bílejch koilích vidějí málokdy. Zejména děvčata nás pozorujou a odhadujou, kdo z nás dvou pro ně přijde na tanec.

Vendula je zase středem zájmu muský části sálu. Kluci pro ni hned začali chodit, sotva hudba spustila.

Ne aby tě někdo tahal o přestávce ven, na to má jetě dost času,” napomene preventivně sestru Milo.

Vendula se po kadém tanci vrací ke stolu, mluví páté přes deváté. My s Miloem zatím jen usrkujeme ze skleniček vína. Najednou Vendula spustí: Oldo, nepůjde si se mnou zatancovat, kdy u jsme tě sem vytáhli?”

Myslí, e mám? zaklebím se na Miloe.

To nevím,” zaertuje Milo. Ale zase tak jistej si nejsem. Moná, e to myslí váně.

Na parketě není k hnutí. Vezmu Vendulu kolem pasu, proklouznu s ní mezi páry z dohledu Miloe, a pak se jí zeptám, co ráda tančí.

Mně je to jedno. Muem plouáka, abysme si mohli povídat.”

O čem?”

Chtěla bych vědět, jaký je to v Praze.”

Jako tady. Vude je něco dobrýho a něco patnýho.”

Tak jsem to nemyslela.”

A jak jsi to myslela?”

Jaký jsou tam zábavy. Kam chodí na dlskárnu? Kde jsi byl naposled před vojnou?”

Co na to říct? Ze jsem byl naposled s Ilonou v soukromí na videu? To by asi Vendula zírala, pomyslím si a zároveň si začnu v duchu nadávat, e jsem měl zůstat sedět u stolu a nechodit na parket. Nahlas povídám:

Já mám v Praze svoji společnost a větinou chodíme do soukromí.” Zároveň se zatvářím záhadně a pokrčím rameny. Doufám, e tím je to odbyto.

A to tam chodějí i holky?” zeptá se.

Taky.”

Vendula vteřinku mlčí a vzápětí mě zaskočí otázkou:

Ty má v Praze holku, Oldo?”

Jak se to vezme,” řekne bezmylenkovitě.

Pak se na ni upřené podívám. Tvář má nehybnou a zaboha nemůu poznat, co si teď myslí. Začalo mi být trapně a popadl mě pocit, e se asi neumím s mladejma holkama bavit nebo co. Pak mě napadne, e v takových situacích je nejlepí přejít do útoku a rychle se zeptám:

A co ty? Má nějakýho kluka?”

Uklíbne se:

Tady ádný nejsou. Aspoň ne takový, jaký bych

rhtřla 

To ti mám věřit?”

Nemusí.”

Taky tomu nevěřím,” řeknu a dodám: O takové hezké děvče jako jsi ty se kluci musejí prát.”

Usměje se a ohrne rty: Co je, prosím tě, na mně hezkýho?”

Pousměju se taky. Pokud jde o takovéhle řečičky, to u jsem doma, to je moje poloha. Rozmejlím se, kam a můu zajít s lichotkama.

Chce to slyet?”

Vymejlet si můe co chce. Aspoň je psina.”

Ale já si nechci vymejlet,” začínám se poutět na tenký led, ani si to v tu chvíli uvědomuju. Například má hezký oči. Úplně krásně čokoládový. Taky má fotogenic-kou tvář a perfektní figuru.”

To mi schválně lichotí …”

Vůbec ne. Copak ti to dosud nikdo neřek, e má pěknou postavu?”

Jo, nae tělocvikářka.”

Má smysl pro humor, jak koukám.”

A to je chyba?”

Proč?”

Ale nelíbí se ti to. Aspoň se tak tváří.”

Mně se na tobě líbí vechno,” zase začnu bezmylenkovitě vanit.

Neodpoví, ale přitiskne se blí ke mně. Chvilku mlčíme a věnujeme se rytmu tance, pokud to v té tlačenici na sále je vůbec moný. Uvauju o Vendule. Je v ní něco ivelného a nespoutaného. Cítím, jak se zachvěje, kdy jí zlehka přejedu po zádech. Ale nechci ji drádit. Nejsem hazardér, abych si nechal od Miloe rozbít hubu.

Kdy kapela dohraje, Vendula hledá očima bráchu.

Dvakrát projdeme sálem, ale narazíme na něj a v bufetu v předsálí. Stojí v malý skupince známých, něco vykládá a vypadá světácky v naehlené uniformě, to musím uznat. Vedle něj stojí vysoká bruneta s přitalivými ňadry. Vypadá docela dobře.

Vendula si vimne mého pohledu a jako by mi četla mylenky, prohodí:

To je Vobořilka. Leze za Miloem u od koly.”

Milo mě představí tý svý partě a dotyčná Vobořilka na mě zaostří pohled, jako by si mě teprve teď vimla. Chvíli se povídá o ničem a Vendula mě při tom pozoruje těrbinou mezi víčky. Pak mě znovu odtáhne na parket.

Chvíli trsáme mlčky. Pak mě Vendula poádá: Vyprávěj mi něco o sobě, Oldo.”

Co jsem jí mohl říct? Pravdu? Na to jsem neměl ani náladu ani odvahu. Raději jsem mluvil o vojně a o tom, jakej je Milo ohromnej kamarád, kterej navíc dovede dret slovo. O sobě jsem jí pověděl jen málo. e mě tudování nebavilo a proto jsem odeel z gymplu a vyučil se automechanikem, co bylo mé dávné přání. Trochu jsem se za svoji neupřímnost styděl, ale ten večer jsem nedokázal bejt k Vendule upřímnějí.

Pak bylo půl dvanácté a Milo řekl, e půjdem. Dopili jsme a vyli ven. Po osvětlené návsi jetě chodili lidé a z otevřeného okna kulturáku nás doprovázel vzlykající saxofon.

Vobořilka se drela Miloe jako klítě. la s náma a k Chaloupkovic stavení. Při loučení se na mě usmála a řekla: Moc mě těilo.” Pak zase koukala po Miloovi, a kdy se k ničemu neměl, vyčetla mu:

To mé ani nedoprovodí a nechá jít v noci samotnou domů?”

Milo na okamik zvaoval nastalou situaci. Kdy se za oknem kuchyně objevilo světlo a s ním tvář paní Chaloupkové, řekl: Ty má pořád přání.” Vendulu upozornil, aby vyřídila mámě, e je hned zpátky a vyel s Vobořilkou do tmy.

Vendula jen kývla, koukla za odcházející dvojicí a pak prohodí jako mimochodem:

Já se ti k něčemu přiznám, Oldo.”

Důvěra mě těí,” povídám.

Tak ne, urazí se.

Jen povídej/1 vyzvu ji tie.

Zaváhala. Zvedne ke mné oči.

Chtěla jsem ti říct, e se mi docela líbí.”

Jetě tohle, pomyslím si.

Asi si mě idealizuje,” podotknu a pak dodám: Moná, e jsem horí, ne si myslí.”

To není pravda. Vím to. Milo by si nikdy nevybral patnýho kamaráda. A určitě by ho nezval domů na dovolenou.”

Oba mlčíme. Ne, tohle neměla říkat tak přesvědčivě a tak váně. Ani mě nenapadne, abych na to reagoval. Vendula je mladá a hrozně sluná holka. Nemůu ji plést hlavu. Je to jen takové hravé holčičí vzplanutí, kterýmu nepřikládám ádnou váhu. Teprve, kdy zase lezu do svýho pokoje, dojde mi to, jak je Vendula miloučké a fajn děvče, koda, e ne pro mě.

xxx

V pondělí se opět probouzíme do nádherného, modravého a teplého dne.

Chaloupkovi odjeli hned časně ráno do práce. Vendula chystá snídani. Ne nastoupí do spořitelny, můe s náma proívat poslední týden volna.

Milo jetě spí a nemáme zájem ho budit. Dělá mi dobře sedět sám uprostřed prostřenýho stolu s jeho sestrou.

Nechce kafe se lehačkou, Oldo? To je lepí ne čaj.”

Jak chce ty.” Musím se na Vendulu dívat znovu a znovu. Vechno, co na sebe oblékne, jí moc sluí. I ta kuchyňská zástěrka.

Dneska jdete zase k rybníku?”

Asi jo,” vzpomenu si. Milo povídal, e mi dneska odpoledne upeče nějakýho pstruha.”

Ale ráno mi snad pomůete s česáním, ne? Táta chce mít vechny třeně dole, ne odjedete.”

Velitel je tady Milo,” řeknu a pustím se s velkou chutí do třetího kusu bábovky.

Milo mezitím vstal. Slyíme ho, jak se v koupelně sprchuje.

Vendula zmizí a za chvilku mi přinese k bábovce dalí álek kávy. Tentokráte bez lehačky. Na talířku pod hrnkem spatřím sloený lístek. Je na něm napsáno drobným dívčím písmem:

Líbí se mi. Straně a moc. A marně si říkám, e je to pitomost.”

Rychle zastrčím lístek do kapsy kalhot, protoe po schodech sbíhá do kuchyně hladověj Milo.

,,Jak ses vyspal, Oldo? Nelituje, e jsi jel na dovolenku k nám?” zeptá se místo pozdravu a u si mae chleba máslem.

Povídám: Jasně e ne.”

Miloovi zřejmě činí moje spokojenost upřímný potěení. Stačí jetě sníst dva kusy bábovky, vechno zapít čajem, a pak prohlásí  jde se na věc, kdy ho Vendula upozorní na otcovo přání.

Po obědě se sebereme a jdeme pěky k rybníku. Miloe ani nenapadne ohlíet se po sestře, která má před sebou haldu neumytého nádobí. Jen řekne: Mám klíč.” A hodí jej do malého batůku.

Jdeme jen v trenkách a teniskách nejdřív podél potoka. Letní slunce máme v zádech. Napravo zlaté strnitě. U cesty jsou pokosené vlčí máky. Vypadají jako rozlitá krev, a před náma ádný dům, nevidíme člověka, jen rybník a les zvedající se v linii pohoří.

Nevím, co mě to napadlo, ale najednou povídám:

Miloi, přece se nenechám celej tejden od vaich takhle ivit. Neměli bysme zítra zajet do města a já bych koupil třeba tvojí mámě nějaký dárek? Poraď mi, co?”

Nejsi cvok? Kdybych nechtěl, tak jsem tě snad nezval. Vůbec o něčem takovým nepřemejlej, buď tak hodnej.” A pak se uklíbne tím svým stylem, kdy se člověku zdá, e na světě je vechno v pořádku.

A dobrá nálada ho neopoutí ani u rybníka. Lenoíme na hrázi, vzpomínáme, co asi dělají teď kluci z naí čety. Pak svlíkneme trenky a s křikem skočíme do vody.

Kdy vystrčím hlavu nad hladinu, spatřím Vendulu s nějakým děvčetem, jak se krabou od cestičky na hráz.

Bacha! Jdou sem holky!” upozorním Miloe.

A juknu na místo, kde jsme nechali trenky.

Milo se mračí a já nechápu, co se v něm děje, e můe tak rychle měnit náladu.

Co tu děláte?” křikne.

Co tu děláte vy?” Hanka Vobořilová se chichotá a vrhá na Miloe zamilovaný pohledy. Málem bych ji nepoznal. Vlasy má vyčesané, na nich posazený slaměný klobouček. irokánskou sukni má staenou do pasu. Prsa j( svírá kanárkově luté tričko. Neseme vám svačinu,” znovu na nás volá od břehu a jako důkaz zvedá před sebe velkou taku. Její počínání mě naplňuje údivem. Jen poloí taku na zem, odhodí slamák, setřepe ze sebe sukni a zakývá na Vendulu v jakýsi divoký radosti:

Skákej do vody! Můe nahoře bezl Kluci jsou taky nahý!”

Vendula nezaváhá. Jetě dřív, ne jí Milo pohrozí: Vendulo, ty ne!” udělá perfektní ipku a zmizí pod hladinou, ani si dělá starost s tím, e je bez podprsenky.

V duchu ji obdivuju. Její taktika je jasná. Přivedla si Vobořilovou, i kdy ji asi nemusela dlouho přemlouvat, aby zaměstnala Miloe a nechala jí volné pole pro mě.

Milo jak slíbil, vyrazil na chytání pstruhů. li jsme za ním lesem proti proudu průzračnýho potoka. Písečná lesní stezka se vinula mezi borůvčím a holými načervenalými kmeny borovic a vedla dál k vzdálenému pohoří. Nali jsme si pěkný místo u splávku.

Vendula přinesla v koíčku emle s bílým máslem a láhev sudového vína. Rozhodli jsme se, e emle sníme k opečeným pstruhům. Na opékání se Milo připravil. Z batůku vyndal ostrý nů, staré noviny, malou pánev, skleničku s olejem a mouku.

A zatímco Milo začal hledat vhodné kameny na ohnitě, rozběhli jsme se dál do lesa nasbírat souky. Prodírám se mlázím. Slyím za sebou kroky. Vendula. V očích má slzy. Beze slova jsem ji objal a políbil. Mlčeli jsme.

Má v Praze nějakou holku?” eptne po chvilce Vendula.

Ne, zavrtím hlavou.

Vendula se tváří váně.

Tak proč se mě bojí?”

Nechci dělat nikomu na světě bolest.”

Jakou bolest, Oldo?”

V té chvíli myslím na Miloe.

Pojď!” vyzvu Vendulu. Bráka by nás mohl podezřívat.”

Nedbá na to. Stiskne mi ruku. Tak a. Líbím se ti?

Líbí … A je mi s tebou dobře,” zaeptám.

Dřeva jsme snesli dost na pořádný táborák.

U ohně vévodila Hanka Vobořilová. Jak jsem poznal z jejích řečí, studuje druhým rokem veterinu v Brně. Je rázná a suverénní. Milo se mi zdál vedle ní trochu neohrabaný.

Pstruhy jsme zapilF vínem. Vem zvedlo náladu a nejvíc Hance. Neustále mlela pátý přes devátý a pak vzala Miloe kolem krku.

Doufám, Miloku, e ti to nevadí? Nebo jo?”

Od tebe mi nevadí nic,” zahuhlal Milo.

No jo, něco takovýho jsi mi říkal u loni, ale co z toho?” prohodila nejednou trochu smutně Hanka.

Den uplýval jako pomalý, neskutečný sen a nepozorně se blíil k večeru. Byl to náramnej den.

Pomalu jsme se vraceli domů. U potoka jsme vyplaili srnu, která se po nás ohlédla a pak zmizela v křoví. Hanka byla k neutahání. Během cesty zase bylo slyet jenom ji.

Kdy jsme se loučili, pozval ji Milo na večer k Chaloupkovým.

Tak jo,” řekla Hanka. Bylo vidět, e ji to potěilo.

Večer proběhl v pohodě. Sedíme při kávě v obýváku ve čtyřech. Paní Chaloupková se s náma přila před desátou rozloučit. Mám docela dobrý pocit, e v téhle rodině ve dejchá porozuměním a pořádkem, ke kterému napomáhá i sama Vendula. Ne jdeme spát, chvilku si s Miloem jetě povídáme v koupelně. Ptám se ho na Hanku, co s ní vlastně měl. Řekne, e vechno, ale to u je hodně dávno.

Pak konečně zalehnu ve svém podkrovním pokojíku. Mohl bych bejt docela spokojenej. Jene musím myslet na Vendulu. Taky na její rodiče a na Miloe. A výčitky svědomí se mi hrnou do hlavy.

xxx

V pátek ráno na mě padne stísněnost. Poslední den dovolený a tím taky poslední den s Vendulou. A nechci na to myslet. U od rána slunce nemilosrdně pálí. Uchýlil jsem se do stínu na lavičku v zahradě. Vendula přila za mnou

a přisedja. Vykládala mi, e si zatím nedovede představit práci v okresní spořitelně. Nejdřív ji čeká zakolení. A taky bude muset vstávat u před pátou, aby to vechno stihla. Chtěl jsem ji pohladit, ale Milo stál nedaleko od nás, myl tátovi auto a pořád si nás drel ve vobraze. A tak jsem se neodváil. Zatím byl ná vztah s Vendulou spí hrou ve tmě.

Po obědě se s námi Miloovi rodiče rozloučili, odjíděli na dva dny za babičkou, matkou pana Chaloupky do Lanhotu, aby jí jako kadoročně pomohli se sklizní ovoce na zahradě. Neobelo se to bez mateřských slziček paní Chaloupkové, kdy se s Miloem objímala. A Vendule kladla na srdce, aby nezapomněla na dva balíčky s domácím uzeným, které jsou uchystány v ledničce na zpáteční cestu pro nás. Otec Chaloupka poplácal mě i Miloe po zádech. Miloovi přitom diskrétně strčil cosi do dlaně. Co jiného, ne dva zelené papírky. ,,Ale tati, bránil se syn. Vak u si s tím, vojáci, nějak poradíte, polkl na sucho pan Chaloupka, i on měl podezřele staené hrdlo.

Doprovodili jsme je i s Vendulou k jejich kodovce, popřáli astnou cestu a zamávali naposled na pozdrav.

Odpoledne se objevily nad kopci mraky, ale nijak nás to neodradilo od koupání. I ten poslední den mi připadalo, e ve, co proívám v přítomnosti Venduly, je nové, vzruující, plné čistého citu.

Čím více se blíil večer, tím víc jsem touil být s Vendulou sám, abysme si mohli říct, co jsme doposavad nemohli vyslovit, ale nedokázali jsme se od Miloe odpoutat. Vsadil bych se, e nás hlídal zcela záměrně.

Ale přece jenom nemohl zabránit, abysme se s Vendulou nedomluvili, e se sejdeme v noci na zahradě.

Spát se lo dost pozdě, dívali jsme se, dokud neskončil v televizi film.

Popřál jsem vem dobrou noc a ne Milo vlezl do koupelny, prohodím: Hele, nevytoč mi vechnu horkou vodu, já se zatím spakuju.”

Sedím si v pokojíku u okna, pozoruju tmavou oblohu a vyčkávám, a Milo ulehne. Asi po deseti minutách slyím jeho kroky po schodech, pak přes stěnu pokoje otevírání a zavírání skříně, a pomyslím si: Milo taky balí. Jetě chvilku otálím, pak popadnu pyamo a jdu do koupelny. Pustím hlasitě sprchu, ale nesvlékám se. Jen si dlouho a pečlivě čistím nad umývadlem zuby.

Konečně mám pocit, e nastal příhodný čas. Nechám pyamo v koupelně a vyjdu co nejtieji podél domu na zahradu.

Na silnici před domem svítí lucerna, ale pod korunami stromů je naprostá tma. Snaím se dívat před sebe a oči hledají tíhlou postavu a dívčí tvář pod nazlátlými vlasy.

Stojím napjat jetě dobrou čtvrthodinku, ne mi Vendula padne do náruče.

Její ústa se lehounce třesou, oči má velké a lesklé, kdy mi poloí ruce kolem krku, přitáhne můj obličej k svému a líbá mě beze slova dlouho a hladově. Cítím najednou velké těstí. Vyplavilo se v něm něco čistého, co jsem do dneka nepoznal, co se mi v ivotě nedostávalo v takové síle. Jetě nikdy. Tiskl jsem Vendulu k sobě, jako bych ji u nikdy nechtěl pustit. Byl to nádherný pocit, kdy mě Vendula sama začala eptem ujiovat:

My se u nikdy nerozejdeme, Oldo, viď?

Slíbím jí to. V té chvíli věřím, e to není z její strany pouhý milostný vzplanutí.

A tak tu stojím ve tmě s Vendulou a hltám kadý její slovo, kadý její polibek, ne se konečně rozejdeme spát.

Pomalu se plíím do svýho pokoje. Dlouho sedím na idli u okna a matně si uvědomuju, jak mě víc a víc obklopuje noční chlad. Sedím snad tak hodinu. Mám plnou hlavu Venduly. Je to správná holka. Snad jsem konečně potkal tu pravou. Ne usnu, přemýlím o sobě a uvauju nad svým dalím ivotem. Jak by to bylo krásný, mít vedle sebe ji a tím pádem taky Miloe a vůbec celou jejich rodinu, jsou to bezvadný lidi.

Kdy slyím ráno o páté bouchání na dveře, mám pocit, e jsem spal snad minutu.

Rychle se jdu umýt a obléct. V kuchyni pijeme horký čaj a Vendula nám podstrojuje míchaný vajíčka se slaninou. Přitom se pořád stará, abychom nezmekali. Díváme se po sobě, ale já radi drím jazyk za zuby.

Nakonec jdeme zamračeným mlhavým ránem vichni tři na autobus. Ne jsme nasedli, Vendula nás podělila balíčky s jídlem na cestu. A kadýho políbila na tvář.

Budu ti psát, Oldo, řekla mi před Miloem.

Poloprázdný autobus se rozjídí a Vendula nám naposled mává. Přitisknu si prsty na rty a posílám jí, aby to Milo nepostřeh, tajnej vzdunej polibek.

….

MM MIM

Léto se převalilo a z nás, prvoročáků, budou za necelej měsíc mazáci. V půlce září jsem dostal volno k oputění posádky neboli opuák a rozjel se do Prahy k rodičům. Poprvé jsem vstoupil do naeho novýho domku na Zbraslavi, musel jsem ho dost dlouho podle adresy hledat.

Nebudu vyprávět, co to bylo za překvápko, kdy mě nai po takový době uviděli. Máma plakala, táta měl taky staený hrdlo a aby to zakryl, začal hudrovat: Ty kluku jeden, proč jsi nenapsal, e přijede? Mohli jsme uchystat něco pořádnýho k obědu! A hned mě vedli ukázat můj pokojík, docela hezky zařízenej. Tady se ti bude líbit, viď, Oldo?” pohladila mě máma po vlasech. A se vrátí z vojny, dáme ti sem ná televizor. My si chceme vzít na multiservis novej, barevnej.”

Přikyvoval jsem, přikyvoval. Ale co já vím, kam se po vojně vrtnu …

Teprve kdy jsem se odpoledne chystal vyrazit do Prahy, e se mrknu k nám do servisu, prohodila máma starostlivě: Prosím tě, Oldříku, nevykládej na dílně nic, kdyby se tě ptali na tu … ví … tu mrchu Ilonu … tolik jsi na ni doplatil a my tu ostudu, co jsme s tím vím měli…

To ti stálo za to,” kýval hlavou táta.

U o tom nemluvte,” ukončil jsem nepříjemný hovor. Váně, u víckrát o ní přede mnou nemluvte. Pro mě u dávno neexistuje.”

Toté jsem si v duchu opakoval, kdy jsem jel tramvají kolem malostranský kavárny, kde jsme s Ilonou sedávali.

V servisu jsem se dlouho nezdrel. Mistr paček, odjakiva sprosák a hrubec, mi dal najevo, e jsem si to u něj i u ostatních automechaniků rozházel. Ne kvůli tomu, jak mi řek, e jsem měl průser, ale e jsem odeel z podniku, kde jsem se vyučil. Neměl jsem náladu vykládat mu, co mě drelo v České Lípě. Nakonec docela zbytečně. Proel jsem dílnou, s několika kluky, který jsem znal, se pozdravil. Měli fofr, jako v pátek před víkendem. A tak jsem brzo výpad.

Vystoupil jsem v centru a proel se po pěí zóně. U Stánku jsem koupil parádní barevnou pohlednici Prahy, ued na lavičku a napsal pozdrav Vendulce Chaloupkové.

Ne jsem ho hodil do potovní schránky, přilíp jsem se známkou i polibek, docela jako zamilovanej tudent s rudejma uima, jak se o tom zpívá v jedný písniče.

Večer jsem absolvoval povinnej dýchánek se sestrou a vagrem, v sobotu jsem zael povinně s tátou do hospody na pivo, aby se před známýma a sousedama pochlubil, jakýho má syna vojáka. ,,Přiznej se, Oldo,” vyzvídal táta, namluvil sis tam nějakou holku?

,,V Jedlový se mi ádná nelíbí,” řekl jsem podle pravdy. A jestli se někdy budu enit, tak na vojně ne.” ujistil jsem ho.

A myslel jsem přitom na Vendulku. A na nai tajnou korespondenci.

Ne jsem jel na opuák, napsal jsem jí, e moje první cesta z vojny povede za ní. Dopisy jsem jí posílal na adresu do spořitelny, kam nastoupila. Nevím, jestli o naem písemném styku věděl Milo. Neptal se mě, já jsem o tom nemluvil.

,,Já jen, e bude mít pomalu na enění roky,” řekl táta. Kdy na to přijde, můete pro začátek bydlet u nás,” ujistil mne. A já zas jeho, e nejdřív musím doslouit vojnu …

Po návratu do posádky se druhý ročník pomalu loučil. Svobodník Parkán u byl o pecku bohatí, málem jsem si neviml, e po dobu mý nepřítomnosti na rotě, jak se říká v hláení nadřízenejm, se stal desátníkem, fiíkal mi, e se u těí, a si zase vleze za dispečerskej panel v elektrárně.

Milo po dalích zkoukách na trenaéru, který úspěně sloil, el do kursu operátoorů PTŘS. Jene nás roztrhli, převeleli ho jetě před nástupem do kursu k třetí rotě.

No a já se nemohl dočkat.

Do řidičskýho kursu nás, budoucích druhoročáků, vybrali dvanáct do tuctu, jako apotolů na staroměstským orloji.

Ale jetě předtím jsme pod vedením poručíka Hirla začali připravovat vechno na nástup nováčů, který přijdou k naí rotě.

Konečně nastal pro mě tak vytouený den.

Nastoupil jsem dó kursu řidičů bojovýho vozidla pěchoty…

Asi bych těko vypověděl svý pocity.

Zase jsem po dlouhý době svíral rukama a drel nohama

ovládací ústrojí mainy. Jene jaký mainy! Ovládnout její obrovitou golémskou sílu, poroučet jí ne jako pán otrokovi, ale pohrávat si s ní jako rovnej s rovným, to je véc!

Na konci kursu jsem byl vyhodnocenej jako nejlepí.

Vracel jsem se do svýho drustva jako řidič, co je v osádce zástupce velitele. Jsem astnej a říkám si, e moje ivotní karta se obrátila k lepímu.

xxx

Kdy za mnou pomocník dozorčího roty vtrhl do suárny výstroje, stál jsem zrovna v trenýrkách a v koili. ,,Rajman, má návtěvu,” oznámil mi a chvíli vychutnával můj údiv. Koukej se oblíct a bleskem na bránu!”

Návtěvu?” zakoktal jsem nevěřícně. Kdo to je?”

Dozorčí u vchodu volal, abys sebou vihnul. Víc nevím.”

Zůstal jsem v první chvíli překvapen tak, e jsem hmátl dřív po kanadách ne po kalhotech. Matka by mi přece napsala předem, e přijede. Najednou jsem pocítil zvlátní tíseň.

Poutím tě výjimečně a nerad,” uklíbl se dozorčí roty. Návtěvy jsou povolený a po zaměstnání. A jse za čtvrt hodiny zpátky.”

Spěchal jsem z rajónu roty přes plukovní nástupitě kolem tribuny, srdce jsem cítil a v krku. Minul jsem tábní budovu a nedalo mi, abych nezahnul na pěinku k plotu vedle brány. Bylo tam vem vojákům známé kukátko, vylapaný místečko mezi ozdobnými keři ptačího zobu. Odtud se daly obhlíet návtěvy, vyčkávající před vchodem do kasáren.

Nikoho jsem tentokrát kukátkem neviděl.

Přitáhl jsem si opasek a zamířil do brány.

To je tvoje holka?” zeptal se zvídavě pomocník dozorčího u vchodu a kývl hlavou k místnosti pro návtěvy. Se souhlasem dozorčího útvaru se tam poutějí ve stanovený době po zaměstnání návtěvy vojáků. Ale teď byly tři hodiny odpoledne. To znamená, e dozorčí pluku připustil výjimku.

Já nevím, kdo tam je,” odpověděl jsem svobodníkovi a byla to pravda.

,,Nekecej,” odsekl a dodal s netajenou závistí: ,,Teda, kočka to je. Nevím, jestli jí pro tebe není koda.”

Mezitím se pootevřely dveře místnosti pro návtěvy a vystoupil z nich desátník absolvent Váa od chemiků, zvanej Vája-Frája. Hezoun s blond knírkem pod nosem a taky zpěvák útvarový rockový skupiny Raketa”. Měl dnes dozorčího u vchodu. Podíval se na hodinky.

Rajmane, Rajmane, třicet minut,” pronesl jako na divadle a pohrával si s červenými ňůrami. Kavalír by neměl dámu nechat tak dlouho čekat. U jsem myslel, e tě budu muset zastoupit, co bych učinil s chutí. Padej dovnitř!”

Strčil mě za rameno do místnosti a dveře za ním zaklaply.

Stál jsem jako v oku.

Ilona!

Ne jsem se zmohl cokoli říct, objala mě, přitiskla se ke mně a začala mě líbat. Byl jsem tak zmatenej, e jsem se jí ani nepokusil vymanit z náruče.

Kde jsi se tu vzala? Já myslel, e…” podařilo se mi včas zabrzdit slovo  sedí.

Ty nejsi rád, Oldo?” eptá a zajídí mi dlaní do vlasů. Oči má iroce otevřený, nemůu jejímu pohledu uhnout .

Co jí mám odpovědět?

Nutím se do jakýhosi neurčitýho úsměvu a mlčím. Ona taky mlčí, čeká na moji odpověď.

To ti tady nemůu vysvětlit, Ilono,” chytám se nic neříkající věty, abych získal trochu času. Nic jinýho mě v tu chvíli nenapadá. Usedáme ke stolku, Ilonu si teprve teď můu pořádně prohlídnout. Má na sobě moderní sportovní sako z rukavičkový kůe, krátkou sukni, která ji spí odhaluje ne zakrývá perfektní nohy, zakončený dole lodičkama z krokodýlí kůe. A ty její fantastický blond vlasy s měděným odstínem!

Já taky nemyslím, abys mi teď hned něco vysvětloval, i já ti musím moc věcí vysvětlit, abys mě pochopil,” usmívá se a otevře kabelku.Ale nebudeme přece o tom hovořit tady, uznává?” Vytáhne z kabelky klíč. Hotelovej klíč s číslem na přívěsku. Mám v městě zaplacený pokoj, U tří korun, jestli to tam zná.”

Jo, tam to teda znám.

Ale já nemůu, Ilono.”

Co nemůe? tváří se nadmíru udivené.

Měl bych jí v tomhle okamiku na rovinu říct, e prostě nechci. e mě starý rány přebolely. e mám Vendulku a ádnou jinou. Místo toho Iloně tvrdím, e nedostanu vycházku.

U jsem se za tebe přimluvila, aby tě pustili/4

Prosím tě, u koho …

U soudruha majora, co mi povoloval vstup sem do návtěvní místnosti. Zavedl mě za ním ten sympatickej mládenec s knírkem, jak hlídá bránu. Vysvětlila jsem jim, e jsem tvoje snoubenka, která tě moc a moc dlouho neviděla. No a asi jsem ve vaem chlapským prostředí vzbudila sympatie a pochopení. Soudruh major slíbil, e někam zavolá, aby ti vyli vstříc ..

Jaká snoubenka?44 nebral můj údiv konce.

Dejme tomu bývalá. Nebo u jsi zapomněl, co jsi mi v Praze sliboval?4’

Dva roky nejde vrátit zpátky, Ilono.44

Já ty dva roky, co jsem proila, taky nechci, ale vůbec nechci vracet zpátky, Oldo.44

Pak nechápu, proč jsi za mnou přijela?44

O tom si popovídáme. Moc tě prosím, slib mi, e přijde. Je to pro mě hrozně důleitý. A já ti zase slibuji, e a ti vecko povím … prostě se třeba u dokonce ivota nemusíme setkat.44

To mi nějak nejde do halvy.

Naklonila se ke mně a začala mě znovu líbat. Přijde, Olouku, viď?44

Jako na potvoru se otevřely dveře. Pardón,44 zakalal nucené pomocník dozorčího u vchodu. Ten fiátek patří vám, slečno?44

Ilona se suverénně usmála.

Pokud mi ho nikdo neodtáhl, tak ano.44

Máte si s ním popojet kus dál, aby vám ho nenaehlili!44 klebf se svobodník. Můj údiv nebere dnes opravdu konce. Vyjdu s Ilonou ven před kasárenskou bránu a vidím nedaleko známej lutej fiat 127 s praským číslem. Pod nájezdem na silnici čeká ótéčko s hučícím motorem.

U odjídím,44 mávne Ilona zdvienou rukou na omluvu řidiči obrněnýho transportéru. Přede vemi mě obejme a filmově políbí. Tak čau, Oldo. A večer určitě čekám. Jak nepřijede, tak si pro tebe přijedu.44

Loučení jako v zamilovaným románu. Kasárenskej tamtam má o čem bubnovat. To mi tak chybělo. V koutku due mi vak pokrytecky pípá muská jeitnost: Aspoň kluci i are viděj, jakej kus za tebou přijel!

Na chodbě roty se málem srazím s nadporučíkem rámkem.

,,Vidím, e máte naspěch, Rajmane!”

,,Promiňte, soudruhu nadporučíku, já …

,,Dozorčí roty tvrdí, e vás pustil na patnáct minut. A vy jste pryč u skoro hodinu,” konstatuje s přísným obličejem rámek, ale vidím mu na očích* e zná příčinu mého vzdálení a e u ví, o co ho budu ádat.

Soudruhu nadporučíku, přijela za mnou… Chtěl jsem říct jedna známá, ale připadlo mi to hloupý.

Já vím, Rajmane. Snoubenka. Volal mi major kultéty. I kdy mu nespadáte do podřízenosti, přimlouval se za vás jako dozorčí pluku. Chcete na vycházku, e?”

Já jsem tu návtěvu skutečně nečekal. Ani ve snu,” ujiuji velitele roty.

Váně jste nevěděl, e přijede?”

Ne, soudruhu nadporučíku.”

Ale od toho je tu vá velitel drustva a pak velitel čety, aby vá(n vycházku doporučil. Postup znáte, předpokládám?” natahuje mě na skřipec.

Kývnu a mlčím.

Dobrá. Beru v úvahu, e vám snoubenka přijela nečekaně, e jste nemohl o vycházku poádat ráno předepsaným postupem, e dnes nejste napsán do hotovosti v bojovém rozdílení. Máte vycházku podle pořadí?V v

Nemám, soudruhu nadporučíku. Ale jednu jsem dostal ze odměnu mimo pořadí. Zatím jsem si ji nevybral.”

Tak to by lo. Pojďte se mnou.”

Otevřel dveře do své kanceláře. Zůstal jsem stát, a vstoupil. Kdy poskládal svoji dlouhou postavu za kancelářský stůl, pokynul mi, abych si taky sedl na volnou idli.

Rajman, snad se nemusíte enit, kdy vás tak nenadále překvapila snoubenka?”

Určitě ne, soudruhu /nadporučíku,” téměř jsem vykřikl.

Proto. S enatými vojáky základní sluby jsou jen problémy!” povzdechl rámek. Vytočil číslo výkonného praporčíka: Doneste mi propustkovou kníku vojína Rajmana.”

Za malou chvíli jsem přestrojen do vycházkovýho stejnokroje proel bránou kasáren s rozevřenou propustkovou kníkou, podepsanou do půlnoci.

Odtud jsem zamířil k autobusový zastávce. Pořád jsem si nemohl ujasnit, proč vlastně za Ilonou jdu. Samozřejmě, byl jsem zvědavej, co mně natolik nutnýho potřebuje povědět, e za mnou přijela z Prahy a na umavský hranice.

XXX

Nahlídnul jsem nejdřív do grilroomu, jak světově pojmenovali inovovanou restauraci druhý cenový skupiny v hotelu na jedlovským náměstí. Seděl jsem tu naposled s Květou … ale to u je dávno.

Teď bylo uvnitř skoro prázdno.

Pan Rajman?” slyím oslovení, kterýmu jsem v kasárnách odvykl. Překvapilo mě stejně jako úklona vrchního ve fialovým rondónku.

Ano, to jsem já, přikývnu.

Tak jsem vás odhadl správně. Prosím, račte,‘1 evelí mírně letitý čínický plejboj s módně sestříhanou palicí na stříbřitýho jeka. Nemít na sobě tu livrej, vypadal by pomalu jako diplomat z anglickýho filmu. Vede mě k rohovýmu stolu. Na bílém ubruse stojí ozdobný drák a v něm titěná kartička RESERVĚ. Cítím se nesvůj, kdy mi bere s omluvným pardón moji vojenskou čepici a dává ji na věák. Pak i idli odtáhne, abych se mohl pohodlně usadit u zadanýho stolu.

Dáma objednala večeři pro dva. Na estou hodinu, prosím. Přeje si, abyste na ni laskavě počkal, přijdete-li dřív,” vysvětluje, důvěrně skloněn k mýmu uchu. Smím zatíryi nabídnout něco k pití? Je tu finská vodka, z francouzských koňaků martel, kurvoaziě, napoleon… promiňte, sorry,” a natočí zápěstí se výcarskýma solárníma digitálkama, a si i já přečtu na displeji, e je sedmnáct dvacet dva. Vidíte, to je ten správný čas, abych si dovolil doporučit pánovi drink dentlmenů po páté hodině. Z originál whisky by tu byl blekendvajt, longdon, ale já osobně dávám pro dlouhý drink se sodou a ledem

přednost balantejnce. Půjde to pochopitelně k účtu objednávky paní Pánkové, dodá s diskrétním úsměvem.

Určitě si mě otaxíroval jako milence mladý, prachatý paničky z Prahy, který je toho času v zeleným a dotyčná si s ním přijela tajně zadovádět.

Mám dojem, e to, co začalo odpoledne na návtěvní místnosti v kasárnách, pokračuje dál podle lloninýho aranmá U tří korun. Jene já u jednou vystupoval vedle Ilony v roli trapnýho statisty. Tenkrát mě ta její hra přila dost draho a nemíním si ji zopakovat. A u vůbec ne před tímhle oumenkem, kterýmu musela vrazit pěkný díko, aby předved to, co předvádí. Je to přesně ten typ interesantních pinglů, co k nám do servisu jezdili s fárama západních značek a se značkovým alkoholem v tace pro přejímacího technika. Obojí měli z nakradenýho a z okradenejch. Ale chovali se stejně suverénně jako jejich jedlovskej kolega.

Tak takhle ne, pane vrchní.

Doneste mi kávu. Ale na můj účet! A skleničku sody.”

Vyvedl jsem ho natolik z míry, e rázem ztratil glanc. Ani servírka ve čtvrtý cenovce by nedokázala prásknout álkem na stůl před hosta s takovou razancí, a kávová pěna vychlístne na talířek.

Hned zaplatím,” řeknu a otírám papírovým servítkem ok>raj álku, kde vylítla pěna ven.

 Devět třicet, s tou sodou,” podává mi bloček, na kterej načmáral dvě cifry, podtrhl je a sečetl.

Poloím na stůl desetikorunu a on mi okázale vrací sedmdesát halířů, které já stejně okázale strkám do kapsy.

Samozřejmě nepoděkoval a obrátkou na místě mi předvedl záda.

Usrknu nepříli horkou kávu a očima zabloudím k stolu u okna, kde jsem se loni koncem listopadu viděl naposled s Květou. Jak se tenkrát tvářila spokojeně a astně! Vybrala mi na jídelníčku k obědu svíčkovou a říkala, e se hrozně ráda dívá, kdy mutí jedí s chutí, to e je známka, e je vechno v pořádku… To u věděla, e to mezi ní a mnou v pořádku není. A přece mě tiskla ruku, kdy jsem jí tam u toho stolu oznámil, e si ji vezmu, jak si pořídíme r drustevní byt a jak si ho zařídíme …

Od Květy /sem dostal ránu pod pás.

A od Ilony?

To bylo něco jinýho. Spí nečekanej úder. Ale ne pod pás, to bych lhal. I u soudu se mě snaila zastávat. Sama vyfásla, myslím tři roky nepodmíněně, počkat  jak je to moný, e u je venku? /

To byla taky první věc, na kterou jsem se Ilony zeptal, kdy po večeři poručila láhev červenýho kateletu. Do tý doby konverzace dost vázla. S plnými ústy se mluvit nemá, to mě učili u doma. A taky jsem se soustřeďoval na to, abych neskřípal a necinkal příborem o talíř, co je proti pravidlům slunýho stolování. Na vojně na to člověk tak přísně nekouká. Jene zde, v grillroomu druhý cenový skupiny, ve společnosti krásný holky za zády s vrchním, kterej by mi asi nejradi ten speciální bífstek éfa kuchyně hodil do ksichtu, jsem si nechtěl zadat jako podúrovňovej host.

No a Ilona, převlečená do téměř průsvitný halenky s pavučinovým krajkovím a vyzývavým výstřihem do míst, kde se mi tolikrát zamotala hlava těstím, taky během večeře moc nemluvila. Ale tím víc se mi vpíjela do očí pohledem egyptské sfingy. Napůl vánivým, napůl ironicky tajuplným.

Pan vrchní číník postavil doprostřed stolu sedmičku jugoslávskýho kapalnýho slunce, obalenou na hrdle bílým ubrouskem a dal si záleet, aby bylo jasný, e obřad vytahování zátky provádí na počest přítomný dámy. Ovem jako profesionál musel nalít na dno mé skleničky a zeptat se pána, zda s konzumací souhlasí.

Ochutnal jsem jazykem temně rudý mok a na oplátku jsem si zas já dal záleet, aby to trvalo hodně dlouho, ne blahosklonně kejvnu hlavou.

Kdy byly poháry naplněny a zůstali jsme s Ilonou u stolu sami, ukla lehce svým sklem1 o mé a pronesla: ,,Tak čau, Oldo, na nae shledání.41

Upili jsme kadý do poloviny. Vidím ti na očích, e se chce ptát, usmála se. Tak se ptej,” a přejela mi zvolna ukazováčkem přes rty.

Jak to, e jsi u venku? Pustili tě dřív?

Vylo to na míň.

Tomu nerozumím.

Trochu zklamání a snad i lítosti jí čtu z očí, kdy říká: Čekala jsem, e se mě napoprvé po tak dlouhý době zeptá na něco jiného.”

Ale hned je zas nad věcí. Odvolala se proti rozsudku. Její známý z advokátní poradny jí obstaral obhájce, kterej platí za jedničku, zkrátka, dověděl jsem se, e jí v odvolacím řízení nedokázali vinu v plným znění obaloby a původní sazbu sníili. A protoe se sluně chovala, dosáhla po dvou třetinách podmíněnýho proputění z výkonu trestu. Odpykávala si ho v první skupině v Pardubicích. Napsala jsem ti ze ,sanatória, e u nikoho na světě nemám, ne tebe a tys mi odpověděl, abych na vecko zapomněla, e sis nael jinou. To byl prima dopis, moc mě potěil. Etě ho mám schovanej,44 dodá tie. ,,K něčemu byl přece jen dobrej, e jsem nemusela shánět, kde tě najdu. To je výhoda vězeňský korespondence, e musí odesílatel zvenčí uvést přesnou zpáteční adresu. Take jsem tady,44 zdvihla skleničku, a těím se, e s tím načatým večerem něco pěknýho provedem. Pomalým, labunickým lokem vyprázdnila číi. V kadém případě nejdřív dopijeme tuhle láhev.41

Nalil jsem znovu jí i sobě.

Restaurační salónek se mezitím dost zaplnil. Neulo mi, e muská část u okolních stolů pokukuje s očividným zájmem po mé společnici. Musela ji připadat ve venkovským hotelu jako cizokrajná květina. Zatímco já, se svejma zarudlejma rukama a ztvrdlejma dlanéma, ze kterejch ani kartáč a solvina nevydře pavučiny zaranýho míru, jako neotesanej balvan. A na tu moji tlapu poloila prsty. Teď se zase zeptám já tebe, Oldo.44

Hladí mě hebounce po hřbetě ruky, cítím horký vlnění po celém těle, snad je to trochu i tím vínem.

Je to pro mě moc důleitý, co odpoví,44 eptá. Moc důleitý, rozumí?44

Kývnu hlavou, e rozumím.

Chce si mě vzít za enu?44

Tohle jsem tedy nečekal. A tak jen zírám. Těch překvápek bylo dneska trochu příli. To se mi snad jen zdá …

Jak to myslí..svírám do pěsti ruku, na který leejí její prsty, jako bych se chtěl chytit neviditelnýho zábradlí, abych neztratil rovnováhu. <

Ber to jako nabídnutí k sňatku.44

Z lásky?‘4 křivím ksicht do úsměvu. Nebo z rozumu?44

Třeba z obojího, jak chce.44

Jak mi byl pan vrchní protivnej, v tomhle momentu se mi jeví coby anděl spásy. Sklání se k Iloně, mě ovem ignoruje. ,,Madam si bude přát jetě jednou?’* Manipuluje prázdnou lahví, připraven odstartovat pro plnou. ,,Nebo snad nějaký dyestiv? Z francouzských koňaků by tam byl..Opaku je repertoár, který znám.

Dvakrát martel, co říká, Oldo?” obrátí se ke mně ta, která se uvedla v kasárnách jako moje snoubenka a před chvílí mi navrhla manelství.

Neříkám nic.

K slubám, dvakrát martel,” zlomí se fialová livrej v pase a dopřeje mi dvě minuty ticha, ne přikvačí se stříbrným táckem, na kterým balancuje párek bachratejch napoleonek. Ty dvě minuty tajmautu mi stačily, abych se podíval k stolu u okna, kde jsem řekl Květě, e se s ní chci oenit, z lásky. Po roce mně u jinýho stolu, ale ve stejným lokále nabízí ruku Ilona, třeba z lásky, třeba z rozumu, jak budu chtít. Jene já umím nazpamě větu, kterou poslala Vendulka v prvním psaní, co jsem od ní dostal.,,Bojím se ti psát, abych nic nepokazila  nic z toho, co je mezi námi krásné  vechno ostatní je bezvýznamné, protoe Tě pořád miluju”. Vendulko, neboj se, já taky nic nepokazím, protoe Tě taky pořád miluju.

,,Ne, nechci si tě vzít,” řeknu lloně. čekající na odpověď.

Vyprskne smíchem. ,,Bláho, já tebe ne. Moc ti děkuju, e jsi neřek ano. Pak by to bylo komplikovanějí. Tedy pro mě.”

Počkej, Ilono, co to na mě hraje ? snaím se o klidnej tón.

Přestane se smát a najednou je úplně váná.

Otevřenou hru, Oldo. Tak posloucnej. Nabízím ti, aby sis mě vzal. Ani z lásky, ani z rozumu, ani na celej ivot. Dejme tomu, jako. Uzavřeme normálně sňatek a a se vrátí z vojny, zase se normálně rozveden je, u bezdětnejch manelů je to raz dva. Zůstane ti můj kvartýr v Praze a moje auto. Já si nechám jen tvý jméno a řeknem si gúd baj. A ty se pak můe oenit s tou tvojí láskou, jak jsi mi o ní psal. Budete mít kde bydlet, nábytek ti v bytě taky zůstane, bude mít čím jezdit. To je snad výhodná nabídka, ne?”

Koukám na ni a najednou vidím někoho úplně cizího.

Neboj se, vechno bude legální, o nic e nebude starat, úřední formality vyřídí můj advokát.” ,

Pořád se snaím zůstat klidnej.

Oldo, psal jsi mi, abych, a mě pustěji z kriminálu, začala nový ivot. Já ho chci začít, to mi věř. Ale ne tady. Nemůu čekat pět let, a mi zahladějí podle paragrafu edesát devět trestního zákona odsouzení. Na kloudný místo se nedostanu, pořád se to za mnou potáhne. Pět let je pro enskou, promiň, e se vytahuju, pro pěknou enskou, pět roků stárnutí. Teď mám anci, jakou u sotva někdy chytím. Chce si mě vzít jeden západní Němec, moc o mě stojí. Není nejmladí, ale ujiuju tě, e je to seriózní člověk. Zastupuje frankfurtskou firmu, něco kolem elektroniky, jezdí k nám obchodně, před rokem mu zemřela ena a zůstala mu prázdná vila ve Frankfurtu, kam bych se jako jeho manelka přestěhovala. Jene, to ví. Ta jejich firma taky sbírá reference o tom, koho si obchodní zástupce, kterýho zaměstnává, bere. Na Ilonu Pánkovou by se mohli domáknout leccos. Na Ilonu Rajmanovou jen to, e měla za mue automechanika. Asi tak.

Slyí, vole? Pořád jse pro ni a pro ten její svět jenom náhradní součástka. Před časem náhradní milenec a lacinej ofér-opravář, teď zase bys měl dělat náhradního manela a údrbáře jejího kvartýru pro případ, e ji ten valutovej strejda kopne do zadku a pole zpátky domů.

,,Tohle beru, Ilono.

MJá věděla, e jse férovej kluk, Oldo, nasazuje ta cizí tvář proti mně zase masku roztouenýho úsměvu. Tak si na to připijeme a jde se ke mně nahoru. Neměj starost, lustvisihák v recepci dostal vimný, aby si ničeho nevímal. Přivezla jsem si ty formuláře z ONV, co jsou potřeba při ádosti k uzavření sňatku. Podepíe mi je, já si poznamenám tvoje nacionále, aby je moh advokát do tý ádosti doklepat. On ti taky napíe, kdy bys měl přijet a jaký doklady si vzít. ádost se musí na óenvé podat osobně, dostane z kasáren volno, doktor Velenský, ví, to je ten můj právník, ti vzkazuje, e má na to podle zákona právo,” chrlí ze sebe jako přesně naprogramovanej kompjútr. No a potom, brouku,” vsune mi prstíky pod rukáv za zápěstí a zaryje vymanikýrovanejma nehtama do kůe, ví, co si uděláme potom? Malou pěknou zkouku na svatební noc. Jse pro?

Místo očí jí svítějí dva hořáky autogenu.

Zreírovala si ten svůj divadelní zájezd do Jedlový promyleně, do vech detailů, to musím uznat.

Kočičko,” usměju se na ni jak nejlíp dovedu. Ví, co beru? Tvou bezvohlednou upřímnost, ale jinak a víc nic. Já nejsem Patrik Záruba, ani tajf, ani Bauman, ani Svačina nebo jak se to vecko jmenovalo. Já jsem Rajman, toho času vojín Rajman, jinak obyčejnej automechanik. Ale férovej, jak jsi sama řekla. Přeju ti hodné těstí, bude ho potřebovat. Sbohem, Ilono!”

Vypochodoval jsem od stolu, kde zůstaly dvě plný napoleonky s martelem. A jedna holka s prázdnejma očima.

xxx

Člověče, kde se tu bere?” kroutí hlavou dozorčí roty, kdy mu odevzdávám propustkovou kníku. Měl jsi to přece do půlnoci?”

Vrátil jsem se dřív.”

Podívá se na hodinky, rozevře knihu vycházek, odchodu a příchodu a do kolonky Doba návratu vpisuje 22,35. A zase kroutí nechápavě hlavou. To tě ta tvoje pustila tak brzo?”

Jaká moje?”

Páni, taková kočka mu přijede ve svým fáru! To bych se vybodnul na hotel, zaparkovalo by se někde v lese a holaj duo, pekla není. I kdybych měl doběhnout na bránu minutu před půlnocí,” medituje dozorčí a já si ověřuju, e kasárenskej tam-tam vybubnoval zprávu rychle.

Vzal bych si klíč,” natáhnu ruku, aby pochopil, e se nemíním dál vybavovat.

Tady má. A jestli ti něco nevylo, já za to, Oldo, nemůu.”

Podal mi ze skřínky klíč od skladitě materiálu roty, kam se ukládají vycházkový stejnokroje. Kdy jsem se svlík, veel jsem po pičkách do lonice, abych nebudil kluky.

I kdy bylo sotva po večerce, vichni u zařezávali. Z nočního stolku jsem si vytáhl ručník, mýdlo, kartáček na zuby a pastu. A výpad na umývárnu. Potřeboval jsem ze sebe spláchnout ani ne tak pínu, jako spí pocit něčeho nečistýho, co se na mě od dneního odpoledne lepilo.

Roztočím naplno kohoutek a strčím obličej do proudu studený vody. S úplným poitkem kolem sebe prskám a osvěující lázeň odplavuje z mozku vzpomínky na poslední chvíle s Ilonou Pánkovou.

Najednou mě někdo vrazí do ramene. Dost neurvale. Zvednu hlavu a přes mokrý oči vidím Miloe. Stojí tu v teplákách a s rukama v bok.

Dobrej večír,44 sykne skrz zuby.

Co tady dělá?44

,,Čekám na tebe.44

,,Proč, prosím tě?44 Zavírám kohoutek a začínám tuit, co přijde.

Doufám, e ses dobře pobavil!44

,,Jak se to vezme. Kvůli tomu na mě čeká?44

,,Do prdele, nech toho přetvařování! 2e má v Praze holku, to je tvá věc. es mi do dneka o tom neřek ani slovo, jako kámoovi, to dost nechápu. Ale proč jsi nepřiznal Vendule, e má snoubenku? Proč jí blbne hlavu?44

ádnou snoubenku nemám, Miloi.44

,,Ne? A s kým ses to mrouskal na návtěvní cimře, co? A proč sis vybrečel přesvečerku, e ti přijela snoubenka?44

Vecko ti vysvětlím, je to jinak, ne si myslí,44 reaguju naprosto klidně a Miloe to popuzuje jetě víc. Nic mně nemusí vysvětlovat. Vecko vím. Do teďka jsi se s ní válel na hotelu!44

Kecá nesmysly.44 Beru si ručník a ostatní propriety, ale Milo mě popadne za zápěstí: Jse hajzl, sprostej hajzl!44

Hele, tak tohle odvolá, Miloi,44 povídám pořád klidně a pokouím se o úsměv: Dej tu ruku pryč.44

Ty dej pracky pryč od mojí ségry, nebo ti rozbiju hubu!44

To teda nedám.44

Pustí moje zápěstí a rozpřáhne se, e mi ji ubalí. Ne schytat pumelici od něj, radi vyrazím sám. Mířím mu na bradu. Včas uhne a já cejtím, jak moje pěst naráí na jeho rameno. Trochu pod mým bezhlavým úderem zavrávorá, pak se na mě vrhne, oba padáme a začneme se mlátit a převalovat na dlákách umývárny jako dva rozzuřený dobrmani.

Roztrhli nás od sebe a dozorčí roty se svým pomocníkem. Slyeli rámus a vpadli na umývárnu. Dozorčí zařval Pozor!44 a my se oba automaticky zvedli na nohy. Chvíli si

nás prohlíel. Co tady vyvádíte? Rajman a Chaloupka, kamarádi na ivot a na smrt a rvou se jako koně. Nechte si to zálesácký rodeo na jindy. Táhněte chrápat, na rotě bude po večerce klid! A zhasne na umývárce světlo. Milo beze slova odchází z rajónu naí roty, já taky beze slova k lonici…

Tak jsme se koncem října rozeli a od tý doby se jeden druhýmu vyhýbáme. Do teďka jsme na sebe nepromluvili a začal prosinec. Stráně za kasárnami se jednoho rána za svítání předvedly v bílým.

Nejhorí je, e mi Vendulka přestala posílat dopisy.

A na moje neodpovídá.

Snaím se uvaovat po zkuenostech s Ilonou a Květou co nejvíc rozumně. Není to mezi mnou a Vendulkou jenom bláhová hra na velikou lásku? Romantická iluze ve věku jaderný energie a mikroprocesorů? Iluze, e se milujeme a vlastně se ani pořádně neznáme? Nebylo to jen opojení z jednoho krásnýho léta?

Bývám teď nejradi v parku bojový techniky. Vůně benzínu, nafty a oleje mi připomíná moje civilní zaměstnání. Svoje bévépéčko mám dávno v malíku a za jeho vzorný oetřování jsem dostal několikrát pochvalu, kdy probíhal parkovej den. Večery trávím v době volna u kníky nebo na pévéesce u televizoru. Ven mě to netáhne. \

Dostavilo se něco, čeho jsem se vdycky obával a co jsem si nechtěl připustit, čemu jsem se úporně bránil.

A co snad na kadýho člověka přichází, kdy se blíeji vánoce. Stesk po tom, co bylo v ivotě krásný.

Stesk po domově, po rodičích, po Praze. Připadal jsem si najednou nesmírně a zbytečně sám. Na vojně to v některejch momentech přijde, i kdy je člověk ve dne i v noci obklopenej kolektivem a kamarádama.

A co bych zapíral, vnitřní samota je na nedohledno, kdy vojáka nechá jeho milá.

Zail jsem poslední dopis od Květy.

Aspoň mi bylo jasný, na čem jsem.

Dostanu ho taky od Vendulky? Její odmlčení leccos naznačuje.

Jene tentokrát zbraň nesloím. To bych se musel stydět sám před sebou. Budu o ni bojovat, a se stane, co stane.

Vzal jsem si do hlavy, e udělám vechno pro to, abych dostal na druhý vojenský vánoce dovolenou. A pojedu za Vendulou na Moravu.

Moji rodiče o Vendule dosud nevěděli a já se teď obával, co tomu řeknou, kdy jim napíi, a ani tentokrát domů nepřijedu.

čím víc jsem o svém vánočním rozhodnutí uvaoval, tím víc jsem pocioval, e se dostávám do svízelný situace. Vendule vechno vysvětlím. Ale je tu Milo. Jeho úsilí bránit čest Venduly mi připadalo směné. Asi se mu usadila natrvalo v mozku představa, e jsem člověk, jakýho si Vendula nezaslouí.

Kromě toho jsem se musel rozhodnout, jak to s Vendulou opravdu myslím.

Tu dovolenku jsem dostal. A Milo taky.

Teď u jsem se snail vymyslet jenom to, abych s ním nejel ve stejným vlaku.

Nakonec to nebyla tak velká potí. Podle toho, co jsem vyčetl v jízdním řádu, mohl jsem být  i kdy vyjedu o dvě hodiny později ne Milo  v osmnáct deset na místě.

Taky jsem tam byl.

Jene u mi nejel ádný autobus a lilo tak, e se tomu nedalo ani uvěřit. Chvíli se rozhoduju; buď půjdu v tomhle slejváku pěky a přijdu kdovíkdy a na kůi mokrej, nebo si stopnu nějaké auto. Ale ukate mi člověka, kterej se bude projídět na okresce na tědrej den večer?

Stojím samotinkej u silnice u dobrých dvacet minut a cejtím se kapánek blbě. Co jsi si to vymyslel, nadávám si v duchu. Copak to nemohlo vechno počkat? Stejně si u od rána připadám jako vetřelec, kdy se chci namontovat bez pozvání do cizí rodiny. Pane jo, to jsem dopadnul, promlouvám k sobě hlasitě a hádám se sám se sebou, a hecuju se, protoe z toho psího počasí mám najednou před panem Chaloupkou strach, ačkoliv nevím, proč bych ho měl mít, vdy jsem neudělal nic patnýho.

Pak jsem spatřil záchranku. Ani vteřinku se neroz-mejlím a začnu mávat, skočím do silnice.

ňidič, takovej starí mu, mi zastaví, a hned mi začne nadávat:

Člověče, dávej pozor! Nebo tě čeká na vánoce místo stromečku pitál!**

Vedle řidiče sedí tlustá enská. Směje se něčemu, co jí před okamikem řidič vyprávěl.

Sednu si na lehátko a pomyslím si, e jsem měl přece jen těstí.

Za deset minut jsme na místě. Poděkuju řidiči a popřeju mu hezkej vánoční večer.

Jo, to sedí!’* řekne řidič.

Pak jako loď vedená proti vem pravidlům bláznivým kormidelníkem zamířím k Chaloupkovic stavení. Projdu od branky zahradou a zazvoním.

Ve dveřích se objeví paní Chaloupková.

Boínku, to jste vy, Oldo?** prudce zamrká, jako by tomu sama nevěřila. e nám Milo nic neřekl? Tak pojďte dál! Zavře za mnou dveře, vyčká a si navléknu trepky a vede mě s hlasitým voláním Máme tu hosta*1 do obýváku.

Vendula vyskočí: Ahoj, Oldo!”

Milo, který sedí za prostřeným stolem vedle otce, se ani nepohne. Zírá na mě, jako by spatřil nějakýho ducha.

Pan Chaloupka na můj pozdrav odpoví jen kývnutím hlavy, a otočí se na Miloe jako by od něj ádal vysvětlení.

Tak se přeci posaďte, Oldo!** snaí se zaehnat trapnou situaci maminka.

Musel bych se vemu smát, kdyby to bylo za jiných okolností. Já vak v tý chvíli rudnu a cejtím, jak se mi podlamují kolena.

Znovu se podívám na hlavu rodiny. Pan Chaloupka si mě přeměřuje pohledem. Z jeho očí přímo křičí nevyslovená otázka: co tu dělá? Co tu chce?

Dobře, pomyslím si. Chcete vysvětlení? Máte ho mít!

Nemám na nikoho vztek, je mi trochu mizerně, cejtím tlak a někde v aludku, ale stačí mi přítomnost Venduly, abych v sobě sebral vechnu odvahu a spustil jedinou větu, kterou jsem se učil nazpamě.

Začnu tím, e slavnostně oslovím rodiče, a pak spustím:

Máme se s Vendulou rádi a chtěl bych vás dnes poádat o její ruku.** A jen to ze sebe dostanu, podívám se na Vendulu. Červená se i na krku, kde má rozepnutou bílou blůzičku, která jí tak sluí.

Otec Chaloupka vstane od stolu. Přejde místností,

několikrát pokývá hlavou, nad tím, co právě slyel. A pak začne mluvit k Vendule jako bych tu nebyl, Jako by se mnou u nepočítal.

Začne tím, e Vendula má vechno co, potřebuje, a ve skutečnosti jí nic nechybí. Pak protáhne obličej a kázá o tom, co takové mladé děvče můe vědět o ivotě a sám si odpoví  nic. Nakonec zvolá: To je pěkná hloupost a neomalenost, na čem jste se bez mého vědomí vy dva dohodli. S tímhle na mě nechoďte!” Bouchne rukou o stůl a koukne po mně.

To u Vendula nevydrí a vykřikne:

Tati, takhle s náma nemluv! Ty si opravdu myslí, e jsem malé dítě? To přeci nemůe!”

Ale můe, holčičko!” napomene dceru paní Chaloupková. Otec má pravdu. Na vdávání má vdycky času dost!”

Ale co ty růičky na zahrádce, mami? Jetě v létě jsi říkala něco jiného,” připomene Vendula.

Ano … ale čekala jsem, e ..

e co? e pro mě přijde princ z pohádky?”

Měla jsem jinou představu. I kdy ne zrovna princ, ale někdo, kdo se bude umět o tebe postarat.”

Trhl jsem sebou. U jsem v sobě nedokázal dusit zlost a zklamání. Zkrátka měl jsem toho plný zuby.

A proč myslíte, e bych to neuměl?” povídám. A podotknu, e jsem se nikdy ádné práce nebál, ani se jí nevyhejbal. Jene vidím, e tyhle moje řeči nemají ádnou naději, e by je někdo tady chtěl slyet a trochu o tom přemejlet. A tak se seberu a bez dalího zamířím ke dveřím.

Vendula mě chytí za ruku a přede vemi, jak se v ní vechno vzbouřilo, řekne:

Počkej, Oldo. Já jdu s tebou!”

Nikam nepůjde! To ti neradím!”

Otec jí zastoupí cestu.

A znovu vykřikne:

Měj přece rozum! Copak jste se oba zbláznili?!”

Připadám si jako kus nábytku, který se nehodí Chaloupkovi do obejváku. A mám vztek, e se mi z něj a v očích zatmělo a v tom vzteku řeknu:

Můeme mluvit jetě o něčem jiném, ne o rozumu, pane Chaloupka. Vím, o co vám jde. Vkladní kníky

nemám, ale jak u jsem vám řekl, obě ruce mám zdravý a můu se vám vlastní hlavou zaručit, e si Vendula bude se mnou sluně ít. Nic jiného jsem od vás nechtěl ne souhlas. Nakonec rozhodnqut se můeme i bez vás. Oba jsme přece plnoletí.*’

Mluvirjsem jetě dál, rozlítostněný sám nad sebou, nad tím, e nevím, co si dál počít, i nad tím, e jsou rodiče k nám nespravedliví a bez zájmu a snahy nám porozumět. Zároveň se dívám i po Miloovi. Dosud neřekl slovo. Mlčí, přestoe má v rodině velké slovo, ale o to víc mluví jeho maminka.

,,To se chce prát celej ivot o kadou korunu?** naléhá na Vendulu. Prosím tě, uvauj! Jestli udělá, co říká, tak toho bude jenom litovat!**

U se toho semlelo dost. Je nejvyí čas vypadnout, pomyslím si. A tak sáhnu na kliku a vrazím bez pozdravu do chodby.

Ne, nechoď, Oldo!** slyím Vendulu, a pak její dalí křik, kdy jí otec sevře ruce a vtáhne zpátky do obýváku, aby nemohla odejít se mnou.

Jen vejdu na ulici, dé mi začne chladit rozpálenou hlavu. Nechtěl jsem vyvolat hádku, rozhodně ne dnes, ale dřív nebo později to stejně muselo přijít. Rozbuí se mi srdce, protoe zřejmě to s Vendulou nebudeme mít tak snadný, ale jestli bude pořád taková, jaká je, tak se toho nebojím. Má odvahu, to se musí nechat, uvauju málem nahlas.

A pak u na nic nemyslím, jenom na tu cestu 0řed sebou. Pomalu není vidět na krok. Počítám, e při ostré chůzi můu bejt za slabou hodinku na nádraí a tam se v čekárně usuit. A na tom, kdy mi pojede vlak, u mi tak dalece nezáleí.

Na hodinky se nedívám, nevím ani kolik kilometrů jsem u uel, ale asi dost, u vidím od kopce světla okresního města, kdy se za mými zády objeví auto. Ustoupím co nejvíc k okraji vozovky. Přece jenom mi při vech těch průserech trochu přeje těstí, pomyslím si a začnu mávat.

Vůz zastaví.

Teprve teď vidím, e je to Chaloupkovic embéčko a v něm za volantem Milo.

Co je? vydechnu překvapeně do otevřených dvířek vozu.

Moc rychle jsi vypadl! Tak si zase nastup, vojíne!” řekl bezbarvým hlasem a já nevím, co si mám o tom myslet.

,,Proč? povídám, ani bych se pohnul.

Chová se jako beran. Slovo neřekne, vrazí do dveří a jen začne mluvit, vechny vystraí. A pak se diví a urazí se, kdy jde druhejm z toho hlava kolem.”

Mlčím.

Moná, e má Milo pravdu.

Jene táta to tak nemyslel,” vzdychne Milo.

A ty, Miloi? Co ty bys dělal na mým místě?”

Nejdřív bych ylezl do auta! Tak dělej! Přece tě tu nenechám stát v tomhle počasí!” Čeká, a si sednu.

Jede pomalu, opatrně, ani se mu nedivím, stírače stačí sotva na příval vody.

Sedím bez pohnutí. Marně přemejlím, co si můeme u Chaloupků jetě říkat. Najednou se Milo ke mně obrátí s otázkou:

Jsi si fakticky stoprocentně jistej, e má Vendulu rád?”

Nech toho, Miloi,” povzdechnu si. Tohle nemá cenu. Proč myslí, e ne?”

Teď mlčí Milo.

Pokrčím rameny. Nevím o čem bych se s ním jetě měl bavit.

Po chvilce, kdy u vjídíme do vesnice, mi Milo připomene:

fiekl jsi, e má zdravý ruce a e se ty ruce postarají, aby se vám oběma ilo dobře. Tak čekám, e mi to dokáe!”

Jak?” ptám se nechápavě.

Ukazuje se, e Milo si to v hlavě u vechno srovnal.

Po vojně půjde dělat se mnou!” řekne, jako by to byla samozřejmost.

S tebou?” nepřestávám se divit.

Jo. Jestli stojí o Vendulu. V maringotce je místa dost.”

To myslí váně?” znovu o Miloově nabídce zapochy-buju. U z toho mám na mozku pěknej zmatek. Milo mě chce mít pod dohledem, o to mu jde.

A kdy ti dokáu, e umím makat?” povídám.

Tak a si tě Vendula vezme,” řekne bez rozpaků Milo. Jestli jí to ovem vydrí.”

Tohle beru, pomyslím si a chci slyet od Miloe:

Mám tvý slovo?

Jasně! A teď vystup!” bouchne mě Milo jak za starých časů do zad.

Jsme na místě.

čekám ve výklenku u domu, a Milo zajede s vozem do garáe a uvauju o tom, e ta vojna vlastně rychle utíká. Za čas vyměním vojenskej spacák za maringotku a pak … Najednou se vidím v hezkém bytě s Vendulou. Máme děti. A máme se rádi.

Pak bouchnou dveře u garáe, Milo řekne tak u pojď, a já se zhluboka nadýchnu, ne znovu vkročím dovnitř.

Za pár minut sedíme vichni kolem stolu. Vendula nese v míse rybí polévku. Otec mě pozoruje. Trochu stejně a trochu jinak, ne před hodinou.

A já se dívám s láskou na Vendulu.

Jak si vedle mě sedá, vidím, e má v očích slzy, ale neutírá si je.

Konec