Smrt čeká nad Alpami - Tomá Řezáč

Rádio ohlásilo tlakovou níi nad Biskajským zálivem, která se během dne rozíří do celé

západní a střední Evropy. A v jedné části západní Evropy tlaková níe znamenala, e svahy Vogés zmizely v chumelenici, dálnice N 16 se pokryla sněhovou břečkou a Jakub dostal smyk.

Jeho sportovní Datsun to otočilo napřed zpátky k Basileji a potom zase směrem na

trasburk, smýklo jím to zprava nalevo a Jakub byl astný, e zůstal stát u kraje silnice, poblí jakési trouby, která podobna hlavni kanónu čouhala do ikmého sněení. Jakub si nejprve myslil, e jde o nějaký památník padlým z první světové války, ale pak zjistil, e je to jenom lokomobila, kterou tu zapomněli od ní. Řekl si, e tohle by se u u nás dnes nestalo, s tím jsme se u vypořádali, nehledě na to, e lokomobila nemá na českých a slovenských polích co hledat. Pak nahavil zapalovač v palubní desce, zapálil si cigaretu zabalenou do lutého rýového papíru a procházel se po okraji silnice. Minutu. Pět. Deset.

Po N 16 ho minuly dva náklaďáky se značkou TIR. Vějířovitě rozstříkly sněhovou břečku. A

pak byl zase klid. Jen vítr a ikmo padající sníh. Řekl si, e je čistý jak slovo boí, e ho nikdo nesleduje, nasedl do vozu a spustil motor. Podíval se do zpětného zrcátka, ale silnice za ním leela pustá. Bylo to naprosto v pořádku a u to znamenalo výhru. Jakub měl rád schůzky s kontaktem z praské centrály ve Francii. Rád a nerad. Tak u to u rozvědky bývá.

Těilo ho, e můe vytáhnout paty ze výcarska, z té země, která mu svou dokonalostí a

neměnným pořádkem dnů připadala k uívání nudná.

Byl vak příli profesionál, ne aby si neuvědomoval na kadém kroku nebezpečí, po Francii bylo a je těké se prohánět. Frantíci, říkal si, mají sice ve vem nenapodobitelný, čistě francouzský nepořádek, ale dbají na pořádek v atomovém průmyslu, ve vinařství a bohuel, také v kontrarozvědce. Je lepí nelézt jí příli na oči.

Jakub přibrzdil, vyhodil směrovku a zabočil doprava z N 16 na točitou Route de Foche, na

silnici, kterou dal postavit za první světové války slavný francouzský marál, aby mohl

zásobovat jednotky v Alsasku. Jakub minul směrník s nápisem: OBERWILLER 3 Km. A kdy

odbočoval, zahlédl,jak mezi sněhovými vločkami zhasíná červená směrovka vozu.

5

Podíval se na hodinky. Bylo jedenáct patnáct. Přesně.

A to bliknuti červeného světla mezi vločkami sněhu, ten okrouhlý zadek Saabu 99, který se červenal v polehlém světle zimního dopoledne, to ve připadalo Jakubovi jako pozdrav od Mirka.

Jede přede mnou, říkal si, a cítil vlnu radosti, která můe být důvěrně známá jen

rozvědčíkovi. Je tady, opakoval si Jakub. A jak se díval na koncová světla Mirkova Saabu jak stoupal točitou Route de Foche kolem smrkových lesů, kolem svaitých luk, na kterých stály v závějích chalupy z hrázděného zdivá, jak míjel saně taené koňmi, jak se zavrtával do celé krajiny, která se mu zdála neskutečná svým tichem a odlehlostí, snail se odhadnout, co se stálo. Byl přesvědčen, e nepříjemnostem neujde a přemýlel o tom, jaké budou, i kdy

dobře věděl,e takové odhady nikdy nemají smysl.

xxxx

Myslím si, e je to úplně jasný,” řekl Jakub.

Hostinský ve vyívané čepičce před ně poloil papírový ubrus, jaký se prostírá k obědu ve vech francouzských hospodách, a jídelní lístek napsaný kostrbatým písmem.

Jako předkrm si dáme terrine au sangue. Toho učenýho názvu se nemusí bát, v podstatě

je to prejt, jene tady místo majoránky dávají česnek.”

A víno?” řekl Mirek. Věděl, e je to pro jeho spolustolovníka oblíbené téma rozhovoru.

Jakub rozumněl vínu natolik, e by mohl být degustantem. Teď se Mirek díval do jeho

irokého, sedláckého obličeje s mohutným zahnutým nosem a viděl, jak se ta nesourodá tvář naplňuje jakousi tichou dumavostí.

Samozřejmé, e červené,” navrhl Jakub, a tady začíná problém. Jsme v Alsasku, kde se jetě tak dá pít bílé, ale červeným aby tu lumpy trestal.”

Zvedl dva prsty. Hostinský se přioural. Víno, pane? Máme Nuit Saint Georges.”

Poslyte,” řekl Jakub, tady přestává legrace. Víte stejně dobře jako já, e bordeauxského se ročně vypije estkrát víc, ne se vyrobí.

6

Take, máte alírské, které náhodou vezli kolem Bordeaux, nebo skutečné Nuit Saint

Georges, to znamená červené víno s lehkou vůní po zmoklém seně?

A se jetě vydovádí, říkal si Mirek, a si zahraje na znalce vína. To, co ho čeká, je zatracená práce. Díval se, jak se hostinský napřímil, jak mu hnědá očička v masité tváři zvlídněla.

Máme skutečně Nuit Saint Georges, pane. Nuit Saint Georges s lehkou vůní mokrého sena.

Pán bude spokojen. Pán přichází z Bretaně?” podíval se na Jakuba a potom na Mirka. Oba byli ryavě světlovlasí. Měli okrouhlé obličeje a liili se jen nosy a barvou očí: Mirek měl jasně modré,Jakub edě zelené.

Ne, jsem Dán a pracuji ve výcarsku,” odpověděl Jakub, přesně podle pasu, který měl toho dne v kapse koeného saka a jen zněl na jméno Knut Jensen, obchodník, Kodaň.

Ách, Dán,” řekl hostinský, jaká čest pro nás.” Uklonil se a pronesl svéráznou lichotku: Na Dána pán rozumí velice dobře vínu.”

Učil jsem se rozumět vínu ve Francii,” podotkl skromné Jakub.

Pán bude spokojen,” zahlaholil hostinský, pán bude absolutně spokojen.”

A odpachal se. Lokál voněl dřevěným kouřem, česnekem a vínem. Hosté rozmlouvali

nepochopitelným alsaským nářečím a za nízkými okny padal sníh.

V horském údolí, kde leela vesnice Oberwiller, panovalo bezvětří. Na stráni leel v pásech kouř několika komínů vesnických chalup. Tak, co má?” začal Mirek. Potíe,” odpověděl Jakub. Ty má vdycky,” pokrčil Mirek rameny, to mě u nevzruuje.”

Tentokrát jde dost o krk,” poznamenal Jakub tie a klidně, jako by nemluvil o sobě, ale o komsi naprosto cizím. O krk?”

Jakub viděl, jak Mirek napjal svaly, předklonil se a hleděl mu soustředěně do obličeje.

Jak o krk?” O zaměstnání.”

Tak to je váná věc. To je sakramentsky váná věc,”řekl Mirek. Věděl, co tohle znamená.

Není těké někam usadit člověka, ale umění je udret ho tak, aby tam měl monost

nenápadně občansky it a přitom pracovat.

7

A udret rozvědčíka takové ceny, jakou má Jakub, to u není jenom umění, ale velice váný úkol. Copak,Jako?”

Nebudu ti přednáet abecedu marketingu. Ale firma Interlnformation dostala zakázku na

studii, která má rozebrat situaci a prognózu vývoje na trhu elektrospotřebičů. Objednala si to firma Wernli, které vlastně teda jejímu řediteli panu Postamtlerovi patříme. Je to jasné?”

Mirek přikývl. A teď poslouchej. Já udělal návrh na ten průzkum,” zvedl Jakub palec, jak se patří.” To si dovedu představit,” řekl Mirek, v tomhle jsi jednička.” Jinak by mě starý Postamtler nekoupil od Japonců a nezaplatil za mě jako za ligovýho stopera.”

A ty potíe?” naléhal Mirek, ale to u hostinský krájel patiku v kameninovém pekáčku.

Jakub snědl kousek bílého chleba, upil vína, podrel je na jazyku a polkl.

Děkuji, pane,” řekl hostinský, přeji dobré chutnání.” Mirek se díval, jak se hostinský kolébá do kuchyně a kývl na Jakuba. Potíe,” řekl Jakub, můj spolupracovník, jistý pan Bernhard, podal protinávrh. Mezi námi hloupost. Absolutní. Jene je třikrát levnějí ne můj návrh.

A uetřit, to je pro výcary vyznání víry. Ten Bernhardův koncept můe nakonec vést firmu

,Wernli, která si studii objednala, ke krachu, ale to zatím nikdo nevidí.”

Musí se bránit.”

Musím, jene tady to začíná. Za mnou nikdo nestojí. Co jsem pro výcary? Emigrantík. Pan Nikdo, který ije z jejich milosti. Předpokládám ovem, e nikdo z nich netuí, co skutečně jsem. A za panem Bernhardem stojí syn starého Postamtlera, Tomy a Bernhardův otec a dědeček, kterým téměř patří akciová společnost Centralflug.”

Co?” Jakub viděl, jak se Mirek zvedl na idli.

Kontrolní balík akcií letecké společnosti Centralflug. Říkám to jasně,” odpověděl Jakub a vzhlédl. Cosi v Mirkových očích a v jeho hlasu Jakuba zarazilo.

Tak posly,” řekl Mirek, toho Bernharda se bude dret jak dítě máminy sukně. To je rozkaz. A seznámí se s jeho dědečkem a otcem. Co nejdříve a co nejdůvěrněji. Ti dva před tebou nesmějí mít tajemství. A to je taky rozkaz.”

Ty si to představuje jednodue. Obchodník má vdycky tajemství a výcarský obchodník

má dvojnásobná tajemství.”

8

,,Opakuju, Jao, nesmějí před tebou nic schovávat. Musí ti důvěřovat jak vlastnímu

daňovému poradci a tomu, pokud vím výcarský keftař důvěřuje víc ne vlastnímu bratru!”

Můu se zeptat, proč s těmi pány mám kamarádit?”

Mirek odloil vidličku a zapálil si cigaretu. Zpříma se podíval na Jakuba a mluvil, jako kdy odsekává led.

Ústředí dostalo signál, e Centralflug chce organizovat třaskavinové atentáty na nae

letadla.” Co?”

Kvůli tomu jsem tě volal. A sem, do Francie, abychom měli víc klidu a pořádně probrali

situaci.”

Z kuchyně bylo slyet, jak rachotí pánve a na silnici zvonily rolničky koňského spřeení. Sníh padal teď klidně, ve velkých chuchvalcích na alsaské chalupy a na smrkový les.

Třaskavina, která by na zemi stačila v pouité dávce výhodit tak nejvý kozí chlívek, rozhází ve výi deseti kilometrů hermetizovanou kabinu letadla do okruhu čtyř a esti kilometrů.

Jestlie při běné letecké katastrofě je naděje na přeití malá, ale přece jenom je, pak po pumovém atentátu se tato naděje rovná číslici nula celá nula nic. Tohle Jakub nevěděl.

Nevěděl to ani Mirek. To cítili mimo svou vůli a mimo své mylenky.

Předpokládáme, ale jenom předpokládáme, Jao, e jde o konkurenční útok.”

Jsou to mejdi, jene, Mirku, to je veobecný předpoklad. A moc veobecný.

Něco u si analytici v Praze mohli spočítat bez počítače. Na prstech. Centralflug chystá lety do Afriky,” řekl Mirek. Nae aerolinky tam sice nejsou nejsilnějí společností, ale přece jenom, kdyby vybouchlo pár naich letadel, ztratily by důvěru a Centralflug by klidně mohl shrábnout kontrakty, které by nám vypověděli.” Tak do Afriky,” uvaoval nahlas Jakub, vidí je. Do Afriky se teď chce soustředit s exportem starý Postamtler, kterému patří firma Wernli, ledničky a elektrospotřebiče. Mimochodem: Postamtler začínal za války v Nairobi. Čachry se zbraněmi, ale jaké, nevím. Půjdeme dál. Mladý Bernhard je stejně jako já prokurista u firmy .Interinformation’, která mimochodem taky patří starému Postamtlerovi. Jene přes dvě ruce, aby mu nenarůstaly daně. Firmu má převzít Bernhardův kamarádíček, Postamtler junior.”

Jakub si zapálil gauloisku a vyhlíel chvíli z okna.

9

A ovem,” pokračoval, mladý pan Postamtler s pomocí tatínkových peněz konečně

dokončí tu jejich pochybnou vysokou ekonomickou v Sankt Gallenu.” Ty jsi gardovej,Jako.”

Na tom není nic gardovýho,” řekl Jakub, to je prostě můj denní chlebíček.”

Uvědomoval si, jak pro lidi z centrály je tahle sloitá hra kapitálových a příbuzenských vztahů odlehlá.

A kdy to vezmu jetě takhle. Ten průzkum trhu, který nade mnou visí, patrně zjistí, e

,Wernli’ si v západoevropské konkurenci ani nekrtne. A tak starý Postamtler chce vyváet do Afriky kompletní hotelová zařízení. Linky se vím. Od sporáků a po přístroj na topinky a umývání nádobí.” Do hotelů?” Roste turistika. Zvlá ve východní Africe.”

Jak jsou na tom?”

Kdo?” Zeptal se Jakub a kývl na Mirka, aby mlčel. Přitrachal se hostinský a nebylo mu radno plést hlavu četinou. Hostinský zmačkal papírový ubrus a otřel jím stůl z hlazeného dřeva. Pak postavil na stůl koflíky kávy. Voněla a byla pokryta bělavou pěnou: Italské espresso byl jediný výkřik moderní kuchyňské techniky, který pronikl do restaurace Chez

Hansli” v Oberwilleru a to bylo dobře.

No, jak jsou na tom finančně ,Wernli’ a Centralflug,” pokračoval Mirek, kdy se hostinský vzdálil.

Nic moc. Podle posledních údajů v Průmyslovém indexu má Centralflug akciový kapitál půl

milónu franků. To je ebrota. Na leteckou společnost. A Wernli je o něco vý, jene proti skutečným kolosům se nemůe prosadit.”

Take to máme v kabeli,” řekl Mirek. Ale věděl, e by to bylo příli krásné. Tak krásné to u rozvědky nebylo, není a nebude. Jene přece jenom je tu něco podstatného. Problém můe být jak chce sloitý, důleité je, e je to problém a ne přelud.

Nic nemáme,” řekl Jakub a sklonil hlavu. Zdál se teď mení, jako by se zcvrkl. Ty je nezná.” Koho?” Tyhle výcarské pány od peněz.”

Napil se kávy, ale cítil, e mu dnes nepomáhá: Neodsouvá věci do snesitelné vzdálenosti.

Zjistit přítí politické plány třeba pana doktora Jirkovce a jeho spolku Za Svobodné

Československo nebo stanovit poslední krycí jméno, které dala americká CIA reformnímu

nezávislému socialistovi Jindřichu Čápovi, nebývá sice někdy med.

10

Ale letecký atentát…

Tohle není obvyklý úkol, jaký dnes větina rozvědčíků řeí: Úkol, který začíná, ale vlastně nikdy nekončí, a záleí v nimravém, mnohdy nudném a vdycky nenápadném shromaďování na první pohled nevýznamných skutečností. Tohle byl úkol od a do z.

Uzavřený případ v kriminalistickém smyslu slova. Jene, nebylo známo ,od ani do. Nikdo

nemohl říci, v jakém stadiu zachytila centrála rozvědky onen signál. Zda protivníci teprve plánují nebo hledají výkonnou ruku? Anebo u přímo připravují akci? A kdy, tak kdy ji chtějí uskutečnit? Jestli si kladl tyhle otázky on, osamělý pěák na své vartě mezi emigranty, musel si je poloit i Mirek a teprve u lidé v centrále. Tohle vědomí poněkud uklidňovalo, ale ne příli. Nakonec je zase sám. S těmi otázkami bez odpovědi a omezenými monostmi odpověď najít. Jakube, co je ti? Povídám, e ty výcarské pány od peněz nezná. To je

klan. To je horí ne mafie.” Díval se na své ruce. Podobal se diplomatovi, obchodníkovi se staroitnostmi, komukoli, jen ne bývalému automechanikovi, který se v jednadvaceti dostal od Pohraniční stráe rovnou ke Státní bezpečnosti.

e to nejsou miláčkové, to je mi jasné,” řekl Mirek, ale co je na nich tak zvlátního.” Jakub má pravdu: Emigranty člověk zná. To je stejný nepřítel, který jen změnil adresy, ale tihle …

Předevím: s Bernhardy se mohu seznámit a seznámím. Ale jestli si myslí, e někdy

nějakého cizince a navíc emigranta pustí tihle nabobové ke svým důvěrnostem, tak jsi na

omylu. S nimi zůstanu u povrchních zdvořilostí, ledae by se mi podařilo přijít na něco, co je kompromituje. Pak by zdůvěrněli, ale těko se kdy dostanu přes ně k mechanismu těch atentátů.”

Mirek setřepl popel z rukávu. Jako vdycky byl oblečen s úzkostlivou pečlivostí a bez jakékoli barevné vyzývavosti:

Uhlově edý oblek, o odstín světlejí kravata a zlaté manetové knoflíčky bez ornamentů

nebo kamenů. Pochybuju, e se do toho napletou bezprostředně.”

Jistě, Mirku. Dědeček Bernhard nepoběí do Klotenu montovat plastikovou bombu do

naeho túčka. A neporučí to ani svému prokuristovi nebo účetnímu.”

Tak,” souhlasil Mirek. Víc v dané chvíli říci nemohl. Vechno leelo v oblasti dohadů a kombinací.

Chtějí snad vyuít nějaké skupiny emigrantů,” podotkl Mirek.

11

Tuhle hláku jsme dostali ze spolehlivého pramene.”

I spolehlivej pramen se můe zbodnout.”

Mirek povytáhl obočí. Jakub začíná být příli suverénní. K tomuhle měl vdycky sklony.

Mirku,mluvil Jakub rychle, jako by tuil Mirkovu nelibost, mezi emigranty sotva najde partu na slovo vzatých atentátníků. To musí být profíci. Musí se vyznat v technice. Umět dret jazyk za zuby. Neztratit nervy a hlavně, mít kontakty přímo na letiti. Přece ví stejně dobře jako já, e po tom, co se v Klotenu u Curychu stříleli Arabové s izraelskou rozvědkou, obehnali výcaři letitě ostnatým drátem, dislokovali tam dva prapory pěchoty a prověřují detektory od hlavy k patě kadého, kdo jde na ranvej.”

Jo, dneska to není legrace, atentát na letadlo,” připustil Mirek.

Právě,”řekl Jakub, a nai emigrantíci nemají nic. Ani styky, ani nervy, ani profesionalitu. To, co se tu dostalo do kriminálu, jsou estákoví upáci z galérky. A ostatní emigrace je spolek neurotiků, který umí nadávat, provokovat, ale atentát… zavrtěl hlavou.

Prověřit se to musí. A to je taky rozkaz.” Jakub vzdechl.

Jaké monosti vidí?” zeptal se Mirek.

Patrně budou muset proběhat Curych a Basilej. Nejspí si budou hledat lidi mezi

profesionálními zabijáky. A kdy je budou hledat ve výcarsku, tak jedině v Curychu. Pak je tu ovem..

Rozpřáhl ruce a Mirek věděl, co Jakub myslí: Pak tu zbývá jetě celá západní Evropa.

Vechna její města, dosaitelná ze výcarska za pár desítek minut letu. Města naplněná

deklasovanou sebrankou. Nepřeberné mnoství…

Ale Curychu dávám jistou naději. Jestli ovem vycházíme ze správného předpokladu, e v

tom pojedou společně Bernhardi a Postamtler.” Mirek zpozorněl jetě víc.

Starý Postamtler je toti jako doma v hotelu Nova Park v Curychu. A jeho oblíbený vrchní je, pokud jsem chytil na ucho, bývalý oldnéř z Katangy.”

Dej se do toho. Můe si vyádat mimořádný styk obvyklou cestou. Ale opatrně. A musí

odpovědět: Kdo, kdy, jak.” Rozloučili se.

Pak Jakub slyel, jak naskočil motor Mirkova saaba. Oknem jetě zahlédl koncová světla.

12

A přemýlel, kde najde odpověď na ty tři otázky. Měla přijít ze strany, odkud to nikdo

nečekal.

xxxx

O necelých dvanáct hodin později a pět set kilometrů jihozápadněji, ve výcarském Luzernu se tlaková níe prohloubila na 750 milibarů. Měla podobu mlhy, do ní padal dé se sněhem.

Bylo 7.25.

U parkovacího automatu zastavil Citroen DC 2, přemalovaný křiklavě lutou a červenou

barvou a na bocích popsaný slovem: ČÁTÁRÁ. Mu, který z něho vystoupil, se jmenoval

Bruno Hug. Měl řídké, na ramena padající rezavé vlasy. A stejně řídký a ryavý plnovous.

Přátelé mu říkali ďábel Mason, pro podobu s americkým narkomanem a vrahem en.

Bruno Hug byl do jisté míry narkomanem, ale ani ho nenapadlo, e by měl někdy někoho

zavradit. Bruno Hug byl architekt. el rychle sněhovou čvachtanicí. Choulil se v khaki

tříčtvráku s nápisem Speciál Forces na rameni. Odřené dínsy se plouhaly marastem.

Bruno Hug vak měl pocit slunečného dne. Zdálo se mu, e se jeho karta obrací. Dosud

neměl těstí. Zkouel to s architekturou v Izraeli, ale skončil jako česáč pomerančů v kibucu.

Po roce odjel pryč na daleký sever. Ale ani Norové neměli pochopení pro jeho talent, a tak se Bruno Hug vrátil do výcarska s přesvědčením, e celá tahle společnost je shnilá a zralá na revoluci. Učil technické kreslení zednické učně, zaloil instituci s podivným názvem Neautoritativní kola volného času a il od jednoho tripu ke druhému, jak narkomani nazývají své sedánky.

V pátek se to obrátilo.

Dostal obálku s nadpisem Allgemeine Versicherungen.

V ní byl dopis se ádostí, aby se v pondělí, dne toho a toho dostavil do sídla společnosti v Luzernu. Společnost ho chce poádat o projekt pobočky v jednom malém, ale významném výcarském městě.

Mit freundlichen Grússen Fridolín Vonwyll, Gescháftsleiter.

7 hodin 28 minut.

Bruno Hug vstoupil do rychlovýtahu, vyjel do dvanáctého patra a veel do sekretariátu.

13

Řekl: Gruez,” co znamená Gruss Gott neboli Pozdrav Bůh. Neautoritativnost a revoluce musely před obchodem ustoupit výcarské etiketě. Sekretářka řekla:,,Jste očekáván,” a ukázala na dveře. Kdy Bruno Hug zaklepal, bylo přesně sedm hodin třicet minut, pondělí, 6.

ledna.

Mu, který vstal od skromného psacího stolu a el Bruno Hugovi vstříc, napadal na pravou

nohu. Měl nevýrazný, oválný obličej, v něm edé, tvrdé oči. A řídké vlasy, sčesané přes ple.

,,Herr Hug,” řekl s tou výcarskou zdvořilosti, kterou si nikdo nesmi plést se srdečnosti.

Her Vonwyll, grúzzi.”

Kulhavý ukázal na křeslo před psacím stolem. Byl to moderní kus nábytku z chromových

trubek a měkkým, temněmodrým potahem. Na tomto křesílku obvykle sedávali vedoucí

oddělení, na ne se snesl hněv vemocného gescháftsleitera: Neúspění pojiovací agenti, písařky, kterým hrozilo proputění za opakované chyby při vyplňování pojistek.

Přiel jsem k vůli té vaí nabídce, pane Vonwyll,” začal Bruno Hug.

Vím a děkuji vám,” uchopil nit rozhovoru do svých rukou obchodní vedoucí Allgemeine Versicherungen a zpříma se podíval na Bruno Huga. Za čtyřicet let sluby u kriminální policie, potom u výcarské kontrapionáe a nakonec ve velké pojiovací agentuře poznal

Fridolín Vonwyll vechny druhy pohledů. Dovedl rozliit umělé zoufalství od hraného. Znal livě přímé pohledy profesionálních podvodníků, kalné oči sadistů a psychopatů, neuhýbající, lhostejný výraz,

jaký mívají ostří hoi a pohrdavé jiskřičky v zornicích pánů z takzvané lepí společnosti i němou prosbu, s jakou se dívá člověk adonící o mizernou práci za jetě mizernějí plat.

Co viděl na druhé straně svého psacího stolu, byly zamlené,

do sebe obrácené oči narkomana. Bruno Hug poklepával prsty na opěradlech křesla. Prsty

se viditelně chvěly. Fridolín Vonwyll to vzal s uspokojením na vědomí. V tváři se mu

nepohnul ani sval.

Jestli souhlasíte,” řekl zběným obchodním tónem,

dostanete zakázku na kompletní projekt pobočky naí společnosti.

Včetně interiérů.”

Viděl, jak vystouplý ohryzek nad okrajem svetru poskočil.

Mohu si zapálit?” řekl Bruno Hug a cítil, jak se mu svírá hrdlo vzruením.

Fridolín Vonwyll seděl bez hnutí.

14

Prosím,řekl, ale zde kuřte pouze cigarety běné značky. ádnou z těch vaich specialit.”

Bruno Hug nereagoval a Fridolín Vonwyll mohl opět s uspokojením konstatovat, e dostal

informace naprosto korektní. Bruno Hug se včera zase v té své partě levých revolucionářů

opájel marihuanou a teď je v kocovině. V té nejstranějí kocovině, jaká můe být. Ale drí se, řekl si Vonwyll a díval se, jak Bruno Hug poloil na stůl pomačkanou výcarskou gauloise gelb, třesoucími se prsty jednu vytáhl, pak rozkrtl zapalovač. Fridolín Vonwyll si mávl rukou před nosem, jak odháněl zápach pálící se rohoviny. Bruno Hug si toti přiehl ryavé vousy.

Tedy, řekl Fridolín Vonwyll tím neosobně zdvořilým tónem,” Allgemeine Versicherungen v mé osobě s vámi uzavřou smlouvu na vypracování zmíněného projektu. Vae odměna za práci bude osmdesát tisíc výcarských franků. Vyhovuje vám to?

Merci, merci vielmals, řekl Bruno Hug tou stralivou výcarskou spotvořeninou němčiny a frantimy. Naklonil se: Merci, Herr Vonwyll.”

Zářivky u stolu tie bzučely. Namodralé světlo rozíhalo kalné ráno a Bruno Hugovi se zdálo, e stojí u cíle. Jeho svět snů a zklamání se najednou obracel na sluneční stranu a tomuto obratu nemohlo nic zabránit. Končil svět chudého kluka, který vyrostl v barákové kolonii na okraji Basileje. Vyučil se stavebním kresličem, prostudoval pár knih o architektuře a přivlastnil si titul architekta. Skončilo i bytí člověka, o jeho nesporný talent neměl nikdo zájem a který il z ruky do úst, plný zklamání, a přece přesvědčen, e jeho nápady znamenají novou cestu v architektuře.

Mám si vai odpověď vyloit v tom smyslu, e jmenovaná částka osmdesát tisíc franků, bez odečtení daní vám vyhovuje?” Ovem, pane Vonwyll.”

Jsem pověřen,” řekl Fridolín Vonwyll, vás upozornit, e uzavření smlovy je z naí i vaí strany vázáno splněním jisté podmínky. Souhlasíte?”

Bruno Hug polkl a přikývl. Myslel na částku osmdesát tisíc, na svůj selský domek v aarauské kopcovině, kam válo a kde il se svou enou Anny, ročními dvojčaty podivných jmen Ramses Zeno a Ulyses Homér,

která sám vymyslel a je mu jen s potíemi zanesli do matriky,a se svoukomunou

Neautoritativní koly volného času. Vlastně si ve jen uvědomoval v jakémsi novém

rozměru, který jetě nedovedl převést do pojmů.

15

Mám,” pokračoval strojový hlas, si vae přikývnutí vyloit v tom smyslu, e souhlasíte s uzavřením smlouvy pod splněním jisté podmínky? Upozorňuji, e tato podmínka nemění nic na výi honoráře, tedy nic ve vá neprospěch.”

Jistě,” chraptěl Bruno Hug, udělám, co bude potřeba.”

Jsem rád, Herr Hug, e jste rozumný obchodní partner. Musím vás, jsem toti jistými kruhy pověřen, upozornit, e podmínka, která ovlivňuje uzavření smlouvy, je pro vás určitým způsobem riskantní. Jste ochoten na ni přistoupit?”

Selbstverstándlich, Herr Vonwyll.”

A Fridolín Vonwyll si byl jist, e obě je v pasti a cítil to jediné, co dokázal kdy pocítit, uspokojení z osobní moci.

Musím zdůraznit, e splnění té podmínky je pro vás značně riskantní,” povytáhl obočí a opakoval, co ji řekl. Jsem pověřen vám říci, ze nesplníte-li tuto podmínku, která vám bude mnou zde poloena, nejenom, e Allgemeine Versicherungen ustoupí od spolupráce s vámi, ale dokonce budou nuceny podniknout jisté kroky, které pro vás nezůstanou bez velmi

nepříjemných následků.”

Odmlčel se. Ze své policejní praxe věděl, e je třeba počkat, narkomani mají značně dlouhé vedení. Stiskl knoflík a kdy se v bakelitové mříce na jeho stole ozvalo tázavé: Herr Vonwyll?” řekl sekretářce: A přijde pan Steinhuber a posadí se u vás. Zůstane do

odvolání.” Přijímáte, pane Hugu?” O co jde?” hlesl Bruno Hug.

Fridolín Vonwyll si přiloil k nosu kapesník, lehce provoněný hořkým parfémem Elisabeth

Arden for man, ucítil těký, neklamný pach lidského strachu. Pak schoval kapesník, vytáhl klíče, odemkl psací stůl a poloil na něj pancéřovou skříňku. Jiným klíčem ji otevřel a vyndal est podlouhlých krabiček z tuhého papíru, a obálku velkého formátu. Pak skříňku zavřel.

Podíval se, jak Bruno Hug posedává na idli a zapaluje si dalí gauloise gelb.

Hned vám to vysvětlím, Herr Hug,” řekl a otevřel obálku.

Bylo 8.01.

xxxx

16

V 8.02 zachraptěly amplióny na luzernském nádraí: Rychlík číslo dvacet osm

Luzern-Curych, pravidelný odjezd v osm nula dva odjídí z první koleje. Nenastupujte, dveře se automaticky zavírají.”

Kdy o pět minut později prodavač Schweizerische Bundesbahen, neboli výcarských

spolkových eleznic oděný v dínsovém obleku dotlačil svůj pojízdný bufet do jednoho z

vagónů, koupil si od něj narezlý blondýn s orlím nosem lahvičku francouzského piva

Cardinal, odlivku třeňovky a krabičku cigaret Gitanmais, balených do lutého papíru.

Bufetář nemohl tuit, e zamlklý člověk, který mu dal tědré spropitné, je prokurista firmy Interinformation AG, ale hlavně pracovník československé rozvědky Jakub Klečka.

Jakub otřel hřbetem ruky zamené sklo a temným půlobloukem, který jeho ruka zanechala v

páře sraené na okně, vyhlédl do krajiny. Vlak nabíral rychlost a projíděl kolem malého, zeloutlým rákosím lemovaného Rotsee. Sníh padal na divoké kachny, na edou vodní hladinu, na stále zelenou trávu v lukách a na bílé čináky předměstské čtvrti Ebikon.

Jakub si vzdychl. Pak se pohodlně usadil v křesle, vypil třeňovku a zapálil si gitanku.

Přesvědčil se, zda v náprsní kapse leí malinký čtvereček papíru. Kdyby ten čtvereček

náhodou někdo nepovolaný dostal do rukou, uviděl by jen pětimístné skupiny číslic.

Téměř kadý by si ovem v dnení době řekl, e je to zpravodajský kód. Tím by to pro něj

skončilo. Ale i kdyby ten kousek průklepového papíru dostali do rukou deifrovací odborníci, vybavení nejmodernějí technikou, i kdyby jej jak se v hantýrce říká vypáčili, nebyli by o mnoho moudřejí. Dozvěděli by se, e: Zdroj předpokládá zahájení akcí mezi estým a

devatenáctým lednem. Zdroj ádá o styk se ZA v prostoru Marie. Doktor.

Ale dostat se od těchto slov ke zjitění, e pracovník československé rozvědky předpokládá, e na stroje ČSA, startující z curyského Klotenu mohou být podniknuty pumové atentáty v rozmezí estého a devatenáctého ledna onoho roku na počátku

sedmdesátých let, a e proto ádá o setkání s Mirkem v pátek 10. ledna v hotelu Zum

Qchsen v západoněmeckém městečku Lorách, to by byla jetě dlouhá cesta.

Jakub znovu sáhl ke kapse a nahmátl čtvereček se zprávou.

Dokud ji neodevzdal do bezpečí, cítil potřebu se neustále přesvědčovat, e je na místě, e ji neztratil nebo nezapomněl. Bál se o ni. A bál se i o sebe. Jakub chvíli myslel na svůj strach a uvědomoval si, e za léta sluby se z tohoto ne právě příjemného stavu mysli stal u přítel, který ho provází na kadém kroku.

17

Nebo spí kontrolní mechanismus, jen nutí rozum i instinkty k naprostému soustředění a

tedy chrání. Vzpomněl si na jednoho ze svých učitelů ve zpravodajské kole, který říkával:

,,Kdo se nebojí, a jde cvičit na visuté hrazdě. Ale u rozvědky nemá co hledat. Usmál se. Na chvíli si vybavil tu jakoby okoralou tvář s hlubokými vrypy kolem nosu, z ní se smály zkuené oči. Zatáhl z gitanky a přestal na to myslet.

Věděl, e v 10.00, nejpozději v 10.05 uloí zprávu do mrtvé schránky a schránku zajistí

způsobem, který vylučoval, e by ji někdo nepovolaný mohl otevřít, zjistit její obsah a zase uzavřít.

Jakub pil své pivo Cardinal, světlounké a trochu nasládlé, a připadal si jako přejetá kočka. A měl na to právo. Kdy se v neděli ráno vrátil z Vogés, volal ho do bytu starý Werner H.

Postamtleer. To nebylo vůbec nic divného. Za ty dva roky, co Jakub pracoval v

Interinformation, zvykl si u na to, e nemá soboty ani neděle, e starý Postamtler je ochoten vytáhnout své zaměstnance třeba o půlnoci z postele jenom proto, e dostal nový nápad a potřebuje propočítat jeho perspektivy. A tak se nedivil, e ho starý Postamtler pozval do své vily na břehu jezera v Seetalu.

Seděli u krbu a pili ampaňské. Starý Postamtler toti pil ampaňské v kteroukoliv denní či noční dobu a k čemukoli, třeba ke steaku. Pro bývalého zámečníka, který se v třicátých letech vypravil do Keni, aby utekl před nezaměstnaností, pak za války a po ní zbohatl na

čachrech se zbraněmi a nakonec se stal ve své vlasti výrobcem tovarů tak mírumilovných,

jako jsou pračky, ledničky, infragrily a opékače topinek, měl tento svět tři vrcholy:

Francouzské ampaňské Veuve Cliquote, německý mercedes a výcarské bankovnictví a

obchod. Co nad to jest, to zlého jest. Tohle jsou, řekl Werner H. Postamtler, mein sehr geehrter Herr Doktor, vai budoucí spolupracovníci a podřízení. Budou dělat interviewy pro vá průzkum trhu elektrospotřebičů. Ukázal na mládence a děvče téměř ztracené v hlubokých křeslech před krbem. Jakub se zlehka uklonil. Děvče ho čímsi zaujalo. Ale

okamitě v sobě pocit sympatie potlačil. Kdoví, proč mu ji nakonec ten starý liák přistrkuje do c e s t y … Pan Mathias Balmer a slečna Janette Zwicky, řekl Postamtler.

18

Takové změkčilosti jako volební právo en, jejich společenskou rovnoprávnost a přednost ve dveřích nebo při představování starý Wernli neuznával. Na to byl příli dobrý výcar.

This, představil se mládenec zkratkou svého křestního jména. This měl pevnou ruku,

netečné oči a platinový identifikační řetízek na levém zápěstí.

,,Janette, řekla dívka a podívala se zpříma na Jakuba velkýma zelenýma, nestoudnýma

očima. Doufám, e se mi bude s vámi dobře spolupracovat.”

Jakub s úsměvem prohlásil, e je o tom přesvědčen.

Formy spolupráce nechávám zcela na vás, Janette,” usmál se rovně starý Postamtler, ale upozorňuji vás, e pan doktor je sice zarytý starý mládenec, ale to nebrání tomu, abyste jeho staromládenectví nezlomila. Co? Co?”

Werner H. Postamtler rozpřáhl ruce a pokračoval:

Dokonce by to pro vás nebyla patná partie. Pan doktor není jen obyčejný doktor, a l e … Co vám to dali za titul komunisti? Já u to zase zapomněl.”

Kandidát společenských věd,” dodal pohotově Jakub. Věděl, e starý Postamtler s oblibou zapomíná význam tohoto titulu a dává ho vysvětlovat, zvlátě kdy Jakuba představuje svým známým průmyslníkům. Je to něco jako docent.”

Tak vidíte, Janette. To by opravdu byla pro vás partie,” řekl Werner H. Postamtler a spokojeně se rozvalil v křesle. Pravý koutek úst zvedl v úsměku a celý temné rudý obličej, spola zakrytý kouřovými brýlemi se zlatou obroučkou, vyzařoval spokojenost. Mám továrnu a členství ve dvanácti správních radách, pět závodních koní, honební revír a jetě

bolevického docenta,” vypočítával Werner H. Postamtler a díval se přitom vlídně na

Jakuba. Tak vlídně, jako se díváme na obzvlátě cenný kus nábytku.

erty stranou, Janette,” přeel Werner H. Postamtler do naléhavějího tónu. Pan doktor má před sebou budoucnost. Dokud toti bude výcarský průmysl, budou vněm Postamtlerové.

A dokud v něm budou Postamtlerové, bude u nich pracovat mein sehr geehrter Herr Doktor

Kletschka jako jejich vědecký poradce.”

Jakub na sobě cítil pohled a proti své vůli poznával, e ho to křehké děvče s nestoudnýma očima přece jen přitahuje.

A teď do práce,” řekl hostitel a zvedl modrobílé plastikové desky. Byl na nich vyobrazen schematicky magnetofonový kotouč. Znak lnterinformation AG a Jakub cítil lehké zatrnutí kolem aludku.

19

Vá návrh, mein sehr geehrter Herr Doktor, jsem schválil a podepsal. Je drahý, ale starý Postamtler si zvykl kupovat kvalitu a taky za ni zaplatit. A Jakubovi se svět trochu rozjasnil.

Alespoň jedna věc byla vyřeena, jak si praská centrála přeje. Vyřeil ji za něj Werner H.

Postamtler.

A teď, váený, zapisujte si, mám pro vás úkol. Zvlátní úkol.” Jakub si poloil na kolena záznamník a Werner H. Postamtler chvíli diktoval své poadavky. Chtěl novou organizací firmy, která by odpovídala potřebám exportu do východní Afriky. Hlavní roli budou hrát

otázky napojení výroby na transport, přesněji řečeno na leteckou dopravu.

Tohle je teď vá hlavní a jediný úkol. Nechci, abyste byl zatěován administrativními

pracemi. Ty a obstará pan Bernhard. Po tom jeho protinávrhu u s ním váně jako s

vědeckým poradcem pro marketing nepočítám.

Starý Postamtler nalil Jakubovi Veuve Cliquot a řekl: Take vy, mein sehr geehrter Herr

Doktor, od zítřka budete sedět doma. Přijdou za vámi nai mladí přátelé, pan Balmer a

slečna Janette, vy jim dáte instrukce pro interviewy a sám budete sedět nad touto prací.

Doufám, e si uvědomujete její zásadní význam pro firmu Wernli.

Jakub přikývl a cítil, jak se mimoděk nastrail. Chtějí ho uklidit. Namazali mu hodně tlustě krajíc medíčkem a teď ho chtějí mít zastrčeného v luzernském bytě, aby jim nekoukal na prsty.

Kdybyste potřeboval sekretářku,” slyel Jakub hlas starého Postamtlera, máte ji mít k dispozici. Slečna Blattlerová má sice přítích čtrnáct dní také dovolenou, ale slíbila mi, e zůstane doma, take ji můete kdykoli zavolat.”

Bylo to příli mnoho tědrosti.

Na výcarské poměry a neobvyklá tědrost. A Jakub věděl, e takhle vyhazuje jenom ten,

kdo má naději, nebo téměř jistotu e vydělá mnohem víc.

Nevzpomínal si, jak se rozloučil a odeel z Postamtlerovy vily. Vůz řídil mechanicky a téměř jako ve snu: Věci zapadaly do nových souvislostí. Jakoby náhodou přijel na mimořádné prázdniny mladý Thomas Postamtler. Prostě: Uklidili si.

V přítích čtrnácti dnech neměl být ve firmě Interinformation AG nikdo, kdo by přímo

nesouvisel s rodinou Postamtlerových nebo Bernhardových.

Signál centrály rozvědky se začínal potvrzovat. Ale jak a v jakém stupni? Chystají u akci?

20

Nebo jenom plánují poslední podrobnosti?

Tohle u bylo stranou dohadů. Tady leela fakta v přímých souvislostech a zapadala do

sebe. A tak si Jakub doma sedl, zaifroval zprávu, přilepil si ji průsvitnou lepicí páskou do kapsičky u pyama společně s kódovací tabulkou. Byl to nejbezpečnějí způsob, protoe kdyby v noci kdokoli zazvonil, stačilo zprávu i tabulku odlepit, krtnout zapalovačem a ádná prohlídka by v Jakubově bytě nenala nic kompromitujícího.

Teď Jakub znovu nahmatal zprávu v kapse u saka. Díval se na strmé, smrčinami zarostlé

kopce lemující řeku Sihl. Skákala po kamenech, kalná a rozvodněná a silnice se

meandrovitě vinula kolem ní, téměř souběná s kolejemi.

Jakub myslil teď na svou zprávu a na včerejí den.

Věděl, e ta zpráva, jakmile dorazí skrytými cestami, které neznal a ani nechtěl znát, do Prahy, zapůsobí jako poplaná siréna. Příli dlouho slouil u rozvědky, ne aby si neuvědomil, e riskuje svou dosavadní pověst spolehlivého pracovníka. To, o čem psal, se

mohlo, ale také nemuselo potvrdit. Z jedné strany to byl nesporně úspěch. Ale éfové

rozvědek přijímají rychlé úspěchy svých podřízených sice s úsměvem, ale o to skeptičtěji a s nutností prověrky.

Dnes neodlétá a nepřilétá do Curychu ádné československé letadlo. První přistane ve

středu. A to u padne řeení. Místo obvyklých přiletí posádky se speciálním kolením, které nepustí z očí ani výcarské mechaniky, ani nakladače zavazadel. Kadý kus nákladu bude diskrétně prověřen.

Moná, e to Jakuba bude stát nepříjemné chvíle s nadřízenými v případě, e způsobil

planý poplach. Jene tady byl Jakub poprvé postaven před něco, co dosud nepoznal:

Spoluodpovídal za lidské ivoty. A to musí jít ledacos stranou.

Vzdychl a zapálil si. Několika douky dopil své pivo. Vlak se proplétal předměstími Curychu.

Zpráva leela na svém místě v náprsní kapse.

Do 10.00, nejpozději do 10.05 se musí přestěhovat do mrtvé schránky.

Jakub se podíval na hodinky. Bylo 8. Dík výcarské přesnosti mu zbývala téměř hodina na

to, aby se přesvědčil, e je ,čistý’ a můe bez obav zamířit na určené místo.

xxxx

21

V tom okamiku měl Bruno Hug pocit, e se srazil s rychlíkem. Na fotografiích, které Fridolin Vonwyll vyňal z obálky a poloil před něj na stul, viděl svou enu Anny a její sestřenici a také sebe, jak se miluje s jednou z nich, zatímco druhá kouří cigaretu a přihlíí. Viděl celou skupinku odpočívající po orgiích. Vechno, co bylo tehdy zastřeno oparem marihuany, tu najednou vystupovalo v děsivé strnulosti a v otřesném detailu, jaký lidskému konání můe

dát jenom fotografie. A na dalím snímku viděl sebe a Anny a jednoho z áků

Neautoritativní koly volného času, brýlatého nosiče zavazadel Rogera, jak otevírají

podzemní skladitě vojenského materiálu u vesnice Beinwill. Jak vynáejí balíčky třaskaviny, která pro případ války byla určena k podminování mostů a silnic, pro ně jsou u předem připraveny vechny cesty i mostní stavby neutrálního výcarska.

Viděl sebe, jak je hází do řeky. Vzpomněl si na tu událost. Měli tenkrát, před nějakými třemi nedělemi skutečně hezký ,trip a Bruno Hug přemluvil své společníky, e je na čase skončit s teoretizováním a bojovat předevím proti státní moci. Malými, ruivými akcemi. Bruno Hug kdysi přečetl několik studií o guerille, jejích metodách a taktice a vyloil si je, jako ostatně vechno po svém.

Ztěka polkl, poádal o sklenici vody a dostal ji. A Fridolin Vonwyll si tiskl k nosu kapesník s hořkým parfémem .Elisabeth Arden for man. Zápach lidského strachu, zmoklého, pinavého atstva a laciného černého tabáku se od jeho protějku ířil stále dotěrněji.

Hezké, e?  poznamenal Fridolin Vonwyll. Jak… začal Bruno Hug, ale nedomluvil.

Jsem nucen vás upozornit, pane Hugu, e tyto fotografie zakládají skutkovou podstatu

několika trestných činů: Od ohroování veřejné mravnosti a po ohroení obrany státu.”

Bylo devět hodin. V tu dobu Fridolin Vonwyll měl ve zvyku pít své cafe créme a kouřit svůj první doutník. Holandský Rittmeester. Stiskl knoflík a dostal álek kávy a pak se chvíli věnoval zapalování tabákového smotku.

S prvním výdechem kouře vzhlédl. Rozehnal namodralý oblak a spatřil proti sobě vypouklé,

pihovaté čelo, pokryté kapkami potu. Bruno Hug civěl na snímky a pátral v kocovinou

zmučené hlavě po souvislostech.

Uklidněte se, pane Hugu,” řekl Fridolin Vonwyll, ty snímky jsou pro vás samozřejmě nepříjemné. Jsou to dokumenty, které by mohly zničit vás a vai rodinu.”

22

Bruno Hug si otřel čelo a poádal o dalí sklenici vody. Znovu se probíral ve fotografiích, které zachycovaly ve, o čem si myslel, e je nejdůvěrnějí záleitostí jeho a nejbliích lidí, kteří ho obklopovali.

Kdyby byl Bruno Hug zpravodajec, snadno by poznal, e snímky sexuálních hrátek ve třech

mají rozmazané okraje, e jsou pořízeny v pohybu, skrytou kamerou. A podle rozvrení

světel a stínů by usoudil, e tajná kamera byla umístěna za trámem nade dveřmi lonice v

jeho selském, průvany provívaném domku.

Kdyby byl Bruno Hug zpravodajcem, věděl by jetě víc. Patrně by si vzpomněl, jak se před

měsícem přimíchal do party Neautoritativní koly volného času vihák s kotletami do půli skrání, který se proháněl ve sportovním VW-Porsche, kouřil doutníky Churchill Coronation (kus za osm franků), nosil kazajku z tmavězelené jelenice (jak bylo toho roku módní).

Patrně by si uvědomil, e na tom podařeném ,tripu, kde se Bruno Hug rozhodl vyhlásit

otevřený boj výcarské státní moci, byl také tento mladý pán.

Jene nekouřil cigaretu, plněnou haiem. Zůstával střízlivý a točil se po domě.

Bruno Hug by si jistě vzpomněl, e kdy se svou enou Anny a s Rogerem vybírali

třaskaviny z podzemního skladitě u vesnice Beinwill, pole se na okamik rozsvítilo mdlým, nazelenalým bleskem fotoflee. Jene Bruno Hug nebyl zpravodajec, nýbr architekt a narkoman. Teď seděl zakloněn v temně modrém křesle pod bzučící zářivkou a myslel na

jediné. A smlouva?” vyhrkl. Fridolin Vonwyll sklonil hlavu a díval se na svůj doutník Rittmeester. Popel byl dlouhý, neporuený a to Fridolína Vonwylla naplňovalo uspokojením, e vechno jde jak se patří, e doutník hoří, jak má hořet, a Bruno Hug reaguje, jak Fridolin Vonwyll předpokládal. Tyto snímky,mein Herr Hug, odměřoval slovo po slově Fridolin Vonwyll, nemohou vai smlouvu ohrozit. Lépe řečeno, mohly by v tom případě, e nesplníte

nae podmínky,” Bruno Hug si otřel pihovaté čelo a pak si pohrával s malou, v červených deskách vázanou kníečkou, která mu visela na zlatém řetízku kolem krku. Byla to ,Rudá kníka Velkého kormideníka Mao Ce-tunga, kterou v mnoha jazycích vydali v Pekingu a

prodávali za dva franky v Curychu.

23

Fridolin Vonwyll se díval do svého álku, kde pěna ze smetany sesychala na kávové sedlině.

Mlčel. Věděl, e teď není třeba nic říkat.,, Ta podmínka? vydechl Bruno Hug.

Ji jsem vám řekl, mein Herr Hug, e jste rozumný obchodní partner. A znovu to zdůrazňuji a podtrhuji slovo: rozumný.

Fridolin Vonwyll odloil doutník do popelníku a otevřel jednu z podlouhlých kartónových

krabiček. Byla v ní bakelitová, dozimetru podobná trubička s číselníkem.

Ta podmínka je jednoduchá, poznamenal Fridolin Vonwyll, podívejte se, Herr Hug .

. P o d r  e l krabičku proti kalným, nazelenalým očím.

V období od zítřka nejpozději do deseti dnů umístíte tuhle věcičku do československého

letadla, které má startovat z Klotenu. To jest, do libovolného československého letadla.

Bruno Hug se podíval do podlouhlé krabice, potom zamátral v balíčku svých gauloise gelb

a kdy nenael cigaretu, sloil ruce do klína. Je vám to jasné, Herr Hug? Ale já ..

Zajisté, Herr Hug, řekl Fridolin Vonwyll, vy nemáte monost dostat se na letitě. Ale tuto monost má vá přítel Roger Stocker. Nebo se mýlím? Bruno Hug zalapal po dechu.

Pan Stocker je přece zaměstnán na letiti při expedici zavazadel?

Bruno Hug přikývl.

Tak vidíte, Herr Hug. Je zaměstnán na letiti, take nepodléhá kontrole.Ostatně, ani ta

kontrola by mnoho nezjistila. Tyhle věcičky jsou z plastické hmoty a ádný detektor je

nezjistí. Co . . v y p o u l i l oči Bruno Hug.

Nic, řekl Fridolin Vonwyll, vůbec nic, Herr Hug. Stačí takovouhle trubičku poloit do

libovolného kufru, nastavit zde, ukázal na ciferník, čas, který odpovídá odletu letadla. A to je vechno.

Bruno Hug se dosud neprobral ze včerejího obluzení marihuanou. Říkal si, e ničemu

nerozumí a to bylo asi vechno, nač momentálně stačil.

Abyste rozuměl, Herr Hug, vysvětloval Fridolin Vonwyll, v té trubičce je vysoce brizantní třaskavina. Roztrhne při startu zadek letadla a to nevzlétne.

24

Kdy se povede vám a vaemu příteli Rogerovi tohle udělat, zmizí ze světa fotografie, které jste viděl. V opačném případě je dostane policie.” Fridolin Vonwyll se dočkal toho, na co čekal.

Za své dlouhé sluby u kontrapionáe a kriminální policie znal poslední záchvěvy svědomí, které se probouzí v lidech. Ale věděl také, e narkomani pozbyli jakékoliv svědomí. e peníze a drogy pohlcují ten zbytek lidskosti, který v nich jetě zůstal.

Dostanu smlouvu?” chtěl vědět Bruno Hug.

Potom ji dostanete,” odpověděl Fridolin Vonwyll. Ale já … 

Vím, e nemáte peníze.” Fridolin Vonwyll znovu otevřel pancéřovou skříňku a vyndal

ekovou kníku.Chvíli psal. Měl vypsané, okrouhlé písmo.

Pět tisíc a konto, Herr Hug,” řekl Fridolin Vonwyll, to jako závdavek musí stačit. A pamatujte si: Celá tahle záleitost zůstává mezi mnou, panem Rogerem Stockerem a vámi.

Kdyby vás snad napadlo jít na policii, upozorňuji vás, e nedojdete.”

Fridolin Vonwyll stiskl tlačítko a zavolal do bakelitové mříky: A přijde pan Steinhuber.”

Kdy se otevřely dveře a vstoupil robustní dlouhán, řekl Fridolin Vonwyll:

Pane Steinhuber, tohle je pan Hug. e si ho máte zapamatovat, nemusím snad

zdůrazňovat.”

Dlouhán odeel stejně beze slova, jako přiel a Fridolin Vonwyll přiloil k nosu opět svůj navoněný kapesník.

Pak zhasil doutník, schoval kapesník a sloil kartónové krabičky na sebe.

Je to zcela jednoduché, pane Hug,” uzavřel stroze. Jednoduché, ale nezbytné.”

Díval se, jak Bruno Hug strká ek do kapsy, jak se pomalu zvedá, viděl, e stále mlčí a říkal si, e tohle jsou oni, tohle je ta paká, která prodá vlastního tátu a vlastní mámu za pár upů.

Bruno Hug se uklonil a řekl: Tak s tou smlouvou mohu počítat?”

Samozřejmě, mein Herr Hug. A vykonáte, co jsem vám řekl. A mlčet. Mlčet! Uvědomte si,

e kdy splníte dobře svou práci, tak Allgemeine Versicherungen vám otevřou cestu.

K novým projektům a dalím penězům.”

Fridolin Vonwyll letmo stiskl vlhkou dlaň a díval se, jak Bruno Hug odchází.

Narkomani jsou ovem narkomani,přemýlel. Ze své policejní praxe věděl, e jsou naprosto

nevypočitatelní.

25

Návtěvník, který tou dobou seděl v kanceláři Wernera H. Postamtlera, se jmenoval doktor

Heini Bretschart.

Měl tmavé,naondulované vlasy, je mu ve vlnách padaly na iroká, lyováním a jachtařením

vypracovaná ramena. Apolitické názory, které on sám nazýval pokrokově socialistické . Tím se chtěl odliit od imperialistického socialismu, jak nazýval společenské zřízení evropských socialistických zemí.

Werner H. Postamtler se zakláněl v otáčecím křesle, jeho opěradlo bylo zvlá sestrojeno tak, aby vyhovovalo jeho nemocné páteři.

Můj poadavek,” řekl, ,,je zcela jednoduchý.” Napil se svého Veuve Cliquot, opomínaje oslovit návtěvníka přímo. Za to mu nestál.

Co tady sděluji, je přísně důvěrné. Předpokládá se, e v přítích dnech by mohlo dojít k velmi nepříjemným událostem kolem československých letadel, která mají mezipřistání v Klotenu. Pochopil jste mne?” Návtěvník odpověděl: Samozřejmě” a lehce se uklonil.

Heini Bretschart, éfredaktor deníku Innerschweizerische Nationalzeitung, se povaoval za odborníka na politické otázky Východu. Za kremlologa, jak sám sebe rád nazýval.

I kdy se dostal na východ nejdále do Vídně, ale to mu nevadilo.

Tedy,” pokračoval Werner H. Postamtler, události, ke kterým předpokládáme, e dojde, je třeba vylíčit tak, e jde o vyřizování účtů. Chápete?”

Heini Bretschart se tvářil, e chápe.

Prostě zdejí svobodomilovní komunisté v emigraci se nesnáejí s těmi totalitárními u nich doma.”

To se skutečně nesnáejí,chytil se slova Heini Bretschart, názorové…”

Werner H. Postamtler sňal kouřové brýle. Drel je palcem a ukazováčkem za tenkou zlatou

obrubu a mávl jimi proti Heinimu Bretschartovi. Neměl čas ani náladu poslouchat jeho

teoretické výklady.

Prostě , tihle političtí emigranti si vyřizují účty s domovem tak, e to ohrouje zdraví, ivoty, bezpečnost a majetek výcarských občanů. Tak to napíete. A dodáte, e by bylo lepí, kdyby se s komunistickými, konkrétně s československou leteckou společností, zruily

kontakty. Poukáete na to, e je zcela v silách jiných leteckých společností spolehlivě zajistit dopravu.”

Werner H. Postamtler nechoval o lidech od tisku valné mínění.

26

Stejně jako o politicích. Humpelmánner, říkal o nich. Tatrmani. Za rozhodující sílu ve

společnosti pokládal průmyslové manaery, k nim se počítal.

Proto se ani nesnail zdrovat nějakými zdvořilostmi. Kladl poadavky a tím to skončilo.

Mimo to, ádal Werner H. Postamtler, necháte udělat rozhovor s nějakým praským

emigrantem. Ten a vám potvrdí, e přítomností rudé letecké společnosti v Klotenu se cítí i oni ohroeni. Znáte někoho z těch jejich představitelů?” Návtěvník přemýlel a mlčel.

Vy nemáte ádného vhodného emigranta?” naléhal Werner H. Postamtler. Za co vás

vlastně platíme? Vás, lidi od novin. Dobrá, já u vám tedy někoho opatřím.”

Pak poloil na stůl obdélník lutého papíru o rozměru sedm krát patnáct centimetrů. Byl to ek na est tisíc franků. Reijní záloha na práci,” poznamenal Werner H. Postamtler.

éfredaktor deníku Innerschweizerische Nationalzeitung dr. Heini Bretschart znal své

krajany. Věděl, e stokrát raději berou, ne dávají.

A proto vytuil, e tady chce někdo vydělat obrovské peníze. Kopfrdammi,” myslelo to v něm rodným dialektem, es musch aber Stángali Geld sí. A to u se ukláněl a loučil.

Mladý mu, který stál před Wernerem H. Postamtlerem několik minut poté, co éfredaktor

odeel, vypadal jako Frankenstein s účesem antického boha a v obleku od prvotřídního

londýnského krejčího. Jmenoval se Peter Bernhard, byl vysoký téměř dva metry, světlé vlasy sčesány v srdíčcích do čela, pokrytého jizvami po pubertální vyráce. Zpod tohoto čela se díval na svět jakoby nehybnýma očima s věčně zarudlými víčky.

Dvanáctého ledna odlétá, pane řediteli, linkou ČSA z Curychu do Prahy delegace studentů

z Keni. Patnáctého letí průmyslníci rovně z Keni a devatenáctého skupina umělců z

Ghany.”

Tihleti to musí být,” zajásal Werner H. Postamtler. Z toho se die Tschechen nevykroutí. A Afričané pak půjdou na ruku kadému, kdo jim zaručí spolehlivou dopravu pro jejich kádry.

Nemají jich nazbyt.” Pak přikázal sekretářce, aby ho spojila s Fridolínem Vonwyllem a kdy ho dostal k telefonu, zeptal se, na kdy naplánoval akci. A Fridolin Vonwyll stručně hlásil, e na kdykoli mezi estým a devatenáctým lednem.

Jakub netuil, e má jen est dnů čas.

27

Mrtvou schránku naplnil přesně ve stanovenou dobu a teď se vrátil k nádraí, pak přeel

most Limatbrůcke a ani se nepodíval na labutě a lysky, jak plavou v průzračně zelené vodě a perou se o chléb, který jim z kamenného nábřeí házejí staré dámy. Podvědomě poslouchal ruch dopoledního města. Zastavil se před obchodem s gramofonovými deskami, zapaloval si

cigaretu a snad u po padesáté se přesvědčoval, zda není sledován. Byl to zvyk, který

přeel do krve, a se z něho stala potřeba. Zalápl cigaretu do břečky ze sněhu a bláta a pak zatočil do postraní uličky. Čtvr prostitutek a pasáků, zatuchlých lokálů, obskurních psychologických poradců a podivných knihkupectví s pornografickou literaturou, čtvr zvaná Niederdorf se v jedenáct hodin teprve probouzela.

Dva podomci v zelených zástěrách skládali víno před italskou restaurací.

Jakub teď el rychle, neohlíel se a otevřel dveře emigrantského baru, nad ním hlásala

naloutlá písmena: OLIWER TWIST.

,,Tě Bůh, Bobo,” pozdravil Jakub a posadil se na idli u nálevního pultu. Poněkud se předklonil. Nad hlavou mu uchyceny v chromových kroucích, visely hrdly dolů lahve koňaku a whisky.

Buď zdráv, Jackie, přivítal ho barman a utíral kávové álky, jako vdycky?”

Ne,” řekl Jakub, dej mi párek a pivo.” Rozhlédl se. Lokál byl jetě prázdný. Jen v rohu, v naprostém stínu, seděl malíř Ctibůrek. Jakub výkal bezchutnou masovou směs, která se nazývala vídeňský párek, a upíjel pivo.

Co je,” ozval se ze svého přítmí Ctibůrek, honí kefty?”

Keftů mám,” mávl rukou Jakub, keftů mám, a to pije krev.”

Bobo zachytil Jakubův pohled. A viděl současně, jak si Ctibůrek přisedá k Jakubovi.

Mladej,” varoval malíře barman, z tohohle nic nekouká. Bě na svý a neple se mezi dospělý.”

Ctibůrek se stáhl. Věděl, e pije na dluh a z milosrdenství. Tak jako píval v Praze a jako by pil kdekoli na světě.

Co potřebuje, Jackie?” zeptal se barman Bobo.

Je to psycholog. Marná věc, na ádné univerzitě na tomhle světě se člověk nenaučí

psychologii tak, jako v taxíku nebo za výčepním pultem.

28

Bobo je mistr. Svým podivným způsobem, ale mistr, říkal si Jakub a důvěrně se předklonil.

Potřebuju bouchačku,” oznámil barmanovi.

Bouchačku?” opáčil Bobo, to teda bouchlo. A na co, jestli se můu zeptat.”

Jakub odsunul talířek s rozmazaným zbytkem hořčice ,Thomy. Co se chystal udělat, to by

mu nikdo z centrály neodpustil. A předevím by mu to neprominul Mirek. Shánět ilegálně

zbraň bylo něco tak absurdního, e lidem z praského ústředí nestálo ani za to to zakazovat.

Jene: Případ byl příli neobvyklý a tak bylo i neobvyklé vechno, co se v něm mělo udělat.

Celý jeho plán a vechny jeho představy se potácely ve vzduchoprázdnu. Moná, e jsem

neměl posílat tu zprávu, říkal si, ale ne, nelo to jinak. Jinak to vůbec nebylo moné. Lepí trochu paniky ne mrtví lidé … Napil se whisky a potom řekl barmanovi: Posly, Bobo, nebudeme si hrát na pitomečky.”

To tedy nebudeme,” řekl barman a letil páky na kávovém přístroji.

Je to tak, Bobo, napletl jsem se do party haiářů,” řekl Jakub. V takové překupnické partě se zbraně nosívají. Věděl, co tady, v Niederdorfu zní pravděpodobně. Bobo hvízdl.

Tak takhle. Má s nima … ” Zamnul si ruce. No,” řekl Jakub, tak moc jsem se zase nezapletl.” Jene haiáci jsou haiáci. Dobrý, Jacku, píchnu ti. Bouchačka bude. Za dvě hodiny. Stačí?”

Vechno to byl ten smyk, říkal si Jakub pověrčivě. Ten smyk, který jsem dostal, kdy jsem jel na schůzku s Mirkem. Od té doby jde vechno za dva rohy. Dostanu bouchačku, zaplatím ji, jene k lidem, od kterých přila, se nedostanu. Vechno zprostředkuje Bobo.

Posly, Jacku, dostane pistoli bez čísla. Kdyby náhodou ti na ni kápli poldové, tak jsi ji koupil na nádraí od nějakýho Taliána. Proč to u jim vysvětluj, jak chce. Nebo … ” Bobo si přejel prstem po krku. To by přestávalo kamarádství, Jacku, je ti to jasný?”

Jakub sloil pěst na pěst, opřel si bradu a zespodu se díval, jak Bobo stojí za pultem, a chvíli přemýlel, jestli má počkat nebo udeřit přímo.

Posly, Bobo,” nadhodil s vánou tváří, já přece nepatřím k těm místním povídálkům.

Copak mě nezná?”

29

Dáme si jednu spolu a na mě,” řekl Bobo a natáhl se k lahvím, které visely v chromovaných kroucích, ty opravdu moc řečí nenadělá.”

Stiskl patentní uzávěr a nalil dvě odměrky Johnie Walkera.

Na zdraví, Bobo,” přiukl si Jakub. Nějaká partička ostřejích hochů se u tebe dohromady nedává? Myslím nae k r a j a n y … “

Viděl, jak Bobo nakrabatil čelo, říkal si, e dělá jednu chybu za druhou, e zbytečně vypráví, co by neměl, a přespříli riskuje. Kdyby Bobo byl a to nikdo nemohl vyloučit, konfidentem výcarské policie nebo zpravodajské sluby, prostě normálním pěákovým práskačem, jakými je emigrace propikovaná, musel by tento rozhovor ohlásit. A pak by se Jakub těko vytáčel a těko něco vysvětloval. Rozvědčík můe udělat mnoho. Vlastně můe udělat vůbec vechno, ale vdycky musí mít vysvětlení, které lze ověřit a je se lií od naprosté pravdy jen o nepatrný a těko postřehnutelný rozdíl, pro který se tajná sluba nazývá tajnou …

Tak posly, Jacku,” Bobo pomlaskával masitými rty, co je tohle za fintu. Napřed haiáci a teď shání ostřejí partu. Pěkně vyval, pro koho dělá!”

Jakub zvedl hlavu, líně se protáhl, konečně ho napadla spásná klička. Vdycky ho na práci rozvědčíka okouzlovalo to napětí, které přináely její křiovatky.

Uklíbl se.

Jsem prostě ,Firmentreu, Bobo,” řekl a pomalu si zapaloval, doufám, e ví, co ve výcarsku znamená věrnost firmě?” To teda jo,” přikývl Bobo a přetřel si dlaní obličej.

Tak já teda jsem věrný sluha svého pána Wernera H. Postamtlera. A ten shání ostrou partu.

Na jakou práci, nevím. A taky se o to nestarám. Ale seenu ji, a ví, e kdo si s těmihle hochy začne, musí na to mít řádnou výbavu.”

Jo,” řekl Bobo, jo, tak to je normálka. V tom budou prachy. A těký prachy, Jacku.”

Jakub přikývl.

Posly, Bobo, a teď zase mlč ty. Protoe kdybys něco někde i třeba poldům vyvalil, tak se po tobě můj stařec p r o j e d e … “

Bobo polkl. Tohle byl svět, který znal a rozuměl mu. Vechno, co říkal host na druhé straně barového pultu, bylo zcela běné. Nebo ne běné, ale pochopitelné.

Já, Jacku, toho taky moc nenamluvím.”

30

Tím lip pro tebe, Bobo. Stařec začínal v Africe a přinesl si tamějí způsoby.Take ani bys nepotřeboval vyhřát v krematoriu, ani se léčit obkladama z hřbitovního bláta, ale u by sis ani nekrtl.”

Tohle, co Jakub teď povídal, bylo skutečně těko prověřovat. Navíc věděl, e kdyby policie nebo zpravodajská sluba uslyela jméno starého Wernera H. Postamtlera, dala by raději ruce pryč. Tak je tu nějaká partička?” ptal se Jakub.

Z naich kluků ne. Za to ručím. Ale .. “pokrábal se Bobo za uchem, Bruno Hug, říká ti to něco?” Ne,” řekl Jakub.

A This Balmer?”

Teď měl Jakub pocit, jako by mu někdo strčil rampouch za koili.

V ivotě jsem neslyel,” řekl a cítil, jak mu tuhnou čelisti.

Ne? Tak moná, e tihle pánové by mohli být to, co pro tvýho éfa hledá.” Bobo se naklonil a ztiil hlas. Haiáci to jsou, to teda jo, ale kdy tu naposled seděli, tak vatlali něco o třaskavinách.”

Jakub pokrčil rameny. Teď se musel tvářit sice se zájmem, ale zájem nepřeháněl. Najít to

nejtěí: Správnou míru nedůvěry.

Co kouká z haiáků?”

Jacku, to přece ví stejně dobře jako já. Ti jsou k mání na potkání. Vdycky mají vroubek a pokadé potřebují fetovat.Tí dva sem chodívají navečer. Tak kolem páté.”

Jakub přikývl. Poloil na pult modrou dvacetifrankovku a zvedl se.

xxxx

Zatímco Jakub lapal sněhovou břečku, zatímco si půjčoval v univerzitní knihovně příručku o sociologii organizace a potom nasedal na tramvaj, aby dojel do výstřikové agentury Udo von Sángera, seděl Werner H. Postamtler ve svém speciálně tvarovaném křesle a říkal si, e je obklopen blby.

Fridolin Vonwyll byl podle něho blb, který dělal vechno na vlastní pěst. Druhý do této

kategorie patřil novinář Heini Bretschart, který si nadokáe ani opatřit pouitelného

emigranta pro interview. A ten největí blb stojí teď před ním.

31

Werner H. Postamtler to také Petru Bernhardovi vysvětlil, lépe řečeno, zařval to na něho.

Tváře mu zrudly, vějířky vrásek kolem očí se prohloubily.

Křičel na Petra Bernharda, e měl předloit profily politiků v Keni, přehled nejvýznamnějích představitelů průmyslu a obchodu v této zemi, dokumentovanou studii a ne vást, ne výpisky z encyklopedije ,How is how on Africa’. Na to se mu on, Werner H. Postamtler, zvysoka vykale. A taky zatelefonuje, a hned, jeho otci i jeho dědečkovi, aby viděli, co vychovali.

A zatím, co Werner H. Postamtler stále více temněl ve tváři, byl Peter Bernhard bledí a

bledí a nejvíce zbledl, kdy Werner H. Postamtler zvolal: Kde je doktor Kletshka? A

okamité přijde doktor Kletscha. Ten to dokáe zpracovat tak, abych věděl s kým mám v

Keni jednat a jak!”

Dal jste doktoru Kletschkovi volno na přípravu nové organizace firmy, pane řediteli. A doktor Kletschka ráno telefonoval, e odjídí do univerzitní knihovny v Curychu, aby si opatřil potřebnou literaturu,” řekl Peter Bernhard.

Werner H. Postamtler se uklíbl koutky úst.

Tak,” řekl, mlaskl a napil se Veuve Cliguote. Tak. Doktor Kletschka dostane úkol a hned jede do univerzitní knihovny. Co?” Ano, pane řediteli,” řekl Peter Bernhard., Tak to je. A vy píete slátaniny. Jen aby to bylo rychle, rychle hotovo. Schnell, schnell fertig, nicht wahr?”

Werner H. Postamtler mluvil tie a klidně. A ten přitlumený hlas překrýval ne zlost, která snadno a rychle pomine, ale trvalé pohrdání. Tohle bylo jasné i Petru Bernhardovi, třebae nevynikal psychologickým nadáním. Nezajímá mne, e se do univerzitní knihovny nemůete dovolat. Doktora Kletschku seenete, třeba o půlnoci. A poádáte,” odkalal si, sňal kouřové brýle, drel ouko mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky a pokyvoval jimi. Pak mlaskl. Ne.

Vy byste doktora Kletschku mohl jetě dezorientovat. Seenete ho a přivezete ke mně. Já

sám ho poádám, aby udělal, co vy jste nedokázal.” Pane řediteli, jde přece o důvěrný úkol,” řekl Peter Bernhard, ,,s představiteli Centralflugu.” Nejmenoval svého dědečka ani otce, ale přece jen jejich stíny najednou padly do místnosti osvětlené plochými zářivkami. S

představiteli Centraflugu bylo dohodnuto, e doktor Kletschka nebude mít, jako ostatně nikdo z Interinformation AG, vědomí o chystané akci.

32

Werner H. Postamtler nemluvil. Syčel jako zmije, která se chystá útočit.

Představitelé Centralflugu mají předevím vychovávat schopné potomky, mein lieber Herr

Bernhard. To račte vyřídit těm vaim představitelům Centralflugu.” Peter Bernhard viděl v duchu masitou, sedláckou tvář Jakubovu, v duchu slyel jeho líný, trochu huhňavý hlas s vídeňským přízvukem. A cítil, jak se v něm vechno svírá vztekem, jak by chtěl toho

přivandrovalce, který mu kazí kariéru, zničit. A rozhodl se, e to jednou udělá. A jetě něco, mein lieber Herr Bernhard,” řekl ředitel a delegát správní rady továrny ,Wernli, jak zněl oficiální titul Wernera H. Postamtlera, jetě něco. Doktor Kletschka je doopravdy vědec. A zpracuje zadaný úkol vědecky. H’en sie verstande?” řekl ve výcarském dialektu.

Peter Bernhard zarytě mlčel.

A nakonec: Ke komu a s čím budou do Afriky představitelé Centralflugu létat, jestli já tam nenaváu obchodní spojení a nebudu prodávat výrobky ,Wernli? Řekněte mi to, pane Bernharde?”

Peter Bernhard stál s rukama podle těla. Ruce se mírně kývaly, jako by to hubené, přerostlé tělo nebylo mono udret ano chvilku v klidu.

A jak naváu obchodní spojení, kdy nebudu vědět, s kým jednám a jak mám s ní jednat?

A na tohle vy nestačíte. Jasné? Napřítě se v lnterinformation AG budete věnovat výhradně administrativním úkolům. Vyprouji si, abyste s nimi obtěoval doktora Kletschku.”

V tu chvíli zachraptěla bakelitová mříka na stole Wernera H. Postamtlera a sekretářka

oznámila: Herr Jirkovec.”

xxxx

O dva dny později vzal v Praze náčelník deiforvaný opis Jakubovy zprávy do dvou prstů a

řekl: Vá názor?”

Zpráva byla náčelníkovi sympatická. Vzdělaný, vědecky fundovaný mu miloval nade ve

stručnost a přesnost, a u proto byl ochoten zprávě věřit. Mnohoslovné bývá jenom to, co má zakrýt obsahovou prázdnotu. Tohle věděl.

Jene věděl také, e záleitost je příli váná. Tak váná, e je oprávněn kadý stupeň

nedůvěry.

33

Náčelník se podíval na Mirka a na vedoucího jednoho z odborů rozvědky.

Vedoucí odboru byl malý, nenápadný mu. Podobal se spíe učiteli matematiky ne

důstojníku zpravodajské sluby. Ale v drobné hlavě, porostlé popelavými vlasy, pracoval

perfektní mozek rozvědčíka. Ten perfektní mozek usoudil, e Jakubova zpráva přila příli brzy a téměř jako na objednávku. Byla přesná. A příli přesná.

Tak to ovem ve skutečnosti nebývá. A proto ukázal na Mirka.

Podplukovník Buriánek řídl Jakuba u od roku edesát tři. Nejlépe, kdy se vyjádří on.

Mirek sloil ruce na stole.

Jaký je vá názor na důvěryhodnost zdroje?” zeptal se náčelník.

Mirek si říkal, e jestli tady něco provihne, pak je to záleitost rovnou pro zvlátní inspekci.

A ta nezná výmluvy.

Jakub je v pořádku,” řekl po chvíli Mirek, ručím za kvalitu jeho zpráv.”

Náčelník se na něj tázavě podíval a éf odboru řekl: Je tak úplně v pořádku, co se týká

hodnověrnosti?”

Mirek se podíval zpříma na náčelníka a řekl: Měl kdysi jednu neověřenou informaci. V roce edesát čtyři.”

Tak vidí,” řekl vedoucí odboru, tak úplně čisté to tam zase není.”

Tenkrát,” řekl Mirek, se dopustil chyby, protoe byl úplný začátečník, nemohl z místa a chtěl mi udělat radost.” A kdo říká, e ti nechce znova udělat radost?”

Mirek přikývl. Jakub pro něho byl vdycky víc ne jenom podřízený.

A řekl: Tenkrát jsme Jakovi pěkně dali do těla. A od té doby jsou vechny jeho informace naprosto spolehlivé. Dokonce bych řekl, e Jakub je teď a chorobně pečlivý. A ve svých závěrech je spí zdrenlivý, ne by nadsazoval.” Náčelník přikývl.

Za Jakuba ručím,” opakoval Mirek, a kdykoli to podepíu. U proto, e Jakub by

nevyadoval mimořádný styk, kdyby neměl skutečně váný důvod. Na to je příli opatrný a

zkuený.” Náčelník se usmál.

Byl to tichý, jakoby vzdálený úsměv.

Teď za Jakuba přebírám ručení já, soudruhu majore,” řekl náčelník.

34

Věc je příli váná a o opatřeních musí rozhodnout vyí místa.”

Vstal a podal oběma ruku.

xxxx

Tlaková níe se prohloubila, proměnila se v neprostupnou mlhu, která za okny setřela i

rákosí na břehu Vierwaldstáttersee obrysy alpských masívů a propoutěla jenom tiché

předení dálnice. Jakub leel na podlaze svého bytu a listoval v novinách.

Zdálo se mu, e se vznáí, e pluje na poltáři vaty. Klekl a zapálil si cigaretu. Svým

pečlivým, jakoby titěným rukopisem si poznamenal na kartičku údaje o jednom z vedoucích

hospodářských činitelů v Keni.

Úkol, který mu dal Werner H. Postamtler, ho zcela zaujal. Z novinářských zpráv od naprosto seriózních rozborů po nejběnějí klepy před ním vyvstávaly portréty lidí, které nikdy neviděl a patrně nikdy neuvidí.

Politikové, průmyslníci a obchodníci v té zvlátní směsici pravdy a zkreslení, jakou poskytují noviny v té oblasti světa, kterou souhrnně nazýváme Západ.

Do Afriky chtějí, říkal si, a chtějí tam na ná účet.

Rozhlédl se po pokoji. Temněhnědá barová skříň, kde na nejnií poličce matně prosvítala

obrazovka televizoru, pohovka, dvě křesla a stolek. Meči podobný list agave v toledské

nádobě v rohu pokoje, to vechno bylo naprosto spořádané, ve bez jediného smítka prachu

a to vechno, Jakub si to náhle uvědomil s nebývalou ostrostí, neslo stopy jeho podivného, osamělého a dvojlomého ivota.

Nebylo kdy uvaovat o vlastních trampotách. Čas naléhal a Jakub potřeboval zjistit, jak

daleko dospěly plány na atentáty proti československým letadlům. Začal přecházet a a

přemýlel jak přemýlel, viděl, e je teprve na začátku.

Do baru Oliver Twis chodil kadý večer od posledního setkání s Bobem, ale mu jménem

Bruno Hug se neobjevoval.

Ve, čeho dosáhl, bylo jen to, e si zkomplikoval ivot. A to pořádně. V přihrádce psacího stolu leela belgická pistole FN ráe 7,62 milimetrů, její výrobní číslo bylo vyleptáno.

Pistole, kterou si vymyslil, je se mu hodila do teorie o profesionálních zabijácích.

35

Leela bez uitku.

Nebo, její jediný uitek byl v tom, e ho mohla kdykoliv zkompromitovat.

Podíval se na telefon. Černá bakelitová krabička stála na svém místě a mlčela. Nicméně:

Jakuba svazovala s tímto bytem. Kadý okamik se mohla rozeznít a starý Werner H.

Postamtler mohl ádat, aby k němu Jakub přijel. A Jakub věděl, e si nemůe dovolit

riskovat to nejcennějí pro pracovníka rozvědky: Zaměstnání.

Otočil se na podpatku a opřel se o okenní rám. Mlha zhoustla tak, e zmizely i vrky topolů vzdálené několik metrů od okna. Jakub otevřel ledničku a nalil si sklenici kyselého výcarského piva.

Kam se hnout, říkal si. Vím jen jedno: Pan Jirkovec ze spolku Za svobodné

Československo byl u starého. A to můe znamenat něco v souvislosti s tím, co chtějí

vyvést, ale neumím si představit, jak si to pak dát do souvislosti.

Tak stál proti hradbě mlhy a z úvah ho vytrhl zvonek u dveří.

xxxx

Letitě Kloten u Curychu nepřijímalo.

V 11.30 zakázala vě i starty a Roger Stocker mohl vyuít chvíle volna.

Teď seděl u bufetu.

Roger Stocker byl nosičem zavazadel na letiti.

V této chvíli měl v aludku dvojitý tee bone steak zaručeně z americké krávy, jak pravila reklama ve stylu westernů, která visela na dřevěné stěně. Divil se, e ho hostí právě Bruno Hug, který byl pověstný tím, e nikdy nemá v kapse víc ne pětifrank.

Bruno Hug poloil na stůl krabičku z tuhého papíru, otevřel ji a přikryl opatrně novinami.

Roger Stocker mrkal za brýlemi, kdy mu Hug nenápadně ukázal podlouhlý předmět,

podobný bakelitové tubě s číselníkem na jednom konci.

,,Tak tenhle číselník nastavit na třicítku, Rogere.

Co? řekl Roger Stocker.

Nic. Poslouchej. Tohle nastaví na třicítku a dvanáctého ledna poloí do libovolného kufru, který bude nakládat do letadla na lince Zúrich - Prag. Dostane pět tisíc. Ode mne.

Vyhovuje? Ostatní u není tvoje věc.”

36

Ty jsi se zbláznil, Bruno!”

Nezbláznil. Dělej, co se ti říká,” Bruno Hug schoval krabičku. Pak kývl na číníka, objednal kávu a dvojitý kirsch.

Co to má znamenat. Co to, proboha, má znamenat?” Roger Stocker u slyel o atentátech na letadla, ale připadalo mu to vdy jako zvěsti z jiného světa.

Teď třetil oči. Nasucho polkl a přitáhl si límec zelené kazajky těsněji ke krku.

Tohle vybouchne. A víc u tě to nesmí zajímat.” Vybouchne?” Jo.”

A co …  Roger viděl proti sobě pihovaté čelo, rezavé vousy a vlasy a kamsi do daleka upřené oči. Chtěl se zeptat: A co lidé? Ale nedostal ze sebe ani slovo.

Bruno Hug měl zvlátní schopnost jedinců, kteří zabloudili do jiného světa, vytvořeného

výpary narkotik. Dovedl uhádnout, co se děje v tom druhém. Nebylo to v tomto případě tak

těké.

Vybouchne to na zemi. Nestarej se. Jenom to otevře zadek letadla a to u nevzlétne.

Nikomu se nic nestane,” tak to vysvětlil Bruno Hug a opakoval pouze slova, která mu řekl Fridolin Vonwyll. Akce Fridolína Vonwylla, popoháněná Wernerem H. Postamtlerem, se rozjela naplno.Fridolin Vonwyll upřesnil Bruno Hugovi letadla, data a čísla linek.

Fridolin Vonwyll neřekl vak jediné, e brizantní nálo vybuchne a třicet minut po vzletu.

Přesně v tom okamiku, kdy československé letadlo bude v devíti tisíci metrech výky.

Roger Stocker pokrčil rameny a rozhlédl se kolem. Vechno tu pro něj bylo neznámé. Jiný

svět, od kterého byl dosud oddělen osmi sty franky měsíční mzdy.

Snadno si spočítal, e za pět tisíc franků můe sníst čtyři sta pět takových obědů, jako byl ten dnení. Vdechoval vůni jídel, zeleniny a vína. Je ti to jasné, Rogere?”

Ne,” řekl Roger, v tomhle já nejedu.” Pět tisíc franků byla krásná představa, ale vydělat si je za strach, za věčný strach, e jednou můe být čin odhalen, to přesahovalo Rogerovy síly.

Spíe to podvědomě tuil, ne si uvědomoval, ale to stačilo.

Viděl, jak na vypouklém, pihami posetém čele Bruno Huga náhle vyrazily kapky potu.

Udělá, Rogere,” naléhal Bruno Hugo. Věděl, e jeho budoucnost závisí na tom, jak se rozhodne tenhle mládenec s rozměklým obličejem.

37

e na tom závisí nejen první Hugův projekt, ale vechny dalí.

,,Udělá to a rád, Rogere. O tom tě přesvědčím.’* Ne. Nepočítej se mnou.”

Tak podívej se, Rogere”, Bruno Hug se předklonil a tichým, poněkud skřípajícím hlasem začal vyprávět o snímcích, které mu ukázal Fridolin Vonwyll. Lépe řečeno, o těch, na kterých jsou s Rogerem zachyceni, jak ničí pohotovostní skladitě výcarské armády. Hovořil a Roger Stocker měl pocit, e tohle není a nemůe být pravda, e se mu to jenom zdá nebo e o tom, co říká Bruno Hug, pouze čte. A tak se zmohl na jedinou odpověď, e přece to, co udělali, podnikli v zájmu té revoluce, o ní Bruno tak často horlil. A e pro revoluci se člověk musí i obětovat.

Jestli se má v zájmu revoluce jít posadit za mříe, on proti tomu nic nenamítá.

Jak hovořil, upíjel malými hlty červené víno a mylenka, kterou vyslovil, se mu začala líbit.

Mohl by z toho být pěkný veřejný proces. Psaly by o něm noviny. Představoval si palcové

titulky: Roger Stocker packt aus. Roger Stocker to vybalil.

A představa se mu líbila čím dále více.

Ne, Bruno,” řekl, s tím pekelným strojem nechci nic mít. A jestli má trochu revoluční cti, tak se nedá koupit.” Bruno Hug vypil naráz dvojitý kirsch a zapálil si cigaretu.

Pak si otřel čelo.

Bylo to zoufalé: Narazil na nepřekonatelnou hradbu z nestrávených pouček a frází, kterým

Rogera sám naučil.

Rogere, mysli, komu přinese uitek, kdy nás dají zavřít? Revoluci? To ne. Uděláme, co

nám nařizují, a budeme pro revoluci pracovat dál.”

To se nesmí stát, aby jistá budoucnost, velké projekty, vechno, co se zdálo na dosah ruky, ztroskotalo na Rogerově paličatosti. Bruno Hug měl vechny vlastnosti narkomanů. A měl tedy i tu nejcharakterističtějí. Upínal se k představě a nebyl schopen věcného rozboru

vlastní situace.

A věcný rozbor by mu mohl alespoň napovědět trpkou skutečnost: Ani Fridolin Vonwyll, ani

ti, jejich jménem jednal a mluvil, se nechystali vyplácet nějakému Bruno Hugovi osmdesát tisíc franků, organizovat jeho budoucnost a starat se o jeho beztrestnost. Bruno Hug netuil, e po druhém pumovém atentátu má být nemilosrdné udán a e materiál pro policii u

připravil Fridolin Vonwyll.

Zatím hovořil, ale Roger Stocker stále jen opakoval: Ne.

38

Rogere, zničí sebe i mne, zasténal Bruno Hug.

Moná, ačkoli já nemám co ztratit,” pokrčil rameny.

Neblázni, Rogere, musíme to udělat, jinak jsme zničeni. Neboj se, na nic se nepřijde.”

Bruno Hug se napřímil. Pak kývl na číníka a objednal si dalí kirsch.

Co, kdo a jak nás můe zničit? Tohle nechápu!”

Nemůe chápat, Rogere. Nemůe a já ti také nemohu povědět vechno.”

Tak tohle se mi u vůbec nelíbí,” řekl Roger Stocker, proč máme ničit letadla. Já ti povím, co uděláme. Půjdeme prostě na policii.”

Na policii?” Bruno Hug nervózně lámal zápalky a odhazoval je do popelníku.

Počkej. Musí mi dobře rozumět. Na policii. A řekneme, udělali jsme tohle a tohle a teď nám nějaká banda slibuje beztrestnost za atentáty na letadla. Chápe?”

My na policii nemůeme,” zachraptěl Bruno Hug.

Chce prospět revoluci? Chce jí prospět tak, jak jsi mi to vykládal?” Bruno Hug přikývl.

Nemyslel na nic. Jenom na smlouvu s pojiovnou .Allgemeine Versicherungen, na své

představy o budoucnosti.

Tak se podívej,” řekl Roger Stocker, my půjdeme na policii. Povíme vechno a oni nás budou soudit. O tom soudu se bude psát a bude to pro nás příleitost, abychom pověděli, kdo jsme a kdo by nás chtěl zneuít.” Bruno Hug polkl. S tím, co říkal Roger, se nedalo hnout. Rozhlédl se po letitním bufetu. Bylo 13.30 , začátek odpolední pracovní doby. Lokál se téměř vyprázdnil. Jen u okna seděly dvě staré americké turistky a pily ovomaltinu.

Tohle nejde,” řekl Bruno Hug, to předem zapomeň.”

Ne,” řekl nosič zavazadel Roger Stocker a zvedl se. Já vím, co mám dělat.” Vyel do letitní haly. Neviml si, e za ním jde jeho stín. A i kdyby si toho poviml, nepoznal by v robustním mui pana Steinhubera, Vonwyllova asistenta.

xxxx

Zdálo se, e Janette Zwicki myslí na ve jiné ne na to, co vykládá doktor Jakub Kletschka.

39

Seděla v křesle v Jakubové bytě, sledovala, jak si This Balmer pohrává identifikačním

řetízkem na levém zápěstí a myslela na to, e starý Postamtler měl přece jenom pravdu. Ten nahrblý dlouhán ji čímsi přitahoval, snad to byl klid, s ním hovořil, přecházel po pokoji či objasňoval obtíná místa v dotazníku pro průzkum trhu elektrospotřebičů. Snad ten jeho poněkud zvlátní, nosový přízvuk. Hezký není, to ne. Zajímavý?

Snad. Tak by se to dalo říci nejlépe. A perspektivní. Má u Postamtlera vystaráno do konce ivota.

Prosím, abyste věnovali laskavě pozornost tomuto místu. Ptáme se na celkový obchodní

obrat. Nemusím zdůrazňovat, e je to choulostivý dotaz,” řekl Jakub.

This Balmer přikývl.

Také on měl úplně jiné problémy ne zabývat se dotazníkem na průzkum trhu. Musel Jakuba

uhlídat.

Rozkaz Wernera H. Postamtlera byl zcela jasný: Vědět o kadém Jakubově kroku do

dvanáctého ledna. Nenechat ho samotného. Proč, to This Balmer netuil.

Tedy, obrat je vdycky sloitá a choulostivá otázka. Prosím, ne ji budete klást, upozorněte kadého podnikatele, e nechceme vyzvídat jeho obchodní tajemství a e stačí údaje generální. Je to jasné?” Zachytil pohled nestoudných zelených očí. Sáhl po cigaretě.

Je to úplně jasné, pane doktore,” řekla Janette Zwicki.

Nechte ten titul za dveřmi, slečno Janette,” řekl Jakub a cítil, e mluví proti své vůli, říkejte mi prostě Jacku.” Přistoupil k domácímu baru a naplnil tři sklenky.

Dobrá, tak tedy na zdraví, Jacku!”

Na zdraví,” zahuhňal Jakub, na zdraví Janette a na vae, pane Balmere.”

This,” řekl mládenec s očima zabijáka. Na zdraví, Thisi.”

Seděli a mlčeli. Jakub se podíval na hodinky. Bylo půl dvanácté, čas, kdy startuje linka

Curych - Praha. Zachvěl se. Můe to být u dnes, říkal si. Můe, proč by nemohlo. Hlavně

nevím, jak dál. Jak, kam a kudy se hnout. Trčím na místě.

Co chce teď dělat, Jacku?” zeptal se This Balmer. Jakub pokrčil rameny.

Nevím,” řekl. S úkoly, které mi dal pan ředitel, jsem hotov. Musím jenom čekat, co bude chtít dál.”

40

Já bych něco navrhla,” ozvala se Janette.

Zachytila upřený, chladný pohled Thise Balmera. Zkousla mezi zuby medailónek, zavěený

na řetízku kolem zápěstí, pak si s ním pohrávala v prstech a olízla si rty.

Co chce, Janette,” řekl This.

Jack přece není taný kůň, také si musí odpočinout.”

Nemám proč odpočívat,” řekl Jakub a v duchu usilovně přemýlel. Ven, musím se dostat ven. Nevěděl sice kam. Stačilo, e zákonitost věcí mu přihrála Thise Balmera pod nos. Ale z tohohle chlapa těko něco vyrazím, říkala Jakubova dlouholetá zkuenost. Ten nemluví. Ten mlčí i v opici.

Tak kdy nechce odpočívat, můeme si prostě vyrazit.”

Já musím být na telefonu,” namítl Jakub, nevím, kdy mě, bude pan ředitel potřebovat.”

Absolutně nekodný, myslel si This Balmer. Tenhle Jack, to je naivka. Udělá, co mu řekne

starý Postamtler. Podíval se na Jakuba a mrknutím víček zakryl pohrdání. Jakub vak ten

vteřinový pohled zachytil.

Ale nakonec můe být stokrát nekodný, jene nasadit se mu do bytu na dva a moná na tři

dny, jak chce ten starý Postamtler, je přinejmením trapné.

This Baimer měl vyvinutý cit pro to, čemu se říká společenský takt, a tento cit mu neomylně napovídal, e musí získat dobrý, pouitelný důvod, aby byl stále s Jakubem. Důvod, který by vyplýval z okolností. A ty okolnosti můe a musí navodit jenom on, This Balmer.

Podíval se na Jakuba.

Tohle je vědec, říkal si. A tihle vědci obyčejně mnoho nesnesou. Nebylo by patné si s ním někam vyrazit a tam ho opít. Do němoty, machen ihn stockbessoffen und total erledigt, dostat ho prostě na takové dva dny do více méně nepohyblivého stavu. A taková pijatika se ovem těko dá uspořádat ve třech, pokud nejde o notorické alkoholiky, a tenhle bručoun je vechno jiné ne notorický výpivka.

Pozoroval Jakuba, jak přechází, díval se, jak Jakub z výky, zdálo by se nemotorně,

nalapuje na plná chodidla: Chudák, chudák k politování, říkal si This Balmer, ale vzdáleně se v něm ozvala sympatie k tomu nemotornému, nehezkému člověku. A tento pocit v něm vyvolával reakci, která byla opačná: Vztek na starého Postamtlera, na vechny, kteří mají prachy a mohou si dovolit vechno, například i postrkovat jeho, Thisovým i Jakubovým osudem. Náhle se ozval Janettin hlas:

41

Myslím, e bychom se mohli vypravit na party. Někam, kde bude vechno, telefon, aby se

Jack mohl ohlásit svému řediteli a kde bude zajímavá společnost.”

Ohlédla se na Thise.

,,Co bys tomu říkal, kdybychom se vypravili k Brunovi Hugovi.” Pohlédla na muské hodinky na svém zápěstí.

Dneska tam mají selost, jako kadý týden,” řekla Janette, říkají tomu Neautoritativní kola volného času a je to něco k uchechtání.”

Bruno Hug, říkal si This Balmer. Konečně, tohle je řeení. Tam naeho vědátora oddělají.

Buď kořalkou, nebo haiem, ale rozhodně ho na tu dobu, kterou potřebuje starý Postamtler, vyřídí. A to tak, e se mu nestane nic horího, ne e mu bude trochu nanic.

This Balmer měl vytříbený cit pro společenský takt, měl i dost bohaté ivotní zkuenosti, ale nemohl tuit, e se mýlí ve vem vudy.

Bruno Hug, říkal si Jakub, no tak dobrá. Proč ne, mrkneme se mu na zoubek. Moná, e se

přece jen dostanu o kousínek dál. Ale proč zrovna Bruno Hug? myslel si. Jakou spojitost má vystudovaná právnička Janette Zwicki, která se chce přiivovat u průzkumu trhu, podivný zkrachovalec s intelektuálními sklony, jako je This Balmer, a ten Bruno Hug? Kde k němu

přili? Ty Bruno Huga a jeho Neautoritativní kolu volného času nezná?”

Je tu krátce, nemůe znát vechno, i kdy Bruno Hug je takové číslo, e o něm slyet u

mohl,” řekl This Balmer a z jeho hlasu Jakub vycítil, e je mu něco z neznámých důvodů nepříjemné. Chce se tam mrknout?” zeptal se This Balmer.

Proč ne?” pokrčil Jakub rameny a snail se vypadat co nejlhostejněji, člověk se nikdy nemá bránit poznání.” A dal si záleet, aby tu větu řekl hodně kolometsky.

Vyel do předsíně a podal Janette plá.

xxxx

Rádio hlásilo, e tlakovou níi nad Biskajským zálivem vyplnila tlaková výe, která se

rozířila od Azorských ostrovů. S ní proudil do kontinentální Evropy teplejí vzduch.

Na kousku výcarska zvaném Seetal, neboli Jezerní údolí, tlaková výe znamenala fóhn.

42

Teplý vítr, který se přehoupl přes Gotthardský průsmyk, zbarvil obrysy hor na obzoru do

růová, vyčistil vzduch a jako by zostřil a přiblíil kopce i domy. Jakub měl pocit, e mu někdo tahá nervy z těla a navíjí je na pletací háček. Byl fóhn, čas neuróz a bolavých hlav, doba, ve které i výcarský trestní zákoník počítá se sníenými sazbami za trestné činy, jako je havárie, ublíení na těle a výtrnictví. Fóhn čistí vzduch a ničí nervy a není mono se na něj aklimatizovat. Naopak, čím déle ije člověk ve výcarsku, tím ostřeji vnímá fóhn. Tohle Jakub věděl a opakoval si to, protoe to bylo asi tak vechno, co si opakovat mohl, jak seděl na okraji matrace, poloené přímo na zemi.

Upíjel pivo, které sice zvětralo, ale do rána zůstalo chladné, protoe kvírami ve stěnách podkrovního pokojíku v domku Bruno Huga protahovalo.

Jakub si pohladil nohy a odloil včerejí vydání revolverového plátku Der Blick, který koupil cestou do Seetalu.

Fotografie na první stránce mu neříkala nic. Ačkoli by mu měla říkat mnoho.

Jakub si o ní myslil, e je to obvyklý nevkus, e u celý místní tisk i se svými mordy leze krkem a e nemá aludek a nervy dívat se na detailní záběr hlavy mladého vlasatého mue s prostřeleným spánkem. Fotografie přesně zachycovala křečovitý sklon hrdla a směs bolesti a nesmírného strachu v nedozrálém, zpola jetě dětském obličeji.

Titulek oznamoval, e Roger Stocker (21) byl nalezen mrtev na břehu řeky Sihl v blízkosti Curychu. Na podtitulek se u Jakub nepodíval.

Ohlédl se. V koutku na slamníku spala Janette, spala s tváří na hřbetě ruky.

Jakub se k ní sklonil a políbil ji na víčko. Ucítil vzdálený pach alkoholu. Chvíli seděl, nehýbal se a díval se, jak se Janette zavrtala do poltáře. Jakub jí přitáhl lehkou pokrývku na ramena a pak seděl bez hnutí. Díval se na ni.

Byl jí vděčný. Za to, e včera, kdy se večírek v chalupě Bruno Huga rozjíděl na plné

obrátky, kdy Anny Hugová se začala svlékat s chladnou jistotou profesionální účastnice

narkomanských večírků a kdy Jakub nevěděl kam s očima, Janette ho vzala za ruku a řekla

docela prostě: Pojď.” A aby věděl, kam s ní jde a proč, začala si u na schodech rozepínat dínsy. Ale udělala to prostě. Bez jakéhokoli chladu a drzosti. A Thise Balmera nechali dole.

43

Jakub si promítal ve vzpomínce včerejí večírek.

Před očima se mu vynořila místnost s nafukovacími křesly z průsvitné umělé hmoty, jejich podivná nehmotnost ostře kontrastovala s jejich funkcí. V místnosti na stěně visel jakýsi černočerný plakát a v rohu stála sádrová napodobenina Buddhovy sochy.

Vzpomněl si, jak se místnost naplňovala dusivé sladkým kouřem haie a jak jedině on a

Janette seděli a upíjeli z láhve německé vodky. Myslel na chladné oči Thise Balmera, který sotva usrkl z poháru červeného vína a sledoval kadý Jakubův pohyb.

Tohle je nějaká vivárna, řekl si Jakub. Instinkt v něm začal pracovat neomylným způsobem.

Ten This je zřejmě moje tělesná strá. Toho ke mně podstrčili. Co to znamená? Jasně to, e něco chystají. Něco, co nemohou patrně říci ani jemu.

Zapálil si cigaretu.

Zvedl z podlahy noviny Der Blick a znovu se do nich podíval. Díval se nejprve, jak se člověk můe dívat po takové podivné noci, díval se očima, které byly zpočátku schopny vnímat jenom vzpomínky. Ale věci do sebe začínaly zapadat. Jakub si uvědomil, e tlaková výe

nepřinesla jenom fóhn, ale také letové počasí.

Jestli se oni o něco pokusí, pak to bude v nejbliích dnech.

V tom okamiku Janette ze spánku dlouze vzdychla. Jakub ji pohladil po hlavě a znovu

pohlédl do novin. Podtitulek oznamoval, e Roger Stocker byl zabit výstřelem z pistole ráe devět milimetrů. Motiv činu zůstává neznámý a kriminální komisař jménem Hubatka provádí dalí etření na letiti v Klotenu, kde Roger Stocker pracoval při nakládání zavazadel.

Jakub jetě jednou pohlédl do novin. Tak takhle.

NemohI tuit, e je tu hlubí souvislost, ale bylo mu jasné, e mezi vradou letitního

zaměstnance a přípravou atentátů můe být přímá souvislost.

Musím se dostat odtud, říkal si. Musím se ztratit tomu Thisovi z očí. Vzpomněl si, jak ve výstřikové kanceláři Udo von Sángera zjistil, e se pan Jirkovec, předseda emigrantského spolku Za svobodné Československo vytratil z kanceláře na ádost, či lépe řečeno příkaz Wernera H. Postamtlera.

Jak jsou u toho emigranti, tak rozjeli něco, co vypadá na větí akci, nejspí provokační.

Zvedl se. Oblékal se rychle, navyklými pohyby a pak scházel po úzkých a točitých schodech, které vrzaly pod jeho kroky.

44

Kdy byl v polovině schoditě, zaslechl, jak klaply domovní dveře. Vyhlédl napříč prasklým a pavučinami zarostlým okénkem. Na dvorek před roubeným alpským domkem vyběhl Bruno Hug. Jakub viděl, jak mu vlají osy zelené bundy, koupené v jednom z výprodejních obchodů americké armády v Curychu, Sledoval, jak za ním běí Anny Hugová, jak Bruna chytá za ramena. Jak se zrzavý architekt a narkoman vysmekl a vlezl do vozu. A z druhé strany jak

do auta s podivným názvem ,Čátará naskakuje Anny Hugová.

Pak slyel spoutět motor. A v tom okamiku se v domě ozval dětský pláč.

xxxx

Také Bruno Hug vzal teprve ráno do ruky revolverový plátek Der Blick.

Četl ho očima, ze kterých jetě nevyprchal včerejí hai. Vechno vnímal vzdáleně a jakoby z druhého světa, ale jedno pochopil.

Roges Stocker zemřel.

Roger Stocker byl zabit nedlouho po tom, co se seli v bufetu na curyském letiti, a kde Roger Stocker odmítl poloit třaskavinu do některého z kufrů, je budou nakládat do československého letadla.

Hug se proplétal zatáčkami na úzké silnici, která křiovala sady, jejich černé, krabatou kůrou porostlé kmeny trčely k bezoblačnému nebi.

Slyel hluk motoru. Slabého a unaveného. Slyel svou enu Anny, která ho zapřísahala, aby nikam, ale proboha nikam nechodil. Aby zůstal doma s ní a s dětmi. e se protlučou, jako se jetě vdycky protloukli a nepotřebují ádné smlouvy a projekty.

To vechno slyel. Jene v hlavě obluzené jetě haiem mu zněl hlas Fridolína Vonwylla,

za ním přiel po nezdařené schůzce s Rogerem. Dobře, e mi to hlásíte, pane Hugu. Velmi dobře. Ale pro vás se situace mění.

Bruno Hug si tenkrát dokázal vymyslet jen prostou otázku: Jak?

A Fridolín Vonwyll mu na ni také prostě odpověděl. Na místo nosiče zavazadel nastoupí on, Bruno Hug. Fridolín Vonwyll ve zařídí. Zorganizuje, aby Bruno Huga na letiti přijali pro výpomoc.

45

Hned. A Fridolín Vonwyll doufá, e Bruno Hug udělá, co je potřeba. ivotní jistoty a

perspektivy, která mu Allgemeine Versicherungen zaručují, snad stojí za několik dnů

nepohodlí. Bruno Hug odpověděl, e ano. Teď vyjíděl na hlavní silnici a civěl před sebe.

Nevěděl jetě, kam pojede. Na tuto otázku obluzený mozek nedával odpověď, ale bylo mu

jasné, e něco udělá, e něco musí udělat. Roger byl mrtev. Rogera oddělali.

A Bruno Hug si řekl, e to jenom tak nenechá.

Blázní,” Anny vzlykala, obra domů, Bruno. Vezmeme děti, zabalíme kufry a pojedeme do Itálie. Máme skoro pět tisíc franků. S tím se dá v Itálii pár měsíců ít. A mezi tím si něco najde, jako sis vdycky nael.” Vyhodil směrovku.

Nepodíval se do zpětného zrcátka. A tak neviděl, e za ním jede mercedes starího typu a

nenápadné edé barvy. Bruno Hug zařadil dvojku a vyjel.

xxxx

Jsou chudinkové mokrý,” řekl Jakub.

Dvojčaty s podivnými jmény, která nechtěli ve výcarsku zapsat ani do matriky, leela v

prádelním koíku. Nad nimi visel portrét Velkého kormidelníka Maa.

Jakub poloil dvojčata na stůl a rozbalil je. Ovanul ho pach mléka, dětských tělíček a moče.

Ty jsi měl dítě?” zeptala se Janette. Opírala se o veřeje a přitahovala si límec blůzy pod bradu.

Já ne, ale moje první ena měla,dítě. Se mnou. Jene, to u je dávno. Pudr,” řekl.

Co!” zeptala se Janette.

Povídám, abys mi nala nějaký pudr. Musím je zasypat. To je pěkná máma, ta Anny

Hugová, já bych tu enskou roztrh.

I s její permanentní revolucí, s Trockým, Maem a s haiem.”

Drel dvojčata za noičky a otočil se. Přes rameno zahlédl Thise Balmera.

Nevím, kde mají dětský pudr,” řekla Janette.

Počkej, podr je a já se podívám,” Janette vzala děti a Jakub otevřel zásuvku starého selského prádelníku.

Jako kojná jsi naprosto prvotřídní, Jacku,” řekl This.

46

Sluný průměr, řekl Jakub.

This Balmer se krátce a chraptivě zasmál.

Nechci o tom slyet, Jacku,” řekla Janette, nechci slyet, e jsi měl někdy enu a dítě.”

To u je dávno, Janette. To u je tak dávno, co jsem měl enu a dítě, e to ani u není

pravda. Podíval se na ni a ona zachytila v jeho pohledu něco, čemu nerozumněla a

nemohla rozumět. A Jakubovi se zdálo, e její oči nejsou u tak nestoudně otevřené, e ta noc znamenala něco víc, ne taková noc dnes a ve výcarsku obyčejně znamená.

Mechanicky prohledával zásuvku.

Slyel, jak cvakl zapalovač. Ucítil nasládlý kouř anglické cigarety, podíval se přes rameno a viděl, jak This Balmer vyfukuje kouř současně nosem i ústy.

Tady je to, řekl Jakub a drel v ruce podlouhlou krabičku z tuhého papíru. .Otevřel ji a v ní uviděl tubě ampónu podobnou bakelitovou trubici s číselníkem na jednom konci.

Co tohle má být? zauvaoval nahlas.

Pudr leí tady,” řekla Janette a ukázala pičkou mokasínu pod stůl.

Ale Jakub stál a třebae jeho znalosti pyrotechniky nebyly zrovna největí, tuil, e drí v ruce časovanou nálo.

Celou tu dobu cítil, jak ho Janette a This sledují.

Vzal krabičku s časovanou náloí, dal ji do kapsy a jetě jednou prohlédl zásuvku. Pod

prádlem nael dalí tři. Co je to?” zeptala se Janette.

Pokud tomu vůbec rozumím,” řekl Jakub, tak je to něco jako časovaná nálo.”

This se na něho podíval přimhouřenýma očima.

Jacku,” Janette chytila Jakuba za rameno, Jacku, e si vymýlí, e to není pravda. Nač by Bruno potřeboval náloe?”

Seděli v průsvitných nafukovacích křeslech. Fóhn vál pootevřeným oknem sue a horce a

Jakub si uvědomil, e musí vypadnout, e nemůe sedět na místě a e musí zmizet za

jakoukoli cenu. Díval se na Thise, jak mhouří oči, pokyvuje hlavou. Nakonec se This nadechl a řekl:

Bohuel, Janette, Jack má pravdu. Budou to náloe s nějakou moc oklivou třaskavinou.”

Pak zavrtěl hlavou, jakoby odpovídal na něco sám sobě a téměř zaeptal: Ta svině, do čeho mě to chtěla navést. Ba ne, tak v tomhle This Balmer nejede.”

Nerozumím, Thisi,” řekl Jakub. Vechno pochopí,” uklíbl se This Balmer.

47

,,Dobrá, opáčil Jakub líně a jakoby bez zájmu, ale v kadém případě bych se tě dovolil na něco zeptat.”

Zvedl Der Blick s fotografií zastřeleného nosiče zavazadel z Klotenu.

Tohohle Stockera, co ho vylovili ze Sihlu, náhodou někdo z vás nezná?

Janette se podívala na snímek očima rozířenýma nevírou a úasem. Zlehka vykřikla a

poloila si ruku na ústa. Jakoby chtěla zabránit dalímu výkřiku.

To byl kamarád Bruno Huga,” řekla, tenhle Stocker chodíval do té jeho Neautoritativní koly volného času, tedy chodil sem kouřit drogy, pít a obcovat s Brunovou enou.

Takhle,” řekl Jakub. Jo, skoro přesně tak,” řekl This Balner.

xxxx

Werner H. Postamtler měl dost peněz, e se s jejich pomocí mohl vyhnout nepříjemnostem,

jaké trápí obyčejné smrtelníky. Ale ádné peníze neuchrání člověka od muk, jaká způsobuje fóhn.Pravda,za peníze se dá fóhnu ujet.Do Antibes nebo do Itálie. Ale takový nápad se nemohl vůbec zrodit v dui Wernera H. Postamtlera. Kdyby odjel, zastavil by se obchod.

Kdyby se zbavil utrpení, která přináí fóhn, jistě by jenom vydával a ne vydělával. A to

Werner H. Postamtler nemínil a nechtěl připustit.

Tak tedy seděl ve svém speciálně tvarovaném křesle a měl pocit, e se mu rozskočí hlava.

Ten pocit byl o to silnějí, e právě naslouchal prohláení emigrantského spolku Za

svobodné Československo z úst jeho předsedy Miloe Jirkovce. Ne, e by němčina

vysokého, stříbrovlasého pána, který se drel zpříma a vypadal jako ulechtilost sama,

nebyla dokonalá. Ale v přízvuku bylo cosi protivně poučovatelského.

My, kteří jsme si vybrali za svou druhou vlast svobodné, demokratické výcarsko, se cítíme ohroeni lety komunistických letadel nad výcarskem a chceme na toto nebezpečí upozornit i své výcarské spoluobčany,” četl Jirkovec.

V Československu býval lektorem pobaltských jazyků na univerzitě. Kdy emigroval, zjistil s podivem, e Západ, který vdy znamenal v jeho představách vrchol lidské vzdělanosti a vědecké úrovně, nemá vůbec zájem o jeho znalosti.

48

A tak skončil tím, e si na ivobytí vydělával nůkami ve výstřikové kanceláři Udo von

Sangera a o sobotách a nedělích se věnoval emigrantskému spolkaření.

Já vám děkuju, pane předsedo,” řekl Werner H. Postamtler, ,,je to přesně to, co potřebuji.

Dnes je čtvrtého. Vae prohláení vyjde někdy dvanáctého. Moná dříve, moná později.

Uvidíme, jak se situace vyvine. Ale vai podporu budu potřebovat a nezůstanu nic dluen.”

Vyndal zlaté plnicí pero a podepsal ek.

Tři tisíce franků na podporu vaí spolkové činnosti,” řekl Werner H. Postamtler.

Milo Jirkovec, bývalý lektor pobaltských jazyků, autor kníečky Nový ivot na Baltu a

úředník von Sangerovy agentury, se uklonil. Ani ho nenapadlo dělit se se spolkem Za

svobodné Československo o ty peníze. Uloí je p+kně na kníku, protoe s manelkou

střádají na horskou chatu ve Wallisu.

O čem jsme se usnesli,” řekl Werner H. Postamtler, to zůstane zatím mezi námi.” .

Jirkovec se opět uklonil. To je samozřejmé, pane řediteli.”

Nebudu vás dále zdrovat,” řekl Werner H. Postamtler. Díval se, jak za návtěvníkem zaklaply čalouněné dveře. Věci zapadají do sebe podle jeho představ, ale musí táhnout a nepopoutět, protoe ti blbové, kterými se cítil obklopen, by naprosto zkazili vechny jeho plány. Zazvonil telefon.

Werner H. Postamtler sňal sluchátko, říkal ja”, ja,” a barva obličeje se mu měnila do temněfialové.

Jak jste tohle mohl dopustit, Herr Vonwyllf Co? Nevymlouvejte se, tohle je neschopnost,

která ohrouje celou akci. Okamitě přijedete.”

Opřel se v křesle a chvíli ztěka oddechoval jako člověk, který zápasí se srdečním

záchvatem.

xxxx

Bruno Hugo svou enu Anny neposlechl. Zabili Rogera a já si to s nimi vyřídím, říkal si.

Nevěděl, zda zajde za Vonwyllem nebo rovnou na policii, ale patrně na p o l i c i i …

49

A to přilo v podobě nápisu: Policejní stanice v jedné z vesnic, kterými projíděli. Bruno Hug zastavil, nechal svou enu vzlykat a vpadl do policejní stanice. Oznámil policejnímu desátníkovi, e chce sdělit závaná fakta, týkající se vrady Rogera Stockera.

Policejní desátník na něho krátce pohlédl a otráveně prohlásil, e na vrady je tady

kriminálka. Jen a si pán poslouí, je to na Kapar Kottstrasse v Luzernu. Tam a oznámí, co ví. Pořádek musí být. Zdejí sluebna s ádnou vradou nemá co dělat.

Bruno Hug nastartoval vůz a znovu přehlédl, e za ním s odstupem sice, ale přece jen v

bezprostřední vzdálenosti jede mercedes starího modelu a nenápadné, temněedé barvy.

Prázdnou silnici sledovala na stejné úrovni elezniční dráha. Svého druhu evropská rarita s více ne třemi sty nechráněnými přejezdy, bez náspů, táhla se stejným profilem jako silnice.

Bruno Hug slyel, jak kdesi nedaleko za jeho zády houká lokomotiva, táhnoucí vláček o třech vagónech. A kdy slyel vlak bezprostředně za sebou, ucítil prudký náraz. Uvědomil si, e ho něco smýklo a táhne a padal do černé a rudé tmy a nestačil ani vnímat, e Anny vykřikla, nestačil sám cokoli zavolat nebo udělat, nepocítil ani děs.

Mercedes, který vrazil do jeho boku a nabral lehké DC-2 zvané Čátará pod kola blíícího se vlaku, vyvázl s promáčklým nárazníkem a proláklinou na pravém předním blatníku.

Teď ujíděl přiměřenou rychlostí. Jeho řidič zahlédl ve zpětném zrcátku, jak se Citroen DC-2

mění v hromadu trosek, která je vláčena lokomotivou. Jak vlak brzdí a z vagónů vyskakují

lidé.

Řidič přidal a zastavil na okraji Luzernu v dílně, která patřila pojiovně Allgemeine

Versichrungen. Poádal klempířského mistra, aby vyměnil přední nárazník a pravý přední

blatník. A pokozené součástky dal serotovat.

Klempířský mistr přikývl. Protoe taková ádost nebyla v dílně nic neobvyklého a zejména

spolupracovníka Allgemeine Versicherungen nebylo mono nevyslyet. Zvlátě, kdy

podpořil ádost červenou desetifrankovkou.

Klempíř si otřel ruce do cucků čistící bavlny a dal se do práce. Řidič temněedého

mercedesu přeel silnici, v malé kavárničce si objednal dvojitý Larsen. Pak el telefonovat.

Řidič byl asistentem Fridolína Vonwylla. Jmenoval se Steinhuber a za války patřil k oněm

sedmi stům edesáti pěti německy mluvícím výcarům, kteří slouili dobrovolně v SS.

50

Steinhuber zatelefonoval Fridolínu Vonwyllovi a pak se vrátil do dílny.

Řekl autoklempířskému mistrovi, e si pro vůz přijde večer, poádal, aby mu připravili Audi 100, které slouilo jako předváděcí vůz, a odjel do Jezerního údolí. Tam, kde měl svůj haiem načpělý a průvanem provívaný dům Bruno Hug.

xxxx

Promiňte, pane řediteli, ale nesouhlasím s vámi,” řekl Fridolín Vonwyll. Opatření, která jsme s panem Steinhuberem provedli, byla nutná.”

Werner H. Postamtler vyrazil nosem zvlátní zvuk, co znamenalo nejvyí stupeň hněvu.

Jetě jsme nezačali a máme tři mrtvé. Tři mrtvé. Tři naprosto nerentabilní vrady,” řekl Werner H. Postamtler. A začít musíme pozítří.”

Fridolín Vonwyll přikývl. Nic jiného udělat konečně ani nemohl.

A teď mi řekněte, kdo udělá opatření? U pozítří? Koho tam dostanete? To mám dělat já

nebo tam snad mám poslat svého syna?”

Fridolín Vonwyll si pomyslel, e by mladému Postamtlerovi vůbec neukodilo, kdyby pár dnů tahal kufry a neflákal se od ničeho k ničemu ve svém VW Porsche.Ale říci by se to nikdy neodváil, ba dokonce lekl se i té mylenky a lekl se, e ji starý Postamtler vyčte z jeho obličeje. Ale starý Wernli byl v rái.

Myslel jsem, e jste policejní a zpravodajský odborník, pane Vonwylle,” řečnil starý Wernli,

ale vy jste hňup kombinovaný s vrahem.”

Fridolín Vonwyll spolkl uráku. Spolkl ji bez hořkosti a pomstychtivosti. Znal výcarsko a znal sebe. Věděl, e tady patří k demokracii právo uráet lidi postavené níe. Sám to právo plně vyuíval a neviděl důvod, proč by se jím neměl řídit Werner H. Postamtler. Proto nebylo třeba se rozčilovat. Proto bylo nutno lézt vý. Tak vysoko, jak jen je moné. Aby ubývalo uráejících a přibývalo uráených.

Pane řediteli,” začal Fridolín Vonwyll, situace byla kritická v obou případech.

51

V letitním bufetu odposlechl můj člověk mikrofonem, který měl v hodinkách, e ten mladík se chystal na policii. A ten narkoman na policii u dokonce zael. Patrně nic nestačil povědět, protoe vyel za dvě minuty. Ale bylo dobře moné, e pojede na kriminální

slubu.”

Fridolín Vonwyll si oddechl. U to, e Werner H. Postamtler ho poslouchá, pokládal za dobré znamení. Werner H. Postamtler svěsil ruku přes opěradlo křesla. Mezi palcem a ukazovákem drel za ouko kouřové brýle. Kýval jimi nízko nad kobercem a zvedal koutky

úst v úsměku.

Samozřejmě, e bychom vechno popřeli. K vám a k pánům z Centralflugu vedla dlouhá

cesta, ale vyetřování mohlo být zveřejněno a to by znamenalo skandál.”

Werner H. Postamtler věděl dobře, co je to diskreditace. Takový skandál mohl znamenat

konec továrny ,Wernli’ a vůbec jeho kariéry ve výcarském obchodě a průmyslu.

A právě proto, e to, co říkal Fridolín Vonwyll, mělo hlavu a patu, nemínil se s tím Werner H.

Postamtler smířit.

Ten vá Steinhuber tady řádí, pane Vonwyll,” zasyčel, ale a si laskavé uvědomí, e tohle je výcarsko a ne nějaká vesnice,” mávl doiroka rukou, ve které drel kouřové brýle a dodal tónem naprostého pohrdání, dort im Russland.”

Pane řediteli,” řekl Fridolín Vonwyll prosebně. To byla nejzaí mez nátlaku, kterou si mohl dovolit.

A si to pamatuje,” dodal Werner H. Postamtler. Tím vnitřně překonal hrozbu, která

vyplývala z Vonwyllových slov, dostal se opět nad něj a teď mohl, podle vlastního soudu, být opět přístupný věcným důkazům. Jenom mi povězte, pane Vonwylle, kde zůstaly náloe?”

Měl je u sebe Hug.” Co Hug? V autě při té … No události?” To jistě ne.

Tak on by jel na policii a nevzal si s sebou věcné, jasné důkazy? To je mi divné,” řekl Werner H. Postamtler.

Byl narkoman,” vysvětloval Fridolín Vonwyll, jednal jinak, ne jednají normální lidé.”

Tohle znělo rozumně. A proto Werner H. Postamtler přikývl. Jene něco tu nesedělo vůbec.

Byly jasné důkazy, e chce akci prozradit?” Tady musel Fridolín Vonwyll v duchu smeknout.

Starý Wernli byl dokonalý logik. Ne, jenom podezření.”

Tak … Tak … Podezření. A dva lidé jsou mrtví, protoe jeden starý nácek měl podezření,”

křičel u zase na celé kolo,

52

poslyte, pane Vonwylle, ten Steinhuber má těstí, e ví příli mnoho. Jinak bych ho poslal za mříe. Na doivotí.”

Fridolín Vonwyll věděl, co vechno můe Werner H. Postamtler udělat. Na jeho přání můe

kantonální policie vyetřovat nebo také zastrčit případ do sejfu a zapomenout, e se kdy stal.

Přání a hlavně konto Wernera H. Postamtlera má tu sílu.

Nic,” řekl Werner H. Postamtler a napil se ampaňského, budeme konkrétní. Kde jsou ty náloe?”

Pan Steinhuber prohledá domek toho Huga. Musí být tam, jedině tam.”

Poslyte, pane Vonwyll. Musíme provést první akci u pozítří. Jak v té akci nebude přímá vazba na východní Afriku, má nae práce poloviční smysl. A kdy nedodríme termín, kdoví, kdy zase nějací východní Afričané poletí přes Curych do Prahy československou linkou.”

Ano, pane řediteli.” Postaráte se, aby akce proběhla u bez závad, e ano, pane Vonwylle?

Allgemeine Versicherungen si přece na pojistkách také přijdou na pěkné peníze.”

Tohle Fridolín Vonwyll věděl.

Ve vzduchu létaly a nepěkně pěkné peníze. Mimo jiné také pro něj. Osobně. Proto měl

zájem na tom, aby akce proběhla bez závad. Jene nějak se mu od začátku pletly pod nohy

náhody. Něco v té logicky dokonalé konstrukci, kterou dal dohromady s Wernerem H.

Postamtlerem, bylo nepatrně posunuto. Ale byl to posun v základech a ten způsobil, e

dnes, čtvrtého ledna při fóhnovém počasí, které neetřilo ani chromou nohu,ani nervy

Fridolína Vonwylla, stojí akce teprve na začátku. Nemáme, kdo by tu manipulaci provedl,

pane řediteli.” Tak?” Werner H. Postamtler povytáhl obočí.

Pane řediteli, kdybyste uváil, dostat se na letitě není těké. Obaly náloí jsou z plastické hmoty a nezjistí je ádný detektor. V nejhorím je mohu pronést já sám. Dostat se do československého letadla, nechat tam náloe a zase ho opustit je technicky hračka.”

A co tedy?” Pane řediteli, částí akce je přeci odezva v tisku. Dokonce bych si dovolil říci, e je to podstatná část akce. Ve svých důsledcích by měla být rozhodující. A i kdyby akci provedl pan Steinhuber nebo já, je vyloučeno nás prozrazovat. A u vůbec nemoné vyuít

toho v tisku.”

53

Ten kulhoun má pravdu.

Atentát musí hlavně rozvířit veřejné mínění v tom smyslu, e členové extrémních skupin z

řad emigrantů si vyřizují účty s domovem. Werner H. Postamtler začal rychle přemýlet. Musí se najít skupina, která je snadno manipulovatelná, pochopitelně penězi.

A taková skupina tady je. Werner H. Postamtler se usmál.

,,Vy nemáte, pane Vonwylle,” zafuněl a zavrtěl hlavou, vy nemáte nikoho, ale já budu mít, pane Vonwylle. Abych se o vechno staral sám.”

Fridolín Vonwyll se podíval na Wernera H. Postamtlera provinilým pohledem.

Teď jen aby vá Steinhuber nael co nejdřív ty náloe a zametl stopy.”

Pan Steinhuber náloe určitě najde. Je to zkuený praktik. A i kdyby je nenael, opatřím jiné. Ovem, jak jste řekl, z důvodů odstranění stop by bylo lepí, abychom náloe, které dostal ten Hug, měli zpátky v rukou.”

xxxx

Bývalý oberscharfůhrer SS Viktor R. Steinhuber skutečně náloe nael.

Byl to opravdu zkuený praktik. Lehce si otevřel paklíčem dveře. Snadno se zorientoval v

přítmí a rychle přivykl nasládlému zápachu haie, kterým byl dům prosáklý.

Rukama v rukavicích prohledával nábytek kus po kuse. Kdy otevřel horní zásuvku

prádelníku, pod několika kousky laciného dámského prádla nahmátl podlouhlé krabičky z

tuhého papíru. Leely přesně tak, jako je před několika dny uloil Bruno Hug a jak je vrátil na místo Jakub, zrovna po té, co odnesli s Janette dvojčata k sousedce ve vedlejím domě s prosbou, aby se o ně zatím postarala. Nevlídná ena byla patrně na podobné sluby zvyklá.

Bývalý oberscharfůhrer SS zastrčil do kapsy poslední krabičku a v té chvíli ucítil ránu v místech, kde hrdlo je spojeno s íjí. A poslední, co si stačil uvědomit, bylo, e ta rána nebyla zasazena sekerou, ale malíčkovou hranou ruky.

54

Kdy se probudil, cítil, e je zmáčený, jak ho polévali vodou, aby ho přivedli k sobě.

Poádal, aby mu dali také trochu napít. Taktak e slova vypravil z krku, rozbolavělého

mistrným, dokonale vypočítaným úderem. Oslovoval je v mnoném čísle, protoe přes to, e

měl oči zataeny átkem, slyel dvojí krok. Dokázal rozeznat dvojí dech a protoe ti, co ho dostali ke zdi, spolu mluvili eptem, usoudil, e jeden z nich bude cizinec.

To bylo vechno, co se stačil domyslet. Dostane hltnout, kdy bude klopit,” řekl jakýsi muský hlas. Podle ostrého ,r usoudil Viktor R. Steinhuber, e ten, kdo se ptá, pochází zjevně z východního výcarska. Nevím co …  nestačil dopovědět a dostal facku. Tam a zase zpátky. Jako bývalý přísluník SS mohl posoudit, e mu ji dal nejenom silák, ale také odborník. Bude sypat, proč jsi sem přiel, kdo tě poslal a jak jsi věděl, e tu jsou tyhle věcičky. Dál řekne, k čemu jsou. Kdo je potřebuje a nač. A kdy tohle vechno nepoví, tak se po tobě projdu.” Hlas mluvil v jednotném čísle, ale určité tu byli dva. Viktoru R.

Steinhuberovi říkala jeho bohatá ivotní zkuenost, e přesně takovéhle výslechy končívají prostřeleným zátylkem. Ale stejná zkuenost mu napověděla, e jestli se můe vůbec nějak vykroutit, pak jenom tenkrát, kdy se bude vydávat za někoho úplně jiného. A tak se kajícně doznal, e přiel ukrást perky a e vlastně neví, co vzal. Drel se toho slova jako záchranného pásu. A jak mluvil, zaslechl, e ten druhý něco eptá Východovýcarovi. Ucítil hořký pach francouzské cigarety a pak se mu chladný kov pistole zaryl pod bradu a z toho Viktor R. Steinhuber poznal, e upadl do rukou profesionálům.

Tak posly, nekecej nám blbosti nebo ti z palice udělám faírku,” řekl ten Východovýcar.

Ty nejsi zloděj, ty jsi mnohem větí gauner. A teď klop.”

Co to se mnou děláte?” zasípěl Steinhuber. Pistole se mu zaryla do podbradku jetě

bolestivěji. To uvidí,” řekl ten s pistolí, ale jedinou naději má, e vyklopí úplně vechno.”

Vdycky se tohle říká, hovořila k Steinhuberovi jeho zkuenost. Vdycky a málokdy se to

dodrí. Vyklopí, co ví, a jsi bez ceny. Ale jiná monost prodlouit si aspoň na chvíli ivot mu teď nezbývala. Vnitřnosti mu sevřel strach a začal mluvit. Ktomu ráčkujicímu , jako ke své poslední záchraně. Dával si záleet, aby byl přesný, co nejpřesnějí.

55

Vyprávěl, e dostal za úkol opatřit zpátky třaskaviny. K čemu mají být pouity? K atentátům na československá letadla. Ne na jiná, pokud ví, ne. Jeden má být podniknut pozítří a dalí dvanáctého.

A co s tím má společného Bruno Hug?

Pověděl vechno. S ulehčením. Ve strčil Brunovi do bot. Tlak pistole povolil. Viktor

Steinhuber slyel kroky a zase epot. A pak se mu znovu hlaveň přitiskla pod lícní kost.

A hlas s hrčivým hrdelním r se začal vyptávat na organizaci. Podle otázek Steinhuber

poznal, e je klade kvalifikovaný člověk. Zjevně ten cizinec, který mlčí, aby se neprozradil nevýcarským přízvukem a kouří francouzskou cigaretu. Řekl si, co můe být Francouzům do československých letadel? Tahle otázka mu přinesla uklidnění a pověděl ve, co věděl o Fridolinu Vonwyllovi, letecké společnosti Centralflug, obou Bernhardech a Werneru H.

Postamtlerovi.

Jenom o třech vradách taktně pomlčel.

Jeho rtů se dotkl chladný okraj sklenice. Viktor Steinhuber lokal vodu a rozkalal se.

A pak znovu ucítil úder. Ale jakoby zpomaleně. Bývalý oberscharfůhrer SS znovu propadl do nevědomí.

xxxx

V půl jedenácté v noci se policejní desátník Gasmann probudil a zaklel.

Kdosi zazvonil u vchodu. Pak zabouchal na přízemní okno. A znovu zazvonil.

Policejní desátník si řekl, e u toho mohlo být dneska dost. Ale kdy to začne od rána jít nakřivo, pak člověk z pechu nevyleze celý den. A tenhle začal tím zrzavým pomatencem, který sem vpadl a vykládal něco o vradě. A pak stejně splaeně vlétl ze silnice pod vlak a zabil sebe i enu. Táhlo je to hezky daleko i s troskami Citroenu DC - 2 a policejní desátník Gasmann se otřásl, kdy si vzpomněl, co z lidí po takové havárii zůstane. A on u toho, co zbylo, stál hlídku, ne specialisté z dopravní sluby a z kriminálky vechno jaksepatří zaměřili, zakreslili a ofotografovali.

Znovu se ozvalo zazvonění a vzápětí někdo zabouchal na okno v okamiku, kdy si policejní

desátník zapínal blůzu.

56

Chumme scho, vykřikl a ta slova znamenala, e u jde.

Kdy sestoupil po třech schůdcích ke vchodu policejní stanice Ballwill, uslyel na dveřích těké uchnutí.

Na prahu leel asi padesátiletý mu robustní postavy. Měl oči zavázané átkem, ústa

zalepená irokým pruhem leukoplasti jaká se uívá na chirurgických klinikách, a ruce

svázané za zády a připoutané k nohám.

Něco takového viděl desátník Heinz Gasmann dosud jenom v televizi. A to pouze ve čtvrtek

a jenom na druhém německém programu.

Otočil vypínačem a v naoranovělém světle zářivky, která svítila nad vchodem, spatřil, e mu má na prsou jakousi ceduli.

Heinz Gasmann se sklonil a četl tiskací písmena:

DÁREK PRO KRIMINÁLNÍ POLICII. POZOR! V LEVÉ KAPSE MÁ PŘIZNÁNÍ, V PRAVÉ

ČASOVANÉ NÁLOE!

Heinz Gasmann chvíli stál, zhluboka dýchal a pak nechal tělo tělem a odběhl k telefonu.

Dozorčímu úředníkovi kantonální policie sdělil, co se stalo, a pak jenom stál nad tělem

neznámého spoutaného mue a čekal, a přijede hlídkový vůz.

xxxx

Zastavili v lese nad Curychem. Jakubův Datsun a otřískaný, rzí proraný Fiat 1100 D Thise Balmera.

Dík, Thisi”, řekl Jakub, díky za pomoc. This mávl rukou.

,,Jsou to grázli. Jdou mě u na nervy stejně jako tobě.”

Jakub stál a pokyvoval hlavou. Pak si zapálil cigaretu, vrátil se k vozu a z přihrádky na stěně dveří vyndal plochou lahvičku whisky Balantines.

Cvakni si, potřebujeme to,” řekl a díval se, jak This pije, jak mu v rozhalence poskakuje ohryzek a pak pil sám a cítil, jak se mu po celém těle rozlévá teplo.

Vysoko nad korunami stěňovitě vznosných smrků vál fohn a světla na březích Curyského

jezera, která prosvítala mezi kmeny, se zdála na dosah ruky.

Mám dojem, e jsme je elegantně vyřídili. I s panem Postamtlerem,” řekl This Balmer.

Jakub pokrčil rameny. No dobrá, Jacku, já vím, věřit se jim nedá.”

Jakub se pokrábal za uchem a mluvil teď pomaleji:

57

Thisi, ten darebák Steinhuber můe vechno popřít.”

Vdy jsi přece zapsal kadý jeho slovo. Kadý slovíčko, Jacku.” Jakub se chvíli

zaposlouchal, ale slyel jen umění teplého větru. Byla skoro půlnoc, doba, kdy u přestaly jezdit vlaky i auta, kdy lidé spí a výcarsko se podobá vymřelé planetě.

xxxx

Bylo velmi nepravděpodobné, e by je někdo mohl potkat a kdyby i potkal, zase by se nic,

ale vůbec nic nemohlo stát.

Thisi, jsi prima kluk, ale o právu má představy, no, řekněme, e trochu primitivní.”

Asi jako honák od volů,” zasmál se This Balmer.

To jsi řek ty, odpověděl Jakub, ne já. A teď poslouchej: Ten zápis, který jsem udělal a který jsme mu strčili do kapsy, nemá průkaznou hodnotu. Ale ani trochu průkazné hodnoty.”

Viděl, jak This trochu zneklidněl, začal si pohrávat s identifikačním řetízkem.

Thisi, ten zápis jsem psal hůlkovým písmem a on ho nepodepsal, můe klidně říci, e jsme si to vymysleli. A za druhé za tím trčí tak veliké prachy, e asi nikdo do toho nebude chtít moc ourat.”

Ale má přece u sebe ty náloe. To je jasný důkaz,” řekl This Balmer u trochu zastřeným hlasem.

Thisi, stejně jako popře tu výpověď, vypořádá se s těmi náloemi: Zbili mě a co mi dali do kapes, nevím. Zahraje překvapeného. Byl jsem v bezvědomí. Nevím, co se se mnou dělo.

A kadý doktor musí potvrdit, e jsme ho zbili a v bezvědomí ho patrně nali poldové. Take i z toho bude venku.” A Postamtler?*

Jakub zavrtěl hlavou. Uvědomoval si, e ten Werner H. Postamtler, jeho si za dobu,kdy u

něho dělá, svým způsobem oblíbil, je ochoten jít chladně pro peníze i přes mrtvoly a

dokonce i přes jeho, Jakubovu mrtvolu, kdyby bylo potřeba.

Kdy se ho vůbec někdo odváí zeptat, tak starý Wernli s ním vyběhne, to si přece dovede představit, Thisi.” Take jsme vlastně ničeho nedosáhli,” uklíbl se Balmer.

To bych neřekl. Mám dojem, e jsme je zastavili, ale není vyloučeno, e něco zkusí znovu.”

Dobrá,” řekl This Balmer, já se zítra budu ochomýtat v Oliver Twistu, tam uslyí vechno.”

58

Najdu tě tam. Zítra nebo pozítří.” A pak se Jakub podíval svému protějku do očí. Balmer sklonil hlavu. Má peníze, Thisi?” Balmer pokrčil rameny.

Jakub sáhl do náprsní taky a odpočítal několik modrých stofrankovek s obrazem svátého

Martina, který se dělí o svůj plá s ebrákem.

Dám ti to v hotových. ek vypisovat nebudu. Nikdo nemusí vědět, co my dva mezi sebou

máme.” This na něj pohlédl. Je to moc, Jacku.”

Starej Wernli mě dobře platí a já mnoho nepotřebuju. Janette peníze poslat nemohu.

Připadala by s i … Připadala by s i . . N e , nedokázal to říci.

Máte se rádi?” řekl This Balmer.

Jo,” odpověděl Jakub, alespoň já ji mám rád.” Vzpomněl si na tu krásnou a stralivou noc, kdy ho děvče se zelenýma očima uetřilo trapností narkomanského večírku a dalo mu po dlouhé době osamělého ivota pocítit blízkost eny. Myslel teď na ni. Jak ji poslali nejdřív postarat se o dvojčata a potom do jejího curyského podnájmu. Sami zůstali v chatě Bruno Huga, aby si v klidu vyjasnili, co potřebují, a na Bruna si počkali. Bruno nepřijel. Přijel jiný člověk. Jakub jetě nevěděl, e Bruno Hug u nikdy nebude řídit svůj Citroen D C - 2 s podivným jménem ,Čátará.

This Balmer se na Jakuba podíval s pochopením.

Co teď bude dělat, Jacku? Na svého éfa, starého Postamtlera se asi těko bude moci

podívat.”

Hochu, hochu, myslel si Jakub. Těko, ale budu muset, budu se na něj muset dívat a jetě k tomu oddaně. Jak ti tohle mám vysvětlit.

Těko,” řekl Jakub a přemýlel jak najít jazyk, kterému by This Balmer rozuměl. Neprozradit nic, a přece neztratit spojence. Těko se na něj budu moct podívat. Ale zdá se, e s ním budu muset jetě nějaký čas vydret. Chápej, jsem cizinec. Já nemůu prostě pratit dveřmi a-sbohem.”

This Balmer pokývl hlavou. Tomuhle rozuměl.

A čert ví, jak to vůbec bude dále s obchodními podniky starého Postamtlera. Představ si, e se k celé záleitosti se Steinhuberem přimotá tisk. A Wernli je vyřízenej.” A ty ovem s ním.”

Já s ním,” řekl Jakub, jene mě vemou kdekoli. Jsem marketingář.

59

Anonymní odborník a ne patný, to u se o m n ě v í . 

To by bylo řeení,” řekl This Balmer, s tím tiskem. Já se podívám, jestli by se to nedalo postrčit.

xxxx

Buková polena v krbu hořela rovnoměrným, lutooranovým plamenem, který dodával tváři

Wernera H. Postamtlera měděný lesk.

Werner H. Postamtler referoval.

Přítomní byli: Páni Bernhardové od zakrslého děda, přes distinguovaného, elegantního otce a k přerostlému, neskladnému vnukovi. Dále Thomas Postamtlera na kraji společnosti, která se shromádila kolem krbu, a tam, kde se hala Postamtlerovy vily začínala utápět ve tmě, seděl Fridolín Vonwyll.

Werner H. Postamtler sděloval, e se vyskytly sice drobnějí potíe technického rázu (tím myslel tři mrtvé a dvě děti, je zůstaly bez rodičů), e vak nicméně bude důvěrná akce pokračovat dál přesně podle plánu.

Potíe spočívaly v tom, odpověděl pan Werner H. Postamtler na dotaz Bernharda

nejstarího, e byla přeceněna spolehlivost některých lidí, kteří se měli na akci podílet. (Tady se Fridolínu Vonwyllovi na chvíli stáhlo hrdlo.) Avak Werner H. Postamtler se spokojil obecným vyjádřením a hned navázal, e potíe byly překonány díky panu Vonwyllovi.

Dále na základě materiálů, důkladně zpracovaných doktorem Kletschkou, který ovem není

do akce vůbec zasvěcen, je nyní jasné,kde a s kým bude mono navázat na

východoafrickém teritoriu obchodní spojení. (Tady se zase Bernhard nejmladí zachvěl

árlivým vztekem.)

Co se týče konkrétně akce, bylo nalezeno náhradní řeení. Skutečně: Jetě odpoledne si

zavolal Werner H. Postamtler pana Jirkovce ze spolku Za svobodné Československo a

vyloil mu, e potřebuje člověka z řad emigrace, který je schopen provést odvánou akci.

Werner H. Postamtler upřesnil svůj poadavek.

Musí to být člověk schopný udret tajemství, to je ostatně ve společném zájmu. Dále

technicky obratný, ale nikoli hlupák. Člověk, který dovede formulovat své mylenky a mohl by eventuálně i vystoupit na veřejnosti.

60

Hlavně vak to musí být osvědčený antikomunista, který je ochoten prokázat své mylení

činem. Milo Jirkovec řekl, e takoví se najdou. Werner H. Postamtler ho upozornil, e akce musí proběhnout pozítří na letiti Kloten. Čas kvapí a je nutno hledat takového člověka bleskurychle. Podpořil svou ádost novým ekem, který Miloe Jirkovce potěil jetě víc ne první. Naděje, e bude majitelem horské chaty ve Wallisu, se zvětila.

Werner H. Postamtler teď oznámil, e zbývá pouze opatřit technické prostředky. Ale to je

maličkost, kterou pan Vonwyll jistě zvládne. Sloil ruce na vypouklých prsou a zeptal se, zda pánové mají otázky.

Pánové otázky neměli a právě kdy se Werner H. Postamtler nadechl, aby poděkoval za

účast a pozornost a pozval je na malé pohotění, vela sluebná v bílém čepečku:

Pane řediteli, prosím k telefonu. Volá kriminální komisař Kolbe. Je to prý důleité.”

xxxx

Tého večera poloil Milo Jirkovec na zelenou desku svého psacího stolu plochý portable

Consul, který si přivezl z Československa.

Natočil papír do stroje. Pak zvedl telefon a vytočil osmimístné číslo.

Jirkovec,” řekl do sluchátka tónem, jaký pouíval o sobotách a o nedělích, kdy se obvykle zabýval emigrantskou politikou.

Nazdar, Miloi,” ozvalo se z druhé strany drátu, Zábrana, čím ti mohu slouit?”

Milo Jirkovec nerad slyel tak důvěrný tón. A u vůbec ne od zkrachovaného dramaturga,

který se nyní iví jako knihovník.

Potřebuji vědět,” řekl naprosto neosobně,” jestli jsou hotovy nátisky výběru zpráv spolku Za svobodné Československo,” citoval důleitě krkolomný název emigrantského cyklostylovaného bulletinu.

Ovem, nátisky jsou hotovy,” hlásil Zábrana.

Vyaduji si změnu,” řekl Jirkovec autoritativně hlasem předsedy spolku.

61

Ten na druhém konci drátu si poloil nohu v sádrovém obvazu na stoličku a myslil si, e

Jirkovec je předevím sklerotik a e je nejvyí čas zbavit ho funkce. Nahlas odpověděl, e ano, e samozřejmě.

Co můeme bez politické kody vyměnit?” zeptal se Jirkovec.

Zábrana si pomyslel, e nakonec je kadému jedno, co se ve Výběru zpráv píe nebo

nepíe, ale takticky odpověděl: Nevím, kolik potřebuje místa?”

Dvě stránky, plné dvě stránky,” rozhodl předseda spolku ,Za svobodné Československo1.

Tak vyndáme básničky. Máme tam dvoustránku básní Venduly Měchurové,” navrhl

Zábrana, nic se nestane, kdy měsíc počkají.”

Ne, pomyslel si Milo Jirkovec, kdyby počkaly třeba rok, tak se opravdu nic nestane.

Souhlasím,” ozval se a pokračoval, ale já bych potřeboval, aby se můj materiál dostal jako Titelgeschichte, je to jasné?”

Samozřejmě, to se dá zařídit. A celkem snadno. Jen bych rád věděl, o jaký druh materiálu jde?”

Poznamenej si název,” přikázal Milo Jirkovec. Článek se jmenuje výcartí podnikatelé se spojují proti komunistům.

xxxx

Na stěně nad zelenými plechovými skříněmi visel sádrový Kristus sériové výroby.

Visel ve tmě, protoe kuel ostrého světla lampy na kloubovém stojanu ozařoval jenom

bledou, zmučenou tvář. Ta patřila bývalému oberscharfúhrerovi SS a absolventu junkerské

koly SS, nyní spolupracovníku pojiovny Allgemeine Versicherungen Viktoru R.

Steinhuberovi.

Kriminální komisař Kapar Kolbe zvaný té malý Kolbe nebo ,Kasperli, čili: ,Kapárek,

opakoval svoji otázku: ,,Vy tedy trváte na výpovědi? Vy tvrdíte, e jste přijel za panem

Brunem Hugem, abyste s ním dohodl smluvní podrobnosti k projektu pobočky Allgemeine

Versicherungen? Steinhuber přikývl.

,,V jeho domě jste byl přepaden neznámými útočníky, omráčen a kdy jste byl v bezvědomí,

vsunuli vám do kapsy tyto náloe, tento svazek klíčů a tento papír, na kterém je podle vás smylené doznání o chystaných atentátech na letiti v Klotenu.”

62

Komisař Kolbe vstal, poodeel ke svému psacímu stolu a znovu si prohlíel pouzdra s

náloemi ve tvaru tuby ampónu, papír popsaný kaligrafickým, tiskacím písmem a svazek

paklíčů, za který by se nemusel stydět ádný profesionální bytař.

Tvrdíte, řekl z dáli a viděl, jak Viktor R. Steinhuber těce dýchá, e jde zjevně o útok konkurence, která chce diskreditovat jak ,Allgemeine Versicherungen’, tak firmu,Wernli’, lépe řečeno Wernera H. Postamtlera osobně a konečně i leteckou společnost Centralflug?”

Přesně tak, pane komisaři,” řekl Viktor Steinhuber. Poádal o sklenici minerálky a cigaretu.

Dostal vodu z vodovodu a Kapar Kolbe mu nabídl parissienne bez filtru.

Z jakého důvodu?” zeptal se komisař. Proč chce někdo, přijmeme-li vai verzi, znemonit právě tyto firmy? Jaká je mezi nimi spojitost?”

Viktor R. Steinhuber se zatvářil tajemně a pokrčil rameny, jako člověk, který by ledacos mohl vyprávět, ale nechce. Otrnulo mu, řekl si Kasperli, namířil proud světla přímo do opuchlého obličeje a opět přisedl na opěradlo křesla.

Vypovídejte jasně, jaká je spojitost mezi firmou ,Wernli, společností Centralflug a

Allgemeine Versicherungen?”

Připravuje se společný obchodní podnik,” řekl stísněně Steinhuber, ostatní bych nerad …

Toti, pan ředitel Postamtler by se zlobil, je to obchodní tajemství.”

Kriminální komisař Kapar Kolbe vstal.

Ano, uvaoval, tohle je jasné. Obchodní tajemství je obchodní tajemství. A potvat si na

sebe starého Wernera H. Postamtlera by k ničemu dobrému nevedlo.

Má podplacenou celou kantonální správu, pokud jde o přísluníky nejsilnějí strany

výcarských konzervativců , tisk a kdoví co jetě.

V Bernu má zaplaceno také pár lidí. Ten chlap, co tu sedí, je syčák a vypráví patnou

pohádku. Jene to, co stojí v tomhle papíru, má hlavu a patu.

Kapar Kolbe měl prostě ze veho těkou hlavu. Jene jako starý policejní vlčák se nemínil jen tak rychle dát. A nedat se, to u policie znamená mít konkrétní fakta, důkazy a nikoli pouhé dohady a nepodloená podezření.

Mluvíte o neznámých pachatelích. Dobrá. Konkurence můe vyvést ledacos, ale nemáte

alespoň podezření, kdo by to mohl být? Která firma nebo průmyslová skupina, prostě kdo?”

Kapar Kolbe nabídl Steinhuberovi novou cigaretu.

63

Kdyby toho dne Viktora R. Steinhubera dvakrát nezmlátili takoví svalovci, jako This Balmer a Jakub Klečka, kdyby nemusel spáchat vradu, kdyby se neválel svázaný a s ucpanými ústy dobrou půlhodinu na chodníku před policejní stanicí, prostě kdyby, to byly ty chyby. Viktoru Steinhuberovi stékal pot po tvářích, oči ho pálily od světla třístovky, v hlavě mu hučelo a to není právě to nejlepí rozpoloení pro logické úvahy.

Ano, neznámí pachatelé,” řekl. A pak se někdejímu zkuenému praktikovi výslechů u

podruhé v jednom dni stalo toté, co mnohokrát viděl u lidí, které kdysi svými metodami z junkerské koly SS sám vyslýchal.

Ten, který seděl za psacím stolem, zcela skryt ve stínu vykrojeném obloukovitým světlem

lampy, se pro něj stal spásou a nadějí. Vlastně tak docela neznámí ne, řekl.

Magnetofon tichounce předl. Kapar Kolbe vytáhl novou cigaretu a nabídl ji vyetřovanému.

Jeden z nich byl podle výslovnosti z východního výcarska. Hádal bych buď Rohrschach

nebo St.Gallen. A druhý pravděpodobně cizinec, protoe se domlouval s tím prvním

eptem,” vypovídal Viktor Steinhuber.

Nemohl postřehnout údiv ve vrásčité tváři kriminálního komisaře. Prostě proto, e do ní

neviděl. Tak tohle je u něco jiného, říkal si Kapar Kolbe. Nepřekvapilo ho, e poměrně

přesně Steinhuber určil příslunost jednoho z útočníků. výcaři, to je známá věc, dokáí

podle rozdílů výslovnosti určit nejenom kanton, ale mnohdy i město a někdy dokonce vesnici, ze které mluvčí pochází. Natolik jsou rozdíly ve výrazivu i přízvuku průkazné. Tady je důleitá jiná věc: V první verzi své výpovědi Steinhuber uvedl, e byl přepaden hned, jakmile veel do domku Bruna Huga a probudil se, a kdy ho vzkřísil policejní desátník Gasmann na stránici.

A nyní uvádí, e zaslechl hlasy, přízvuk a teď dokonce Steinhuber vypráví o tom, e ten,

který eptal, kouřil francouzskou cigaretu … To samo o sobě nic neznamená. Francouzské

cigarety kouří polovina kuřáků ve výcarsku. To znamená jedině to, e s těmi útočníky

mluvil, a kdy s nimi mluvil, pak má pravdu tenhle papír, zpracovaný více méně jako

výsledek toho rozhovoru, by nebyl veden v rukavičkách.

S tím podivným zápisem, co ti chlapci se Steinhuberem udělali, se před soud nemůe jako s důkazem. Ale indicie to je. A kdo se vyptával, to nebyl amatér, ale kolený profesionál.

64

Ale tohle u není věc Kapara Kolbeho. A on se do ní nemínil míchat. Byl placen jako

kriminalista a chtěl odvést pouze svou práci. Nic víc a nic méně.

V kolik jste přiel do domku Bruna Huga? Nepamatuji si přesně.”

Tak tohle dělají vichni. Subjekt, který si dovede přesně vzpomenout na přízvuk hlasu a vůni cigarety, najednou zapomene, kdy kam přiel. Výstrané elektronky v podvědomí Kapara Kolbeho zazářily teď jetě silněji. ,,Přiblině, řekl kriminální komisař.

Bylo asi půl esté odpoledne.” Popite, jak jste se do toho domku dostal.”

Kasperovi Kolbemu neulo, e Viktor Steinhuber poplaeně zamikal.

No,” soukal ze sebe Steinhuber, bylo to asi tak.”

Moment,” křikl kriminální komisař, asi nebo bylo? Co si mám vybrat? Mimochodem: Vae asi mě nezajímají. Mluvte pravdu.”

Nó,” opakoval bývalý oberscharfůhrer SS, přiel jsem, a zaklepal. Víte, je to starý, zanedbaný domek. Ani zvonek nemají. A tak jsem tedy klepal a klepal,” odmlčel se.

Tak u toho klepání nechte a pokračujte, naléhal tie kriminální komisař.

Nó … ” opakoval svůj zdrující úvod Viktor Steinhuber, dveře se otevřely, někdo řekl:

,Bitte, já vstoupil. V předsíni byla skoro tma a někdo mě zezadu udeřil a pak u nevím nic.

Ale to u jsem říkal.”

Samozřejmě, e říkal, myslel si kriminální komisař, nazývaný kolegy té Kasperli neboli

Kapárek. Jene vdycky, kdy začne znovu, najdou se rozpory. Dalí a dalí. Kdy ti řekli jenom ,Bitte, pak tě pratili, jak jsi mohl poznat, e jeden z útočníků vyslovuje ,r tak, jak ho vyslovují v Rohrschachu a Gallenu? A jak vůbec ví, e byli dva? Kdo komu eptal? Kde voněla francouzská cigareta? Ba ne, můj milý, ty nele úplně, nýbr mluví pouze kousky

pravdy.

Moná, uvaoval kriminální komisař, to bylo takhle: Nejdříve tě pratili a svázali, pak vzbudili, vyslechli a potom znovu uspali a odvezli k policejní stanici.

Tady se mi můe kroutit jako červ. Tady platí trestní řád a advokáti a bezpečí. Ale kdy jsi měl proti sobě dva profesionální protivníky ve volném stylu a e to byli profesionálové, o tom nelze pochybovat tak jsi zpíval jinak. A asi pravdivě, abys neskončil s kulkou v hlavě.

65

Kriminální komisař Kolbe měl v nepořádku jenom chrup. Mozek pracoval perfektně.

A kriminální komisař si logicky poloil dalí otázku: jaký to vechno mělo smysl? Kdo to

udělal a proč? Ten čin byl nelegální, ale chtěl být legalizován. Těm lidem lo o to, zabránit útoku na letadla, ale z nějakých důvodů to museli udělat tak, jak to udělali, a ne jinak.

Ale proč? Komisař Kolbe nabýval nezvratného pocitu, e mu celá záleitost přerůstá přes

hlavu.Podíval se na Viktora Steinhubera, který se potil horkem, sálajícím ze silné árovky, únavou a hlavně strachem. Víte, povzdechl si lítostivě kriminální komisař, e Bruno Hug a jeho manelka Anny jsou mrtvi? Víte, e byli dokonce mrtvi vtom okamiku, kdy jste klepal na dveře jejich domku? Viktor Steinhuber polkl nasucho. A pak pomalu, neobratně řekl: Kdo je vlastně zabil?” Ale kdo mluví o tom, e by byli zabiti? Dopravní policie hodnotí případ jako nehodu při silničním provozu. V moči Bruna Huga byla zjitěna narkotika. Zabil? Ty toho ví nějak moc a ten papír, co nám poslali v tvé kapse, má asi pravdu.

Kriminální komisař stiskl knoflík a řekl: Odveďte zadreného do cely.” Pak sáhl po telefonu.

xxxx

Cestující letu 479 Curych - Praha přijali hodinové zdrení, které podle sdělení kapitána čs.

letadla zavinilo odstraňování poruchy na navigačním zařízení, bez vzruchu.

Dokonce by se dalo říci, e jim zdrení přineslo více příjemného ne nepříjemného.

Letuky se staraly o kadého z cestujících s péčí, je přesahovala běnou úroveň zdvořilosti.

Čekání bylo navíc zpříjemněno chutnou, s vkusem a pestrostí připravenou svačinou, která

se nepodobala obvyklému nudnému, nedosolenému a nedopečenému kuřeti, jaké obyčejně

nabízejí letecké společnosti. Plzeňské teklo proudem a nikdo nepostřehl, e v zavazadlovém prostoru byl mezitím kadý kufr, naloený v Curychu, otevřen a diskrétně prohledán, e kabáty a příruční brany v kabině byly znovu prozkoumány.

66

A u vůbec nikdo netuil, e se letuky dovedou nejen usmívat, ale i pouívat detektorů a chvatů karate a e druhý navigátor proel dlouholetou praxí celníka a zná vechny finty, jich pouívají mezinárodní paerácké gangy.

Akce proběhla přesně podle rozkazu, který zněl: Zabezpečovací operaci proveďte na

palubě letadla, to jest na československém výsostném území. Zdrení na letiti v Curychu

musí být minimální.”

Zabezpečovací operace probíhala.

Letuky roznáely občerstvení po svačině v podobě kávy a vodky. A v jednom z módních

kufrů značky Samsonite nahmátl druhý navigátor s výcvikem celníka podlouhlou trubici z

plastické hmoty, na jejich jednom konci byl připevněn ciferník, nastavený na číslici třicet.

Mu s výcvikem celníka ofotografoval kufr i s trubicí. Pak trubici diskrétně odnesl palubnímu stevardovi, který měl jako dalí specializaci pyrotechnický výcvik.

Stevard si otřel hřbetem ruky čelo a několika zkuenými hmaty znekodnil roznětové

zařízení. Pak pohlédl kulatým okénkem na letitní plochu. Nevěnoval pozornost mui, který projíděl s nakladačskou jetěrkou.

Za několik okamiků vě povolila pojídění. Tlaková výe vyčistila obzory a tak let, navzdory nemilému zdrení, pokračoval natolik příjemně, e delegace z Keni na něj vzpomínala, jetě kdy ji hostitelé zavedli na večeři v praské restauraci .Oivlé dřevo’.

xxxx

Jakub netuil nic. Ostatně: nemohl nic tuit.

Najel vozem na lodní převoz přes Bodamské jezero, zaplatil přepravné pět marek za sebe i

automobil a opřel se o zábradlí. Díval se, jak se přibliuje západoněmecký břeh. Vdycky, kdy odjíděl ze sevření výcarských alpských údolí, z jejich horizontů rozbitých srázy, zdálo se mu, e se mu lehčeji dýchá.

Poslouchal, jak féra těce, čvachtavě rozráí edomodré vlny, vzedmuté fóhnovým větrem.

Kdy se přepravní loď dostala doprostřed jezera, sáhl Jakub do kapsy. Vytáhl balíček z

voskovaného plátna a rozhlédl se kolem sebe, stál na palubě sám. Cestující, pokud den

vůbec volili tuto zdlouhavou cestu přes hranice, pokud v pracovní den vůbec volili tuto

zdlouhavou cestu přes hranice,

67

popíjeli v lodní restauraci v dobrém vědomí, e západoněmecká policie kontroluje obsah

alkoholu v krvi jen tehdy, dojde-li k havárii.

Jakub pustil balíček, viděl, jak se jednou, dvakrát zhoupl na vlnách a pak pistole bez čísla, zabalená do voskového plátna, klesla vlastní vahou do hlubin.

Svoje si udělala, mínil Jakub. Kdy nic jiného, tak to e přiměla toho syčáka Steinhubera, aby vybalil, co věděl.

Zapálil si cigaretu a cítil, e se mu vůbec nechce přemýlet, e se chce jenom dívat a

vzpomínat. Bylo na co vzpomínat a Jakub si teď mohl ten přepych na chvilku dovolit. Stál a kouřil a kdy féra měkce přirazila k západoněmeckému Friedrichshaffenu, seel na spodní palubu k vozu a nastartoval. Z Friedrichshaffenu se po pasové kontrole pustil točitou silnicí podle horního Rýna k městečku, zvanému Lorách.

xxxx

Ve stejnou dobu se rozhlíel Werner H. Postamtler po krajině, která ve fóhnovém počasí

voněla jakýmsi předčasným, faleným jarem. Zřídkakdy zvyoval rychlost nad sto kilometrů.

Řídil svůj Mercedes 305 SL s nazelenalými antisolárními skly, jak nejopatrněji dovedl,

přestoe spěchal.

Vedl krémovou mercedesku po úzké silnici, na které skončil svůj nepovedený ivot Bruno

Hug.

Po telefonickém rozhovoru s kriminálním komisařem měl pocit, e si nabral sousto, které

nemůe spolknout.

Smykem strhl vůz do vjezdu k podzemním garáím ,Allgemeine Versicherungen’. Vyběhl k

rychlovýtahu, jako by zapomněl na svou nemocnou páteř a revmatická kolena.

Bez pozdravu se vřítil do kanceláře Fridolína Vonwylla. Bývalý zpravodajský a policejní

důstojník seděl za psacím stolem, skrýval hlavu v dlaních a poslouchal zprávy z

tranzistorového rádia.

Hlásilo, e tlaková výe se ustálila nad střední a jihozápadní Evropou a e i v přítích dnech potrvá příliv teplého vzduchu ze středomořské oblasti. Po meteorologickém hláení následovala hudba.

Werner H. Postamtler věděl, e kdyby dolo k atentátu, jistě by hláení o letecké katastrofě přiblině v tento čas vysílala rozhlasová stanice Beromůnster.

68

Tak se vám to nepovedlo?” zvolal Werner H. Postamtler.

Fridolín Vonwyll obrátil na Postamtlera nechápající oči.

Zastavil jste akci?” naléhal Postamtier. Fridolín Vonwyll zavrtěl hlavou.

Ne, řekl. Akce se rozjela přesně podle plánu.”

Werner H. Postamtler usedl na idli, na které uzavřel svůj smrtelný pakt s .Allgemeine

Versicherungen’ Bruno Hug.

Tak,” řekl po chvíli. Nic víc. Díval se na podlahu, ze zvyku si točil mlýnky na vystouplém ivotě a pokyvoval hlavou. A Fridolín Vonwyll cítil v tom mlčení člověka, od kterého si zvykl dostávat autoritativní příkazy, cosi zlověstného …

Pane řediteli,” snail se vyplnit napjaté ticho Fridolín Vonwyll, ten vá český emigrant, ten Jirkovec nebo jak se jmenuje, přivedl člověka, jakého jsme přesně potřebovali.”

Potřebovali,” vyrazil ironicky Postamtler, potřebovali . . d o d a l a pokývl hlavou.

Skutečně, pane řediteli, ideální typ. Tam v Československu mu nějak lápli na palec, tak se pokusil ít u nás a zjistil, e tady na něho nikdo nečeká. Prostě: zklamaný člověk, který chce za kadou cenu vyniknout. Je fantasticky přesný, ale s nikým se nesnese. Prostě člověk uzavřený a pro práci, kterou jsme od něho poadovali, jako stvořený. Chce být sám, a proto v ádném místě dlouho nevydrí.” Werner H. Postamtler přikývl.

Tohle mu znělo přesvědčivě.

No a ten člověk nai nabídku přijal. Včera dostal zálohu dva tisíce franků a já jsem osobně zařídil, aby nastoupil v Klotenu. Má spojení na letiti jsou samozřejmě naprosto soukromá.

Pokud mám ověřeno, pracoval ten . . F r i d o l í n Vonwyll si odkalal, promiňte, ta česká jména se těko pamatují… Tedy, pokud mám ověřeno, pracoval včera při nakládání zavazadel do československého letadla Curych - Praha. Přesně, jak bylo domluveno.”

Werner H. Postamtler pouze povytáhl obočí.

Chtěl bych jetě dodat, pane řediteli, e moji známí na správě letitě v Klotenu udělali tomu Čechovi zelenou. Bění gastarbeitři, Italové nebo panélé, nemají na letitní plochu přístup.”

Ano,” řekl Werner H. Postamtler a posměně odfrkt, vechno bylo perfektně naplánováno, jene plán je ..

A ředitel firmy ,Wernli naznačil nataeným ukazovákem krt.

Fridolín Vonwyll chvíli nechápavě zíral.

69

Rozumím, pane řediteli. Toho člověka, toho československého emigranta … ” a sekl rukou do vzduchu.

Ne,” vyjel prudce Postamtler, ádné vae vrady, protoe ty vrady jsou jen a jen vae a já to budu vdycky a vude, pamatujte si, vdycky a vude zdůrazňovat, e jsou to vae v r a  d y . .  Odkalal si.  T e d y … ” navázal, ádné vae vrady nepotřebuji. Dejte vyhledat toho emigranta. Zaplate mu plnou, domluvenou taxu a dalí akce přikazuji zastavit.

Rozuměl jste? ZASTAVIT.”

xxxx

Rádio na stole vyhrávalo teď beatové melodie.

Byl čas, ve kterém mělo letadlo Curych - Praha přistát na ruzyňském letiti.

Postamtler sáhl po telefonu. Vytočil číslo informační sluby na klotenském letiti. Ano, řekl mu dispečer, máme u hláení. 479 přistál ve stanovený čas.

Werner H. Postamtler poděkoval.

Letadlo přistálo v Praze,” oznámil sue Fridolínu Vonwyllovi.

Ten mlčel.

Byla to chvíle úasu i pro něj. Co se mohlo stát, e plán první akce nevyel?

xxxx

Disponent jednoho z velkých výcarských bankovních ústavů vrtěl hlavou. Tohle se přece

nedělá, říkal si, měnit výcarské franky za védské koruny?

Tady něco nehraje.

Anebo naopak hraje. A jestli hraje, létají v té hře tak velké peníze, e je lepí se o tu hru nestarat. Ostatně úkol, který mladý disponent dostal onoho rána od prokuristy, byl zcela jasný a nebylo nutno o něm rozumovat. Zněl tak, aby konto číslo 34 482 znějící na heslo

,Wernli a obnáející tři milióny dvě stě padesát tisíc osm set edesát čtyři franků a čtyřicet pět centimů bylo ze výcarského bankovního ústavu převedeno na védskou národní banku.

A tak disponent řekl své sekretářce, aby si připravila náleitý formulář se čtyřmi kopiemi a začal diktovat.

70

e by chtěl Wernli najednou zavřít firmu, myslel si disponent a pokyvoval pečlivě učesanou, světlovlasou hlavou. No, moné je dnes ledacos …

xxxx

Přiblině v tuté dobu se divil také Mirek.

Hleděl na Jakuba, který s lhostejným, hraně spokojeným obličejem vykládal svému řídícímu

orgánu ve, co se odehrálo od jejich posledního styku.

,,Jeímarjá, zvolal Mirek, ty nejsi rozvědčík, ale baka Machno. Prosím tě, Jako, kdo tě tohle učil? Courat se po barech, kupovat od galérky pistole bez čísla, začínat milostné avantýry a dělat fuérský únosy!”

Mirek zvedl pravý koutek úst, co u něho vdy znamenalo nejvyí stupeň rozčilení.

Já teď váně nevím, co s tebou,” dodal Mirek, jestli tě odvolat nebo ti docela obyčejně vynadat, anebo taky poděkovat?” Mirek pokrčil rameny.

Jakub je zkrátka Jakub, říkal si, jako si to říkali na vedení u po celou dobu, co Jakub Klečka slouil v československé rozvědce. Říkal si to jednou s obdivem, jindy zklamaně nebo dokonce rozhořčeně, ale vdycky vycházel jediný závěr: Jakub je Jakub.

I teď, kdy se to vezme kolem a kolem, myslil si Mirek, tak si kluk neporadil patně. A co by se jinému zdálo jako náhoda, to je jen logický důsledek toho, e Jakub pracuje od začátku bez závad, e se usadil a v jeho legendě není mezera.

Mirek kývl na čínici, která obsluhovala zákazníky v malém motorestu poblí

Friedrichshaffenu.

Objednal si kávu. Kouřil a díval se nad Jakubovu hlavu. V tu chvíli mysleli oba na stejnou situaci. Rozdíl byl pouze v tom, e Jakub ji viděl s přesností, s jakou je schopna uchovat výjimečné situace jen lidská pamě, a Mirek natolik zkresleně, jak dokáí vechno zkreslit i nejpřesnějí slova.

Nicméně: byla to stejná chvíle, která připravila Fridolínu Vonwyllovi a Werneru H.

Postamtlerovi okamik úasu a otázku, proč se akce na letiti Kloten nepodařila?

xxxx

71

Ta chvíle byla stará osmačtyřicet hodin a Jakub si ji uvědomoval přesně a ostře.

Telefonické pozvání, aby navtívil Miloe Jirkovce, přilo nečekaně. U se schylovalo k

večeru a Jakub se těil, e ho proije s Janette, ale hlas, který uslyel ve sluchátkách, zněl nekompromisně a v podvědomí rozvědčíka rozklinkal výstrané zvonky.

,.Váený, řekl Jakubovi Milo Jirkovec potřebuji vás. Přijeďte pokud mono ihned. Myslím, e vae návtěva se bude shodovat s přáními vaeho éfa.”

Dobrá,” odpověděl Jakub, obléknu se a nastartuju vůz. Čekejte mě.”

A za necelou hodinu seděl u Jakub v křesle a la Ludvík XIV. a poslouchal, co říká mu s

výrazem kamenného srdce.

Jirkovec přeel ihned k věci.

Byl jsem jistými vlivnými osobami ve zdejím průmyslu a obchodě pověřen, abych sehnal

mezi naimi lidmi vhodného člověka na riskantní, ale věci emigrace prospěnou akci.”

Tak vida, řekl si Jakub, zpřeházeli jsme jim pořádně výhybky a teď nevědí kudy kam.

Výstrané zvonky v jeho vědomí teď drnčely naplno a právě proto se snail vypadat co

nejlhostejněji.

Nevím,” řekl, o jakou práci jde a co s tím mám já společného.”,

Vy, váený, jste tu pouze mým konzultantem,” zdůraznil Jirkovec svým chladně povýeným tónem, proto vám povím, co nutně musíte vědět, abyste mi mohl potřebnou konzultaci poskytnout.”

Milo Jirkovec odkalal, uhladil si stříbroedé vlasy a řekl: Vy se dost pohybujete mezi těmi mladými emigranty. Já se s nimi téměř neznám.”

Nic si z toho nedělej, oni zas skoro neznají tebe. Těm je tvá politika jedno. Ti se starají, kde se míň nadělat za víc peněz, co je v této zemi ovem hodně poetilá snaha.

Já, bohuel, také ne. Já se víc drím pana Postamtlera ne těch naich mládenců,” opáčil Jakub a zatím uvaoval: je jasné, na co chce tip. Dát ho nebo nedat?

Není mi zřejmé, o jakou riskantní akci by mělo jít,” usmál se, jestli vylézt na jiní stěnu Montblanku s pomocí svázaných prostěradel nebo snad vyhodit komunistům do povětří velvyslanectví v Bernu. Obojí je svým způsobem riskantní, jene druh rizika je vdycky jiný a potřebuje tedy i rozdílný typ člověka.”

72

Mysli, hlavo, mysli, nabádal se v duchu, kdy jim dá tip, urychlí jim sice akci, ale za to ji bude mít od začátku pod kontrolou. Můe to tak být a nemusí. Otázka je, kdo bude podle tvého tipu verbovat. Jestli Jirkovec, nebo ty, nebo někdo neznámý. Ale přece jenom to

znamená vědět u jméno a to je hodně. A pak si náhle s úlevou oddechl.

Ty náznaky, které tu mnohoznačně vykládal Milo Jirkovec, jasně znamenaly, e Postamtler

a jeho kumpáni se nevzdali. První akce jim nevyla, ale druhá se právě chystá. Výhoda je, e budu u toho, rozhodl se Jakub.

Musí to být člověk, který je vnitřně disciplinovaný, a do jisté míry technicky obratný. Nebojí se nebezpečí. Musí být natolik inteligentní, aby v případě potřeby dovedl promluvit v rozhlase nebo k novinářům,” oznámil Milo Jirkovec.

Kdy si to tak shrnu,” zeptal se Jakub, jde vám tedy spí o to, vyhodit do povětří ambasádu v Bernu.” S potěením se díval, jak na tento vtip reaguje Milo Jirkovec, jak kysele stahuje koutky úst.

Tak takhle, uvaoval Jakub, oni by chtěli udělat k atentátu jetě propagandistický tyjátr. No dobře, jen a si to zkusí.

ádám vás o pomoc jedině proto, e skutečně nemám nikoho, kdo by mohl být

prostředníkem mezi mnou a těmi mladými. A víc vám říci nemohu,” Jirkovec se tvářil

tajemně a Jakub odhadl: víc ti toho na nos nepověsili. Jak znám starého Postamtlera, tak ten je tedy velice opatrný. Jakub netuil, e v tomto případě jednal s Jirkovcem Fridolín Vonwyll.

Dobrá,” ozval se po chvíli ticha Jakub, znám takového člověka. Vdycky touil vyniknout, ale nikdy se mu to nevedlo. A je to podivné, ten mládenec je přesný jako hodinky. Jene morous a samotář, kterému to samotářství vdycky rozbije kadou ivotní anci. Rád by se

ukázal, vytáhl, ale nemá příleitost. Mně se zdá, e podle toho mála, co vím o vaich

poadavcích, by to mohl být přesně typ pro nás.”

Děkuji,” usmál se Milo Jirkovec. Mám s ním promluvit?”

Ne,” zvedl prudce ruku Jirkovec, promluvím s ním sám. Bude to tak lepí. Prosím, můete mi dát jeho jméno a adresu?” Jakub vyslovil jméno a Jirkovec vytáhl zlaté plnicí pero. Začal na kartu psát velkým, rozmáchlým rukopisem: Oldřich Pavlásek, Curych, Neue Kantonstrasse 46. V té chvíli cvakl Jakub zapalovačem. Citlivá optika malého fotoaparátu v té chvíli přenesla na mikrofilm podobu Miloe Jirkovce i údaje, které si zapisoval.

73

Důkaz o účasti emigrace na přípravách atentátu na československé letadlo byl zajitěn. Zda a jak bude pouit, nebylo u Jakubovou záleitostí. Děkuji,” řekl Milo Jirkovec a okázale přátelsky ses Jakubem rozloučil. Jakub vyel před bílý činák, stojící na zeleném trávníku.

Nedaleko se černala hradba lesa. Vzduch byl chladný a vlhký po přeprkách.

Jakub nastartoval a pomalu sjel do města.

Zaparkoval v podzemních garáích obchodního domu Migros a vydal se na dvouhodinový

pochod curyskými ulicemi.

Kdy se přesvědčil, e je čistý vzduch, známým způsobem zkontroloval mrtvou schránku.

Její jitění shledal v pořádku. Proto vloil do mrtvé schránky zapalovač se skrytým

miniaturním fotoaparátem. Jméno atentátníka bude v Praze brzy známo.

xxxx

To se stalo před osmačtyřiceti hodinami, ale Jakubovi teď, kdy se díval kamsi nad Mirkovu hlavu připadalo, e to bylo před lety.

Tak,” řekl Mirek, e jsi dal typ na toho Pavláska, to bylo ikovné. Nai chlapci, kteří provázeli poslední curyskou linku, si vyfotili nakladače a srovnali doma fotku se snímkem z kartotéky občanských průkazů. Je to on. Teď ho musí mít pod kontrolou.”

S tím to asi bude horí,” poznamenal Jakub, on je ten Pavlásek samotář. Skoro nikam nechodí. K ádné partě nepatří. Já se s ním kdysi seznámil náhodou.”

Dobře, ale musí se teď na něj přilepit děj se co děj.”

Jakub se zasmál, zapálil si gitanku a pokračoval:

Na tom kongresu v enevě jsme se s dotyčným Oldřichem Pavláskem namazali. On to není

zrovna profi pijan, tak měl brzy dost a vyzpovídal se mi. Je to takový člověk, e o něm neví, co je víc: jestli potvora a neřád nebo prostě neastný případ.”

Já myslím, e teď u dokázal, e je to docela obyčejný grázl, který je k mání pro cokoliv.”

74

Teď u asi je, Mirku,” souhlasil Jakub s hlavou skloněnou k ubrusu, ale kde to začalo?

Kdy? Proč?” máchl rukou. Konečně, to není nae věc. On vechno vdycky v ivotě začal a nikdy nic nedodělal. A touí po tom vyniknout. Někým být tam na tom kongresu mi řekl: ,Já bych chtěl mít moc. Proto jsem ho tipnul. Ale jak se u něj udret, zatím nevím.”

Prostě za ním zajde a zeptá se ho, jestli tu práci dostal. Můe přijít s lahví. Uvidí, co to udělá.”

Posly,” nadhodil Jakub, nemohli bychom ho docela prostě udat výcarské policii nebo to vzít nějak oficiálně?”

Jako, mysli,” řekl Mirek, nemáme zatím nic víc ne indicie, které spolu souvisí a moc volně. A tak éfové řekli: zařídit to v klidu, potichu, na naí úrovni. Ví, co to znamená?”

Jo, vím. Ale to nic, na to jsem si u zvykl.” Podívej se, ty monosti zase tak malé nejsou. 

Ne. A jak to, e nejsou?”

Srovnej si, co víme od Steinhubera o jejich plánech, s tím, jak postupují. Steinhuber vám přece přiznal, e byly stanoveny dva termíny. V prvním zaútočili. A druhý je pozítří. Take znovu má dvě monosti: buď u si dají pokoj, protoe dostali přes pazoury víc ne dost, nebo jím zamezíme cokoli udělat. Pozítří jsou zase bukováni na nae letadlo pasaéři z

východní Afriky, a přece ten Steinhuber říkal, e jde předevím o ně. Čili jetě jeden pokus a měli by dát pokoj. Prozatím se v kadém případě stará, aby se pan Pavlásek nepřiblíil ani na kilometr k letiti v Klotenu.”

Provedu,” odpověděl sluebním tónem Jakub. Z očí ho nespustím. Zdá se mi, e pak ale budu muset z té spořádané země brzo zahnout. Dát ádijé závodním kantýnám piónů, jako je eneva a Curych. A taky Janettě.”

U mu to zase jede, u má zase proříznuto od ucha k uchu, je to s ním v nejlepím pořádku.

A kdyby se ti podařilo nějak dostat ty náloe, bylo by to úplně prima”. Kdyby,” povzdechl Jakub.

A pak vstal a nepodal Mirkovi ruku. Nechtěl se s ním loučit. Neřekl nic, jen se na Mirka

podíval, kývl hlavou a otočil se k východu. A Mirek sledoval, jak Jakub odchází z motorestu k vozu. Cítil, jak ho poněkud zamrazilo: hry, které se hrají u rozvědky, mívají právě na konci ty nejoemetnějí komplikace.

75

,,Nikoli, Herr Pavlásek není přítomen,” sdělil Jakubovi na letiti zdvořilý úředník osobního oddělení. Jeho zdvořilost byla asi toho rodu, jako je bezvadně nakrobená a naehlená bílá koile dokonalá, ale naprosto neosobní. ,,Herr Pavlásek nastoupí slubu pozítří.

Telefonoval, e onemocněl.” Jakub vyel na parkovitě před letitní budovou. Bylo jasné, větrné dopoledne. Hřmot startujících a přistávacích reaktivních obrů rval ui. Jakub chvíli stál před svým vozem a díval se, jak taxíkář nakládá zavazadla dvou elegantních starých pasaérek. Dámy stály a vatlaly o nadcházejícím vystoupení slavného rakouského dirigenta v curyské Stadthalle. Jakub si povzdechl. Jsou opravdu jetě na tomhle světě lidé, kteří mají tolik peněz a času, aby letěli třeba přes oceán na jeden jediný koncert.

Není čas filozofovat. Je třeba co nejrychleji najít Pavláska. Jestli telefonoval, e je nemocný, pak to nejspí znamená, e někam zmizel, aby nebyl na očích.

Jakub nastartoval a pomalu objíděl moderní letitě. Sledoval, jak stroje jednotlivých linek sedají na přistávací dráhu s přesností, která ho vdy fascinovala.

Musím ho najít. Začnu nejdřív od bytu a pak půjdu dál, rozhodl Jakub. A kdybych ho

nenael, tak si počkám pozítří u vchodu pro zaměstnance.

Pak se uvidí.

V téhle akci jetě nikdy nelo nic normálně,kříkal si Jakub a v zápětí dodal: ono vlastně v ádné akci.

Ve stejné době seděl Mirek, tedy podplukovník Miroslav Buriánek v Praze na operativní

poradě. Netrvala dlouho. Náčelník uzavíral shromádění.

,,Důkazy, které zatím zjistila rozvědka, nám umoňují překazit teroristické akce. Informovali jsme v potřebné míře přísluné orgány. Vechno musí proběhnout tie a v naprostém utajení.” Rozhlédl se a upřel pohled na Mirka.

,,Soudruhu podplukovníku, urychlit přípravy na odeslání kapitána Klečky z dosavadního

působitě. Připravte návrhy.”

Vítězství v rozvědce mnohdy znamená, e by mohlo vést ke ztrátě toho nejcennějího, co

rozvědčík má, jeho naprosté anonymity.

xxxx

76

Emigrant Pavlásek s návrhem Miloe Jirkovce souhlasil. Přijal ochotně vysokou zálohu v

hotových bankovkách a příslib jetě bohatího doplatku.

Cítil to jako řízení osudu. Jeho ivot se začíná obracet. Někdo ho potřebuje. Dostává do

rukou moc, rozhodovat o bytí a nebytí lidských bytostí.

Pavláskův naloutlý obličej s tenkými rty ztratil za léta různých zklamání téměř schopnost se usmívat, ale přece jenom se cosi jako náznak úsměvu na tváři objevilo, kdy se vyrovnával se svou bytnou a odcházel z bytu do edé předměstské ulice.

Teprve na rohu se zastavil a nerozhodně postával.

Řekl si, e je-li pověřen tajným úkolem, musí také konspirativně ít.

Jene v tom byl diletantem.

Předevím změnit byt, uvaoval Pavlásek. V tu chvíli ho napadla mylenka, která se mu

zdála východiskem z komplikované situace, toti jak spojit konspiraci policejním přihláením k pobytu.

Uvědomil si, e oznámil bytné, e jede na dovolenou. A dovolená, to znamená hotel. Ano,

nějaký dobrý hotel v okolí Curychu.

xxxx

Ne, odsekla domovnice, Herr Pavlásek mi zaplatil na dva měsíce dopředu a odjel na

dovolenou. Říkal ale, e jetě tenhle týden má nějakou práci tady v okolí.”

Domovnice byla scvrklá, řečná babka a Jakub blahořečil pouze tomu, e curyské nářečí je

přece jenom trochu srozumitelnějí a více podobné němčině ne ostatní výcarské dialekty.

Stejně je to zvlátní,” vzpomínala domovnice, povzbuzená desetifrankovou dikerecí, celý čas k němu nikdy nikdo nechodil. On je takový sluný, ale na mladého člověka a moc uzavřený pán. No a teď najednou samá návtěva. Včera ho tu hledali dva páni. Nějaký čas

před tím zase dvě návtěvy a teď vy. Babka dodala, e ona si ovem cizích záleitostí

zásadně nevímá.

Jakub si pomyslil, e by rád poznal ty dva pány, kteří mají před ním náskok.

77

Poděkoval a nasedl do vozu.

Ostatní u byla rutinní záleitost.

Rutinní a nudná.

Odjel do hotelu Nova Park, posadil se v hale k telefonu, objednal si dvojitou Ballantines a vechny telefonní seznamy. Číník je v miku přinesl.

Jakub v nich začal listovat. Nelze vyloučit, e se Pavlásek ubytoval v některém jiném

kantonu. Zbývalo deset kantonů a dva půlkantony v bezprostřední blízkosti Curychu. A v

těchto kantonech byla pozoruhodná řada hotelů Zum Ochsen, Sonne, Alte Post, Pilatusblick

a Rossli. A do kadého z nich Jakub volal. V kadém se zeptal, zda u nich není ubytován

Herr Pavlásek, ja, ich buchstabiere: P wie Peter, A wie Anna, V wie Volkswagen …

,,Ne, není prosím.” Děkuji, promiňte, e jsem obtěoval.”

Prosím, nic se nestalo.”

A kdy u se Jakubovi zdálo, e svět se proměnil v stralivou změ názvů a zvuků

hláskujících jméno Pavlásek, ozvalo se do otlačeného boltce: Ano, ten pán tu bydlí.”

Znělo to tak neuvěřitelně, e se Jakub znovu zeptal. Kdy mu enský alt, přes nacvičenou

zdvořilost, přece jen udiveně kladnou odpověď zopakoval. Jakub se teprve pořádné podíval

na jméno hotelu, jeho číslo právě vytočil.

Hotel se jmenoval Hertenstein.

Jakub se tie, spí pro sebe usmál. Neodpověděl na otázku, zda má enský alt pana

Pavláska spojit. Bez pozdravu zavěsil sluchátko.

xxxx

Věznice, hnědá dvoupatrová budova, stála na svaité, věčně zelené louce alpského

předhůří. Do cel bylo slyet klinkání zvonků ovcí a krav,

tlumený hukot silnice a křik lysek na nedalekém, rákosem zpola zarostlém jezeru. V dálce

uzavíral panoráma rozeklaný vrcholek hory Pilatus s okrouhlou zdí vyhlídkového hotelu a

konečnou stanicí lanovky.

Nad Pilátem letěla rychlá, fóhnová oblaka. Jejich obrysy byly jasné a zřetelné: podobaly se ploché dětské hračce, vyřezané z překliky lupenkářskou pilkou, a leely zdánlivě na dosah ruky.

78

Vlastně to nebyl kriminál, spí alpská idyla. Jene Viktor R. Steinhuber neměl pochopení pro tuhle idylu. Přemýlel o své situaci. Věděl, e není zatčen, ale jenom zadren a e tedy během několika hodin by vazba měla být zruena. Ale co pak? Opakované výslechy a

moná opakovaná vazba. Nedokázal odhadnout, nakolik mu Fridolin Vonwyll a Werner H.

Postamtler budou ochotni pomoci.

Co on sám by udělal na místě kriminálního komisaře? Pokusil by se v zadreném zlomit

odpor. Teď. V poslední chvíli.

A vemi prostředky. Uvědomoval si, e mezi jeho výpovědí a protokolem, který mu dali do

kapsy neznámí únosci, vyvstaly rozpory, které jsou jasné i kriminálnímu komisaři Kolbemu.

Viktoru R. Steinhuberovi vyschlo v hrdle a srdce mu pichlavě udeřilo za prsní kostí, kdy se otevřely dveře a dozorce řekl: ,, K výslechu.

Kriminální komisař Kolbe přecházel po kanceláři a pokyvoval hlavou.

Spokojeně i zamyleně.

Byl u cíle, ale nedovoloval si odhadnout, zda tohle vítězství mu neohrozí policejní kariéru.

Werner H. Postamtler stojí přece jenom vysoko a má konexe v mocných kruzích.

Magnetofon tie bzučel.

Viktor R. Steinhuber, jak se říká, zpíval. Zpíval u dobrou hodinu a přesně potvrzoval to, co bylo zapsáno v protokole. Pak se zamlčel a řekl. ,,A to je vechno.

To není vechno,” vyjel útočně kriminalista, zvaný svými kolegy Kasperli neboli Kapárek.

Viktor R. Steinhuber přimhouřil oči.

Tak to u vědí také, blesklo mu v pochybnostmi zmučenému mozku. A nic netuícímu

Kaparu Kolbemu přiznal tři vrady. Do vech podrobností.

,,Tak, zvolal dychtivě kriminální komisař, ,,na tohle je doivotí. To je vám jasné. Doivotí, jestlie vám někdo nebo něco nepomůe.

Pak se otočil a dívaje se na hliněného Krista na stěně, řekl: ,,Nás by teď předevím zajímalo, kdo vás unesl a hodil policii do rukou.” Závěr se zdál jasný: udělal to zřejmě někdo, kdo se nemůe veřejně ukázat. Snad komunisté. Nebo jejich agenti, uvaoval Kapar Kolbe a chytal se této mylenky. Jene, jestli v tom je komunistická pioná, pak celý případ převezme spolková zpravodajská sluba a komisař kantonální policie Kolbe utře nos.

79

Pokýval hlavou. Je to zatracený případ, řekl si a narouboval papír do stroje.

xxxx

Přítomni byli: Dr. jur. René Háfliger, právní poradce rodiny Postamtlerových, Werner H.

Postamtler, dále pak Thomas Postamtler a Peter Bernhard. Dohoda, je byla uzavřena,

převáděla vlastnictví továrny ,Wernli na Thomase Postamtlera, který byl pro tento účel ve věku dvaceti let úředně prohláen za plnoletého. Prokuristou továrny byl jmenován Peter Bernhard. Současně byla na konto jedné védské banky převedena vekerá aktiva firmy

Interinformation AG s tím, e firma bude v zákonné době zruena a vykrtnuta z obchodního rejstříku.

Starý Postamtler překypoval útočnou náladou. Neuvědomoval si, e se dostal mimo zákon.

Tolikrát v ivotě prohrával, aby zvítězil. Cítil se příjemně vzruen. Nakonec, co se stalo?

Přesune se zpátky do Afriky. Firmu ,Wernli bude podporovat odtamtud. Na základě

zvlátních smluv bude dostávat honoráře, rovnající se třicetiprocentnímu podílu na akciích.

Jaképak strachy. Jemu nemohou dokázat nic. Vůbec nic.

Hovořil pouze s Vonwyllem a ten si dá ztracený pozor, aby mlčel. Toho Steinhubera je

moné také zaplatit, aby příli nepovídal nebo odvolal, co pověděl.

Werner H. Postamtler věřil pouze v sílu a moc peněz. Jsou-li teď jeho kapitálové fondy řádně převedeny, pak není nad čím plakat. Rozhlédl se po přítomných.

Vechno je, jak má být, pane řediteli,” řekl dr. René Háfliger a Werner H. Postamtler spokojeně pokývl hlavou.

Ty, Tomy, pamatuj na mé instrukce: do ničeho se nepoutět bezhlavě, etřit a teď se spíe přilepit k nějaké firmě, která se nedostala do řečí.”

vihák s dlouhými kotletami přikývl. V tom zachraplala bakelitová mříka na stole a ozval se hlas sekretářky:

Doktor Kletschka přiel.”

80

Werner H. Postamtler udiven vzhlédl, pak pokýval hlavou, jakoby si vzpomněl na něco

hodně vzdáleného. Obrátil se na svého syna:

Jednej s ním ty, řekl, je to teď tvůj zaměstnanec.4’

A zhluboka se napil ampaňského.

xxxx

Rádio hlásilo rozpad okluzní fronty se srákami při přechodech front.

Meteorologové se nemýlili ani tentokrát. Jedna část rozpadající se fronty přelétala nízkými, cárovitými oblaky malé městečko, ztracené v povlovné kopcoviné kantonu Aarau.

Prelo. Dé bil drobnými kapkami také do oken ředitelské kanceláře firmy ,

Wernli AG’- elektrospotřebiče pro domácnost. Vítr rozdrnčel tabuli s reklamním nápisem

Wernli weiss, was Frauen wůnschen” - Wernli ví, co si eny přejí,” upevněnou na střee ředitelství.

Ticho a teplo vak panovalo v kanceláři, obloené světle mořeným modřínem, vybavené

stolem s baterií telefonů, domácím diktafonem a křeslem tvarovaným tak, aby vyhovovalo

nemocné páteři Wernera H. Postamtlera.

Z tohoto křesla se teď ozýval hlas jeho syna:

Firma se reorganizuje. Interinformation AG ruíme a její konzultativní úlohu převezme

obchodní oddělení továrny.” Hlas Thomase Postamtlera zněl ochraptěle. Na Jakuba se z jetě téměř dětské tváře dívaly u vyilé oči.

A proto, sehr geehrter Herr Doktor, nevidím, jak byste nám mohl být za těchto podmínek

prospěný. I kdy je nám to líto, můj otec si vás, jak víte, v á  i l . . Z a m l č e l se, ztratil spojení, zapletl se ve větě. Zapálil si cigaretu. Dvakrát potáhl a rozkalal se.

Má kocovinu, odhadl situaci Jakub a přelápl. Mladý Postamtler mu ani nenabídl idli.

Chce mě okázale poloit na lopatky, řekl si Jakub a měl co dělat, aby se nerozesmál.

Tedy,” nael konečně Thomas Postamtler v mozku otupeném alkoholickými výpary

pokračování, budeme se s vámi bohuel muset rozejít.”

Jakub zachytil ironický pohled Petra Bernharda, který stál vedle stolu jako nový zastupující ředitel firmy,Wernli’. Slzící oči za kontaktními čočkami, rámované zarudlými víčky.

81

Celý ten uhrovitý obličej naondulovaného Frankensteina zářil tichou spokojeností a

vyčkáváním.

Jak bude Herr Kletschka reagovat?

Jak přijme tuto zprávu, je znamená ivotní katastrofu, kterou mu Bernhard ze srdce přál?

Jene Jakub neměl v úmyslu dopřát ádnému z těch dvou ani kousek radosti. Věděl svoje.

Starý Postamtler to musel ve výcarsku zabalit. Rozehrál nebo rozehraje jinou partii a teď nechal hoíkům továrnu, aby se trochu vyskotačili. To u patří k drobným radostem kapitalistů. A Jakub také neměl v úmyslu dlouho se vybavovat. Spěchal.

Vzpomněl si na úsloví Mirkova otce, starého slévače Buriánka, a rozhodl se, e je nabere na rohy. Bez vyzvání se posadil a zapálil si cigaretu. ,,Tak poslyte, Postamtlere,” řekl.

Pane Postamtlere,” zachraptěl Thomas.

Pán byl vá otec. Vy zatím musíte vystačit jen s tím Postamtlerem. Aby mezi námi bylo

jasno, ne vy, ale já se zříkám spolupráce s vámi, Postamtlere. Vae sekretářka má u moji notářsky potvrzenou výpověď. Mimochodem jste udělal chybu, kdy jste mě nepřijal ve vaí vile.”

Ale?” ozval se Peter Bernhard s hraným údivem a pokývl naondulovanou hlavou. Měl

dlouhé vedení a tak mu nedolo, čeho si viml vrozeným instinktem obchodníka Thomas

Postamtler, e toti Herr Kletschka je na koni, e má jetě nějaký trumf v rukávě. Mimoto nedokázal Peter Bernhard myslet na nic jiného ne na svoji novou vizitku, na které u měl natitěno: PETER BERNHARD - Vicedirektor.

,,Vy se laskavě neplete mezi dospělé, Bernharde,” řekl Jakub. Tak tedy dávám výpověď já vám. Protoe mám nárok na tříměsíční lhůtu a protoe situace, která mě nutí přeruit pracovní poměr, se vyvinula bez mé viny, vyplatíte mne ve shodě s obligačním právem za

půl roku.” ,,To je . . r o z p ř á h l ruce Peter Bernhard.

,,Zcela správně, Bernharde. To je pořádná hromádka peněz. Pan ředitel věděl, koho koupil

od Japonců, a podle toho mě platil.” Thomas Postamtler zhluboka vzdechl.

Otočil se v křesle, otevřel zásuvku psacího stolu, vyndal láhev whisky For roses a dvě

sklenky. Změnilo se vedení, změnily se i nápoje, konstatoval Jakub a uklíbl se.

82

Nalité sklenky se ani nedotkl. Díval se, jak se Thomasů Postamtlerovi vrací s kadým hltem alkoholu barva do tváří. Ty se brzo uchlastá, pomyslel si.

Pardon,” řekl Jakub, tím ovem moje oprávněné nároky nekončí.”

Sáhl do náprsní kapsy a podal Postamtlerovi juniorovi dvojmo přeloený list papíru. A pak se díval, jak jej nástupce starého Wemliho drí v třesoucích se prstech, jak si protřel oči a znovu čte řádky, které napsal a podepsal jeho otec: Váený pane doktore Kletschko,” pravilo se v listině, který pokračoval: v současné době otevírám nový podnik na zcela jiném místě a myslím, e bez mého vedení nemá Vae práce v podnicích, které jsem řídil já, dalí

s m ys l … ” Následovalo několik zdvořilostních frází a dopis končil: Odevzdejte tento list mému nástupci, kterému přikazuji, aby za Vae poslední studie vám byla vyplacena mimořádná odměna,” následovala pětimístná, zaokrouhlená cifra, o které si Jakub řekl, e není k zahození, e se státní pokladně v Československu bude hodit a e touhle sumou chce starý Wernli Jakubovi zavřít klapačku. Thomas Postamtler dočetl. Napil se whisky,

znovu si nalil a poloil dopis na stůl. To je sice hezké, jene éfem jsem tu nyní já a já vám vyplatím pouze půlroční plat. ekem.” Jakub neodpověděl. Jenom znovu sáhl do kapsy a podal Thomasu Postamtlerovi dalí dopis. Zněl: Příkaz Wernera H.Postamtlerakvýplatě SFR

.. .má právní platnost, nebo byl vystaven v době, kdy firma .Wernli A. G. byla jetě

právoplatným vlastnictvím Wernera H. Postamtlera. Podepsán: Dr. jur. René Wyss”.

Doufám, e je to jasné,” poznamenal Jakub. Díval se, jak Thomas Postamtler bubnuje prsty na stůl, jak se obrací na Petera Bernharda a znovu upíjí ze své sklenice. Nemáme tolik likvidní hotovosti v pokladně. Dáme vám ek, jak jsem řekl,” Thomas Postamtler chtěl stisknout knoflík domácího diktafonu, ale Jakub ho vzal za zápěstí a pevně je stiskl.

Bylo ticho.

83

Jen kdesi v dálce brumlal těký motor nákladního auta, ozval se hvizd lokomotivy a dé bil do oken.

Sekretářku nevolejte. Jestli nemáte peníze, tak si půjčte. Třeba od Centralflug AG, viďte, e by to bylo moné?

Poslyte . . c h t ě l svému éfovi pomoci Peter Bernhard. Der Auslánder, Herr Kletschka, je prostě nemoně drzý. Petr Bernhard měl chu ho urazit, poníit, ale nevěděl jak a nakonec i on u pochopil, e Jakub je má v ruce.

Dost vtipů, Postamtlere. eky od firem, které jsou, jak se říká v reorganizaci, prostě neberu.

Vyplatíte mně vechno. Ihned a v hotovosti.” Odmlčel se a teď se teprve napil také on.

Uvědomoval si, e starého Postamtlera a pány fabrikanty kolem edesátky mohl jetě

snáet. Jako něco z dávno pro Jakuba u neskutečné kapitalistické minulosti. Ale tenhle

potěr mu el prostě na nervy.

Nebo si snad chcete zítra přečíst, dejme tomu v hospodářské rubrice ,Neue Zůrcher Zeitung malou noticku? Mohla by se jmenovat: Je Wernli jetě solventní?”

Thomas Postamtler nadsedl.

Peníze dostanete,” odkalal si rozpačitě. Hned to zařídím, pane doktore.” A vyel ze dveří.

Za chvíli se Jakub uklonil Thomasů Postamtlerovi i Petru Bernhardovi. V příručním kufříku leela pěkná hromádka modrých stofrankovek a naoranovělých, jako plachta velikých pětistovek.

Tohle by stálo za oslavu. Za pořádnou večeři s Janette, uvaoval, kdy nastartoval vůz.

Ale na to teď není čas.

Do druhého pokusu o atentát zbývají podle výpovědi Viktora R. Steinhubera pouhé dva dny.

Jakub vyjel na dálnici a řítil se k Curychu.

xxxx

Také Werner H. Postamtler měl naspěch.

Ve chvíli, o které je řeč, to vlastně u nebyl Werner H. Postamtler, ale Werner King, státní občan republiky Keňa.

Hnal se ve svém mercedesu se západoněmeckým číslem a mezinárodní pojistkou

vystavenou belgickou pojiovnou. Točitá silnice klesala k řece les Doubes, je rozděluje výcarsko a Francii.

84

Uvědomoval si, e převedl peníze do védská a přepsal továrnu na svého syna v posledním

okamiku.

Sotva toti uzavřel tyto transakce, objevil se ve vile na břehu jezera kriminální komisař Kolbe a vůbec se nezdálo, e by se chtěl dát zastavit autoritou Wernera H. Postamtlera.

Řetěz důkazů byl natolik pevný, e ,Kasperli se mohl cítit v sedle. A pro Wernera H.

Postamtlera věci vypadaly poválivě: spolčení k leteckému pirátství a k trojnásobné vradě.

Kdy tohle starý Wernli uslyel, uvědomil si, e výcarsko není jenom kanton Aarau, kde má on konečné slovo.

Kriminální komisař Kapar Kolbe u chystal zatykač, kdy zasáhl Postamtlerův právní

zástupce, dr. jur. René Háfliger. Promluvil o kauci a jmenoval vysokou sice, ale zákonným předpisům odpovídající částku.

Starý Postamtler chvíli proklínal Justiz und Polizeidepartement a také den, kdy pojal

mylenku vyachovat Československé aerolinie pomocí atentátu. Z toho nápadu mu vznikly

jenom výdaje a maléry.

Odjel do hotelu Nova Park v Curychu. Osvědčený vrchní číník, bývalý přísluník ípových

kříů , faistický vrah z Budapeti 1956 a potom Tshombův oldnéř v Katanze mu obstaral

keňský pas na jméno Werner King. Pravost pasu za úplatek potvrdil úředník přísluného

výcarského úřadu.

Opatřil si za peníze jiné číslo vozu a falené doklady, to je v Curychu otázka jednoho dne.

Teď se tedy bývalý majitel firmy ,Wernli AG vznáel po asfaltu, zvlhlém přeprkami. Prolétl křivolakými uličkami městečka St. Ursanne, kolem jeho světlelutých stěn, románských oblouků a v lednu jetě pustých truhlíků na květiny za klenutými okny.

Vyjel na pohraniční přechod, který leí stranou hlavních cest.

Prostá závora s červeným a bílým lakem. Pokroucená tabulka s nápisem:

DOUANE-CLO a omelý domek francouzské pohraniční stráe. výcarská celnice a

stránice v této zapadlé končině není a s tím novopečený Werner King počítal.

Zabrzdil a dvakrát zahoukal. Přísluník francouzské Státní bezpečnosti v černé uniformě s bílým řemínkem vyel z domku. V ruměném obličeji měl výraz, který zcela nepokrytě říkal, e mu vichni mohou vlézt na záda. Převykoval, Werner Kling ho vyruil od oběda, zamoural na číslo vozu, zimničně se zachvěl a zvedl závoru.

85

Jestli se mu něco nechtělo, pak to bylo prohlíení pasů a otevírání nějakých kufrů.

Mávl rukou a zasalutoval rukou, obrácenou dlaní vzhůru.

Pak se vrátil k obědu a Werner H. Postamtler neboli Werner King vyjel ke svahům

francouzské Jury.

V malém hostinci poobědval místní speciality: unku uzenou s česnekem, smre na smetaně

a čerstvého pstruha na mandlích. Podle svého zvyku to k nezastíranému pohrdavému údivu

hostinského zapil ampaňským.

Hostinský si pomyslel cosi o ,sale boch o pinavém Němčourovi a Werner H. Postamtler

vyjel na dálnici N 8, směřující k Paříi.

Za několik dní přivítala na letiti v Nairobi skupina výcarských obchodníků, kteří v Keni zůstali od války, svého starého přítele Wernliho jako ztraceného syna.

Ztracený syn přiváel nejen sebe sama, ale také pořádný solidně krytý kapitál.

A to bylo podstatné.

xxxx

Gigi, oh, Gigi amoroso!

Stereofonní zesilovače hřměly a hala hotelu Hertenstein s bazénem, saunou a barem se

zdála plná zhmotnělého zvuku.

Jakub se zachytil zábradlí u schůdků z bazénu, přitáhl se a pohybem hlavy odhodil

promáčené vlasy z čela. Pak pomalu vystoupil na zelený koberec. Stál pod

pomerančovníkem, na kterém uzrával ve skleníkovém teple haly jediný, jako ping-pongový

míček veliký plod.

Byl vední den a hotelová hala prázdná. Jen italská zpěvačka vzdychala z reproduktorů:

,,Oh, Gi  g i … Gi  gi amoroso!

V lehátku u stěny seděl vysoký, kostnatý člověk s nakyslým výrazem ve luté tváři:

,,Je to moné, jsi to váně ty? zvolal naoko překvapeně Jakub a přistoupil k Pavláskovi.

Posadil se na sousední lehátko a z toho, jak oslovený zkřivil obličej, jak se jako by scvrkl a zatáhl do sebe, Jakub vycítil, e by ho Pavlásek rád viděl kdekoli daleko, ale rozhodně ne teď a na tomto místě. A právě proto Jakub nadeně hlaholil: ,,To je náhodička, kamaráde, jak je vidět, my dva se vdycky setkáváme jenom v hotelích na nejvyí úrovni.

86

Pamatuje naposledy na Bjergenstocku … Ale, to u jsou dva roky. Jo, letí to, l e t í . .

Pavlásek zamručel, e to doopravdy letí. A opět se odmlčel.

Posly,” řekl Jakub, na tohle si musíme uknout. Jdem k baru, já tě zvu. Věděl, e Pavlásek je drgrele a krt, ale rád se napije za cizí. Co ty tady dělá?” ozval se nepříli ochotně na půl úst, ale zvedl se. Pozvání mělo svůj účinek.

Oslavuju,” usmál se Jakub, oslavuju z posledních peněz počátek existenční nejistoty.”

To u usedali na barové stoličky z hlazeného hrukového dřeva.

Dos whiskys con hielo,” objednal Jakub u panělské barmanky. Ta, kdy uslyela rodný jazyk od člověka, kterého pokládala za výcara a tedy předem za nepřítele, se pousmála a řekla: Si, muy seňor mío, pronto, dos whiskys porllstedes.”

Jakub viděl, jak kdesi na dně Pavláskových uzavřených očí se objevil pobavený záblesk. To, co Jakub dělal, bylo psychologicky přesně vypočítáno, a začínalo zcela dokonale fungovat.

Nic toti nepotěí neúspěného člověka tak, jako krach toho dosud úspěného. A mezi

emigrací Jakub platil za úspěného. Nebo chce koňak?” řekl Jakub.

Dáme si whisky, kdy u jsi ji objednal.”

Jistě, a to má styl a odpich. Salud! A co dělá ty?” Při tom Jakub uvaoval: Zítra letadlo startuje v 10.30. Do té doby nesmí být vůbec k dispozici ani tenhle pán, ani jeho časované náloe. Jene, co já s tebou vyvedu, ty křiváku křivácká?

Při tom se Jakub usmíval a díval se svému protějku do tváře a zdálo se mu, e z toho

obličeje se ztrácí zaloutlost a nespokojenost.

Copak se ti stalo?” zeptal se otázkou místo odpovědi Pavlásek.

Jakub pokrčil rameny.

Dneska to nejnormálnějí v naí brani, v marketingu. éf rozehrál velkou hru. Ta mu nějak nevyla, firmu dostal junior a kdy jsme u toho dostávání, tak zase já od juniora dostal hodinový kopačky.”

Byla to pravda, trochu přiopravená a účelově přizpůsobená.

Jakub do sebe hodil whisky jedním hltem, cítil, jak se v něm íří příjem né teplo,

87

které smiřuje se světem a odsouvá vechno do snesitelné vzdálenosti. Pootočil se na své

stoličce. Skleněnou stěnou za jeho zády bylo vidět, jak po zálivu Vierwaldstáttersee, na

jeho břehu stál hotel Hertenstein, pomalu pluje bílý výletní parník. Vznáel se s

rozsvícenými palubami, ve tmě časného večera jako přízrak z jiného světa.

Jakub kývl na barmanku: Una otra vés dos whiskys con hielo. 

Teď musí vechno vypadat pravděpodobně, teď mi musí uvěřit, jinak je zle, uvaoval rychle Jakub, ale nevěděl, co udělá, aby vyhrál. Nápad, který čekal, nepřicházel.

Stačilo by ho zdret.

Stačilo by, aby se zítra zpozdil o několik minut a vechno je v suchu.

Zapálil si cigaretu a otočil se k Pavláskovi.

Tak je to, kamaráde, tak a ne jinak. A jestli teď něco rychle neseenu, jestli honem nenajdu dalí dob, opravdu nevím, co budu dělat.

Pavlásek upil whisky. Teď se usmíval zcela nepokrytě.

,,Já se docela dobře chytil, utrousil důleitě. Cítil, jak ho obklopuje tajemnost,jak mu náhle dodává cenu a to ho uspokojovalo. Věděl, e musí mlčet a to mlčení ho v jeho očích stavělo nad tohohle náfuku, kterému se vdycky vechno dařilo.

Pořád marketing?” zeptal se Jakub.

Něco na ten způsob”, pokrčil Pavlásek úzkými rameny.

Dobře, jen se dr,” pochválil ho Jakub a zvedl skleničku.

Loď přirazila k můstku před hotelem. Bylo slyet hluboké předení motorů. Pak se ozvaly

kroky, skřípaly na písku, plesklo úvazníkové lano a parník, napodobenina starého, kolového plavidla s vestavěným dieselmotorem, vyplul na dalí cestu.

Já to mám teď docela dobré, přeji si, jen aby to tak vydrelo.” Pavlásek si pohrával se skleničkou, díval se, jak se rozpoutějí kusy ledu, a počítal: zítra musí nejpozději v est hodin vyrazit. Sluba mu opět začíná v půl osmé a to je dost času na to, aby udělal, co slíbil.

Vidina peněz byla tak silná, e Pavlásek ani nevěděl, e přikývl ve chvíli, kdy se Jakuba ptal, zda si dají jetě jednu. Jakub se nenápadně podíval na hodinky.

Čas se posunoval a on jetě nevěděl, co udělá. Opít ho, říkal si. To nestačí, lidi jako

Pavlásek dokáou být zatraceně tvrdí, kdy chtějí vydělat peníze. Ale jen a pije. S opilým bude snazí práce, a u s ním udělá cokoli.

88

Mám ti ho snad vytřepat z rukávu?” zeptal se barman v Oliver Twistu, řečený Bobo,

vlasatého mládence a přisunul před něho sklenici piva. Ten tvůj Pavlásek sem v ivotě

přiel snad osmkrát,” pokrčil rameny, jestli desetkrát, tak moc. Vdycky sháněl nějakou práci. Já ho neviděl aspoň dva měsíce. Můe mu tady nechat vzkaz, ale moc naděje, e bych mu ho mohl vyřídit, ti nedávám. K partě, co se schází tady, Pavlásek nepatří.

Já bych ho měl sehnat,” naléhal vlasatec, jetě dnes anebo nejpozději zítra.”

Bobo pokrčil rameny. U jsem ti říkal. A koho z emigrantů nenajde tady, ve Twistu, toho bude těko hledat jinde.” Bobo se tvářil lhostejně, ale velice ostře vnímal vlasatcovu tvář, která vystupovala z kouře a narudlého, jakoby zvěteného světla v baru. Tohle neměl rád.

Zvykl si, e si lidé nechávají u něho vzkazy, e se jeho prostřednictvím hledají, ale tady, v tomhle zájmu o jakéhosi Pavláska, bylo něco, co se Bobovi nelíbilo. Nedovedl si vysvětlit proč a co se mu nelíbí, ale měl nepříjemný pocit, e tady něco zatraceně nehraje.

Netuil, e vlasatec má příkaz Miloe Jirkovce, vzít Pavláskovi peníze za kadou cenu.

I za cenu fyzické likvidace.

Proč ho shání,” nadhodil Bobo a zpod světlého obočí se díval na vlasatce.

Ten pokrčil rameny.

Historie jak u blbejch. Mám ho sehnat a říct mu, aby koukal vrátit prachy, který dostal, a aby nedělal nějakou práci, kterou udělat měl. Ale co je to za prachy a za práci, to ví jen starej Jirkovec.”

Vlasatec zvolna pil své pivo. Ten Jirkovec? Ten z výboru?” Jo,přesně ten Jirkovec.”

Tak to bude něco moc podivnýho, protoe tyhle chlapi z výboru jsou vechno křiváci.”

Vlasatec pokrčil rameny. Svých čtyři sta franků dostal a vůbec, Bobo má pravdu, kdoví, co je to za křivárnu.Své jsem si nakonec udělal. Ten Pavlásek tu není. A kde ho hledat? Evropa je veliká, a já po ní kvůli Jirkovcovi lítat nebudu. Kývl na Boba: Dej mi dvacet rappů na telefon!”

Sluchátko v kabině bylo mastné a lepkavé. Vlasatec ho drel na uchu v okamiku, kdy se

ozval jakoby drolivý bas Miloe Jirkovce.

89

Pane Jirkovec, jenom vám chci říct, e Pavláska najít nemůu.

Musíte ho najít, člověče! Musíte, za kadou cenu! ozvalo se na druhé straně telefonu.

Vlasatec mávl rukou a zavěsil.

xxxx

Milo Jirkovec chvíli stál bez hnutí a díval se na sluchátko, z něho se ozývalo pravidelné houkání, jako by od něho čekal odpověď. Pak zavěsil a klesl do křesla.

Co se stalo, bylo u dost hrozné.

A kdoví, co se můe jetě stát, jestli ten Pavlásek dovede celou záleitost do konce?

Kam zmizel? A proč?

Jestli to udělá a policie ho chytne, co se stane se mnou? Milo Jirkovec cítil, jak mu

chladnou ruce a nohy, jak celý ten chlad ho ochromuje. Vstal a začal přecházet po pokoji.

To je konec, říkal si. To je naprostý konec. Moná, e mi nezůstanou ani ty nůky ve

výstřikové agentuře Udo von Sángera.

Milo Jirkovec měl důvod bát se o svou budoucnost. Dnes ráno měl rozhovor, který se snail ví silou zapomenout, potlačit v paměti, ale nelo to. Slyel vechno znovu a znovu ve zraňujících podrobnostech.

Včera vyel Jirkovcův úvodník výcartí průmyslníci proti komunismu. Dnes si ho

telefonicky předvolal úředník cizinecké policie. Nikdo z éfů nebo vyích hodnostářů.

Obyčejný subalterní úředník, který rozhoduje o osudech Italů ze Sicílie nebo Kalábrie,

přijídějících do výcarska zametat ulice, pracovat na stavbách nebo v cihelnách. U tato okolnost připadala Miloi Jirkovcovi urálivá.

Ale rozhovor, který následoval, překonal vechna očekávání. Úředník odloil jakoukoli, třeba i hranou slunost a sue oznámil, e Milo Jirkovec se svým článkem dopustil poruení neutralitního zákona. Je zde návrh, aby ve shodě se zákonnými ustanoveními byl pan

Jirkovec vyhotěn ze země.

Pouze jeho dosavadní dobrá pověst a pokročilý věk brání tomu, aby výcarské úřady

nesáhly k tomuto krajnímu opatření. Ale protoe není záruka, e by se podobná věc

neopakovala, výcarské úřady trvají na tom, aby se pan Jirkovec zřekl vekeré organizační a publicistické činnosti.

90

Tím je ostatně podmíněn i dalí pobyt pána Jirkovce ve výcarsku. A to je ve.

Bylo to ve. Řeči se nevedly a nepřipoutěly. Úředník cizinecké policie hovořil s arogantním despektem. A Milo Jirkovec si pojednou s celou naléhavostí uvědomil pocit, který dosud sám sobě zakazoval. e toti v celém emigrantském osudu je cosi znevaujícího.

Polkl a mlčel.

U si nedělal iluze, věděl, jak iroce a podle okamité potřeby si dovedou výcaři vykládat neutrální zákon.

Teď, kdy seděl v křesílku a la Ludvík XIV., viděl stále jetě sama sebe, jak se zvedá, jak z vyschlého hrdla sotva vypraví pozdrav na rozloučenou.

Jak se uklání, zatímco úředník cizinecké policie listuje v jakémsi spise a loučí se s ním pokývnutím, které ani nejrůovějí sen nemůe srovnat s úklonou.

Ta scéna v něm oívala a promítala se mu s představou, e zítra dojde k explozi a e

vyetřování během několika hodin nebo nejvýe dnů povede k němu. Oni ho nechají

padnout, jak ho nechali padnout teď, kdy vyel článek, který si přece oni od něho objednali.

Odsoudí ho, zavřou a pak vyhostí.

Konec je to v kadém případě. Naprostý, absolutní konec. Ve dvaaedesáti letech i kdyby ho přijali jako přistěhovalce, nemůe začít kariéru v Austrálii nebo Kanadě.

Strach, bezmoc a vztek se v něm vzedmuly divokou vlnou.

Vstal, vytočil telefonní číslo Fridolína Vonwylla a na přímé lince se ozval mladý muský hlas.

Ne, pan Vonwyll zde není, odpověděl mu stroze.

Milo Jirkovec se prohnul v kříi, nadechl se a snail se dostat sám sobě někdejí důstojnost a důleitost. Kdy se vrátí,” řekl, potřebuji s ním naléhavě mluvit.”

Nevím, za kolik měsíců nebo let přijde,” odsekl ten mladík, a podle toho, co mu dají u soudu.”

Nerozumím?” zachvěl se Milo Jirkovec. Rozuměl. Cítil, jak se s ním pokoj točí a strach stoupá nahořklou vlnou ze aludku do hrdla.

Aby to bylo jasné: já přejímám agendu pana Vonwylla, kterého před několika hodinami

zatkla kriminální policie. Je vám to nyní jasné? U telefonu prokurista Wohlgensinger. Přejete si jetě něco?”

91

Ne, povzdechl Milo Jirkovec, u si nepřeji vůbec nic.”

V té chvíli klaply dveře bytu. Představa, e teď bude vechno proívat znovu: dozadu i

dopředu, e z toho bude křik, a výčitky a pláč jeho nepořádné, tlusté eny, ta představa

znamenala poslední kapku. Milo Jirkovec přeel dlouhými i podivuhodně pevnými kroky

pokoj, otevřel okno a vrhl se do ulice. Poslední mylenka mu bleskla hlavou: e křičí

nesmírně hlasitě a nesmírně dlouho, ale jeho křik zanikl v pouličním ruchu. Milo Jirkovec zemřel dříve, ne dopadl na dlabu curyské ulice.

xxxx

Podivné, myslela si Janette, je to úplně podivné. Přecházela po pokoji.

Nevyznala se v tom, co se s ní a kolem ní dělo. Nevěděla, proč najednou zmizel This

Balmera ani ji to příli nezajímalo. Spí se chtěla vyznat v tom, co ji váe k Jakubovi a co je Jakub vlastně zač. Spousta věcí jí byla sice nejasná, ale protoe byla výcarka, to jest člověk narozený ve světě čísel, obchodu a peněz, nedělala si s nimi starosti a brala je jak jsou. Jestlie Jakub řekl, e má obchodní jednání, protoe shání zaměstnání, je to zcela jasné a do podrobností jí nic není. Narodila se v rodině, kde jedna z jejích tet se a po manelové smrti dozvěděla, kde byl její mu zaměstnán. Nebotík povaoval za svou povinnost dávat eně peníze na domácnost, částku, která stoupala úměrně s tím, jak s léty rostl jeho plat, ale říkal si, e do takových podrobností, jako je firma, u které pracuje, nebo dokonce, co tam dělá, enské nic není.

Janette se vak ptala na mnoho dalích věcí, ale nenacházela odpověď. Na jejím vzplanutí k Jakubovi bylo mnoho nezvyklého a dokonce podivného. Říkala si, e ona se do něho zakoukala, třebae moc pohledný není a e on ji jenom trpí. A proti tomu zase mluvilo, e jí dal k dispozici svůj byt, přihlásil ji v něm, co v katolické části výcarska není snadná záleitost.

Vzpomínala, jak ji Jakub pozval na večeři do proslaveného Zur Krone, jak je v odděleném

salónku obsluhoval sám maitre de hotel, elegantní pan Gruber. Vzpomínala, jak se Jakub

usmíval, vyprávěl o vem moném, udělal jí přednáku o lyování,

92

líčil záitky z cest po panělsku a Portugalsku, zdál se veselý a bezstarostný. Ale Janette měla pocit, e Jakub myslí na něco úplně jiného. Vimla si, e její společník mluví vdy o vem, ale uhne, jakmile se Janette začne vyptávat na jeho předchozí ivot v Československu a vůbec na jeho minulost.

Snad se mu tam něco stalo, něco tragického, a proto nechce o tom mluvit a vzpomínat.

Bylo něco podivného na celé Jakubově existenci, něco, co spíe instinktivně cítila.

Zakoukala jsem se do něj. Jemu jsem dost lhostejná. Je se mnou rád, kdy nemá nic

důleitějího na práci. Ale důleité je, e já jsem se zakoukala a u se postarám o to, aby on se zakoukal taky. A podívala bych se, aby ne.

Usmála se tím tichým, vzdáleným úsměvem a kdy si zapalovala cigaretu, zazněl u dveří

zvonek.

xxxx

U tam budeme?” zeptal se Pavlásek, kytl a schoulil se na předním sedadle Jakubova vozu.

Hned, Oldíku, ale ty se zatím prospi, takhle by z tebe velkej milenec nebyl,” plácl ho Jakub po rameni.

Přeřadil na trojku, silnice stoupala v ostrých serpentinách k hranicím mezi Francií a

výcarskem. Jakub se díval upřeně před sebe, vedl vůz lehkou, zkuenou rukou a

soustřeďoval se spíe na závěrečnou a nejriskantnějí část svého plánu.

Ten plán se zrodil sám sebou. Vyplynul z logiky situace. Jakub pozval Pavláska na večeří.

Při proslaveně dobrém jídle v rybářské jizbě hotelu Hertenstein se Pavlásek rozehřál

nejenom jídlem a pitím, ale také a hlavně vědomím, e účet jde z Jakubovy kapsy. Ve se

mu v té chvíli zdálo jasné a prosté a lehce zvládnutelné. Zmínil se Jakubovi, e má dob na letiti Kloten a e druhého dne musí být ráno přesně na místě.

Jakub nabídl, e tam Pavláska odveze, protoe i on má v letitní restauraci dob. Schůzku se zástupci japonského koncernu na výrobu magnetofonů, kteří mu nabídli zaměstnání.

Umí anglicky? Samozřejmě, chlubil se Pavlásek.

Tak je to perfektní, Jakub o něm promluví. Japonci hledají několik odborníků na marketing.

93

Platí skvěle. Nálada stoupala a v okamiku, kdy naloutlé tváře Oldřicha Pavláska prokvetly červeni, kdy zakyslý, neúspěný samotář byl plný lehce prchavého optimismu a podnikavosti, zrodil se Jakubův plán. Navrhl, aby se podívali kousek od hotelu asi hodinku jízdy za děvčaty, které Jakub zná velmi důvěrně.

Pavlásek po chvíli zdráhání souhlasil.

A tak vyrazili. Jakubovi pomohly dvě tabletky kofeinu na nohy. Uvědomoval si, e okamik, kdy se bude moci vyspat, je v nedohlednu. Jasně věděl, e musí risknout tenhle podnik, protoe jinak Pavláska do zítřka nezadrí.

Odbočil na postranní cestu. Silnice teď procházela vzrostlým jedlovým lesem. Pavlásek

poklimbával na předním sedadle.

V údolí probleskla světla vesnice, Jakub ji znal, byla to malá vesnička ztracená na úpatí Vogéz a Jakub si uvědomoval, e se mu podařilo dostat se mimo přechod ze výcarska do Francie. Na této cestě se hlídky objevovaly jen zřídka, namátkově, ale zákon schválnosti by mohl zapracovat. Jakub sjel do údolí.

Za vsí zastavil. Kapesníkem si obalil ruku a pak hranou dlaně udeřil pospávajícího Pavláska do týlu. Pavlásek zdlouha vzdychl a omdlel. Jakub mu sáhl do kapsy a vytáhl doklady.

Peníze mu vrátil do taky a vloil ji zpět do náprsní kapsy. Potom nastartoval vůz a vyrazil na dálnici RN-8 trasburk - Basilej k hlavnímu přechodu do výcarska.

Spěchal.

Jel závod o úspěch nebo neúspěch akce, je ho napadla a v průběhu večera, ale kterou

musel dokončit, protoe jinak neviděl naději na úspěch.

Před vozem zazářilo červené světlo.

Ospalý francouzský přísluník Státní bezpečnosti přistoupil k vozu a zasalutoval.

Jakub vystoupil.

Pomůete mi, prosím, monsieur,” řekl, tohohle člověka,” ukázal na Pavláska, jsem nael nedaleko na silnici.”

Francouz přistoupil k vozu, znalecky potáhl nosem a konstatoval: Oralý. Oralý jako svině.

 Pak sáhl Pavláskovi do kapsy a zavrtěl hlavou.

Má francouzské i výcarské peníze,” řekl a ukázal na dvě francouzské stovky, které

Pavláskovi podsunul Jakub, ale ádné doklady.”

94

Pokrčil rameny a řekl: No nic, vzbudíme ho a zítra ho budeme identifikovat.” A začal popleskávat Pavláska po tváři. Jen a se neprobudí, modlil se Jakub, jen a se nevzbudí, dokud jsem tady.

Promiňte, monsieur,” řekl Jakub, ale velmi spěchám.Za půl hodiny mám schůzku v Basileji.

Nutnou. Obchodní, jetě teď v noci.”

Francouzský stráce hranic si vyádal od Jakuba doklady, zkontroloval je a sepsal s

Jakubem stručný protokol. O nálezu neznámého chodce.

Pak otevřel dvířka Jakubova Datsunu, navyklým hmatem vzal Pavláska pod paí a táhl ho

směrem k budce pohraniční stráe.

Od vás u nic nepotřebujeme. Tohohle necháme vyspat a zítra se uvidí, kdo to je. Au revoir, monsieur.”

Jakub vyrazil k hranici a cítil, jak teprve teď se zpoděním ho zalévá strach. Tohle znal: člověk se někdy bojí třeba ve snu vzpomínky na sloitou situaci, ze které vyvázl před lety.

Avak nezbýval čas na psychologické úvahy. Pavlásek je v suchu, je absolutně vyloučeno,

aby se dostal do zítřka, do desíti ráno na letitě Kloten.

Ne ho určí, ne si ho vymění Francouzi se výcary, určitě uplyne nejméně týden. Na

identifikaci, protoe nemá doklady, musí přijet komise cizinecké policie. A tu dát dohromady pěkně dlouho trvá, jene já jetě nemám hotovo.

Za dvě hodiny zastavil znovu před hotelem Hertenstein.

Nahlédl do vstupní haly. Recepční seděl za svým pultem. Jakub si vyzvedl klíč od svého

pokoje.

Rychlým, při jeho hranaté, masívní postavě podivné nehlučným krokem proel do druhého

patra k pokoji, kde byl ubytován Pavlásek. Z kapsy vyndal silný kus celuloidu a zaklesl jej mezi zámek a veřej. Poslouchal. Na chodbě bylo ticho a pusto. Jakub zapáčil.

Klapnutí zámku znělo jako výstřel z malé pistole.

Jakub rychle vkročil do místnosti, zavřel za sebou dveře, po hmatu zatáhl záclonky a pak

teprve rozsvítil. Profesionál by tohle neudělal, profík nikdy ne, říkal si, kdy v zásuvce nočního stolku nahmátl dvě podlouhlé krabičky s náloemi. Profesionál by je schoval na jiném místě, ne sám ije. Jetě dobře, e Pavlásek není profesionál.

Pak zhasl, seel o patro ní do svého pokoje. Vzal příruční zavazadlo a zamkl.

95

Recepčnímu poloil na pult potvrzenou účtenku o zaplacení a spropitné. Poprosil, a

recepční vyřídí laskavě panu Pavláskovi, a se vrátí, e má volat Interinformation AG. Pán u bude vědět. Byl to nesmyslný vzkaz a Jakub nepochyboval, e ho recepční hned tak Pavláskovi nevyřídí. Podařilo se vyhrát, ale teď po sobě Jakub zanechal tolik stop, e je jen otázkou času, kdy se po nich někdo pustí.

Jakub přistoupil k vozu, vytáhl ze skříňky v palubní desce sáček z umělé hmoty, poloil do něj náloe, potom seel na náplavku před hotelem.

U pamětní desky, která oznamovala, e se na tomto místě se svým hydroplánem zabil

poslední císař habsburský Karel, který zde il v exilu po rozpadu Rakousko-Uherska, sebral kámen, vloil jej do sáčku, zavázal a hodil daleko do jezera.

Uslyel blunknutí.

Pak vyjel na hlavní silnici. Zastavil u benzínové stanice s nočním provozem.

Plnou nádr, super, hlásil pumpaři v zelenoluté kombinéze s nápisem Shell. Zatímco

zřízenec plnil nádr a otíral okna Datsuna 180 B Coupé, Jakub veel do telefonní budky.

Vytočil číslo jedné stanice v kantonu Ticino a řekl italsky:

Zítra ráno musím na mi.”

Chvíli bylo slyet jenom praskání elektrických výbojů a Jakub měl pocit, e se pod ním

propadá svět. Co řekl, bylo smluvené heslo, signál nejvyího poplachu a Jakub jej směl

pouít pouze v krajní nouzi. Znamenalo to, e okamitě musí odjet, cestou, kterou mimo něj znalo jen několik málo zasvěcených lidí.

Budu tam také,” ozval se po chvíli dobře ovládaný a kupodivu nerozespalý hlas, přijďte určitě.” Jakub poloil sluchátko a vydechl. Teď musí bojovat o čas.

Nasedl do auta a pak vyrazil točitou silnicí, která sleduje břehy Vierwaldstáttersee.

Přiblině v té době se probudil na policejní stránici u basilejského přechodu Oldřich

Pavlásek. Kdy konečně pochopil, kde je, nedokázal vysvětlit, jak se sem dostal. Jeho

výpověď byla natolik zmatená, e přísluný éf pohraniční kontroly řekl: Odvezte ho do

trasburku, tam a si to vyetří, my na to tady nemáme čas.”

A protestoval jak chtěl, nasedl nakonec Pavlásek do černého vozu s okny zamříovanými

drátěným pletivem, které připomíná ko, a proto tyto vozy Francouzi nazývají koíky na

salát.

96

Kdy seděl v mukách kocoviny na plechové lavičce a přemýlel o tom, e se mu nic, ale

vůbec nic nevede, měl opět v naloutlé tváři svůj zatrpklý výraz.

xxxx

Zasedání vedl pracovník centrály výcarské spolkové zpravodajské sluby v Bernu René

Studer.

Studenýma očima se rozhlíel po svých podřízených z curyské a luzernské rezidentury.

Měkké, bílé, jakoby kněské ruce měl volně poloeny na stole.

Kriminální komisař Kolbe se na tomto shromádění cítil nesvůj. Ke zpravodajcům choval

obdiv i pohrdání, které kriminalisté cítí vůči těmto lidem. Jakkoli jeho mozek přivykl

nejpodivnějím kombinacím, které sebou přináí kriminalistická práce, přece zůstal v

podstatě přímočarý: usvědčený pachatel patří za mříe. A tečka. Podivná matematika

dvojitých a trojnásobných agentů, taktika zpravodajské práce, e je lepí nechat na svobodě provaleného agenta ne na jeho místo pustit neznámého, mu byla cizí, a svým způsobem protivná.

Celkem vzato,” shrnul René Studer, čerta nám záleí, jestli starý Postamtler ujel do Afriky nebo ne. Interpol kvůli němu obtěovat nebudeme. Bylo by to příli komplikované. Je vám to jasné, komisaři?” Malému Kolbemu to sice jasné nebylo, ale přikývl.

Starý Postamtler má dost dlouhé ruce, aby nám natropil spoustu potíí a já bych se divil, kdyby v té Keni musel zůstat déle ne rok nebo dva. Za nějaký čas ho tu máme zpátky, očitěného a bez stínu viny. Nakonec to bude v pořádku. Je to zkuený obchodník a my

přece neuděláme někomu od konkurence radost, abychom pinili nae nejlepí lidi.”

Kolbe opět němě přikývl, říkal si, co já mohu dělat?

Pro nás,” pokračoval René Studer, je důleité, e máme za mříemi toho Vonwylla. Zneuil své znalosti kriminalisty a zpravodajského důstojníka k přípravě leteckého atentátu. A letecký atentát, to je záleitost, která se promíjet nemá a nesmí. Musíme dát pozor na to, aby se podobný případ neopakoval. Pokodilo by to dobré jméno naí letecké dopravy i letitní sluby.”

97

Nadechl se a rozhlédl se po svých podřízených.

A nyní to hlavní: za kadou cenu musíme dostat ty nebo toho, kdo znekodnil Steinhubera.

Vypadá to na práci zkueného cizího agenta. Toho čeká podzemní cela na Zugerbergu.”

Vichni věděli, co znamená staré pevnostní vojenské vězení Zugerberg. Jsou tam pouze

samovazby, které během dvou let dokáí proměnit třicetiletého zdravého mue v

pomateného starce.

Otázka je, jak se k tomuto agentovi dostat.”

Vodítek je málo, ozval se jeden ze zpravodajců.

Neřekl bych,” promluvil Kapar Kolbe a sám se divil, e dokonale ovládá svůj hlas,

skutečně bych neřekl. Víme, e jsou dva: jeden výcar z východních kantónů, druhý bude

cizinec. A to je dalí vodítko. Víme, e se stýkali s mrtvým Brunem Hugem. A také na

Steinhubera si počkali v Hugově domku. Tím je u dáno nesmírně mnoho.”

To znamená,” rozvíjel jeho mylenku René Studer, e nae agentura mezi emigranty

vytipuje člověka, který má přítele z východního výcarska. V prostoru Curych - Lenzburg -

Luzern takových případů nebude mnoho.”

Dovolte, abych nesouhlasil,” namítl Kapar Kolbe. Nám stačí vytipovat mezi přáteli mrtvého Bruno Huga člověka z východního výcarska a zjistit, má-li ten člověk styky s nějakým cizincem. A potom je oba přinutit, aby dokázali alibi.

To u je opravdu jenom technická záleitost.”

Té úvaze se nedalo nic vytknout. Jene René Studer byl zpravodajec a myslel zpravodajsky.

Ty informace o chystaném atentátu musely odněkud přijít.

Z naprosté, řekl bych a intimní blízkosti starého Wernera H. Postamtlera. Není tam nějaký cizinec nebo emigrant?”

Tahle úvaha, přestoe stála na naprostém omylu Jakub se o akci nedověděl prostřednictvím

Postamtlera, vedla přímo k cíli.

Kapar Kolbe svratil obočí. Ano,” probíral se v paměti, je tam nějaký doktor… Kletschka.

Evidován jako bývalý československý státní občan. Poznatky o něm jsou větinou příznivé.

Patří k odborné technické, nikoli politické části emigrace.”

Přesto vechno,” řekl René Studer, je načase, abychom se tomu Kletschkovi podívali na zub.

xxxx

98

Zvonek zazněl rázně a nezvykle řinčivě.

Janette si upravila vlasy, přitáhla pásek upanu a la otevřít.

Mui, kteří stáli přede dveřmi, jako by na chvíli ztratili řeč. První ji nael ten nejmení, který vyndal z úst cigaretu.

Policie,” oznámil. Hledáme doktora Kletschku.” Odstrčil Janettu od dveří.

Jene Janette beze slova vzala střízlíka za límec nepromokavého plátě, kubla jím, a

zavrávoral a řekla: Ven!”

Vysoký, brýlatý mu, který stál jetě na chodbě, vytěkl: Kdo jste? Jak se chováte k

představitelům veřejného pořádku? Víte, e se dopoutíte trestného činu?”

Janette cítila, e jí srdce bije a v krku. Několikrát se nadechla, vystrčila malého mue ze dveří a hlasitě zvolala:

Tak pěkně popořádku. Mám licenciát práv z bernské univerzity. Je mi známo, e policie se musí předně prokázat platnými průkazy. Za druhé musí mít povolení soudu k prohlídce bytu nebo k předvedení k výslechu. Nepředloili jste ani jedno, ani druhé. Proto vás pokládám za vetřelce a zavolám na vás skutečnou policii.”

Pak přibouchla dveře a eptala si: Jacku, Jacku, a jsi kdo jsi, a jsi kde jsi, teď se sem nevracej.” A netuila, e Jakub nemá v úmyslu vrátit se ani teď, ani kdy jindy.

Zvonek řinčel. Janette si zapálila cigaretu a znovu pootevřela dveře. Co zas?”

Tentokrát ten malý vytáhl průkaz v hnědých koených deskách s erbem kantónu Luzern a

představil se: Kriminální komisař Kolbe, zde je příkaz k předvedení doktora Kletschky a tady povolení k domovní prohlídce.”

Janette se pozorně podívala na dokumenty a řekla: V pořádku, pojďte prosím dál, pane

komisaři, a promiňte. Dnes člověk nemůe vědět, kdo se mu chce dostat do bytu.

Ovem, ovem,” zabručel Kolbe a hrnul se do předsíně.

Vy zůstanete, kde jste,” přehradila vstup Janette tomu vysokému a dalím dvěma, kteří ho provázeli. O vás nic nevím.

Kapitán Studer, spolková zpravodajská sluba,” legitimoval se dlouhán. A i dva ostatní předloili průkazy tée Organizace. Prosím,” poodstoupila Janette od dveří.

Kde je doktor Kletschka?” optal se kriminální komisař Kolbe.

Odjel,” pokrčila nechápavě rameny Janette.

99

Kam?” chtěl vědět René Studer.

Pánové, neposadíte se?” Janette ukázala na křesla a sama se rovně posadila. Odlote si a nedáte si skleničku?”

Zavrtěli hlavami.

Dobře, ale já mám chu se napít, proti tomu doufám nic nenamítáte?”

Poslyte,” řekl malý Kolbe, chtěli bychom vědět, kdo jste vy?”

Přítelkyně doktora Kletschky. Stačí?”

Dobře,” usmál se ironicky René Studer, dejme tomu, ale teď nám povězte, kam doktor Kletschka odjel.”

Mylenka přila náhle, logická, prokazatelná. Janette se podívala na hodinky. Bylo 16.00.

Jack jel do Curychu. Má tam schůzku se zástupcem nějaké japonské firmy. Já si ta

japonská jména nepamatuji. Kdy jsme s Jackem nedávno večeřeli v hotelu Krone, poslal

nám její zástupce láhev ampaňského s prosbou, aby se Jack u něj dnes večer stavil.”

Zapálila si novou cigaretu a rozhlédla se po policistech. Viděla, e je pořádně vyvedla z míry.

Tak on hledá zaměstnání?” zeptal se René Studer.

Ano, bohuel,” odpověděla Janette. Víte, on byl v lnterinformation AG, u pana Postamtlera starího, pracoval jako vedoucí oddělení pro průzkum trhu. Ale teď se s panem Postamtlerem něco stalo, musel odjet nebo co a firmu vede syn. A Jack i kdy o věcech

firmy se mnou nemluví říkal, e se s ním neshodne.” Podívala se upřeně na René Studera:

Váně si nedáte skleničku, a nepiji sama?”

Tak abychom neurazili,” nadhodil malý Kolbe. Jeho kriminalistická zkuenost mu

napovídala, e je vdycky lepí být měkčí, získat důvěru, zvlátě u takových jehňat, jako je tohle. Kdoví, co z té křehotinky jetě vyleze. Whisky? Koňak? Gin s tonikem?”

Koňak,” svolili policisté. Malý Kolbe pokračoval ve výslechu: Poslyte, nebylo vám na vaem příteli něco nápadné v poslední době? Nebyl nervózní, předráděný? Neodcházel třeba, ani by vám řekl, kam jde?”

Janette sklonila hlavu k rameni a svratila čelo, jako by přemýlela.

A víte, e máte pravdu, pane komisaři! Jack toho nikdy moc nenamluví, ale poslední dobou

vypadal jetě zamlklejí Ono ho toti moc mrzelo, e starý pan Postamtler musel odjet.

100

Jack si ho váil a rád s ním spolupracoval. A pan Postamtler mu jednou v mé přítomnosti

slíbil, e dokud bude on, pan Postamtler, ve výcarském obchodu a průmyslu, zůstane Jack

vdycky jeho poradcem. A takhle hloupě to dopadlo.”

René Studer zabubnoval prsty na skleněnou stolní desku a předklonil se v křesle.

Tak si přestaneme hrát na schovávanou, s l e č n o … s l e č n o …

Zwicki, Janette Zwicki,” řekla a klidně se dívala na rudnoucího důstojníka kontrapionáe.

Víte, kdo je ten pan Kletschka, slečno Zwicki?”

Co si o něm myslím soukromě, to vám vykládat nebudu, s tím přece nepočítáte, e? A jinak vím, e je to prvotřídní odborník na průzkum trhu.”

René Studer se nadechl a pak hláskoval pomalu:

Ten vá takzvaný přítel je pión, rozumíte? Agent komunistické pionáe. A já vás ádám, abyste se zachovala jako správná občanka a pověděla vechno, co o jeho činnosti víte.”

Cítila na sobě upřené pohledy čtveřice slídilů.

O tom nevím nic. Vůbec nic.” Pak se zpříma, svýma zelenýma očima podívala na

pracovníka výcarské kontrapionáe René Studera: Doktor Jakub Kletschka je naprosto

čestný a ví, co dělá.” Víte, co jste řekla? Víte, e se dopoutíte trestného činu?”

Jakého, prosím vás? Běte strait někoho jiného a ne člověka, který vystudoval práva.”

Byla to pravda. Cítil a věděl to René Studer, kriminální komisař Kolbe i jejich

spolupracovníci. Nakonec, říkal si malý Kolbe, i kdy toho Kletschku dostaneme, budeme mu těko něco dokazovat. Jediná naděje je, e ten Tscheche nemá na kritický den alibi, ale to mu můe tahle holka poskytnout, jak a kdy se jí zachce. Zeptal se Janette, zda neví, kde byl Herr doktor Kletschka toho a toho dne. Jmenoval datum, kdy byl unesen Viktor R.

Steinhuber. A Janette bez váhání odpověděla, e Jack byl s ní. Tam, kde u tak milenci

spolu bývají. Přejí si pánové jetě něco?”

Věděli, e jim zbývá poslední monost.

Dejte se do toho,” přikázal René Studer a vstal. Dali se do toho.

S dokonalou dovednosti profesionálů a vztekem policistů, kteří vědí, e je někdo vodí za nos a jsou v daném okamiku proti tomu bezmocní.

101

Zotvírali atník a prádelník. Prolezli bar a rozebrali televizor. Vrhli se na matrace s virtuozitou řezníka, který bourá poraené dobytče.

Prohmatali kadý koutek, obrátili kadý stůl a idli, ale nikde nenali nic, co by Jakuba usvědčovalo. Nikde nebyla vestavěna vysílačka, ani zespoda přilepena lepicí páskou kódovací tabulka nebo agenturní zpráva. Prohrabali psací stůl, ale nali jenom pečlivým

Jakubovým rukopisem popsané kartičky s výpočty, které prokazatelně neměly vztah k

ničemu jinému, jenom k průzkumu trhu. Prolezli list za listem Index der schweizerischen

Industrie” a statistické ročenky, pátrali po vbodech pendlíkem, mikrotečkách či znaménkách tajným inkoustem, které by nenápadné knihy proměňovaly v ifrovací klíč.

Nic. Bylo to k vzteku.

Magnetofon byl jenom magnetofonem a na páskách byla pouze Jakubova oblíbená hudba:

klasický dez a staří četí mistři. Kosmetické potřeby v koupelně byly také jenom

kosmetickými potřebami a ne chemikáliemi pro výrobu tajného inkoustu.

Po necelých dvou hodinách se spořádaný byt podobal kurníku, kterým se proběhlo pár

hladových liek.

Janette stála uprostřed pokoje, mlčela a tvářila se klidně. Ale uvnitř se chvěla: dokázala si představit, co by se s Jakubem stalo, kdyby těmhle lidem padl do rukou.

Nechoď sem, Jacku, kdybych tak věděla, kde jsi, a co chce dělat!

Dva muové z doprovodu prozkoumávali detektorem podlahy a stěny.

René Studer listoval Jakubovými poznámkami.

Vá takzvaný přítel psal jenom německy,” zeptal se.

,,Ano. Říkal, e kdy má k něčemu dospět a něco zformulovat v německém prostředí, musí

myslet německy a ne pouze překládat do němčiny.”

Malý Kolbe pokývl hlavou a podíval se do náčrtu studie o situaci na trhu elektrospotřebičů:

,,Píe naprosto gramaticky správně. Nevíte, zda mluvil také francouzský?”

Ovem, Jack mluví francouzský, to věděla. Mluví plynně, skoro bez cizího přízvuku.

Frantina byla jazykem Janettiny matky a mohla to posoudit, ale uvědomila si, e kdy

Jackova francouztina zajímá tyhle, mohlo by mu to jen ukodit.

Hovořil perfektně anglicky,” odpověděla, říkal, e bez angličtiny se člověk v jeho oboru nehne.

102

Ale francouzský? Ne, opravdu nevím. Nemohu vám povědět.”

A komisaři Kolbemu bylo jasné, e od Janette Zwicki se doví jenom to, co jí bude moci

prokázat pěti na sobě nezávislými svědky. A ty neměl. René Studer se vztyčil a řekl:

Tak, zatím hotovo, jdeme. Janette mu zastoupila cestu.

Tak tomuhle se u nás říká demokracie?” Ukázala na strhané koberce, rozřezané matrace a rozmontovaný televizor a magnetofon. Tohle dáte do pořádku. Okamitě a na své náklady.

Soudně povolená prohlídka bytu je jedna věc a pokozování cizího majetku druhá. Dávám

vám tři hodiny lhůtu. Pak volám svého právního zástupce.”

Vy tady nemáte co dělat,” vyjel René Studer.

Omyl, jsem tady řádně policejně přihláena a po dobu nepřítomnosti doktora Kletschky je

byt můj. Se vemi právy i povinnostmi.” René Studer se uklíbl.

Nepochybuji,” řekl, e máte přísluné papíry v pořádku.”

Samozřejmě,” přisvědčila Janette.

Dovolíte, abych si zatelefonoval?”

Prosím.”

Malý Kolbe se procházel po bytě a říkal si, e byl nesmysl takhle do toho vjet. Úder naslepo.

Nakonec, proti tomu Kletschkovi nemají víc ne podezření, které by se těko dokazovalo a

je by dobrý právník roztrhal na cucky. Jestli Herr Kletschka je skutečné agent, tak by mu opatřili prvotřídního právníka.

Zatímco René Studer zápasil s telefonem, který právě jaktak dali technici z jeho skupiny dohromady, otočil se komisař Kolbe k Janette a zeptal se: Jméno Mathias Balmer vám nic neříká, slečno Zwicki?” Přikývla.

Byl to kolega. Vyloučili ho z právnické fakulty pro levicové názory.”

Malý Kolbe neměl rád tyhle levičáky, ale nakonec mu bylo lhostejné, co si kdo myslí.

A kde je teď pan Balmer?”

Nevím. Já a This jsme měli spolupracovat s Jackem na jedné jeho studii, ale z té teď nic nebude. Take This Balmer odjel. Kam, nemohu vám říci.”

A nevíte náhodou, odkud pocházel pan Balmer?”

103

Myslím, e z Rosbachu, ale nevím to jistě.” Janette věděla, e nemá cenu zapírat věci, které si stejně mohou zjistit a zjistí.

Ano, říkal si kriminální komisař Kolbe, vechno to jde pěkně dohromady. Balmer pochází z

východního výcarska, znal se s tím Tscheche je to jasné. Je to tak jasné, e to jasnějí být nemůe. Potí je pouze v tom, e máme v ruce indicie. Nic víc. A jetě k tomu, indicie a ne lidi. Mezi tím se René Studer spojil s centrálou v Bernu.

Vydal jasný a strohý příkaz: s okamitou platností mají být zostřeny kontroly na hraničních přechodech při výjezdu ze výcarska. Mue s emigrantským pasem, který zní na jméno doktor Jakub KLETSCHKA okamitě zadret a zadrení hlásit.

Nadiktoval číslo Jakubova vozu. Bylo 19.30. René Studer se rozhlédl po místnosti.

,,Jsme hotovi,” oznámil. ,,Opraváře vám poleme, slečno Zwicki. Na shledanou.” Dodal výhrůně.

,,Na shledanou,” řekla Janette klidně. Slyela, jak za policisty zaklaply dveře. Pak se teprve zhroutila a bezmocně plakala. Cítila, e Jakuba u neuvidí.

xxxx

Jakub zajel se svým Datsunem 180 b Coupé na lesní cestu nad malým městečkem

ArthGoldau. Otevřel kapotu a lehkým úderem kladiva rozbil hlavu rozdělovače. Pak si přes

světleedý oblek natáhl montérky, lehl si pod vůz a odmontoval výfuk. Potom odrouboval

poznávací značky, svlékl si montérky, zabalil do nich výfuk i tabulky s čísly, převázal

motouzem, zatíil kamenem a hodil do nedalekého jezírka.

Z kapsy vytáhl pas pro uprchlíky v modrých deskách, polil jej trochou benzínu a krtl

zapalovačem. Popel rozlapal, zakryl rozměklou lesní hlínou a poházel jehličím.

Do kapsy si poloil pas na jméno ing. Emanuel Hobart, obchodní cestující, narozen v

Hamburku, bytem tamté.

Vzal kufřík s penězi a příruční branu s nejnutnějím oblečením a vyel na silnici.

Vechno dělal mechanicky, jako v polosnu, či lépe řečeno, v jakémsi stavu náměsíčně

střízlivosti.

104

Nedělal si iluze. Jeho vůz najdou. Dříve nebo později. e zahodil poznávací značky, to nic neznamená: kadé auto přece lze identifikovat podle čísla podvozku a motoru. Ale to nějakou chvíli trvá. A on hraje o čas. O hodiny? O dny?

Kdoví, ale lepí je si přichvátnout. Nevěděl, jaký má náskok, ale ten náskok se nutně musí zvětit tím, e jestli někoho hledají, tak tedy Kletschku. A od Kletschky k Hobartovi je pořádně dlouhá cesta. Jene je dost lidi, kteří ho mohou identifikovat. Přeměna na Hobarta ho kryje na pár nejbliích hodin.

Doel na venkovské nádraí, počkal, a přijede vlak od Luzernu. Zamíchal se mezi cestující a s nimi veel do čistého a ospalého městečka ArthGoldau. V půjčovně vozů, která patřila velké benzínové stanici, předloil svůj pas.

Na majitele udělal dojem inenýrský titul a slovo obchodník, které je ve výcarsku

vemocným zaklinadlem a nejlepím doporučením.

Potřebuji spohlehlivý, pohodlný vůz asi na dva dny. Můete mi poslouit,” zeptal se Jakub.

Měl jsem v Luzernu obchodní jednání a teď mi vybyl nějaký čas. Chtěl bych si prohlédnout kapli Viléma Tella, Gotthardský průsmyk a moná si zaskočit do Itálie.”

Majitel se uklonil a doporučil stříbroedý dvoumístný sportovní Mercedes 350 SL.

Byl to spolehlivý, dokonale udrovaný vůz a nájemné přísluně vysoké.

Jakub přeplatil.

Tak, aby zapůsobil, ale zase nikoli přemrtěně. To by spořivému výcaru mohlo být

podezřelé. Kde dostanu mezinárodní pojistku?”

Patří k vozu, pane,” řekl majitel, a se pán podívá, je platná stejně, jako jsou v pořádku vechny dokumenty.”

Doklady Jakub prohlédl podrobně. Nemohl si dovolit sebemení nepříjemnost na hranici.

Zdrení, které by naruilo celý plán a zbytečně napínalo nervy lidem v praské centrále.

Děkuji, to je v pořádku,” konstatoval Jakub.

Kdy přijíděl ke Gottharskému průsmyku, odbočil vlevo. Bylo nebezpečné nakládat vůz na

vlak, který prováí automobily tunelem z Góschenen do Airola.

Dát se téměř na hodinu svázat bez monosti pohybu a úniku.

105

Vyjíděl raději serpentiny. Motor tie hučel. Na strmých lukách leel sníh a sníh lemoval na některých místech silnici tak vysokými hrázemi, e si člověk připadal, jako by nejel po silnicí, ale po bobové dráze.

Cesta byla prázdná a Jakub hnal vůz největí monou rychlostí. Z vrcholku se ohlédl.

Hluboko pod ním leely cáry temněedých oblak.

Janette, sbohem!

V Airolu se u nesměle hlásilo jaro. Bystřiny se valily přes kameny a ve slunci, které u v sobě mělo něco z jiní síly, se lesklo proutí jív. Na lukách vyráely sněenky.

Za Gotthardem jako by začínal jiný svět: slunnějí a laskavějí. Ale Jakub neměl čas na

podobné úvahy.

Rychle, říkal si, rychle.

Prolétl Faidem a propletl se zástupy náklaďáků na silnici před Bellinzonou. Stoupal k hranici.

Jestli není nic mimořádného, jestli po mně jetě nejdou, tak při výjezdu ze výcarska mne budou kontrolovat jenom Italové. výcaři prověřují pouze při vjezdu. Tohle znal.

Cítil napětí, ale jaksi neosobně. Věděl, e má krycí pas, který by v pochybnost mohla uvést jenom hloubková prověrka. A stejně tak věděl, e vechno je záleitost nejenom dobré organizace, zachovávání bezpečnostních a konspirativních pravidel, ale také náhody a

těstí.

Jene náhoda se nedá vyloučit.

Čtyřproudový vjezd ke hranici byl prázdný. výcarský stráný v edomodrém pláti s

kapucou mávl Jakubovi na cestu a Jakub se podíval do zpětného zrcátka, jak stráný

přelapuje na místě a mne si ruce. Tak tedy doufám, e výcarské uniformy vidím naposledy v ivotě, soudil Jakub a soustředil se na dalí kontrolu.

Na italské straně stálo před celnicí několik kamiónů TIR.

Karabiniér nedbale prolistoval Jakubův pas, nahlédl do mezinárodní pojistky a zeptal se,

kam pán jede.

Jakub poznal, e ta otázka není ani tak výsledkem sluební horlivosti, jako spí četníkovy nudy.

Svou celkem slunou italtinou, za kterou sklidil od karabiniéra kompliment, vysvětlil, e do Milána. Karabiniér vrátil doklady, Jakub si vyměnil tisíc výcarských franků za liry, zaplatil mýtné a vyrazil na dálnici k Milánu.

Po několika kilometrech sjel na postranní silnici a zastavil před první tratorií. Uvědomil si, e od rána nejedl. Poručil si bílý chléb, syrovou unku a ovčí sýr. Jedl bez chuti, jen aby jedl.

106

A necítil nic. Ani vzruení, ani strach, jen jakési téměř neosobní vypětí.

Vypil kávu, vzal si na cestu lahvičku grappy a po několika kilometrech opět změnil směr.

Tentokrát vyrazil na dálnici k Benátkám.

Po suché dokonalé autostrádě vytáhl hravě rychlost na sto třicet kilometrů. Vůz spokojeně předl a Jakub se rozhlíel: nad pádskou rovinou svítilo slunce a honily se mraky. Bezlisté keře vinné révy, rozepjaté jako kříe, trčely z vlhké hlíny.

Jakub se propletl uličkami Verony a za hodinu zastavil v Meranu. Zacouval na otevřené, ale hlídané parkovitě, doklady a klíče poloil do skříňky v palubní desce. Hlídači zaplatil poplatek na dva dny a ohlásil, e si chce prohlédnout Benátky.

Hlídač obdarovaný tučným spropitným prohlásil, e je to úmysl chvályhodný: Benátky jsou

krásné v kadou roční dobu, signor bude spokojen, ba moná spokojenějí ne v létě,

protoe teď je město klidné.

Jakub vzal svůj kufřík s penězi a příruční branu, chvíli chodil ulicemi a kdy se přesvědčil, e vechno je v pořádku, najal si taxi a dal se odvézt k přístaviti gondol.

Usadil se do jedné z nich a dal se gondoliérem vozit páchnoucími a téměř prázdnými kanály, po nich jen občas přejela motorová loď s nákladem vína nebo masa.

Podíval se na hodinky. Cítil únavu.

Bylo 16.45.

Zbývaly jetě dvě hodiny času.

Přikázal gondoliérovi zastavit u Ponte Rialto. V německé pivnici na náplavce snědl opékané klobásy a zapil je mnichovským pivem. Odtud vyrazil do téměř liduprázdných ulic.

Teď mohl pouze čekat.

Nic jiného se nedalo dělat. Ve záleelo na tom, zda organizace, k ní přísluí, zvládne bez poruch jeho náhlý signál.

Zastavil se na Piazza di San Marco. Holubi vrkali a slétali se mu k nohám. Jakub stál a

vdechoval vlhký pach. Od moře chladně válo a Jakub stál a myslel na Janette.

Bylo to krátké zablesknutí, ale Janette neměla v jeho světě co hledat. Pokrčil rameny a el dál, nahrbený a oputěný. Hlavní je teď získat kontakt. Zbavit se té oputěnosti a nejistoty, která v něm seděla hlouběji ne únava a naléhavá potřeba spánku.

Zabočil do postranní uličky.

107

Bylo jetě několik variant, které mohl pouít, kdyby dnení schůzka nevyla. Měl odejet

zpátky do Milána a tam se nějak ztratit. To bylo věcné a reálné: člověk se můe v Itálii ztratit přesně na tu dobu, na kterou mu vystačí peníze a o ty se Jakub nebál.

Ale znamenalo by to dlouhých čtrnáct dní čekání a i kdy čekání patří k práci rozvědčíka, i kdy si na ně člověk musí zvyknout, je nepříjemné a bere nervy.

Postál u zelinářského Stánku, aby se zkontroloval. Neměl nikoho na krku a bylo svrchovaně nepravděpodobné, e by mu v tak krátkém období přili na stopu. Dostat se k souvislosti mezi jeho oputěným vozem a inenýrem Hobartem, který si vypůjčil Mercedes v

ArthGoldau, nebylo sice nemoné, pro profesionální rozvědku by to u vůbec nebyl zázrak,

ale přece jen operace, vyadující v nejlepím, nebo pro Jakuba nejhorím, případě týden

času. A moná i víc.

A dostat se od inenýra Hobarta v ArthGoldau k němu do Itálie, Jakub pokrčil rameny o tom se dalo vůbec u pochybovat. Pohlédl na hodinky.

Zrychlil krok a cítil, jak mu vzruením zamrazilo v zádech.

V několika minutách se moná rozhodne, co s ním bude. Po těch minutách u přicházejí

jenom dny čekání.

Otevřel masivní dřevěné dveře, nad nimi bylo napsáno Tratoria dei dodgi a od pultu

atnářky přehlédl temný, nevelký lokál. Za pomeranči, které se kupily na míse, spatřil světlou Mirkovu ktici. To, co jím projelo, bylo podobno pocitu, který zaije tonoucí, kdy ho přetáhnou z vody přes bok záchranného člunu.

Odevzdal plá atnářce a pomalu si přiel sednout k Mirkovi. Tak co?” řekl Mirek.

V pořádku,” odpověděl Jakub, pokud vím, tak je vechno v pořádku ..

Ano, je to v pořádku, soudruhu majore,” Mirek se usmál jenom očima, dovol, abych ti blahopřál k povýení a kluci doma tě dávají taky pozdravovat.”

Jakub pocítil palčivý tlak v očích. Z uznání své práce, ze zmínky o domově, o přátelích.

Tenhle vzkaz znamenal posilu i závazek současně.

Mlčeli a dívali se na sebe. To, co v tomto okamiku proívali, bylo příli silné a slova v tom neměla co hledat.

108

Po chvíli Jakub řekl: Nechce se mi ani věřit, e jsem se z tohohle případu vůbec vymotal.

Vymotal jsi se docela sluně, podotkl Mirek. Centrála je spokojena.”

Pochybuju, e by se pánové z Centralflugu vzdali tak lehce,” řekl Jakub.

,,O tom si povíme na čerstvém vzduchu. Zatím jen tolik, e mám pro tebe kompletní

dokumentaci a legendu k tomu, co bude dělat dál. A jenom bych tě chtěl upozornit, e teď nebude delí čas potřebovat teplé oblečení.”

A jé,” prohrábl si vlasy.

Podíval se na Mirka a potom se oba zdvihli k odchodu.

Konec