Smrt filatelistického císaře - Josef Glückselig

Hlavní město se jen zvolna probouzelo do uplakaného květnového rána. Někteří lidé si vak přivstali. U před osmou hodinou mířili do Vodičkovy ulice, kde v herně U Nováků začínalo pravidelné nedělní setkání filatelistů. V inzerátech bývá poněkud vzletné nazýváno výměnnou schůzkou, ve skutečnosti vak se při této příleitosti známky spí prodávají ne vyměňují. Zelená sukna kulečníků i plochy hracích stolků, na nich se ve vedních dnech odbývají achová, karetní či kulečníková klání, jsou v sobotních a nedělních dopoledních hodinách pokryty deskami, zásobníky, obálkami a krabicemi s pestrobarevnými filatelistickými poklady. Vyznavači této záliby obcházejí jednotlivé stoly, prohlíejí vystavené známky, hledají, zkoumají, vyptávají se, dohadují, smlouvají a nezřídka také kupují. Labyrintové prostředí herny pomáhá vytvářet na těchto schůzkách zvlátní atmosféru, kterou jiná města v republice zaívají jen zřídkakdy. I to je nepochybně důvod, proč přijídějí na tato filatelistická setkání i mnozí mimopratí sběratelé.

Petr Kaiser vstoupil do nedělního filatelistického hemení nedlouho po půl deváté. Letmo přehlédl velký sál a mimoděk si uvědomil, e je v něm tentokrát víc lidí, ne se dalo za tak mizerného počasí očekávat.

Subtilní brýlatý mladík patřil k pravidelným účastníkům nedělních výměnných schůzek u bezmála sedmý rok. Měl své zkuenosti. Přesněji řečeno, byly to zkuenosti jeho dědy Karla Kaisera, který před vnukem nejednou prohlaoval, e .nejhůř jdou známky na odbyt o prázdninách a kdy je venku psí počasí4.

Filatelistický císař, jak starému Kaiserovi v kuloárech přezdívali, vak si rozhodně nemohl naříkat na nedostatek zákazníků. Za čtvrt století, co měl U Nováků za jedním z biliárů své stálé místo, získal si početnou klientelu, předevím mezi sběrateli československých známek. Ti velice dobře věděli, e u Kaisera mohou najít exempláře, které by jinde jen těko sháněli. Pravda, cenovky u jeho známek měly obvykle tří, čtyř i pětimístná čísla, přičem zcela pomíjely haléřové částky, zákazníci vak měli jistotu, e získávají do svých sbírek větinou ověřené a kvalitní přírůstky. Na tom si filatelistický

císař zakládal a při kadé vhodné příleitosti to také náleitě zdůrazňoval.

,Velká filatelie4, prohlaoval často Karel Kaiser mezi kolegy, ,se nedá dělat bez velkých peněz. A já slouím předevím těm, co filatelii rozumějí a jsou ochotni za dobré známky dobře zaplatit.1

Byl to poněkud svérázný a hodně egoistický názor, s ním větina těch, kteří ho vyslechli, nesouhlasila; filatelistickému císaři vak na tom pramálo záleelo. Měl vlastní filozofii, její podstatu jeden z jeho známých lapidárně charakterizoval slovy; Kaiser chce pro kadého jen to dobré-pro sebe pak to nejlepí. 

Kdosi kdysi spočítal, e jen to, co Karel Kaiser neděli co neděli nabízí U Nováků, má cenu nejméně tři sta tisíc korun. Jiný k tomu při té příleitosti poznamenal, e nejméně pětkrát tolik toho má starý Kaiser jetě doma, jak se na vlastní oči přesvědčil. Podivné vak bylo, e Karel Kaiser svou unikátní sbírku známek první republiky nikdy nikde nevystavoval. Přesto o ní kdekdo věděl, nebo její majitel se s ní často a rád pochlubil. Ty, na nich mu záleelo, zval obvykle do svého spořilovského bytu na návtěvu. Mohl si to dovolit, nebo il u víc ne deset roků jako vdovec sám.

Sedmnáctiletý Kaiserův vnuk Petr se zajímal o filatelistické dění u od kolních let. Postupně pronikal, zásluhou svého dědečka, do tajů i spletitostí této záliby. Svou vlastní sbírku vak neměl. Jen dědův slib, e sbírka Československa, o její výjimečnosti nikdo ze zasvěcených nepochyboval, bude jednou patřit jemu.

,,ádnou z těch vzácností, sliboval Karel Kaiser vnukovi, ,,které mám jenom já, nebo maximálně jetě dva tři lidé v republice, nikomu neprodám, i kdyby mi nabízel kufr zlata. Vechny budou tvoje! Počítal jsem, e je dám tvýmu tátovi, ale toho filatelie nikdy za srdce nechytla. Jetě tak, kdyby byly známky cítit benzínem, asi by ho k sobě přilákaly, ale takhle od nich brzy utekl a hrabe se v těch svých motorech a autech. koda. Nepochopil, co vechno můou tyhle něné papírky člověku poskytnout; Potěení, poučení a taky bohatství. Oficiálně se, Petře, hlásá, e je filatelie ulechtilá zábava, při ní člověk získává nové poznatky. Taky, e sbliuje národy a já nevím, co vechno jetě. Jistě to tak je, já osobně jsem ovem přesvědčený, e filatelie je předevím obchod. Velký obchod! Kolem známek se točí, chlapče, obrovský peníze, a kdo známkám rozumí, nemůe nikdy prodělat. A ty jim, Petře, rozumět bude, o to já u se postarám …!

Karel Kaiser nemluvil do větru. Postupně vtěpoval vnukovi potřebné odborné filatelistické vědomosti, zasvěcoval ho i do rozličných transakcí, při nich pokadé známky výhodně nakupoval, aby je potom s patřičným ziskem opět dál prodával. Nebylo divu, e toho věděl Petr Kaiser ve svých sedmnácti letech o československých známkách i o praktikách neoficiálního filatelistického zákulisí mnohem víc ne mnozí letití sběratelé.

To nedělní ráno sestoupil Petr Kaiser po necelém půltuctu schůdků do velkého sálu herny a zamířil do míst, kde měl jeho děda své stálé nedělní stanovitě. Obratné se propletl mezi mui, postávajícími u stolků, tady i tam se s někým pozdravil. Kdy se vak ocitl v zadní části místnosti, zůstal udiveně stát. Zelené sukno biliáru nebylo tentokrát zakryto deskami se známkami a zásobníky, a také na místě, kde obvykle stával nebo sedával jeho dědeček, bylo prázdno. Mladík se poněkud nerozhodně rozhlédl po okolí kulečníku a potom udělal pár kroků do míst, kde prodával známky Kaiserův filatelistický soused.

Nevíte, pane Berger, co je s dědou?*4 zeptal se mladík roztritě místo pozdravu.

,,To bych, kamarádíčku, taky rád věděl,** odpověděl poněkud podráděně Václav Berger. ,,Od rána u se po něm sháněla spousta lidí. Ten teplický stavař tady byl dokonce dvakrát.**

Inenýr Kříek?**

Tak nějak se jmenuje. Říkal, e mu měl děda přinést nějaký lepí věci z první republiky. Neví o tom něco?**

Ne, nevím … Inenýra Křika znám, ale co s ním měl děda domluveno .,

Tvářil se dost chtivě a vypadá, e je ochotný pustit nějakou stovku. Podívej se, Petře, po něm, někde se tady bude motat, a domluv se s ním.**

Díky, pane Berger..

Petr Kaiser se vydal labyrintem stolů a stolků, tady i tam se zastavil a netečně prohlíel vystavené známky. Víc ne na ně vak myslel na to, co se mohlo přihodit, e tentokrát děda na nedělní schůzku nepřiel, ani mu o tom dal vědět.

S teplickým inenýrem se v zaplněných prostorách nesetkal. Ostatně ho ani nehledal. Před půl desátou odeel od Nováků a odjel domů.

Co, es tady dneska tak brzy?** zeptala se ho matka, sotva za sebou zavřel dveře.

Děda dnes k Novákům nepřiel . .

Jak to?”

Nevím. Jetě ve čtvrtek, kdy jsem od něho odcházel, připomínal mi, e se uvidíme v neděli . .

To je divný

Mně se to taky nezdá. Kdyby byl nemocný, určitě by zavolal od sousedů. Anebo by po nich alespoň vzkázal, co je s ním.”

Právě … Aby se mu tak něco stalo …? Ví co, Petře, Zběhni za tátou do garáe a zajeďte se k dědovi podívat. Klíče od jeho bytu visí v předsíni.”

O dvacet minut později ujíděla simka sběratelova syna Zdeňka Kaisera od Maleic ke Spořilovu. U cíle cesty zaparkovat mladí z Kaiserů vůz v blízkosti vchodu do jednoho čináku a zamířil se synem k bytu ve druhém patře. Na dveřích byla měděná tabulka se jménem Karel Kaiser.

Dveře od bytu byly zavřené, avak nezamčené.

Táto …! zavolal Zdeněk Kaiser jetě na předsíni, kdy se se synem přezouvali z bot do domácích trepek. Táto, jsi doma?” opakoval potom sběratelův syn svou otázku. Nikdo mu vak neodpověděl.

Zdeněk Kaiser zamířil k pootevřeným dveřím obývacího pokoje. Na jeho prahu vak zůstal stát jako zmrazený. Jeho otec spí leel ne seděl v nízkém lasturovitém křesle a na první pohled bylo zřejmé, e u neije. Promodralý obličej ostře kontrastoval s edivými vlasy, kterých měl Karel Kaiser ve své pětasedmdesátce pořád jetě dost. Nepřirozeně skloněná hlava, zeiroka otevřená ústa i oči zapůsobily na oba příchozí děsivě. Vzápětí si vimli jakéhosi silnějího drátu na krku mrtvého.

To je straný,” vyhrkl Kaiserův syn, potom vak u zase nebyl schopen cokoliv říci a pohnout se z místa. Těko odhadnout, jak dlouho zůstali stát na prahu pokoje, ne Zdeněk Kaiser znova promluvil.

Petře, někdo ho zavradil.”

A okradl,” dodal stejně přidueným hlasem vnuk, který si mezitím viml pootvíraných zásuvek i skříní. Udělal několik kroků, aby se přesvědčil, co zmizelo ze sekretáře, v něm měl mrtvý sběratel zásobníky a alba s nejcennějími známkami. Otec ho vak zadrel.

Nechoď tam, Petře! Na nic nesahej! Musíme zavolat Bezpečnost! Neví, ke komu chodil děda vdycky telefonovat?”

,,K těm sousedům, co bydlí tady na patře za schoditěm, ale … Asi nebudou doma … V sobotu a v neděli jezdí někam na chatu.”

Zkus u nich zazvonit…

Mladík se vrátil zanedlouho.

,,Nejsou doma, ale tam. co jsme zaparkovali, jsou blízko telefonní budky …”

Bě tam a zavolej … Nejdřív stoosmapadesátku a taky mámě … Řekni jí… Nebo počkej, půjdeme tam spolu …”

O necelou půlhodinu později zastavil před domem, v něm bydlel zavraděný sběratel, lutobílý vůz Veřejné Bezpečnosti. A brzy po něm i volha výjezdové skupiny kriminální sluby.

2

3

5

6

7

8

9

10

12

13

í 18

2

Četaři absolventu Morávkovi se stále nedařilo usnout. Příčinou jeho nechtěného bdění byla mylenková kalvárie, která ho trýznila od chvíle, kdy mu útvarový lékař doporučil, aby ji nečekal na dalí lučníkový záchvat a podrobil se operaci.

,,Je to radikální, ale taky nejúčinnějí způsob, jak se zbavit takovýho zatracenýho neduhu,” řekl mu doktor. A potom jetě poněkud nemedicínsky dodal: ,,Ty vae utry u jsou zřejmě tak mohutné, e samovolně z těla nevyjdou …”

Kdy Morávek několikrát mimoděk přikývl, povaoval to lékař za souhlas k provedení chirurgického zákroku a hned mu také napsal doporučení do nemocnice.

Tak se četař absolvent Michal Morávek ocitl před třemi dny v nevelké vojenské nemocnici západočeského okresního města. Absolvoval nezbytná předoperační vyetření a ve skrytu due doufal, e se konečné resumé nemocničních lékařů bude liit od toho, které předtím vyslovil jejich kolega u útvaru.

Neliilo. Rozhodli, e se Morávek poloí v úterý ráno na operační stůl.

Zatím vak jetě leel na nemocničním lůku a pohledem putoval po bizarních tvarech, vytvářených na béové zdi pokoje číslo est pouličním osvětlením a rozličnými předměty. Chvílemi popoutěl uzdu své fantazii a snail se v podivných obrazcích nalézt cosi symbolického pro svou nejblií budoucnost. Pokadé vak překrylo jeho pokus pomylení na kvapem se blíící operaci. Byly to představy značně ponuré, nebo Morávka ponechalo jeho vysokokolské lesnické studium - pokud jde o medicínské vědomosti - naprostým laikem. O to dychtivěji naslouchal v poslední době vem debatám o chorobách a operacích, které se nezřídka vedou v ordinacích i pod střechami nemocnic.

Od pacientů na pokoji vyslechl četař absolvent nepříli povzbudivé řeči o záludnosti embolie, k ní prý můe dojít i při nejjednoduí operaci a lékaři jsou v takových případech naprosto bezmocní. Pravda, poručík Bílek, který o tom na pokoji mluvil, připustil, e jsou to ojedinělé případy, nicméně existují. A Morávkovi tím nasadil brouka do hlavy. Přesněji řečeno, jen umocnil jeho obavy z operace.

Podobně tomu bylo i při debatě o úskalích narkózy. S tou zase začal hovorný motostřelec Kamil Haas. Bylo to hned ve čtvrtek před polednem, kdy se Michal Morávek na pokoji vlastně teprve rozkoukával a zabydloval. Tehdy přivezli na estku z operačního sálu poručíka Bílka a sestra ho nemohla drahnou dobu probrat z narkózy. Poplácávala ho po tvářích, mluvila na něj mnohem hlasitěji ne byla zvyklá, párkrát s ním i neetrně zalomcovala, poručíkovi vak se do probuzení pranic nechtělo. Nakonec přivolala sestra anesteziologa a ten si s poručíkovým znovuoivením zanedlouho, poradil.

Zřejmě to tentokrát s narkózou přepískli,” konstatoval vojín Hass, sotva se zavřely za anesteziologem a sestrou dveře pokoje.

,,Prosím tě, co by mohli na narkóze přepísknout?” začal Hassovi odporovat svobodník Cink. ,,Párkrát si dejchne a neví o světě.”

,,Právě, a někdy u se o něm taky nic nedoví. Jako jeden můj bratranec. Ten skapal na operačním stole, sotva mu dali nasát. Ani se mu nestačili podívat na aludeční vřed, od něho mu měli pomoci…”

,.Nevyprávěj, Kamile, hlouposti… Pokud jim zůstal na stole, určité to nebylo z narkózy, ale z úplně jiný příčiny. Třeba mu selhalo srdce nebo něco jinýho …”

,,A podle tebe nemá narkóza na srdce vliv?”

,,To netvrdím, jenome právě proto se dělají vechna ta předoperační vyetření, aby se taková věc vyloučila.”

,,Tak o co ti jde? Tím jenom potvrzuje, e přepísknutá narkóza můe klidně způsobit zástavu srdce …”

Dohadovali se potom jetě skoro čtvrt hodiny. Byla to laická, a proto i značně nezasvěcená debata, nicméně i ona zapůsobila na Morávkovo duevní rozpoloení. Několikrát si ji připomněl i během bezesné noci z neděle na pondělí.

Neklidně se převaloval na lůku a a příli ivě si představoval, jak mu za pár desítek hodin rozřízne skalpel pokoku na břie. Záviděl čtveřici spolupacientú, kteří u měli chirurgické anabaze za sebou, a pokojně spali. Morávek snad by byl měnil i se svobodníkem Cinkem, jeho osádrovaná noha trčela ve vzduchu nad postelí, připoutána k obávané ibeničce se závaím. Nebylo to vak jediné svobodníkovo zranění, které utrpěl při nedávné autonehodě. Sám na ní nenesl vinu, nejvíc vak onu neastnou sráku s kamiónem odnesl: otřes mozku, dvě zlomená ebra, přeraená holenní kost a rámy po celém těle. Kdy prý ho před čtrnácti dny přivezli do nemocnice, dávali ho doktoři dohromady skoro celé odpoledne. Věčný optimista Cink tvrdí, e se jim to podařilo báječně. V dopise, který v sobotu řádkoval bratrovi do rodného městečka na východě Čech, dokonce psal, jak u se nemůe dočkat, a na podzim spolu zase zaujmou místo v záloze místního Spartaku.

,.Napřesrok, brácho,” sliboval Cink v závěru svého dopisu,

,,tu B třídu tutově vykopeme a postoupíme do áčka …”

Cink zřejmě věří tomu, co psal, meditoval při nedobrovolném nočním bdění četař absolvent Morávek, i kdy by mu dneska asi ádný doktor nezaručil, e bude vůbec normálně chodit. A on, blázen, chce hrát u na podzim fotbal. Bude rád. kdy …

Morávkovu černou úvahu přeal nečekaný příchod sestry. Bez ohledu na spánek pacientů rozsvítila světlo a zamířila k jediné posteli, která byla v pokoji číslo est od uplynulého pátku prázdná. Něco přes týden na ní lehával někdejí civilní zaměstnanec vojenské správy Bartáček, jemu zdejí chirurgové odoperovali z letité známosti tříselnou kýlu. Jetě měl v nemocnici pár dnů zůstat, ale od středy adonil u doktora, aby ho propustili u v pátek. A lékař mu vyhověl.

Sestra načechrala poltář i přikrývku, nahlédla do nočního stolku, zda je vyprázdněný, a potom zamířila ke dveřím. To u byl vzhůru nejen četař absolvent Morávek, nýbr i Milan Cink.

,,Co se děje, Ivanko?” zeptal se sestry rozespalým hlasem svobodník.

,,Nic, co by vás mohlo, Milane, připravit o pokojný spánek. Klidně spěte dál . .

,,Nový přírůstek?” nedal se odbýt svobodník Cink.

,,Ano, ale na noční seznamování s vámi nebude mít určitě náladu. Doktor Mazač s ním má naambulanci u skoro hodinu plné ruce práce.”

..Havárka?” ozval se v té chvíli ze svého lůka Kamil Haas.

Jemu vak u sestra neodpověděla. Vyla z pokoje, ani otočila vypínačem, a jen zpola přivřela dveře.

,.Příjem takhle v noci,” uvaoval nahlas Kamil Haas a po* kouel se tím dát odpověď na svůj vlastní dotaz, to bude určitě úraz.

,.Nechrne se překvapit/* ozval se rovně u probuzený poručík Bílek. ,.Jisté je, e u toho tuhle noc moc nena-spíme …” *

,,Proč myslíte?” zeptal se svobodník Cink.

,,Tak mě to napadlo… Jestli u se doktor patlá tím novým přírůstkem skoro hodinu, nebude mu asi zrovna hej a provzdy-chá nám tady celý zbytek noci. Nevím jak vy, ale já za takový situace těko usnu ..

Nikdo z poručíkových spolupacientů se k tomu nevyjádřil. Asi proto, e si vichni mysleli cosi podobného, jako četař absolvent Morávek: e bys zrovna ty, poručíku, neusnul, tomu bych se moc divil. Jetě ne uloí nový přírůstek do postele, bude tvrdý jako minulý čtvrtek, kdy tě přivezli z operačního sálu… Jen ty a Barda jste schopni prospat denně nejméně estnáct hodin.

Morávkův pohled se svezl k posteli do rohu místnosti, kde vojín Barda pořád jetě pravidelně oddychoval, ani měl potuchy o tom, e se v pokoji něco děje. Neprobudil se ostatně ani potom, kdy přivezli na estku nového pacienta a doktor Mazač ho společně se sestrou opatrně přemísovali na lůko.

V případě poručíka Bílka vak neměl Morávek pravdu. Nejen e neusnul, ale naopak, kdy spatřil tvář nového pacienta, očividně oil a zpozorněl. Jetě ne ho uloili na postel, prohodil spí pro sebe ne k ostatním: ,.Sakra, to je přece Fábera. Samozřejmě, e je to Fábera . .

,,Vy ho znáte?” obrátil se doktor Mazač na poručíka.

Přisvědčil a jetě dodal:,.Slouí u naeho útvaru. Tuím, e u druhé baterie.”

Mné říkal, e u třetí, ale to bylo krátce potom, co se probral ze oku. Třeba mu to jetě pořádně nemyslelo.”

,,Anebo jsem se zmýlil já,” připustil poručík. Pochvíli se pak s neskrývanou zvědavostí zeptal lékaře: Co se mu stalo?”

Na lékařovu odpověď stejně dychtivě čekali i ostatní pacienti pokoje číslo est. Kromě Bardy.

Někdo ho pobodal. Dost eredně. Měl těstí, e ho poměrně brzy zaslechl sténat jeden elezničář a přivolal sanitku.”

Rvačka?” zeptal se zase poručík.

Doktor Mazač pokrčil neurčitě rameny.

Určitě,” řekl místo něho poručík Bílek. To by odpovídalo jeho nátuře.1’

Pacient, o něm byla řeč, se zřejmě nechtěně pohnul a vzápětí polohlasně zasténal.

,,On nespí? zaeptal Bílek lékaři.

Ale ano, dostal injekci a bude spát jako zabitý. Natěstí lze při tomto konstatování pouít slůvka jako! Kdyby zůstal tam venku leet do rána, bylo by to slovíčko u zbytečný. Určitě by byl vykrvácel.41

Asi si to vykoledoval sám,” poznamenal opět poněkud neetrně poručík Bílek.

Podle toho, co mi dost nesouvisle řekl, chytil ses nějakými chlápky, co obtěovali cestou od nádraí nějakou enu nebo dívku. A oni prý ho takhle zřídili.”

Tentokrát pokrčil rameny poručík Bílek. A kdy se na něho doktor Mazač tázavě podíval, podal mu jen sporadické vysvětlení: U tohohle vojáka bych nevsadil na nějaké hrdinství ani pětník.1*

Třeba se o tu enskou mezi sebou porvali,” vmísil se do rozhovoru řečný Kamil Haas.

Tohle u není moje ani vae starost,” odbyl vojákovu naráku lékař a zamířil ke dveřím. Dobrou noc,” řekl jetě předtím, ne zhas! světlo.

Odpověděli mu jen tři pacienti pokoje číslo est, zatímco poručík Bílek jen cosi nesrozumitelného zabručel.

Byl v té chvíli mylenkami v nedávné minulosti. Pod zavřenými očními vičky se mu vybavovaly scénky staré jen něco málo přes sedm měsíců.

Nejdřív si Bílek připomněl první říjnový den uplynulého roku, kdy k útvaru nastupovali nováčci. Vedl tehdy skupinu, která očekávala jejich příchod na nádraí a odváděla je do kasáren.

Poledním vlakem jich tehdy přijelo několik desítek, jeho vak zaujal předevím jeden z nich. Právě ten, který teď leí na nemocniční posteli proti němu: Fábera. Neupoutal ho ani tak svou hubenou, tyčkovitou postavou, jako svým neobvyklým účesem. Po stranách hlavy měl vlasy vystříhané a nad nimi dominovala bujná čupřina s výrazným červeným pruhem uprostřed. Svým vzhledem upoutal i ostatní, kteří s poručíkem čekali na nádraí.

Páni, vidíte toho pankáče!” vyhrkl udiveně jeden z poddůstojníků, sledující vystupující nováčky. To snad není pravda …”

,,Ten asi rukuje rovnou z cirkusu Humberto,” připojil se pobaveně dalí z čekajících poddůstojníků.

,,Pokud má to pankáčství jenom na hlavě,” poznamenal k tomu tehdy poručík Bílek, ,,od toho mu v kasárnách pomůeme. Horí ovem bude, pokud to má i v hlavě.”

,,Kdy přijel na vojnu takhle vyčepenej,” konstatoval desátník, který si viml nováčka jako první, ,,asi toho v hlavě moc mít nebude.”

Odvedli tehdy nováčky do kasáren a poručík Bílek si nenechal ujít příleitost, aby se nepodíval, jak se bude tvářit výstřední nováček, a mu začnou v holírně upravovat nezvyklý účes. To u také věděl, e se nastupující branec jmenuje Pavel Fábera a je z Prahy.

V holírně se choval Fábera přezíravě ke vem poznámkám, jimi ho častovali nejen nastupující nováčci, nýbr i ti, co v kasárnách dreli v ruce střihači strojky. Jeden z nich potom upravil Fáberův účes tak, e se liil od ostatních jen tím, e byly vlasy podstatně kratí. Fábera se i tehdy tvářil povzneseně a o to byl vem směnějí. Chtěl na sebe upozornit svou výstředností a neuvědomoval si, e je někdy lepí zůstat ve stínu, ne se dostat do patného světla.

Následující dny byly plné shonu a tak se Fábera ztratil poručíkovi z očí. Také proto, e nastoupil k jiné baterii, ne u které působil jako zástupce velitele poručík Bílek. Vypadalo to, e vední dny vojenského ivota s náročným počátečním výcvikem přivedly k rozumu i výstředníka Fáberu.

Asi po třech týdnech se poručík Bílek setkal se jménem tohoto vojáka znova. A opět to bylo shledání poněkud neobvyklé. Tehdy seděl na schůzi útvarového svazáckého výboru. Vojín Fábera tam nebyl osobně, mluvil vak o něm desátník Petrlík od druhé baterie.

,,Minulý týden jsme u nás řeili případ pokusu o fetování,” referoval desátník. ,.Jednalo se o vojína Fáberu. Opatřil si lahvičku jakéhosi čistícího prostředku a ve středu večer se pokouel uspořádat na umývárce feáckou seanci. Byli u toho jetě dva dalí nováčci, ale ne si stačili toho svinstva pořádně čichnout, vyhmátl je dozorčí baterie. Fáberu, který byl organizátorem celé akce, si podal velitel baterie hned druhý den ráno a ty dva samozřejmě taky. Ty jsme navíc měli i u nás na výboru, protoe se jednalo o svazáky.”

,,Fábera není ve svazu mládee?” přeruil tehdy desátníkovu informaci poručík Bílek.

,,Není. Pokoueli jsme se mu nabídnout členství, ale dost sprostě to odmítl.”

Desátník Petrlík potom jetě informoval útvarový výbor o tom, jak byl celý případ vyřeen velitelsky i ve svazácké organizaci.

A zase ly a utíkaly dny. Kdy se potom po několika týdnech zeptal Bílek desátníka Petrlíka, zda u se Fábera umoudřil, vyslechl a překvapivě příznivou odpověď.

,,S Fáberou u teď ádný starosti nemáme, zřejmě přiel k rozumu a začal lapat jako hodinky.”

,,No vida, co dokáe udělat i z pankáče pár týdnů vojny,” pochvaloval si tehdy Bílek. Bylo to vak příli předčasné a optimistické zajásání.

Na Silvestra měl Fábera dalí malér. Za ten se dokonce dostal do útvarové věznice. Poslední den v roce propaoval jakýmsi záhadným způsobem do kasáren tři lahve rumu a společně se dvěma dalími vojáky se zpili pod obraz. Fábera můe děkovat jen veliteli baterie, e celý případ neskončil u prokurátora, protoe v opilosti vyváděl jako smyslů zbavený. Slovně tehdy napadl dozorčího baterie a fyzicky pak jednoho z vojáků, kteří se ho pokoueli usměrnit.

Poručík Bílek ukončil neradostnou rekapitulaci svých dosavadních kontaktů s vojínem Fáberou a teprve v té chvíli si uvědomil, e hovor, který zněl během jeho přemítání pokojem číslo est, u docela umlkl.

Potom se také on schoulil pod přikrývkou a zanedlouho začal pravidelně oddychovat. Jediným, k němu si stále jetě nenacházel spánek cestu, byl četař absolvent Morávek.

3

Elektrický holicí strojek monotónně vrčel a sbíral jetě nevýrazný vousový porost z tváře kapitána Bernáka.

Osmatřicetiletý kriminalista byl neobyčejně puntičkářský nejen ve sluebních záleitostech, nýbr úzkostlivě dbal i o svůj zevnějek. Jeho kolegové by si asi jen těko vzpomínali, kdy ho zastihli neoholeného, bez pečlivě uvázané kravaty a elegantního oblečení. Vyslouil si u nich za své návyky přezdívku Exner. A nejen proto, e byl kapitánem jako hrdina Erbenových detektivních příběhů, spí pro svou hezkou, munou tvář a pečlivé oblékání. Na rozdíl od kniního Exnera vak nebyl kapitán Bernáek přítelem flirtu s představitelkami něného pohlaví. Proto nebyla jeho přezdívka zcela, výstiná. Jako ostatně větina přezdívek.

Bernáek připomínal svým způsobem ivota a jednáním víc hrdinu patné detektivky, v nich jsou postavy muů zákona vykreslovány jako prototypy ctnosti a neomylnosti, a tudí skoro neskuteční. On vak byl skutečný. Svůj! Přesný v plnění sluebních povinností i ve vyjadřování, zásadový a čestný i v soukromém ivotě. Bylo paradoxní, e právě tyto Bernáko-vy vlastnosti bránily mnoha jeho kolegům i některým dalím lidem, aby se s ním víc sblíili. Bernáek si tuto skutečnost neuvědomoval, avak i kdyby ho byl někdo na to upozornil, těko by své návyky měnil. Měl u je příli vité.

Bylo něco málo před půl osmou ranní a v kriminalistových očích se jevila patrná únava z probdělé noci. Na odpočinek po čtyřiadvacetihodinové slubě u výjezdové skupiny vak nemohl pomýlet. Naopak, věděl, e ho čeká jeden z těch přetlakových dnů, kdy nebude mít čas podívat se do novin, zaskočit na oběd, nebo vyzvednout pětiletou Zorku ze kolky.

Začalo to u předcházející den, kdy je zavolali k vradě na Spořilově. Od té doby byl v jednom kole. Celé nedělní odpoledne a večer strávili na místě činu a on sám potom seděl během noci nad popsanými diáři zavraděného mue, v nich se nacházely stovky adres. A také nad neobvyklým mnostvím korespondence, kterou měl natěstí zavraděný Karel Kaiser pečlivě zaloenou ve dvou velkých anonech. Z několika set dopisů a korespondenčních lístků stačil kapitán Bernáek pročíst sotva jednu třetinu.

Kriminalista jetě pořád přejíděl holicím strojkem své tváře a tak přeslechl kratičké zaklepání na dveře kanceláře. Zaregistroval, a kdy vstoupil do místnosti náčelník vyetřovací skupiny podplukovník olc.

Kapitán vypnul holicí strojek, postavil se za stolem a opětoval pozdrav svého nadřízeného.

,,Zůstaň, Milane, sedět, řekl podplukovník a sám si přisunul idli, stojící u okna, před kapitánův stůl.

,,Četl jsem ranní svodku,” začal olc, kdy se usadil, ,,a zajímá mě, jak jste daleko s tou spořilovskou loupenou vradou. Co jste zatím zjistili?”

,,Poznatků je, soudruhu náčelníku, poměrně dost, dokonce byc4h řekl, e víc ne obvykle, jenome něco horkého’, po čem bychom se mohli vydat, chybí…”

,,Povídej…”

Podplukovník vytáhl krabičku se spartami, nabídl Berná-kovi a kdy si zapálili, pohlédl tázavě na kapitána.

,,Podle doktora dolo k vradě v sobotu před večerem, mezi

estnáctou a osmnáctou hodinou. Ze soudního zatím výsledky nemáme. Prokazatelná je smrt ukrcením, bez dalích známek násilí. Zavraděný neměl s největí pravděpodobností monost se bránit.

Co byl zač, ten zavraděný?*4

Jmenuje se Karel Kaiser. Pětasedmdesát roků, vdovec, důchodce, který byl údajné pořád jetě duevně neobyčejně svěí. Ani fyzicky na tom nebyl patné. Jinak filatelista -milionář. Ty známky ho zřejmě stály ivot…

Důchodce a milionář?” přeruil podplukovník Bernáka otázkou.

Jak to vypadá, dokonce dvojnásobný milionář. Větinu majetku měl uloenu právě ve známkách. Alespoň podle výpovědi jeho vnuka. Je pravděpodobně jediným člověkem, který má přehled, jaké filatelistické cennosti se v bytě zavraděného Kaisera nacházely. Teď dopoledne tam s ním jde poručík Machník a společně se pokusí dát dohromady seznam toho, co bylo uloupeno. Určitě zmizely i nějaké peníze na hotovosti. Podle výpovědi Kaiserova vnuka se mohlo jednat o patnáct a dvacet tisíc. Vkladní kníka, která je na heslo, zůstala v bytě. Je na ní uloena částka přes edesát tisíc korun.”

Čím byl ten člověk, ne odeel do důchodu?” zajímal se dál podplukovník.

Chemik ve výzkumném ústavu Akademie. Původně laborant, později vedoucí jedné z laboratoří. Hned, jak dovril edesátku, odeel do důchodu. Potřeboval zřejmě čas na známky…”

Laborant, teď u patnáct let důchodce, a přitom milionář, to se mi zrovna nezdá … Nebo snad přiel k nějakému sázkovému bohatství?”

Něco ze známkových exemplářů prý skutečné zdědil po svém otci. Podstatnou část svého bohatství vak pravděpodobně nabyl Kaiser a v posledních deseti patnácti letech.”

Podplukovník olc zakroutil nechápavě hlavou. Milióny za potovní známky, to mi připadá jako v pohádce…”

Kaiser zřejmě se známkami obchodoval ve velkém. Podle korespondence, kterou jsem zatím stačil probrat, soustavně inzeroval, nebo na inzeráty odpovídal. Měl kontakty s filatelisty po celé republice. V jeho korespondenci je například dopis a ze Středy nad Bodrogom, kam Kaiser odesílal na dobírku známky za est tisíc korun. A to jsem zatím stačil pročíst jen část jeho korespondence. Kromě toho prodával pravidelně kadou neděli známky na filatelistické burze U Nováků.”

,,To se člověk nestačí divit, jaké máme u nás podnikavce/1 poznamenal podplukovník olc.

,,Někteří lidé u takoví jsou,” dodal k náčelníkovým slovům Bernáek, ,,pokud se jim sypou koruny do vlastní kapsy, jsou ochotní se přetrhnout.”

Snad tisícovky, ne?”

V tomto případě to byly zřejmě tisícovky.”

Jak to vypadalo na místě činu?” zeptal se potom podplukovník.

Bernáek vzal do ruky hromádku fotografií, které měl na stole, a mlčky je podal náčelníkovi, olc je začal bezespěchu prohlíet a přitom poslouchal dalí kapitánův výklad.

Byl ukrcený izolovaným drátem. Vechno nasvědčuje tomu, e pachatelé byli dva. Seděli s Kaiserem u konferenčního stolku a on jim pravděpodobně ukazoval známky. Potom mu jeden z nich hodil drát kolem krku a ukrtil ho. Nevypadalo to, e by se byl zavraděný bránil. Moná, e ho druhý z pachatelů drel za ruce a přitiskl do křesla. Po Kaiserově zavradění prohledávali pachatelé byt. Zřejmě hledali jen určité exempláre, protoe značné mnoství známek v bytě ponechali. Z toho se dá soudit, e se jednalo o připravenou loupe, při ní li pachatelé najisto.”

,,Co otisky?”

Jsou v laboratoři. Sluná sbírka. Ze skříně a zásuvek, ze známkových zásobníků a taky ze dveří. Ty vypadají slibně. Čekám, co nám z daktyloskopie prozradí.”

,,A dalí stopy?”

Tentokrát zakroutil Bernáek hlavou a teprve po kratí odmlce řekl: Kaiser byl nekuřák, a jak tvrdil jeho syn, nesnáel, aby se u něho v bytě kouřilo … Take nějaké cigaretové nedopalky se nikde nevyskytovaly. Pokud jde o stopy na pohovce, v křeslech a na těle zavraděného, vechno negativní. Trasologicky se taky nepodařilo nic zjistit. Pachatelé patrně přili ke Kaiserovi jako návtěvníci. Zda ohláeni nebo neohláeni, zatím nevíme. Kaiser prý míval poměrně hodně hostů. Těm dvěma ovem nestačil uvařit ani kafe. Nebo jim ho moná uvařit ani nechtěl.”

Co ten drát?”

Běný výrobek, jakého můe mít kadý doma kilometry.”

Take v tomto směru by nám mohli být uiteční opravdu jen daktyloskopové?”

Podle toho, co jsme zatím objevili, předevím oni, i kdy je otázka, zda budou mít pachatele u zachyceny v kartotéce. Já

osobně bych řekl, e ne. Právě proto, e tuto vradu spáchali spí filatelisté ne nějací otrlí gauneři.

Ty myslí, e filatelisty v kartotéce nemají?”

Určitě mají, ale e by se někteří z nich hodili zrovna na vraha, tím si u tak jist nejsem.”

A co poznatky z okolí?” zeptal se podplukovník a vrátil při tom bez jakéhokoliv komentáře Bernákovi prohlédnuté fotografie.

Od svědků, s nimi jsme včera mluvili, jsme se nedověděli nic podstatného. Nikdo nic zvlátního nepozoroval ani neslyel. Teď dopoledne budou prověřovat okolí místa činu a hledat svědky mládenci ze čtyřky. Já jetě proberu zbytek Kaiserovy korespondence a znova se podrobněji podívám na vechny adresy z diářů. Po poledni přijde Machník s vnukem zavraděného Kaisera. Jinak pokyny k zablokování případného vývozu známek z republiky i ostatní opatření u jsme provedli v neděli během odpoledne a večer.”

Dobrá … A se v tom, Milane, trochu zorientuje, připrav návrh pátracích verzí a zajdi za mnou. Na dnení ranní poradu chodit nemusí . .

olc se na chvíli zamyslel, potom lehce rozhodil rukama a řekl:

Tak to je asi vechno, co jsem od tebe chtěl slyet… Ty ode mne něco potřebuje?”

Zatím, soudruhu náčelníku, nic. Pátrací tým navrhnu podle utříděných poznatků …”

Počítej s tím, e by v něm neměl chybět ten expert přes filatelii, co sedí u Drozda.”

S Brousilem samozřejmě počítám. Zavolám mu okamité, jak skončíme nae jednání.”

Podplukovník se usmál a zvedl se od stolu.

Rozumím, Milane. Jemně mi naznačuje, e u tě dost dlouho zdruji, co. Tak zlom vaz! A brzy se ohla!”

Kdy podplukovník olc odeel, podíval se kapitán Berná-ek na hodinky, potom nahlédl do sluebního telefonního seznamu a vytočil číslo nadporučíka Brousila. Měl těstí, zastihl ho na pracoviti. Snad a příli telegraficky mu oznámil, co se stalo a poádal ho, zda by za ním mohl zajít.

Dohodli si schůzku na půl desátou.

Do té doby měl kapitán Bernáek o práci postaráno. Pročítal a zkoumal zbytek obsáhlé Kaiserovy korespondence.

Nadporučík Brousil se objevil v jeho kanceláři o něco dříve, ne se dohodli. Malý, tíhlý, s notné prořídlými vlasy byl

pravým opakem pohledného kapitána Bernáka. A nejen vzhledem, nýbr i oblečením. Brousil měl na sobě hnědé manestrové kalhoty a poněkud odřenou koenou bundu. Místo koile a kravaty měl pod bundou bavlněné tričko.

Vřítil se do kapitánovy kanceláře jako uragán, odmítl nabízenou černou kávu a poněkud rozverné se zeptal:,.Take filatelistický císař Kaiser u docísařoval?

Bernáek mlčky přisvědčil. Potom vak přece jen dodal: ,,Skončil dost nehezky/’

Vak ona ádná vrada není hezká …

,,Tys ho znal osobně?”

Jetě předtím, ne jsem začal slouit. Jako tudák jsem chodil U Nováků kolem jeho stolu div ne po pičkách a ostýchavě nahlíel na vechny vzácnosti, které měl na biliáru vystavené. Jeden čas jsem právě Kaiserovou zásluhou málem pověsil své sběratelství na hřebík.”

Proč?”

Kdy jsem viděl, co mám a co vechno mi chybí, a já to těko kdy můu získat, měl jsem chu s tím pratit.”

Ale neudělais to?”

To ví, e ne. Nael jsem si filatelistický záhumenek, v něm se můu dosytosti vydovádět, ani k tomu potřebuju tisíce.”

Ve filatelii takové oblasti existují?” zeptal se ironicky kapitán Bernáek kolegy.

Samozřejmě. A je jich víc, ne někteří sběratelé tuí. Například já mám třeba docela slunou sbírku československých doplatních známek. Vůbec nepředstavují ádnou horentní sumu peněz, ale já se nad ní jako sběratel náleitě vyívám. Podle mne je právě tohle opravdické sběratelství.”

K takovým sběratelům ovem Kaiser nepatřil?”

Kaiser nebyl podle mne vůbec sběratel, ale filatelistický keftman. Měl, pravda, unikátní sbírku první republiky, ale známky pro něj byly předevím zboím. A jako takové i prostředek, jak rychle a snadno vydělat velké peníze.”

Jak to dělal?”

Stejně jako to dělají ostatní íbři, kteří se motají kolem filatelie. Hlídají v novinách inzeráty těch, co chtějí známky prodat, nebo sami inzerují. Copak ty jsi jetě nikdy nečetl inzerát, v něm se jedním dechem adoní i slibuje; koupím známky, i větí mnoství. Značka: ,Přijedu, ocením*. Nečetls? Týden co týden se můe s takovými texty setkat v některých novinách.”

,,V Kaiserově korespondenci je taky jeden podobný text… Počkej, mám ho v jeho korespondenci hned někde na začátku . .

Bernáek otevřel jeden ze anonů, obrátil několik dopisů a potom začal Brousilovi citovat: ,,Koupím větí sbírku známek. I z pozůstalosti. Značka: ,Platím hotově*.

,,To odpovídá. Pozůstalosti, to je pro takové keftmany nejlepí dob. Hlavně z toho důvodu, e vdovy nebo ostatní pozůstalí po filatelistovi obvykle známkám vůbec nerozumějí a tihle filatelističtí sprinteři je okubou jako slepici.’*

,,Jací sprinteři?”

,,Já jim tak říkám, protoe mají sprintérskou náturu. Snaí se kadého doběhnout.”

,,A to neexistuje jiná monost, jak známky prodat, ani je při tom člověk v nebezpečí, e bude okradený?”

, Jistěe existuje. A je jich dokonce víc, jenome lidi, co se chtějí známek rychle zbavit, obyčejně takových moností nevyuívají. Anebo je prostě neznají. Přitom je to jednoduché. Stačí, abysi dali sbírku ohodnotit znalcem, případně nějakým poctivým, zkueným sběratelem. Zaplatí jim za to pár korun a získají přehled o hodnotě známek, které hodlají prodat. Nesmějí ovem věřit těm, co hlásají, e přijedou a ocení. Ti obvykle oceňují snadno a rychle. Samozřejmě ve svůj prospěch. Kdeco ve sbírce je pro ně unt, nebo zase příli běná věc, jakých jsou tisíce, nacházejí kazy i tam, kde nejsou a podle toho potom vyslovují svou cenovou nabídku. Obvykle za známku, která má třeba cenu deseti korun, maximálně korunu. Úplně nejlíp ovem udělají takoví neznalí pozůstalí, kdy se obrátí na Pofis. Tam jim sice nezaplatí plnou katalogovou hodnotu, ale seriózně známky ocení a zaplatí. Někdy je to ovem s takovými nezasvěcenými prodávajícími i sloité, protoe jsou sběratelé, a hlavně potom pozůstalí, kteří ijou v domnění, e mají doma ve známkách nedozírné bohatství. Ve skutečnosti má jejich sbírka cenu pár set korun. Nejlíp dělají sběratelé, kteří, kdy cítí, e jim ubývá ivotních sil, prodávají své sbírky sami. Nebývá to pro ně zrovna jednoduché, ale je to rozumné. Háček je v tom, e ne kadý je schopen a ochoten si přiznat, jak na tom se svou ivotní dráhou je. Jindy zase skončí takový sběratel náhle při nějaké havárii či jiném netěstí a potom nastávají případy s tápajícími pozůstalými a se supy, kteří se na ně vrhají. Je to vechno sloité …”

,,Podle tebe tedy patřil Kaiser k těm, co se obohacují na úkor neznalých?”

Určitě! Ostatně, není to tak dávno, co měl právě Kaiser malér s jednou rodinou z Plzně. Myslím, e to bylo před dvěma roky. Řeili to tehdy Západočei a potom i soud. O tom jsi se v jeho korespondenci nic nedověděl?4*

Pokud to bylo před dvěma roky, tak to tam ani být nemůe. To, co máme, je korespondence z minulého a letoního roku. Co to bylo za případ?**

Něco podobného, o čem u jsme mluvili. Pozůstalost. Kaiser koupil od jedné rodiny sbírku známek azaplatil jim za ni dvacet tisíc korun. Jenome potom někdo těm lidem řekl, e udělali chybu, protoe on prý tu sbírku znal a věděl, e má cenu nejméně sto tisíc. A protoe byl jeden z přísluníků rodiny advokát, začal s Kaiserem vyjednávat, aby jim rozdíl doplatil. To samozřejmě filatelistický císař striktně odmítl atak se celá záleitost dostala na stůl mládencům z plzeňské kriminálky. A od nich potom před soud. Sbírka sice neměla, podle znaleckého posudku, hodnotu sto tisíc, ale dobrých osmdesát.

A jak to skončilo?**

Vcelku nijak. Kaiser sbírku rodině vrátil, potrestání ovem unikl. Vykličkoval z toho. Dost těko, ale vykličkoval. Podobně jako větina takových íbrů, kdy je někdy nachytáme na vestkách. Mají své fígle a často i argumenty, které udělají z prodávajících úplné hlupáky. Jenome při soudním jednání nejde o postih za zesměnění, nýbr o fakta. A ta mají obvykle v rukách sprinteři.**

Jak tě tak poslouchám, zmocňuje se mě čím dál tím silnějí pocit, e je ta vae filatelistická záliba pěkná dungle.**

To je, příteli, velikánský omyl. Filatelie je krásná věc. Pokud ji dělají poctiví lidé. Těch je natěstí hodně. Větina! Jenome, jak známo, v kadém stádu najde černou ovci, která se snaí ukusovat píci těm ostatním. My se, bohuel, v naí práci setkáváme větinou jen s takovými černými ovcemi; padělatelé, spekulanti, zloději, paeráci. . *

A někdy i vrahové, doplnil Brousila kapitán Bernáek.

Někdy se pro známky i vradí, to je fakt, ale kvůli tomu se filatelie zatracovat nedá. Já znám moc lidí, co chodějí na výměnné schůzky k Novákům, do Kotvy nebo do Dlouhé a můu tě ujistit, e převáná větina z nich jsou čestní a poctiví lidé. Včetně těch, co tam známky vystavují a prodávají.

V tom případě bude určitě znát některé z nich, které má Kaiser zapsané ve svých diářích. Je mezi nimi i dost lidí z Prahy.**

,,Na to se rád podívám . .

Kapitán Bernáek vzal do ruky oba diáře a podal je nadporučíkovi. Přitom ho poádal: ,,Pokud tam najde někoho, o něm si myslí, e by byl schopen pro známky i vradit, budu ti vděčný.

Bernáek to řekl v ertovné tónině, v hloubi due vak doufal, e by některá z těch desítek a stovek adres mohla patřit vrahovi.

Nadporučík Brousil si svlékl bundu azačal u konferenčního stolku probírat zapsané adresy. Čas od času si cosi poznamenal na papír, který si od Bernáka vyádal.

Kapitán mezitím pokračoval v probírání korespondence zavraděného, a také jeho propisovací tuka byla co chvíli v permanenci.

Před polednem předal Brousil Bernákovi popsaný list papíru a poněkud lapidárně konstatoval: ,,Do okruhu podezřelých moná vichni nepatří, ale popovídat si s nimi budeme muset. Třeba jen proto, aby věděli, e o nich víme, a kdyby jim náhodou někdo nabídl něco z Kaiserových vzácností, aby nám dali vědět. A teď jdu ukojit svůj aludek, zbytek udělám po obědě. Nepůjde taky?

,,Zatím ne, čekám, e se ozve poručík Machník se seznamy uloupených známek. Taky bych měl dostat výpovědi dalích svědků z okolí Kaiserova bydlitě a moná i výsledky z daktyloskopie.”

Nadporučík Brousil si prohrábl prořídlé vlasy, zaklebil se a řekl: ,,Kdy ne, tak ne. Tvoje chyba. Hned potom vypochodoval z Bernákovy kanceláře stejně rychle, jak do ní veel. Kapitán vak zbytečně čekal na výpovědi svědků z okolí místa vrady i na poručíka Machníka a Kaiserova vnuka Petra. Jen daktyloskopové se ohlásili, i kdy pouze s negativní zprávou. Otisky prstů, odebrané v Kaiserově bytě, dosud ve své sbírce nenali.

Poručík Machník se ohlásil telefonicky a před půl druhou, kdy u seděl Bernáek opět s Brousilem a zkoumali dalí údaje z korespondence a z diáře. Oznámil Bernákovi, e jetě nejsou zdaleka hotovi s pořizováním seznamu uloupených známek a e budou těko schopni celou věc do večera zvládnout.

,Podle toho, co mi diktuje ten chlapec, jedná se o astronomické částky,41 hlásil poručík Machník. ,,Ani se mi tomu nechce věřit.

,,Já jsem taky vyslechl spoustu neuvěřitelných údajů,

kterým jsem nakonec uvěřil/* poznamenal ktomu Bemáek. ,,Hlavně nezapomeň, e nás tlačí čas …”

Teprve po rozhovoru s Machníkem si zael Bemáek něco sníst do jídelny v nedalekém řeznictví. Vrátil se vak během necelé půlhodiny. Mezitím mu také doručili výsledky pitvy, z nich bylo podstatné předevím upřesnění doby vrady. Kaiser byl ukrcen, co výsledek pitvy rovně potvrdil, kolem sedmnácté hodiny.

Před večerem měl kapitán před sebou nejen několikastrán-kový seznam osob, které bude nezbytné v následujících dnech vyslechnout, nýbr i výpovědi větiny svědků z okolí místa činu. Stopa, které by se mohli zachytit a vydat se po ní. vak stále chyběla.

Po večeři, stejně improvizované jako byl kapitánův oběd, začal Bemáek pracovat na návrhu pátracích verzí. V té době také přijel z Kaiserova bytu poručík Machník. Bez Petra Kaisera, s ním chtěl Bemáek mluvit, zato s obsáhlým seznamem uloupených známek. Přesto, jak Machník tvrdil, byl seznam jetě neúplný. Podle ocenění, které prováděl vnuk zavraděného, se jednalo o známky zhruba za devět set tisíc korun. A to pachatelé odcizili pouze tři alba. Čtyři desítky zásobníků plných známek ponechali v Kaiserové bytě. Představovaly částku kolem pěti a sedmi set tisíc korun.

,,To je ovem pouze chlapcův předběný odhad/* hlásil poručík Machník. Podrobné ohodnocení jsme zatím nemohli z časových důvodů provádět. Zrovna tak jako se nepodařilo zjistit, kolik peněz na hotovosti měl zavraděný Kaiser v bytě. Jeho vnuk tvrdí, e měl obvykle doma patnáct a dvacet tisíc pro případ, e se mu naskytla nějaká vhodná koupě.”

,,Třeba mu chtěli něco prodat i ti, co ho potom zavradili,” uvaoval nahlas kapitán Bemáek. ,,V kadém případě to byli pachatelé, kteří li najisto a známkám nepochybně rozuměli. Proto vzali pouze tři alba s nejcennějími exempláři…”

Ten den byt pro kapitána Bernáka i pro jeho spolupracovníky příli krátký. Také proto, e vichni a příli dobře věděli, e kadou nevyuitou hodinu bezprostředně po vradě musí později nahrazovat dny a někdy i týdny usilovné pátrací dřiny. V tomto případě vak nemohli udělat nic víc, ne udělali.

Ve vojenské nemocnici skončila ranní vizita a začal pulsovat obvyklý dopolední ivot. Lékaři a sestry se odebrali na svá oddělení, chirurgové zamířili do přízemí k operačnímu sálu. pacienti, podle povahy onemocnění, zůstali buď na pokojích, nebo putovali za vyetřením do jednotlivých ordinací, na rentgen či do laboratoří. Jiní jen tak korzovali po chodbách, nebo usedli v kuřárně k popelníkům. Nemocnice byla naplněna zvlátní činorodostí, zastíranou roukou zdánlivého klidu.

A na jednu výjimku zůstali na pokoji číslo est vichni pacienti. Výjimkou byl četař absolvent Morávek, který u nedlouho po skončení vizity leel upoután a zaroukován na operačním stole. Anesteziolog čekal jen na pokyn operatéra, aby nasadil pacientovi masku s narkózou. V té době u byl Morávek, zásluhou uklidňující injekce, prost vech obav z nastávající operace. Jeho spolupacienti vak právě na toto téma a také na četařův účet zaujatě rozmlouvali.

Debatu vyvolal Kamil Hass takřka v okamiku, kdy zdravotník zavřel dveře pokoje a odváel Michala Morávka na operační sál.

,.Nepozorovali jste nic?” zeptal se nejdřív neadresně Haas.

,,A co jsme měli pozorovat?” chňapl Barda jako jediný po vhozené návnadě.

,,Já jsem měl pocit, e inenýrovi nepomohla od strachu ani ,oblbovačka\ kterou mu sestra ráno píchla. Kdy ho lapiduch odváel, klepal se jako nahej v mrazu.”

,,Třeba mu byla opravdu zima,” zastal se Morávka svobod-níkCink.

,.Houby zima! Tetelil se strachem. Celou tu dobu, co tady před operací leel, byl vyplaenej jako zajíc. Sázím se, e kdyby mohl, určitě by odtud zdrhnul …”

,,Na rozdíl od tebe, co?” popíchl Haase zase svobodník. ,,Ty u ses nemohl operace dočkat.”

,,To si netroufám tvrdit, ale rozhodně jsem z ní neměl strach.”

,,Bodej by měl takovej hrdina, jako ty, strach z tak náročný operace jako je apenďour. Tebe, kdy odváeli na sál, určitě sis vyzpěvoval, viď?”

,.Skoro . .

,,Ty jsi zkrátka tvrdý chlapík, kterýho nevyvede z míry ani slepák. Jenom přitom, Kamilku, přehlíí, e je přece jenom

malinký rozdíl mezi operací, kterou dělali tobě a tou, co zrovna teď dělají Morávkovi.”

Ona má kadá operace svoje,” vmísil se do dialogu obou vojáků poručík Bílek, a pro nikoho to není nic příjemnýho. Já se Morávkovi ani nedivím, e měl strach. Člověk má vdycky strach z toho, co nezná. A my vichni, jak tady leíme, toho víme o medicíně tak málo, e musíme mít zákonitě strach z toho, co se s námi bude na operačním stole dít. U někoho je to vysloveně strach, u jiného jen určité obavy.”

A vy jste měl před operací strach nebo obavy?” zeptal se provokativně Haas poručíka Bílka.

Moná, e to byla obava,” nenechal se vyvést z míry poručík, ale v kadém případě jsem měl pocit nejistoty z toho, jak to dopadne.”

To má asi kadý,” ozval se opět svobodník Cink. a pokud chce, Kamile, tvrdit, es něco takovýho nepocioval, tak jednodue kecá a hraje si na hrdinu.”

Ani mě nenapadne,” ohradil se rezolutně Kamil Haas. Pokud je tady někdo z nás hrdina, tak je to tuhle Fábera. Postavil se sám třem chlapům, co chtěli znásilnit enskou. Zachránil ji a sám to setsakramentsky odnes. Málem ho to stálo ivot. Přesto ho ani nenapadne, aby nám o tom pověděl pár vět. Kdyby včera nepřiel kontrá s tím kriminalistou, neměli bysme vůbec tuení, e leíme na pokoji s hrdinou. Ostatně to z něj museli hodně páčit.”

Pavel Fábera nechal vechna Haasova slova bez povimnutí. Mlčel a tím mnohomluvného spolupacienta jetě víc provokoval. Snad proto se ho Haas hned nato zeptal: Co ty jse za člověka? Jsi nemluva, nebo tak skromnej? Nebo snad obojí?”

Ani na tyto otázky se nedostalo Kamilu Haasovi odpovědi. Fábera k němu jen pootočil hlavu, přelétl po jeho kulaté tváři pohrdlivým pohledem a uklíbl se.

V pokoji číslo est potom nastalo na nezvykle dlouhou dobu ticho. Snad proto, e kadý z pacientů měl o čem přemýlet. Větinou vak mysleli na stejný záitek, který jim připravil včera dopoledne právě mlčenlivý Fábera.

Tehdy bylo také nedlouho po vizitě. Ne vak stačili zapříst některou z těch banálních debat, jaké obvykle mezi sebou pacienti vedou, veel do pokoje náčelník vojenské nemocnice podplukovník Poledník a přivedl dva mue; pracovníka vojenské kontrarozvědky majora Berkovce a kriminalistu z okresního oddělení SNB nadporučíka ilhánka. Přili za Fáberou.

Přistavili si idle k jeho posteli a začali s ním rozmlouvat.

Jak se, Fábero, cítíte?1 zeptal se pacienta major Berkovec.

Ujde to,” odpověděl.

Jste schopen vypovídat o tomf co se vám přihodilo včera pozdě večer poblí nádraí?”

Fábera na tento dotaz jen mlčky přikývl.

Jak to tedy bylo? Popite nám celou tu příhodu.”

Vracel jsem se z dovolenky večerním vlakem od Plzně a el jsem z nádraí do kasáren. Cestou jsem zpozoroval, e se nějací tři chlápkové pokouejí znásilnit enskou.”

Kde to přesně bylo?” zeptal se tentokrát nadporučík ilhánek.

Někde uprostřed tý stránky, co je porostlá křovím a je tam taková malá planinka.”

Ti mui s tou enou stáli na cestě, nebo byli v křoví na té planince?” pokračoval ve vyslýchání major Berkovec.

Mezi tím křovím. Asi ji tam vtáhli, protoe se pokouela křičet. Volala o pomoc.”

Pokouelp se křičet, nebo křičela?”

Moc křičet nemohla, protoe jí jeden z těch chlapů drel ruku na obličeji. A potom ji povalil na zem a pokouel se jí vyhrnout sukni. To jsem el zrovna kolem.”

V té době nebyl, kromě vás, na cestě nikdo?”

Ale jo, přede mnou lo dost lidí a za mnou jich taky jetě pár lapalo ..

A nikoho nezajímalo, co se děje mimo cestu?”

Jestli je to zajímalo nebo ne, to vám neřeknu, fakt je, e si el kadý svou cestou.”

A vy jste vběhl do toho křoví?”

Jo, vlez jsem tam.”

, Popite nám, Fábero, co se tam událo a jak dolo k vaemu střetnutí s těmi násilníky.”

Co se tam dělo …? Jeden z těch chlápků se válel s tou enskou na zemi, ona se mu bránila a ti dva na ně koukali a smáli se jako blázni. Zeptal jsem se jich, co blbnou a oni mě poslali… No, víte kam … .Nezacláněj, baante a vodprejsk-ni! řek mi jetě jeden z těch, co se dívali. Přesto jsem se pokusil odtrhnout toho na zemi od tý holky, jenome se na mé vrhli ti dva. Jeden mi dal pěstí do brady, já mu to vrátil a tak jsme se začali bít. Tomu menímu jsem asi pocuchal úsměv, protoe začal ječet a přestal se rvát. Byl bych si poradil i s tím druhým, ale vtom se zvedl ten, co byl na zemi a pustil se do mé s kudlou v ruce. To u jsem nezvláď. Pár ran jsem jetě rozdal.

jenome potom mě ten gauner boď tuhle do ramene a do ruky a jetě do hrudníku. To vám poví lip doktor ne já ..

Ta ena mezitím utekla?1’ ptal se dál major Berkovec.

Asi, ale to jsem nestačil registrovat.”

,,A potom?”

Potom u toho moc nevím. Jenom, e jsem dostal zezadu ránu do hlavy a asi jsem se poroučel.”

Pokuste se nám, Fábero. ty mue popsat,” poádal vojáka nadporučík ilhánek.

To se snadno řekne, ale … Já jsem v tý chvíli neměl čas si je prohlíet. Jenom vím, e dva z nich byli dost udělaný, jenom o pár centimetrů mení ne jsem já.”

Kolik vy měříte?”

Stodvaadevadesát… Ten třetí byl ovem o něco mení, tak stopětasedmdesát, moná i míň.”

Jak byli staří?”

Tak po vojně u určitě měli vichni, moná něco kolem pětadvaceti, estadvaceti…”

Jak byli oblečení?”

Normálně; modrý díny a bundy. Ten s tou kudlou měl takovou z hnědý koenky a ostatní… To vám neřeknu… Bundy měli taky, ale jakou barvu, to fakt nevím …”

Nějakýho zvlátního znamení jste si na nich neviml? Třeba nějaké jizvy, tetování, nezvyklé barvy vlasů …

Na takový prohlíení jsem neměl čas. To lo ráz na ráz.”

Co vlasy? Měli dlouhé nebo krátké?”

Tak něco mezi tím. Spí kratí. Rozhodně u chytili módní vlnu …”

A co ta ena? Můete nám ji popsat?”

Otý toho vím vůbec nejmíň … Byla blondýna, mohlo jí bejt tak osmnáct dvacet. Zdálo se mi, e je docela sluně ohozená, ale neměl jsem příleitost si ji víc prohlíet.”

Taky měla díny?”

Ne, určitě ne. Měla nějakou světlou sukni, svetr a to … Jak se tomu, sakra, říká … Paleto, nebo tak nějak. Zkrátka takový tříčtvrteční kabátek … Červenej, to si pamatuju určitě.”

Myslíte, e byli ti mládenci opilí?”

V kadém případě něco vypito měli, ale e by se nějak moc motali, to se říct nedá…”

Kdy vám ty lidi ukáeme na fotografii, poznáte je?”

Ty frajery poznám, ale tu holku asi těko.”

Dobrá, podíváme se po nich. Jetě za vámi přijdeme. Buď já, nebo soudruh major Berkovec. Děkujeme vám, Fábero. Zachoval jste se jako správný chlap.”

Rozloučili se a odeli.

Tak a je to,” prohlásil po odchodu nenadálé návtěvy Kamil Haas, ,,my máme mezi sebou čekatele na metál nebo na frčku a nemáme o tom ani páru.”

Vole,” propaoval mezi úzkými rty Pavel Fábera. Bylo to jediné slovo, které po odchodu kontrarozvědčíka a kriminalisty ten den jetě pronesl. Potom u se opět ponořil do svého mlčení. Kupodivu se do sebe uzavřeli i ostatní pacienti pokoje číslo est.

A právě taková neobvyklá odmlka nastala, kdy si včerejí událost vybavovali ve svých mylenkách úterní dopoledne druhého dne. I Kamil Haas to vydrel víc ne půlhodinu. Potom vak přece jen podlehl své nutkavé výřečnosti. A začal poněkud vyčítavě.

,,Já vám, pánové, řeknu, e tohle je stranej pokoj. Mě to tady připadá jako v márnici. Místo, abysme si povídali o tom, jak je pěkný vegetovat na tomhle světě, čučíme do stropu a mlčíme jako zařezaní. Fábera nás přehlíí jako mraky, z Bardy aby člověk páčil kadý slovo heverem, a teď jsi se od nich, Milane, nakazil i ty. Vás se to, samozřejmě, soudruhu poručíku, netýká, protoe vy máte určitě plnou hlavu starostí, jak to bez vás u baterie lape. Nemám pravdu?”

,,Vy máte, Haasi, pravdu skoro vdycky. Anebo si to alespoň myslíte. Podle mého to ovem s tím přirovnáváním pokoje k márnici troíčku přeháníte. I kdybychom tady byli vichni úplně němí, vy to za nás vechny stačíte odřečnit.”

To tedy jo, jenome mě taková samomluva nebaví. Není to ono. Já potřebuju dialog.”

Ty zrovna,” dostal se konečně ke slovu svobodník Cink. Ty a dialog, dovol, abych se zasmál. Pokud vím, tak při dialogu mluví vdycky dva. To, o čem mluví ty, je monolog. Ty potřebuje toho druhýho maximálně k tomu, aby ti kejval.”

A ví, e ani ne. Například ty se mnou skoro nikdy nesouhlasí, pořád má snahu se se mnou hádat, ale přesto se s tebou rád vybavuju …”

Kamil Haas, který rozpovídal pokoj do úsměvné pohody, by byl nepochybně jetě dál zdůvodňoval svou mnohomluvnou slabost, leč mezi dveřmi se objevil vozík, na něm leel četař absolvent Morávek,

Zatím se jetě neprobrál z narkózy, avak skutečnost, e ho přivezli na pokoj, byla neklamnou známkou úspěnosti chirurgického zákroku.

No tak vida,” konstatoval Kamil Haas, inenýrek u má

i

nejhorí za sebou. A bude mít po strachu. Teď bude jenom velkoryse předávat své pitálnické zkuenosti nezkueným.

Pochybuju, e se bude přitom tvářit tak zasvěceně jako ty, neodpustil si kádlivou jízlivůstku svobodník Cink.

Kdy se po chvíli probral Morávek, za účinné pomoci sestry, z narkózy, byla jeho první slova: ,,Páni, já iju. Já jsem to přeil. 

Zasmáli se tomu skoro vichni. Jen Fáberova tvář zůstala i v této chvíli bez úsměvu. Měl své vlastní starosti. Vůbec se vak netýkaly jeho momentálního zdravotního stavu.

5

. i I

Osmá hodina ranní není právě nejpříhodnějí doba pro pohřební obřad. Hlavně z toho důvodu, e mnozí z lidí, kteří by se docela určitě li se zesnulým rozloučit, nemají monost uvolnit se ze zaměstnání, nebo jsou jinak vázáni nastávajícím dnem. Kaiserovi vak neměli příli na vybranou. Úředník Pohřební sluby, s ním Ema Kaiserová záleitosti pohřbu projednávala, prostě prohlásil, e mají své předpisy a musejí důsledně zachovávat posloupnost objednávek, podle toho, jak s nimi lidé přicházejí. Čtvrtek u měl zcela obsazený a v pátek byl Karel Kaiser první v pořadí. Ema Kaiserová se pokouela proti časné době obřadu cosi namítat, dostalo se jí vak stejně nečekané jako neomalené odpovědi.

,,Já mám, váená paní, své předpisy,” opakoval zaměstnanec Pohřební sluby, co u jednou prohlásil. A navíc k tomu připojil: ,,Kvůli vám se přece nenechám připravit o prémie.”

Po těchto slovech u nebyla Ema Kaiserová schopna dále se dohadovat s netaktním muem. Obřad byl stanoven na osmou hodinu ráno. Přesto vechno se u dobrou čtvrthodinu předtím začali před velkou obřadní síní stranického krematoria scházet známí, přátelé a sousedé Karla Kaisera.

Kapitán Bernáek nepatřil k ádné z těchto skupin. Na pohřeb ho přivedla sluební povinnost. Přesto, nebo právě proto, byl před vchodem do krematoria mezi prvními. Postavil se stranou od vstupní brány, zapálil si cigaretu a pozoroval přicházející účastníky pohřbu. Některé z nich měl monost poznat v předcházejících dnech, kdy s nimi hovořil o zavraděném Kaiserovi. Vyslechl v těch hodinách rozličné, často velmi protichůdné názory na ivot, styky i filatelistickou činnost mrtvého mue. Pro sousedy to byl hodný, přívětivý

člověk, který nikomu neublíil a il předevím pro své známky. Kaiserovi filatelističtí kolegové a známí byli ve svých úsudcích o zavraděném u méně shovívaví, někteří dokonce velice kritičtí. Kapitán si postupně uvědomoval, e právě lidé, s nimi se Karel Kaiser pravidelně scházel na filatelistických schůzkách, ho neměli příli v lásce. Nebylo to moné říct o vech, větina vak mluvila o mrtvém, mírně řečeno - nehezky. Jeho smrt, a na dvě tři výjimky, se nikoho nedotkla, i kdy nejeden z těch dvou desítek svědků, které Bernáek zatím vyslechl, slovně nebotíka litoval. Byly to vak obvyklé fráze, jaké se za takových okolností vyslovují. A někdy moná i z obavy, aby podobný osud nestihl také je samotné.

Kapitán Bernáek přemýlel o těchto svých poznatcích i to páteční ráno, je bylo - na rozdíl od lidí, kteří se k obřadu scházeli - a nesluně rozjasněné sluncem.

Kriminalista čekal před vchodem předevím na příchod nadporučíka Brousila. Slíbil, e pokud mu to jen trochu vyjde, přijde na pohřeb. Profesionální návyk vak Bernákovi nedal, aby alespoň pohledem nerentgenoval kadého, kdo kolem něho procházel k budově obřadní síně.

Prvním, s ním se navzájem pozdravili, byl Václav Berger. Kapitán u něho zpozoroval určité rozpaky, má-li se s ním zastavit, nebo bude-li lepí zůstat jen u nevýrazného pozdravení. Nakonec pokračoval Kaiserův soused od Nováků v chůzi a Bernákovi se zdálo, e dokonce zrychlil své kroky. Asi usoudil, e není dobré ukazovat se příli s lidmi naí profese, řekl si v duchu a s jistou ironií kapitán. Od Bergera u jsem vyslechl vechno podstatné, co jsem potřeboval slyet. A abych mu odpovídal na otázky, jak pokročilo pátrání a co je v něm nového, o to nemám zájem.

Ani tento Kaiserův soused od Nováků neměl mrtvého příli v oblibě, meditoval dál Bernáek. Vzápětí si pak začal vybavovat svůj středeční rozhovor s Václavem Bergerem.

,,Co vám mám, pane kapitáne, říct,” pronesl Berger nejdřív řečnickou otázku, namísto odpovědi na dotaz, co si myslí o vradě i zavraděném. Potom se poněkud teatrálně odmlčel a pokračoval dalí frází: ,,0 mrtvých se má mluvit jen dobře.”

Říká se to, ale v případě zavraděného bych vás chtěl, pane Bergere, poádat o co nejobjektivnějí názor na Karla Kaisera.”

,,Chápu … Kdy objektivní, tak objektivní… Kaiser byl bezesporu přes československé známky kapacita. Rozuměl lim, protoe se zabýval filatelií celý ivot. Navíc měl obrovské

těstí, e u jeho otec byl velký a také finančně silný sběratel. Jemu Kaiser vděčil za větinu svých nejvzácnějích exemplářů, včetně chybotisku doplatní známky Osvobozená republika - padesát. Bůhví, kde k této raritě Kaiserův táta přiel, faktem ovem je. e ji měl a Karel ji od něho podědil. Zrovna jako obě unikátní známky čtyřky a desetikorunovky s přetiskem Pota československá 1919 na ilkovaném papíře. Kaiserův táta měl určitě čich, kdy dal dohromady tak rozsáhlou sbírku této emise. Nedal na řečičky, e jde o spekulativní bezfunkční výrobu filatelistického zboí a nakupoval předevím známky této emise. Postupně si vytvořil vynikající specializovanou sbírku právě z těchto známek. Jeho syn u k ní potom přiel jako slepý k houslím. Neříkám, e by k ní u nic dalího a taky vzácného nepřipojil, ale hodně exemplářů z ní také rozprodal. To jsem měl monost sledovat osobně. Na prodávání i nakupování známek byl Kaiser kadet. Rozhodně se tomu věnoval víc ne sběratelství. Ne, e bych mu ty jeho kefty záviděl, ale víte, pane kapitáne, kdy je něčeho moc, je toho příli. Kaiser disponoval určitým kapitálem a ten, jak známo, plodí dalí kapitál. Jinými slovy, peníze dělají peníze . .

Václav Berger se potom obírně rozpovídal o Kaiserových obchodních transakcích a přes několikeré ujiování bylo z jeho slov cítit, e svému kolegovi ze sousedství notně záviděl jeho úspěné keftaření. Čím déle ho kriminalista poslouchal, tím silnějí měl pocit, e závist a nenávist jsou spolu spjaty jako siamská dvojčata. A také, e v ubliováni nezná závist mezí.

Teď se jde Berger s Kaiserem loučit, uvaoval kapitán, jako by pro něho bůhvíjak truchlil. I pár narcisů mu přinesl, snad i slzy bude ronit a zatím by byl moná schopen…

Bernáek nedomyslel, čeho by byl Václav Berger třeba schopen. Ostatně svůj závěr k jeho osobě si učinil u po středeční Bergerově výpovědi. Kapitánovu pozornost upoutal jiný mu, který právě procházel s trojicí dalích branou krematoria.

Julius Hubáček, připomněl si kapitán jméno toho člověka. Vloni v prosinci mu bylo osmdesát. Jeden z mála těch, od nich Bernáek slyel o Kaiserovi jen samé pozitivní údaje. Asi byl jeho skutečným přítelem, napadlo kriminalistu, kdy poslouchal Hubáčka. Dokázal velkoryse tolerovat, co jiní Kaiserovi zazlívali. Bernáek tomuto svědkovi připomněl některé slabosti jeho přítele, stařec vak se jen usmál a řekl: ,,Karel měl určité nedostatky, jako je máme vichni, protoe

nejsme andělé. Já se vak celý ivot řídím příslovím: Kdo hledá přítele bez chyby, zůstane bez přátel.’*

Hubáček asi bude také jeden z mála účastníků tohoto pohřbu, který bude pro mrtvého Kaisera bez přetvářky truchlit, říkal si v duchu kapitán. Kdy mi včera vyprávěl o návtěvách u svého filatelistického přítele, byl notně naměkko …

Tok Bernákových mylenek opět přeruil příchod dalích lidí, které ze svých útrob vyvrhla tramvajová souprava. Mezi prvními vystoupil z jedenáctky robustný chlapík s nápadně rezavým plnovousem. Letmo se rozhlédl po refýi a potom rázně zamířil k bráně krematoria.

Sucharda, uvědomil si okamitě kapitán. Miloslav Sucharda. Včera jsem s ním seděl v kanceláři a měl jsem pocit, e jsme ho k nám předvolali úplně zbytečně. Suverénně mi přece tvrdil, e sice Karla Kaisera vídal U Nováků, jednou dvakrát prý si u něho koupil i pár známek, ale jinak se osobně nestýkali, ani se blí neznali. Jak se mohla objevit jeho adresa v Kaiserově diáři, neměl tuení. Alespoň to prohlaoval. Vida, a teď se hrne svému neznámému - známému dokonce na pohřeb.

Zvlátní, meditoval Bernáek, ne vak stačil svou úvahu dokončit, přijela před vchod do krematoria dvě auta. Ze simky vystoupila rodina Zdeňka Kaisera, ze kodovky pak zřejmě Kaiserova vnučka, s pětiletým děvčátkem, a od volantu se vysoukal robustní mladý mu, zřejmě manel mladé Kaiserové. Touto trojicí si ovem nebyl kapitán Bernáek zcela jist a umiňoval si, e údaje o ní prověří co nejdřív. Pozoroval nejblií pozůstalé, ani se s rodinou pozdravil. Ani nepostřehl, e se po jeho boku objevil nadporučík Brousil.

,,Tebe Kaiserova rodinka nějak zaujala, řekl příchozí 1 kapitánovi místo pozdravu.

,,Buď zdráv, Rudolfe,” zamumlal kapitán jetě v zamylení. Přelétl pohledem svého kolegu a rázem ho napadlo, e si mohl k obřadu vzít alespoň koili s kravatou místo černého trička. Nahlas vak řekl: ,,Ani jsem tě neviděl přijet…”

,,Vak jsem taky nepřijel, nýbr přiel. Po svých, soudruhu, po svých. Bydlím tady u Solidarity, take jsem učinil něco zásluného pro své ohroené zdraví. První jarní kilometry mám za sebou … Ale teď u pojďme dovnitř, abychom se do obřadní síně vůbec propracovali …”

,Tolik lidí tam zase nebude,” poznamenal Bernáek k Brou- | silově nepohřebnímu zaertování.

,,Nu, vidím jich před obřadní síní dost. Dokonce víc. ne jsem při Kaiserově oblíbenosti mezi filatelisty čekal.”

Dvojice kriminalistů se bezespěchu vydala k budově obřadní síně.

Něco nového od té doby, co jsme se neviděli?” zeptal se Brousil cestou kapitána.

Zpovídám vechny, které jsme společně vybrali z Kaiserových diářů i z korespondence, pronikám do tajů filatelie, vyslechl jsem hromadu polopravd i klepů, ale o kloudnou stopu jsem jetě nezavadil. A čas uhání jako dostihový kůň.”

Náčelnictvo u vrčí, co?”

,,Zatím ne, ale pokud nebudeme mít do pondělní porady něco konkrétního, určitě nebude jásat.”

,,Ty otisky, co mají na daktyloskopii, nejsou k ničemu?”

,.Některé z nich zřejmě patří pachatelům, jenome v kartotéce je zatím nemají. Ty má něco nového?”

,,Taky ne. átrám ve filatelistickém podsvětí, ale výsledky jsou mizivé.”

Dostali se před budovu, v jejích útrobách u mezitím zmizela větina účastníků pohřbu. V obřadní síni se postavili do kouta poblí dveří. Zpočátku jen mlčky sledovali dění kolem sebe, kdy se vak zahájení obřadu poněkud protáhlo, Brousilovi nedalo, aby tlumeným hlasem neupozornil kapitána: Vimni se té dvojice u třetího sloupu. Potom ti o ní něco povím.”

Bernáek jen mlčky přisvědčil a jeho pohled zamířil na protějí stranu obřadní síně. Stál tam stejně nesourodý pár muů jako byl on s Brousilem; asi čtyřicetiletý čahoun s nápadným mroím knírem se tyčil nad poněkud zakrslým muíkem s úplně holou hlavou.

Prohlédl sis je?” zaeptal opět nadporučík.

Bernáek přisvědčil a nepochybně by byl svému spolupracovníkovi cosi řekl, v té chvíli vak u zazněly obřadní síní tóny varhan. V několika přítích minutách pak odezněly dvě smuteční skladby a u katafalku se objevil černě oděný mu.

Někdo z filatelistického klubu?” zeptal se Bernáek nadporučíka. Ten vak neurčitě zakroutil hlavou.

Neznám,” dodal krátce.

Smuteční proslov, který potom vyslechli, je nenechal na pochybách, e se jedná o profesionálního pohřebního řečníka. Pronáel obligátní věty o dobrém člověku, starostlivém otci, dědečkovi i pradědečkovi, o bolesti, kterou jeho náhlý odchod způsobil vem jeho blízkým, přátelům a známým. O jeho celoivotní filatelistické zálibě nepadlo jediné slůvko. Poskrovnu bylo i slz v očích pozůstalých i ostatních účastníků obřadu.

Po jeho skončení vyli oba kriminalisté ze siné mezi prvními. Odpustili si kondolenční projevy, od budovy krematoria vak nespěchali.

Co jsi mi chtěl povědět o těch dvou chlápcích, na které jsi mě upozorňoval?*’ zeptal se Bernáek, kdy se postavili v ústraní nedaleko vchodu do obřadní síně.

Zakrslík Boček a čára Kyncl, řekl zamyleně Brousil. ,,V seznamu těch, s nimi chceme mluvit, je nemá, ale kdy jsem je viděl, uvědomil jsem si, e by tam být měli.”

Proč?”

To ti povím . .

Brousil se odmlčel, nebo dvojice, o ní právě hovořil, sestupovala po schodech. Teprve, kdy se jim dívali na záda, nadporučík pokračoval: Říkají jim BoKy - tandem a mají ve filatelistickém podsvětí své postavení. Známky jsou hlavním zdrojem jejich obivy. Přesněji řečeno; jejich poměrně vysokého ivotního standardu. V minulosti u byli namočeni v kdejakém maléru, který se kolem známek vyskytl. Naposled jsme je měli v práci, kdy byl vykradený auák starého Benee, v něm měl za čtvrt miliónu známek. U samotného vyloupení auta sice Boček ani Kyncl prokazatelně nefigurovali, za pár neděl vak měli v rukách podstatnou část známek, které se ztratily z Beneova auta. Prodali je jednomu západnímu Němci, kterého potom zadreli celníci i se zoubkovaným kontrabandem na Rozvadově. Měli jsme tehdy Bokytandem pár dní ve vazbě, převrátili jsme jim při domovních prohlídkách byty vzhůru nohama, ale těch pár chybějících a také nejvzácnějích známek jsme nenali.”

Take vám vyklouzli?”

Neměli jsme nic, co bychom byli mohli předloit prokurátorovi.”

Jak k těm ukradeným známkám přili?”

Oba zpívali obvyklou písničku. Známky, které Němci prodali, prý sami koupili od nějakého neznámého člověka, údajně v Mostu. Dojemně se přitom shodovali i při uvádění jeho popisu, včetně nápadného tetování na zápěstí s nápisem: Laska je dar. A taky pochopitelně v líčení průběhu setkání s tím chlapíkem i s udáváním ceny, kterou mu za známky zaplatili. Po dvou dnech jsme je museli pustit.”

A to mi říká, Rudolfe, teprve teď?”

Nadporučík Brousil se zatvářil poněkud provinile, nicméně s lehkým úsměvem na tváři řekl: Dřív jsem si nevzpomněl.”

Prosím tě, tenhle tandem jsme měli mít u výslechu jako první. Na kolik takových jsi jetě zapomněl?”

BoKy - tandem je jenom jeden, i kdy nesmí zapomínat, e ve filatelistickém podsvětí existuje takových čtyři a pět set lidí z celé republiky. Na vechny si člověk hned nevzpomene. 

Půl tisíce filatelistických roáků, povzdech si Bernáek. A to mi tvrdí, jaká je filatelie ulechtilá záliba.

Čemu se diví? Kdy uváí, e organizovaných filatelistů je jen u nás přes padesát tisíc a dalí desetitisíce sbírají známky, ani jsou členy nějakého klubu, tak to zase není tak zlé . .

Bernáek si teprve v té chvíli uvědomil, e větina lidí ji opustila obřadní síň, jen on s Brousilem zůstali v její blízkosti.

Pojď, řekl nadporučíkovi, stojíme tady jako stafá, debatujeme jo BoKy - tandemu, jakoby nás ostatní nezajímali/*

Vichni ostatní, které jsem v obřadní síni viděl, ú nejsou zdaleka tak pozoruhodní jako Boček s Kynclem. A pokud jsou, má je v seznamu těch, které musíme vyslechnout/4

Tos mě uklidnil … Pojede se mnou na správu, nebo má v plánu něco jiného?44

Pokud mě vezme a nebude mi cestou vyčítat mou zapomnětlivost, pojedu s tebou/4

Za takové trestuhodné zapomenutí bys měl, kamaráde, odlapat nejméně pět dalích jarních kilometrů/4 pokusil se zaertovat Bernáek, bylo to vak prýmování a příli suché.

Usadili se v Bernákově kodovce, a kdy kapitán nastartoval, jetě si vzpomněl, e chtěl poádat Petra Kaisera, aby za ním přítí týden jetě jednou zael. Uvědomil si to, kdy viděl procházet rodinu branou krematoria. Najednou vak se mu nechtělo běet bezprostředně po obřadu za nimi a dohadovat si s mladíkem setkáni.

Vyjel z parkovitě a zamířil ke středu města.

Co mi jetě poví o BoKy - tandemu?44 zeptal se nadporučíka, kdy zůstali stát na červenou.

To podstatné u jsem ti řekl. Snad jetě, e mozkem tandemu je Boček. Ten vymýlí roárny a Kyncl je potom uskutečňuje. Boček to má u v krvi. Jetě po pětačtyřicátém roce měl vlastní filatelistický obchod, jenome někdy v sedmačtyřicátém se provalilo, e vědomě prodává padělané československé známky. Při vyetřování se ukázalo, e byl Boček spolčen s falzifíkátorem, co byl jeden tiskař. Tehdy byl Boček poprvé kvůli známkám souzen. Příli poučné to pro něho ovem nebylo. I v dalích letech potom bruslil po ikmé ploe filatelistického podsvětí.4*

,,Teď u je v důchodu?”

,,Jo, nejméně tři roky.”

,,A jinak se ivil čím?”

Různě; topič, kulisák v divadle, dělník v tiskárně … Bezprostředně před důchodem byl u dráhy. Dělal informátora na Hlavním nádraí.”

A Kyncl?”

Nadporučík pohodil rameny. Po chvilce řekl: ,,Kde je teď momentálně Kyncl zaměstnaný, to nevím. Střídá podnikyjako já koile.

Bernáek se letmo podíval od volantu na Brousila a potom s neskrývanou ironií poznamenal. Tak to není vyloučeno, e dostane Kyncl od některého podniku věrnostní prémii.”

Jak to myslí?”

Pokud vím, ty těch koil zrovna moc nevystřídá. Větinou nosí trička.”

Tak ti děkuju,” ulevil si Brousil. Vzápětí dodal: V tom případě tedy střídá zaměstnání jako já trička.”

Jejich adresy má?”

Samozřejmě … Oba bydlí v jednom baráku v Nuslích. Myslím, e se ta ulice jmenuje Čestmírova. Buď je to trojka nebo pětka. Byl jsem tam při té domovní prohlídce.”

To mají společný byt?”

Ne, kadý bydlí zvlá. Kyncl ije s drukou ve druhém patře a Boček nad nimi, o patro vý. I v bydlení je nad Kynclem.”

Take na tuto dvojici se teď urychleně podíváme,” prohodil pro sebe Bernáek. To u se blíili ke Karlovu náměstí. Jetě předtím vak musel kapitán zastavit na křiovatce, kde jim naskočila červená.

Tak myslí, e byla nae účast na pohřbu k něčemu uitečná?” zeptal se nadporučík Bernáka.

To se teprve ukáe. Já osobně myslím, e velice uitečná. Říká ti, Rudolfe, něco jméno Sucharda? Miloslav Sucharda. Taky filatelista.”

Byl na pohřbu?”

Byl. Vysoký, udělaný, s rezavým plnovousem …”

Takovýho člověka jsem tam zaregistroval, měl jsem pocit, e ho odněkud znám, ale nevěděl jsem, kam ho zařadit.”

Asi se s ním setkává U Nováků.”

Moná … A tobě se na něm něco nelíbí?”

Bernáek opět rozjel kodovku a teprve potom začal Brousilovi vysvětlovat. Včera dopoledne jsem s ním mluvil.

Tvrdil, e a na jednu dvě výjimky neměl s Kaiserem vůbec ádné kontakty, a e ho znal vlastně jen od vidění..

,,A teď mu přiel na pohřeb . .

,,Právě to se mi nezdá.

O Suchardovi nevím nic, ale zjistím ti o něm vechno potřebné hned v sobotu nebo v neděli, a půjdu k Novákům. Taky, abych odčinil ten svůj hřích s BoKy - tandemem.

,,Ten odčiní nejlíp, kdy se mnou zajede dnes odpoledne do Nuslí..

,,S tím počítám. V kolik?”

Dohodli se na třetí hodině odpoledne. A potom se rozeli na svá pracovitě. Ten den pak proili div ne v poklusu. A spolu s nimi jetě nejméně půltucet dalích kriminalistů, kteří pracovali na případu zavraděného sběratele, který, jak se postupně ukazovalo, vlastně ani opravdovým sběratelem nebyl.

Ten pátek uléhal kapitán Bernáek se spokojenějími pocity ne v předcházejících dnech. Neuvědomoval si vak oidnost spokojenosti.

6

Za okny vojenské nemocnice se prezentovalo jaro s vekerými svými půvaby. Teplý slunečný den byl plný zeleně, květů a vůní, poletujících motýlů a včel. I lidé byli sdílnějí a laskavějí jeden ke druhému. Navíc meteorologové předpovídali neměnné počasí i pro nastávající dva víkendové dny. To vechno přispělo k tomu, e se v průběhu pátečního odpoledne začala města očividně vylidňovat.

Kadý, kdo měl jen trochu monost se uchýlit na venkov, spěchal tam bez váhání. Rozhlasové vysílání Zelené vlny přináelo ustavičné zprávy o přeplněných ulicích a výpadovkách v Praze i v jejím okolí. Nebylo to vak pouze v této oblasti. Do přírody putovali i obyvatelé jiných měst.

Doktor Broík si tentokrát nemusel lámat hlavu s přeplněnými silnicemi. Rozhodně ne jako řidič trabantu, s ním zajíděl do chalupy, posazené kdesi v kopcích centrální umavy. Měl za sebou páteční zaměstnání na chirurgickém oddělení nemocnice a před sebou čtyřiadvacetihodinovou slubu. Vzhledem k počasí nad tím zrovna nejásal, také vak netruch-lil. Bral to jako reálný fakt.

Krátce před estnáctou hodinou byl doktor Broík s kole—

gou Mazačem na lékařském pokoji. Mazač jetě otálel převléknout se z bílého do civilu, nebo i on měl zkuenost, e náčelník nemocnice podplukovník Poledník prochází obvykle v pátek před skončením zaměstnání vechna oddělení, a netváří se ani trochu přívětivě, objeví-li někoho, kdo příli spěchá domů. Proto zatím jetě Mazač postával u otevřeného okna, kouřil a díval se ke vzdáleným umavským kopcům. Čekal, a hodinové ručičky ukáí estnáctou hodinu.

Při takovém počasí, jaké je dneska, by měli slouící dostávat zvlátní příplatek,” zaertoval při pohledu z okna doktor Mazač. Kdy na něho Broík trochu nechápavě pohlédl, začal svůj názor vysvětlovat:,,Myslím jako odkodné za nádheru, o ni je člověk oizený, kdy musí zůstat pod střechou pitálu.”

,,Zkus to navrhnout náčelníkovi,” odvětil stejně úsměvně Broík, třeba to přijme jako projev tvé neobyčejné iniciativy.”

Budu o tom o víkendu uvaovat… Nebo radi ne … Kdyby na to éf i nakrásně přistoupil, určitě by můj geniální návrh vylepil tím, e by nám zase naopak za mizerného počasí příplatky za slubu sníil, a to by bylo v tomhle kraji hotové netěstí. Kdy si představí, e takových dnů, jako je dneska, tady máme do roka maximálně patnáct a těch karedých větinu, eredně bychom nato doplatili. Ne, tuhle neobyčejnou iniciativu raději projevovat nebudu …”

koda, já na tvém místě bych ten geniální nápad hned tak lehkováné nezatracoval …”

Rozesmáli se.

Tlachám, vicf?” zeptal se potom jakoby na omluvu doktor Mazač. A navíc připojil: To je tím, e u se nemůu dočkat, a doma nastartuju babetu a vyrazím za město na své latifundie. Kedlubny a ředkvičky u určitě ízní.”

Nejen kedlubny a ředkvičky. Já jsem od rána taky vyprahlý jako Sahara. Konzumuju U třetí minerálku, ale je to houby platný …”

Doktor Mazač ponechal postesknutí kolegy bez komentáře. V té chvíli myslel na něco jiného. A také o tom začal vzápětí s doktorem Broíkem hovořit.

Jetě jsem si vzpomněl, Jindro, na jednu věc … Naestce leí ten pobodaný chlapec - Fábera. Měl jsem ho ráno na převazu a vypadá, e je v pořádku. Rány jsou čisté a hojí se překvapivě rychle. Co mi ovem dělá starost, je psychický stav toho kluka. Připadá mi naprosto apatický nejen k tomu, co s ním děláme, ale vůbec ke vemu, co se kolem něho děje.”

Myslí, e je to pořád jetě následek oku?

Mazač pokrčil rameny a potom řekl: Fakt je, e ho jeden z těch chlapů pratil do hlavy a Fábera ztratil vědomí. e by to byla ovem příčina jeho deprese, to se mi nezdá. Spí mám pocit, e je psychicky patný z něčeho, co nemá s tím, proč tady u nás leí, nic společného.

Myslí rodinné nebo jiné osobní problémy?

To právě nevím … Pokouel jsem se něco z něho dostat u ráno při převazu, byl jsem za ním jetě teď odpoledne, ale tváří se pořád tak zarputile, e se mi to vůbec nelíbí. Větinou odpovídá jedním dvěma slovy, někdy jen pohodí hlavou a mně to připadá, e mě v duchu posílá do háje. Nemá nejmení zájem říct cokoliv o sobě a odmítá komunikovat i s ostatními pacienty.14

Třeba má takovou povahu. Nemluvný, uzavřený, neprů-bojný

Moná, ale podle toho, jak se projevil proti těm násilníkům, bych neřekl, e se jedná o zakřiknutého kluka.41 Co ti o něm říkal Berkovec?44

Nic moc. Berkovec mu fandí pro to, co udělal a pochvaluje si, co s ním naopak udělala během půl roku vojna. Kdy nastupoval, vypadal prý podle papírů na průviháře … Copak papíry, tam se toho napíe, e to občas a dech bere. Někdy je to a trestuhodná formálnost.44

S tím s tebou souhlasím. Jenome tenhle kluk prý narukoval s pankáčským účesem ..

Kvůli tomu se přece jetě nedá zatracovat.44 To je fakt…

Odkud je?

Praák.44

Take poněkud záhadná povaha, co?44 Proto bych byl rád, kdyby ses na něj mohl během sluby podívat a případně si s ním trochu popovídat. Třeba bude mít větí úspěch ne jsem měl já.44

Zkusím to, Vaku … A teď u bys měl běet, kedlubny a ředkvičky ízní…

Tak jo. v

Doktor Mazač se rychle převlékl a vyel z lékařského pokoje. V té době ukazovaly hodiny na nemocniční chodbě čtvrt na pět. Náčelník nemocnice, s ním se potkal v přízemí, ho obastnil spokojeným pokýváním hlavy a poněkud nevýrazným úsměvem.

Doktor Broík se dostal za Fáberou na pokoj číslo est a

před osmou hodinou večer. Zastihl jeho osazenstvo uprostřed ivé debaty o strastech a přednostech vojenské sluby.

Impuls k této rozmluvě vyel jako obvykle od nenapravitelného diskutéra Haase. Zpočátku se odbývala převáně mezi ním a svobodníkem Cinkem, zatímco ostatní jen mlčky naslouchali.

Kdy se po večeři vichni setkali na pokoji, prohlásil Kamil Haas s patřičným ulehčením: Tak a zase jeden den vojny v čudu!

Prosím tě, ty dělá, jako by ti tady bylo zle,” poznamenal k Haasově výroku Cink.

Tady zrovna ne, jenome odtud mě u za pár dní vypudí a v kasárnách to bude podstatně horí.”

Proč horí. Spí naopak, ne? U útvaru má přece jenom větí monosti se bavit ne tady. Nemyslí?”

To tedy nemyslím.”

Jak to, e ne? Tady leí na pokoji a plácá nesmysly, zatímco u útvaru bys měl monost dělat spoustu jiných věcí.”

Co například?”

Já bych si el třeba zahrát fotbal. Nebo bych se díval na televizi, co tady nemůu, protoe tady televize prostě není. Taky bych mohl jít do útvarovýho kina . .

Nepovídej?” zahrál si Haas na udiveného. A v který broůrce jsi vechny tyhle rozumy přečet1?”

Proč bych to měl někde číst. U nás je to normálka. Po večeři má přece volno a můe se věnovat sám sobě.”

Nebuď, Milane, směnej. Já se mohl věnovat po večeři sám sobě naposledy před osmi měsíci. To jsem byl ovem jetě v civilu. Obyčejnskej prodavač v elezářství, ale svobodnej pán! Od tý doby, co jsem narukoval, tohle neznám.”

Jak to, e ne?”

Jednodue. U roty se vdycky najde někdo, kdo tě pole na rajóny, na dokolovací krouek, nebo musíme organizovaně napochodovat na nějakou kulturní akci, případně uspávači přednáku. Večery, který jsem měl jenom sám pro sebe, bych spočítal na prstech.”

Přehání, Kamile! Jako vdycky přehání.”

Vůbec ne. Moná, e u vaeho útvaru je to jiný, ale u nás jsou vichni přesvědčeni, e musí prvoročákům organizovat ivot od budíčku do večerky.”

Alespoň nemáte čas dělat průvihy,” konstatoval zjevně ironicky svobodník Cink. Haase to vak notně popudilo. Jeho kulaoučká tvář přitom zrudla jetě víc ne bývala.

Jo, přesně tak myslí a mluví nai poddůstojníci. Nemá náhodou taky ten názor, e jen pečlivě proorganizovaná vojna z nás můe udělat chlapy?

Taková třeba zrovna ne, ale e je vojna pro větinu kluků uitečná, o tom jsem přesvědčenej.”

To má z novin? Tam o tom píou dost často. Taky by tam ovem měli napsat, o co vojna spoustu kluků připravuje, a co vechno za ty dva roky ztratí. Jen si vezmi třeba zrovna tuhle inenýra. Vytudoval lesáckou vejku a teď slouí u spojařů. K čemu je to pro něj dobrý. Jedině, e se za ten rok naučí morseovku a zapomene, co se naučil na vysoký kole. Nemám pravdu, inenýre?1*

Ani bych, Haasi, neřekl,” promluvil a dosud jen naslouchající četař absolvent Morávek. To bych byl zatraceně mizernej tudent, kdybych během roku zapomněl, co jsem se čtyři roky učil/*

Tak řekněme, e ti ty vědomosti zůstanou, připustil Haas, ale stejně je to zbytečně ztracenej rok ivota.”

Promne ne … Já dostávám od vojny víc, ne jsem čekal.”

No to mě tedy podrte! To jsi asi jedinej člověk, co to hlásá. Můe mi říct, co ti tedy vojna dává?”

Dost věcí, které se sice nedají vyčíslit v penězích, moná ani přesně definovat, ale pro můj budoucí ivot jsou důleitý.”

To je zajímavý, pro tebe jsou to děsně důleitý věci a přitom je nedokáe ani definovat.”

Pokud se nad tím zamyslím, klidně můu …”

Schválně, zkus to ..

Já jsem se třeba během těch několika měsíců, co jsem na vojně, stal mnohem rozhodnějí a energičtějí ne jsem byl dřív. Dokáu řídit lidi, co jsem před vojnou vůbec neuměl. A na kole, i kdy je to vysoká, se takové věci neučí. Alespoň ne na lesnické. Přitom jsem se sám staKmnohem samostatnějí. Ty tomu nebude věřit, ale já jsem si před vojnou neuměl přiít ani knoflík, nebo si vyprat ponoky. Pro tebe to moná zní novinově, jak říká, ale pro mne jsou to věci k nezaplacení. Já nevím, jestli mi rozumí?”

Ale to ví, e ti rozumím … Jetě jsi mohl dodat, e ses odnaučil na vojně mít strach ze skalpelu a z doktorů vůbec …”

Ty jsi, Kamile, hotovej provokatér a nic nechápe!” pustil se do Haase svobodník Cink. Michal se ti snaí vysvětlit, co jemu osobně vojna dává. Ne z hlediska jeho odbornosti, ale v čem je pro něj uitečná i pro dalí ivot.”

Jo, naučil se tady prát fusekle, viď! To se snad, kdyby chtěl, mohl naučit i doma. Zrovna jako přiívat knoflíky.

Doma by ho ani nenapadlo, e by se mohl takový věci učit, vojna ho prostě donutila, aby se je naučil. Mně osobně navíc pomohla i po odborný stránce. Ne jsem el na vojnu, opravoval jsem u nás v traktorce spoustu main, ale pokud jde o jedění, seděl jsem za volantem málokdy. Větinou jsem jezdil jen na svý starý jawě a potom v autokole. A ví, kolik jsem tady nakroutil kilometrů v nejrůznéjích terénech a za nejrůznějích povětrnostních podmínek?4’

Jetě mi řekni, e bez nehody, a já se zřítím z postele,” přeruil svobodníka dost neomaleně Kamil Haas.

Já si myslím,” vmísil se do debaty poručík Bílek, e to Haas ani pochopit nechce. Pro něj je prostě vojna ztracený čas.”

S tím nesouhlasím,” protestoval Haas a z jeho hlasu bylo cítit, e to neříká jen proto, aby se zalíbil důstojníkovi. Ale nesnáím třeba mazácký praktiky, kterým mělo bejt u dávno odzvoněno.”

Co máte konkrétně na mysli?” zeptal se náruivého debatéra poručík Bílek.

Předevím ikanovačky, který pořád existujou.’*

Pokud existují, tak jen tam, kde se nenajdou vojáci, co dokáou takovou věc, jako je ikanování, oznámit veliteli.”

Soudruhu poručíku, nezlobte se, ale kdy někdo ikano-vačku ohlásí, bude mít u roty jenom větí peklo.”

Tomu, Haasi, nevěřte. Já jsem zail za poslední dva roky u útvaru dva případy ikanování, které vyly najevo, a oba byly exemplárně potrestány. Tvrdě potrestány …”

Co to bylo za případy?” zeptal se poručíka četař absolvent Morávek.

V jednom se skupina mazáků pokouela udělat z nováčků slouhy. Museli jim nejen stlát postele, nosit jídlo, obstarávat pití, ale jak se u soudu prokázalo, poadovali na nich, aby jim nováčci za své vlastní peníze kupovali cigarety, limonády a jetě některé dalí věci. Kdy se jeden ze ikanovaných vzepřel, podali si ho ručně a ztloukli ho.”

Tak vidíte,” poznamenal k tomu Haas.

Jenome to byl taky jejich konec. Dva z nich byli soudně potrestáni a dodneka jetě nasluhují, třetí byl potrestán velitelem útvaru.”

A ten druhý případ?”

To si zase zahráli na grófy dva poddůstojníci . .

Poručík Bílek u nestačil dopovědět osazenstvu pokoje druhý z případů. Veel doktor Broík.

,,Vidím, e se nám pacienti na estce nenudí, konstatoval lékař místo pozdravu.,,Doufám, e jsem vás nevyruil? zeptal se Broík vzápětí.,,Hlavně bych nerad vytrhoval z debaty tuhle vojína Fáberu.**

,,To nemusíte mít, soudruhu doktore, obavy, zareagoval pohotově Kamil Haas. ,,Fábera se naich debat straní. Asi mu nejsou dost fajnové.

,,To snad ne? Doufám, e jste měli na pořadu dívčí téma. Nebo ne?

,Tentokrát to bylo téma ryze chlapské,11 zasmál se poručík Bílek. ,,ikanovačky, doplnil.

,,Taky zajímavé a, bohuel, stále aktuální téma, konstatoval lékař. Potom se obrátil na mlčenlivého vojáka. ,,Já jsem přiel, Fábero, za vámi. Jakpak se cítíte?**

,,Celkem dobře.

,Take jste schopný zajít se mnou na oetřovnu?**

Proč?**

Chci se přesvědčit, jak se nám zotavujete.

Já jsem byl u převazu ráno.**

Právě, doktor Mazač mě poádal, abych se na vás podíval jetě teď večer. Abyste měl klidnou noc. Tak pojďte …

Fábera se jen pomalu a s viditelnou neochotou zvedl z lůka. Lékař si ho odvedl nikoliv na oetřovnu, nýbr do lékařského pokoje.

Posaďte se, vyzval doktor Broík pacienta a hned se ho zeptal, má-li chu na černou kávu. Kdy Fábera sotva znatelně pokrčil rameny, přistoupil lékař ke stolku, na něm stál vařič s vroucí vodou a také dva přichystané álky. Broík připravoval kávu a přitom hovořil k pacientovi.

Mně teď, Fábero, nejde o prohlídku vaich zranění, s těmi bude brzy vechno v pořádku. Větí starosti nám dělá vá psychický stav. Jak mě informoval doktor Mazač, nejevíte o nic kolem sebe zájem, nebavíte se se spolupacienty, přehlííte sestry a pokud jde o lékaře, taky s námi příli řečí nenaděláte. To jste byl vdycky tak uzavřený a nemluvný, nebo jste se dostal do takového stavu a po té události u nádraí?**

Někdy jsem byl takový u předtím.

Lékař zalil kávu, postavil álky na konferenční stolek, u něho seděl Fábera, nabídl mu cukr a sám si rovně přisedl.

Co tyto vae stavy vyvolávalo?  zeptal se potom pacienta.

Nevím. Asi lidé. Nesnáím některý lidi.**

Ale … To jsou dost silná slova. A pokud je to choroba, pak zatraceně váná. S psychiatrem jste se o těchto svých stavech jetě neradil?1’

Ne, nebylo třeba. Tyhle příznaky jsem začal pociovat a na vojně.”

Vůči jakým lidem pociujete averzi?”

K takovým, co vaní, vytahujou se a odreagovávají si svý mindráky na jiných.”

V tom případě by to nebylo tak zlé. K podobným lidem nechová sympatie nikdo. Jenome větina lidí to nedává najevo takovým způsobem jako vy. Jetě jste se nikdy nepokusil vystoupit proti jednání takových lidí jinak, ne to děláte?”

Na vojně je to zbytečný. Jen bych si ničil nervy.”

A myslíte, e kdy to v sobě potlačujete, e si nervy neničíte?”

Moná, e ničím.”

Vás někdo ikanoval?”

Jak se to vezme …”

Fábera se napil kávy a teprve potom pokračoval: Pro mě je ikanování u to, e musím dělat něco, co bych jinak nikdy nedělal.”

Například?”

Rozhodně bych neběhal ráno na rozcvičku, ani bych neůroval chodby a záchody, jako se to vyaduje na vojně.”

A jistě byste taky nechodil na cvičitě, do stráe, na střelnici, e? Ale to byste musel být, Fábero, v civilu a ne na vojně. Nakonec, i v civilu se musíte podřizovat určitým zákonům společnosti, nemyslíte ..

Pacient opět pozvedl ramena a doktor Broík pokračoval: Armáda má své řády a vyaduje na lidech kázeň, na kterou mnohdy nejsou zvyklí. Jinak to ovem nejde …”

Já jsem se nakonec taky podřídil, ale nikdo na mě nemůe chtít, abych nad tím radostí vyskakoval.”

Povězte mi, Fábero, něco o tom, jak jste il, ne jste el na vojnu.”

Co chcete slyet?”

Třeba něco o vaí rodině, o vaem zaměstnání, o kamarádech ..

To je snad zbytečný, ne? Ty bodance v těle se tím rychleji nezhojí.”

Ty, co máte na povrchu, třeba ne, ale ty co máte uvnitř, kdo ví … Co dělají vai rodiče?”

ijou si náramně… Táta je vedoucím v lahůdkářství a máma dělá úřednici v IPS. Spořádaná rodinka. Chata na Berounce, auto, známosti s lidmi, kteří se jim hodí do rozpočtu.

,,A vy?

,.Myslíte, jestli jsem taky spořádanej? Ne, to nejsem, ale s tátou a s mámou si nevadíme. U si zvykli, e si dělám, co chci, a oni nakonec taky.

,,Máte sourozence?

,,Ne. Jsem nepovedený jedináček, který zklamal naděje rodičů.

V čem?

,,Skoro ve vem. Máma ze mne chtěla mít tudenta, jenome mě učení vůbec nebavilo. Rok jsem chodil na gympl a potom jsem toho nechal a el do učení. Na elektrikáře …

,,Nechal jste toho sám, nebo vás…

Myslíte, jestli mě vyhodili?

Lékař jen přikývl.

Měl jsem dělat po prázdninách dva reparáty a tak jsem to vzdal sám. Máma tehdy uplatnila svý konexe a dostala mě do učení k Praský stavební obnově.

Byl jste v učiliti.

Ne, já jsem moh bydlet doma. To si máma taky vyběhala. Moná k vaí kodě, ne? Kdybyste byl proel učilitěm, určitě byste teď snáel ivot v kolektivu lip.

To pochybuju. Jenom bych měl vojnu o pár let dřív, ne mám teď. Takovej intr je přece to samý jako vojna. I s tím komandováním a ikanováním.

Máte v Praze nějaké kamarády?

Jo, to mám.

V zaměstnání?

Ani ne, spí v okolí baráku.

Dobrá parta?

Pro mne vyhovující.

Máte děvče?

Jak se to vezme. Mám a nemám. Jestli myslíte někoho na vyspání, tak to jsem měl, ale jinak… Nechtěl jsem se k ádný holče moc vázat.

Jak často jste se scházeli v té vaí partě?

Často, skoro denně.

A můu se zeptat, co jste podnikali?

To, co se v takový esti sedmičlenný partě dělá. Někdy jsme chodili na disko, do bijáku, na fotbal, občas, kdy měli

rodičové svou párty v Praze, jsme vyrazili k nám na chatu; zkrátka normální ivoření, zpestřovaný občasným výpadem za město.

,Tihle vai kamarádi a kamarádky vám neli na nervy?”

,,Vůbec ne … To bych se na ně prostě vykalal. Jsem přece svobodnej člověk, ne?”

,,Já si myslím, Fábero, e snad a přespříli. Ta vae svobodomyslnost se blíí a k anarchii. Anebo u dokonce překročila její hranice. Proto je pro vás teď vojna mnohem těí ne pro větinu ostatních.”

Vojna je těká pro kadýho.”

,,Jistě, jenome ti, co byli u v civilu zvyklí respektovat vité zásady a zákony společnosti, to mají v armádě podstatně snazí ne vy.

,,Já jsem byl taky nucenej respektovat určitý zásady, ale je dost takovejch, který naopak neuznávám a tak je prostě ignoruju. Nebo se proti nim bouřím.”

Třeba tím, e nosíte pankáčský účes?”

Taky tím … I tohle u vám někdo vyvanil?”

Náhodou jsem se to dověděl, a pokud se o tom v této naí rozmluvě zmiňuji, pak jen proto, abych si ujasnil příčiny vaí uzavřenosti a deprese.

Ignoruju to, s čím nesouhlasím, a tím proti tomu protes—

tuju.”

V kolektivu, jaký se vytváří na vojně, s tím ovem nemůete uspět. Neuspěl jste s účesem a neuspějete ani s názory, které hlásáte a projevujete ve svém chování. To byste si měl, Fábero, uvědomit. .

Mně na tom nezáleí, jestli u někoho uspěju nebo ne. Dělám, co uznám za vhodný, a to je pro mě to nejdůleitějí.”

A ničíte si tím zdraví.”

Doktor Broík jetě dál probíral s Fáberou jeho pochybný ivotní postoj. U dávno vypili kávu, názorově se vak neshodli. V té době zřejmě ani dost dobře nemohli. Také proto, e příčiny, které způsobovaly Fáberovu apatii, byly zcela jiného rázu. S tím vak se lékaři nesvěřil.

A tak kráčel Pavel Fábera na pokoj číslo est se stejně ponurými mylenkami, s jakými z něho odcházel.

Ani doktor Broík nebyl s výsledkem této rozmluvy spokojen. Měl pocit, e pronikl jen na povrch pacientovy due a e mu zatím v ničem nemohl pomoci. Podobně jako doktor Mazač vak byl i on rozhodnut, nenechat tohoto mladíka v tápající osamocenosti.

Kdy otevřel Pavel Fábera dveře pokoje číslo est, bylo v místnosti ticho. Větina osazenstva pokojně oddychovala. Jen přespalý Barda nemohl ten večer usnout.

7

Počasí pondělního rána výrazně kontrastovalo s teplými dny uplynulého víkendu. Alespoň v Praze tomu tak bylo. Nad městem se povalovaly edivé mraky, z nich co chvíli spustila nevlídná deová sprcha. Ponurému začátku týdne odpovídala i nálada muů, kteří se krátce před osmou hodinou shromádili k pravidelné poradě u podplukovníka olce. Tentokrát si i notoričtí vtipálkové odpoutěli své poznámky na abnormálně tlustého nadporučíka Vodičku, skalní příznivci fotbalových klubů pomíjeli pondělní rozpravu o výkonech a perspektivách svých mustev, nechali na pokoji i náčelníkovu sekretářku Vlastičku, stojící u stolu a čekající, a olc dočte a oparafuje spisy, které mu přinesla k podpisu.

Mlčky seděli u dlouhého stolu, kadý jakoby zahloubán sám do sebe. Některým z nich moná chyběly cigarety, na které museli při těchto poradách u druhý měsíc zapomínat. Podplukovník olc, ač sám kuřák, tehdy po Vodičkově poznámce, e si připadá v jeho pracovně jako v haiárně, striktně rozhodl, e se nebude na pondělních operativních poradách kouřit vůbec. Od vyznavačů nikotinu tehdy dostal nadporučík Vodička svůj díl, nicméně na zákazu to nic nezměnilo. Nekuřáci byli spokojeni, kuřáci trpěli.

Kapitán Bernáek, který měl při těchto poradách své stálé místo v bezprostředním sousedství podplukovníkovastolu, od něho náčelník jednání řídil, nemyslel v té době na zapálenou cigaretu. Listoval ve svém poznámkovém notesu a u poněkolikáté pročítal poznámky, které si zapsal během výslechu Jaroslava Bočka. Byli s nadporučíkem Brousilem v Nuslích za BoKy - tandemem předcházející den k večeru. Z podezřelého dua íbrů vak zastihli doma pouze Bočka. Bohumil Kyncl byl údajně kdesi se svou drukou na nákupu, a jak tvrdil Boček, ,dá se čekat, e po únavném putování po keftech zakotví někde u ejdlíku. Anebo taky dost moná, e odjedou k Zuzančiným rodičům do Berouna4.

Zřejmě zakotvili u ejdlíku, nebo Kyncl se neukázal doma ani potom, kdy po dvouhodinové rozmluvě s Bočkem z nuselského domu odcházeli.

Kapitán prohlíel své poznámky a přitom si vybavoval průběh pátečního setkání s Bočkem.

My jsme se u dneska, pane Bočku, viděli,” poznamenal nadporučík Brousil, kdy vichni tři usedli u kuchyňského stolu v Bočkově bytě.

Váně? A víte, e o tom ani nevím? A kde jsem vás měl, pane poručíku - nebo snad u nadporučíku? - jako přehlédnout?”

Nadporučík ponechal Bočkovo extempore se svou hodností bez povimnutí a věcně mu odpověděl: Byli jste přece s Kynclem dneska ráno naKaiserově pohřbu. Nebo snad ne?”

Jo, tak tam jsme s Bobem opravdu byli, ale … Vás jsem tam, pane .., Vidíte, zase si nejsem jist tou vaí hodností a tak radi řeknu pane nadporučíku, vás jsem tam fakticky neviděl. Jinak bych se k vám samozřejmě přihlásil. U ze starý známosti, e ano.”

Jaroslav Boček hovořil v poloertovné poloze, uvědomoval si kapitán Bernáek, a vypadal na člověka, který má tentokrát čisté svědomí. A do té chvíle, ne mu Brousil s neskrývanou ironií řekl: Ona zase není, pane Bočku, ta nae známost tak důvěrná, abychom se museli zdravit přes celou obřadní síň.”

Tak to je pravda, ale ne moje vina. Vy přece, pane nadporučíku, víte, e kdy jsme spolu my dva měli nějaké jednání, pokadý se nakonec ukázalo jako bezpředmětný, e ano.”

No, ruku na srdce, pane Bočku, tak jednoznačně to zase tvrdit nelze.”

A proč by ne?”

Třeba v případě těch Beneových známek jsme si zrovna moc nerozuměli. A já mám dodnes pocit, e jste mi tehdy mohl vyprávět úplně něco jinýho, ne tu pohádku o neznámém člověku, s ním jste se náhodou potkali na filatelistické schůzce v Mostě a on vám tam prodal ty kradené známky.”

Jo tak, kvůli tomu jste přili?”

Nejen kvůli tomu, ale mohli bychom tím třeba začít. Mezi námi, pane Bočku, od koho jste tehdy ty známky opravdu koupili?”

Rozhodně ne, pane nadporučíku od toho, který známky Beneovi z toho jeho fára vyfoukl. Toho jsme Bob ani já, čestný slovo, neznali. A nemáme o něm potuchy dodnes …”

To vám, Bočku, můeme a taky nemusíme věřit. Koho jste tedy při tomto byznysu vlastně kryli. Dneska u mi to přece můete prozradit, ne? Ten případ byl uzavřený, větina

známek byla vrácena Beneovi a tratili jste na tom vlastně vy dva s Kynclem, protoe pachatel té loupee zůstal neodha-lený.

Fakt je, e jsme vlastně tehdy byli nejvíc kodný my dva s Bobem, protoe . .

Proč?”

Dneska u na tom opravdu nezáleí, protoe ten, kdo vám k tomu mohl opravdu něco kloudnýho říct, u to má zasebou. Ráno měl funus.”

Vy jste ty známky koupili od Kaisera?” vyhrkl udiveně nadporučík Brousil.

Jo, ale jak k nim přiel on, čestný slovo, nevím. Moná, e je měl přímo od toho, kdo je ukradl, nebo taky z druhý ruky.”

Kolik jste Kaiserovi za ty známky zaplatili?4*

Osmdesát tisíc.”

A tomu Němci jste je prodali, pokud si vzpomínám na jeho výpověď, za rovných sto tisíc. Je to tak?”

Je, a právě o ty jsme přili, protoe on na nás ty peníze soudně vymáhal zpátky.**

A vy jste mu vechno vrátili?**

Tak vechno ne, ale stálo nás to hezký balík.

Co tomu říkal Kaiser?**

To víte, e jsme za ním byli a chtěli jsme vědět, od koho ty kradené známky koupil, protoe my jsme se mohli zahojit jedině na tom zloději, co Benee obral. Kaiser nám ovem tehdy vechno zatlouk* do očí. Dokonce i to, e nám ty známky vůbec prodal.

A vy jste se s tím smířili?**

Co jsme měli dělat? Na filatelistickýho císaře byl kadej z nás krátkej.**

Take jste s ním měli nevyrovnaný účet?**

No tak, měli a neměli . .

Boček si přejel svou zpocenou holou hlavu stejně zapocenou rukou. Jeho humor byl najednou ten tam.

Jak to tedy bylo mezi vámi a Kaiserem s tím nevyrovnaným účtem?**

Tak popravdě řečeno, on se nám potom sluně revanoval tím, e nám dohodil pár výhodnejch keftů, na kterých jsme něco vydělali a ty peníze jsme dostali zpátky … Ale doufám, pane nadporučíku, e tohle u opravdu berete jako uzavřený případ. Jinak bych . .

Pokud jde, Bočku, o toho Němce, bylo by moné nechat tenhle případ v klidu. S vámi a s Kaiserem je to ovem jiné. Kaiser byl zavraděný a my hledáme jeho vraha.

,,Proboha, snad si nemyslíte, e jsme to udělali my s Bobem?”

,,A víte, e jo!”

,,Ne, pane nadporučíku, s tím my nemáme fakt nic společnýho … To mě dneska na tom funusu napadla jiná věc: Co kdy byl zloděj Beneových známek Kaiserovým vrahem. Víte proč mě to napadlo? Toho chlápka filatelistický císař pořádně napálil. Vsadím se, e mu dal za ty známky tak deset patnáct tisíc. A zloděj, kdy zjistil, e byl okradenej, el ke Kaiserovi pro dalí tisícovky. On mu je nedal a tak ho zmáčkl. Co tomu říkáte?”

e jste, Bočku, rozený detektiv. A taky koumes, protoe nám místo sebe předhazujete úplně někoho jinýho, kdo poletuje kdesi ve vzduchoprázdnu. Důvodně podezřelý jste ovem vy a Kyncl, protoe vy dva jste měli s Kaiserem nevyrovnaný účet.”

Ale vdy jsem vám říkal, e se to vechno potom dalo s Kaiserem do pucu. A dost brzy. Do půl roku jsme měli ty peníze, co jsme museli dát tomu Němci, zpátky. A právě zásluhou Kaisera. Jávám, pánové, přísahám při památce svý matky, e s Kaiserovou smrtí my dva s Bobem nemáme nic společnýho …”

Kapitán Bernáek u neměl příleitost vybavovat si dalí průběh Bočkova výslechu. V té chvíli předal podplukovník olc desky se spisy své sekretářce a zahleděl se na obsazený stůl.

Jsme vichni?” zeptal se poněkud zbytečně. Přesto vak vyslechl jednu odpověď. Od kapitána Bernáka.

Od nás jsme vichni, ale má přijít jetě nadporučík Brousil. Získal nějaké nové poznatky k případu Kaiser.”

Proč tedy nepřiel hned na začátek porady?” obrátil se podplukovník na Bernáka.

Telefonoval mi, e musí jetě teď ráno vyřídit cosi naléhavého u nich na oddělení.”

Dobrá, take případ Kaiser projednáme a po příchodu Brousila,” rozhodl olc. Hned vak dodal: I kdy je to záleitost, kterou jsem chtěl slyet ze veho nejdřív. Nic, začneme s případem té přepadené doručovatelky. Můe Josefe, spustit…”

Kapitán Adámek v následujících minutách seznámil ostatní přísluníky oddělení s průběhem a výsledky vyetřování, které od minulého čtvrtku vedl. Jednalo se o přepadení potovní doručovatelky v prvním praském obvodě, při něm pachatel

enu omráčil v chodbě jednoho domu a odcizil jí taku, v ní měla přes deset tisíc korun.

,,Důvodně podezřelý recidivista Pecháček,” končil potom Adámek svou informaci, je ji od soboty ve vazbě, a i kdy se dosud nepřiznal, předpokládám, e to pod tíhou důkazů, které mu předloíme, učiní v nejblií době.

Po Adámkovi dostal slovo nadporučík Winter, zabývající se se svými spolupracovníky sérií bytových vloupání, k nim dochází v posledních měsících v okrajových praských sídlitích a mají některé společné znaky. Jeho závěr nebyl tak optimistický jako u Adámka, nicméně dosud nashromáděné poznatky vypadaly nadějně.

Dalím, kdo měl předloit výsledky své práce z uplynulých dnů, byl nadporučík Koláček. Ten se vak u k referování z oblasti hospodářské kriminality nedostal. Ve chvíli, kdy otevřel poznámkový seit, vstoupil do místnosti nadporučík Brousil. Pozdravil, omluvil u podplukovníka svůj opoděný příchod a potom usedl na poslední volnou idli, která jetě v místnosti zbyla.

Take teď vezmeme na pořad případ Kaiser, který nás v současné době nejvíc pálí, rozhodl rázně podplukovník olc. Co nám k tomu řeknou soudruzi Bernáek a Brousil?”

Kapitán Bernáek si mimoděk navlhčil jazykem rty, rozhlédl se po kolemsedících a potom začal hovořit.

Případ Kaiser je skutečně oehavý. Předevím proto, e okruh osob, které připadají v úvahu jako podezřelé, je značně rozsáhlý. Přestoe se zatím soustřeďujeme pouze na hlavní pátrací verzi, podle ní pachatelé svou obě znali, právě tak jako ona znala je, jedná se skoro o tři sta osob, Z nich zůstalo pět, jejich alibi je nutné dále zkoumat a prověřovat. Na prvním místě je dvojice recidivistů, kteří působí ve filatelistickém podsvětí pod přezdívkou BoKy-tandem. Jedná se o Jaroslava Bočka a Bohumila Kyncla. Oba byli u několikrát stíháni pro trestnou činnost filatelistického charakteru a se zavraděným udrovali právě z tohoto důvodu stálý kontakt. Znali velice dobře jeho majetkové poměry a jak jsme s nadporučíkem Brousilem zjistili, měli se zavraděným jistý nevyrovnaný účet, který by mohl být důvodem k vradě. Jeden z této dvojice -Bohumil Kyncl - je, podle naich poznatků, schopen i takového činu, jakým je vrada. Zatím se nám, bohuel, nepodařilo tohoto podezřelého zadret a vyslechnout. Během soboty a neděle byl, jak nás informoval jeho kom plic Boček, s největí pravděpodobností mimo Prahu. Opatření ke Kynclově zadrení jsou učiněna/’

Jaký nevyrovnaný účet měli ti dva s Kaiserem?” přeruil Bernáka podplukovník olc.

Kaiser je nepřímo připravil téměř o sto tisíc korun. Údajně se jim to snail kompenzovat tím, e jim domlouval výhodně nákupy sbírek z pozůstalostí. Do jaké míry u nich ovem svůj dluh vyrovnal, je otázka.”

,,Sto tisíc, to u je sluná částka,” poznamenal náčelník. Často se vradí pro mnohem méně peněz.”

,,V případě dvojice Boček-Kyncl,” pokračoval potom kapitán Bernáek, ovem existuje jedna skutečnost, kterou musíme prověřit. Mají toti alibi. Alespoň Boček tvrdí, e nebyli v době vrady v Praze, nýbr v Pardubicích, kde se konala filatelistická výměnná schůzka. Do jaké míry je toto tvrzení věrohodné, ověřují soudruzi z pardubického oddělení.”

Kapitán Bernáek se na okamik odmlčel, nahlédl do svého poznámkového notesu a teprve potom pokračoval.

Při Bočkově předběném výslechu vyel najevo jiný závaný poznatek: Karel Kaiser měl, nebo mohl mít, styk s pachatelem, který před třinácti měsíci odcizil ze zaparkovaného auta jednoho sběratele filatelistický materiál v hodnotě čtvrt miliónu korun. Prokazatelné je, e měl Kaiser tyto odcizené známky v ruce a prodal je právě dvojici Boček-Kyncl. Dost hluboko pod cenou - za pouhých osmdesát tisíc. Z toho lze usuzovat, e zavraděný Kaiser věděl, e známky pocházejí z krádee a chtěl se jich rychle zbavit. Boček s Kynclem v krátké době známky dále prodali, a to jednomu západoněmeckému občanovi, kterého ovem zadrely na hraničním přechodu celní orgány i se známkovým kontrabandem. Větina známek byla vrácena původnímu majiteli Jiřímu Beneovi. Nezvěstné zůstaly pouze tři exempláře, představující částku dvaceti tisíc korun. Vechny tyto skutečnosti jsme, bohuel, zjistili a nyní po Kaiserově smrti a kámen úrazu je v tom, e pachatel loupee zůstal neodhalen. Nám teď nezbývá nic jiného ne zahájit po něm znova pátrání, nebo není vyloučeno, e právě on zavradil Karla Kaisera.”

Z čeho jste to vyvodili?” zeptal se podplukovník.

Z poznatku, který jsme získali od Bočka. Ten tvrdí, e Kaiser určitě zaplatil za ukradené známky jen nepatrnou částku, snad deset patnáct tisíc korun. Pachatel loupee se moná později dověděl, e ukradené známky mají mnohem větí cenu, ne mu Kaiser zaplatil, a tak na něm vymáhal doplatek. Dost moná, e právě tu sobotu desátého května. Nu, a kdy neuspěl, vradil.”

, Jake zatím neznámý lupič je třetím váně podezřelým pachatelem vrady, konstatoval sue podplukovník olc. ,,Koho dalího jste vytipovali?”

,.Nesporně zajímavou postavou případu je i manel Kaiserovy vnučky Václav Boháček. Povoláním je číník, pracuje vak v tomto oboru jen příleitostně. Poručík Machník, který v minulých dvou dnech shromaďoval o tomto Kaiserově příbuzném nezbytné informace, zjistil, e Boháček je notorický fluktuant, který ovem nemá o peníze nouzi. Patří do praské vexlácké elity a bývá pravidelným hostem vude, kde se hrají skořápky o vysoké částky. Z těchto důvodů byl ji několikrát vyetřován, nic mu vak nebylo prokázáno, take zatím nebyl trestán. Dalí*poznatky o tomto podezřelém budeme nyní zjiovat.”

,,A tím pátým podezřelým je kdo?” zeptal se opět podplukovník olc.

Jistý Miloslav Sucharda. Pro nás zatím poněkud záhadná existence. Kaiser měl jeho adresu ve svém diáři, kdy jsem vak se Suchardou hovořil, popřel, e by měl se zavraděným nějaké blií kontakty a dokonce prohlásil, e ho znal pouze od vidění. Přesto se v pátek objevil na Kaiserově pohřbu. Nadporučík Brousil se v sobotu a v neděli zabýval právě tímto podezřelým a snad bude lepí, kdyby nás o svých poznatcích informoval sám.”

Souhlasím,” podotkl olc a obrátil se na nadporučíka Brousila: Zjistil jsi něco zajímavého?”

Jak se to vezme … Sucharda je zřejmě začínající filatelistický íbr. Jetě před půl rokem neměl o zákulisních filatelistických machinacích potuchy. Potom vak dostal darem od nějaké své známé balík filatelistických pokladů a pokouel se je zpeněit. Nepochybně se mu to podařilo a zalíbilo natolik, e se začal o filatelistické obchodování hlouběji zajímat. S podnikáním má své zkuenosti, protoe je vyučený prodavačem. V posledních dvou letech vak pracuje jako skladník v jednom zelinářství. Asi mu to časově vyhovuje, nebo prý je na vech praských filatelistických schůzkách pečený vařený. Shání předevím známky protektorátu, které se u nás nesmějí pro svou faistickou tematiku oficiálně prodávat. Sucharda je získává podloudně za pakatel a zřejmě je prodává předevím cizincům, hlavně západním Němcům, kteří stále jetě mají o určité série těchto známek zájem. Někteří z těch, od nich jsem získával o Suchardovi své poznatky, tvrdí, e je to ,trokař\ jiní zase naopak soudí, e jde o liáka vemi mastmi

mazaného, který prý vydělal za tu krátkou dobu, co se točí kolem známek, u desetitisíce. Tohle budu muset jetě konkrétně ověřit. Vyloučené to není, takoví parazité se občas mezi filatelisty vetřou. U Suchardy je vak jedna věc zaráející. A právě ta ho řadí mezi váně podezřelé. Včera jsem se toti z několika míst dověděl, e u v úterý na schůzce v Dlouhé třídě a potom i ve středu v Kotvě nabízel několika lidem kvalitní exempláře prvního Československa. U sebe prý je neměl, jen tvrdil, e o nich ví a je schopen je obstarat. Některým prý nabízené exempláře dokonce ukazoval v katalogu a prohlaoval, e by je mohli dostat mnohem laciněji ne je uvedeno v katalogu. Tyto skutečnosti se mi zdají podezřelé a pokusím se během dneka zjistit dalí poznatky. To je o Suchardovi zhruba vechno…

,,Díky, řekl olc a obrátil se na kapitána Bernáka. ,,Ty jetě něco má?

Pokud jde o svědecké výpovědi z okolí místa činu. Tam u mluvili nai lidé s kdekým a jediný vánějí poznatek získali od jakési starí občanky, která si vimla, e se v kritické době potloukala kolem domu, v něm Kaiser bydlel, nějaká holka. Okouněla prý tam skoro hodinu, ne se v ulici objevili dva mladíci a potom společně odeli. Jeden z těch mladíků nesl sportovní pytel, který byl údajně plný jakýchsi knih.

,,Nu, podcenit tenhle poznatek nemůeme, poznamenal podplukovník, ale přeceňovat se taky nedá …

olc se zamyleně zadíval na desku svého pracovního stolu, ale fotografie vnoučat, které měl pod sklem, zřejmě nevnímal. Nasvědčovala tomu slova, která vzápětí pronesl: Jásat nad tím, co se dosud podařilo v případu Kaiser vypátrat, rozhodně nemůeme. Na druhé straně vak je nutné ocenit vechno, co udělal kapitán Bernáek se svým pátracím týmem. Pokračujte v prověřování osob, jejich adresy měl zavraděný Kaiser ve svých diářích. A nejen těch, co jsou z Prahy. Vrah můe být i mezi těmi, s nimi si korespondoval. V tomto směru poádejte o spolupráci oddělení, v jejich působnosti se Kaiserovi filatelističtí známí nacházejí. Tu pětici osob, o ní jsi, Milane, referoval, důkladně proklepněte se vím vudy a i nadále si jich vímejte. Vím, e je to náročné, ale víc lidí, ne jsi dostal, u ti dát nemohu. Byl bych ovem rád, kdybyste vichni, jak tady sedíte, měli na zřeteli fakta, o nich nás kapitán Bernáek informoval. Pokud byste se při vlastní práci setkali s jakýmkoliv, třeba i zdánlivě nedůleitým poznatkem k případu Kaiser, okamitě to hlaste Bernákovi..

Podplukovník opět pohlédl na shromáděné mue a potom se zeptal: ,,Jsou nějaké připomínky nebo dotazy k případu Kaiser?4’

Nepřihlásil se nikdo a proto náčelník skupiny vyzval nadporučíka Koláčka, aby i on řekl své o právě řeených případech z oblasti hospodářské kriminality.

Obvyklá hodinová porada se to pondělní ráno protáhla a do deseti hodin. To u se za okny podplukovníkovy pracovny výrazně rozjasnilo a zamračená obloha se protrhala. Na Bernákovu náladu to vak nemělo vliv. Odcházel z náčelníkovy pracovny stejně zachmuřený a ustaraný, jako kdy tam přicházel. Stále v něm toti vězel jakýsi neurčitý pocit, e cesta k vrahovi vede zcela jinými pěinkami, ne po kterých se vydali. Vyslovit to nahlas, třeba před Brousilem, si vak netroufal.

Nadporučík Brousil za ním přiel zanedlouho po skončení porady v mnohem optimističtějí náladě, ne jakou měl Bernáek.

,,Ty mi, Exnere, připadá, jako bys přiel z funusu nejlepího přítele,‘4 pokouel se Brousil pozvednout kapitánovu náladu, ,,a ne z porady, kde jsi málem utril pochvalu před nastoupenou skupinou. Vdy jsme to zvládli dobře, ne? Bouřka nebyla, tak co se mračí?44

,,Připadal jsem si jako Kecal z Prodaný. Hodně povídání, ale efekt vekerý ádný,

,,A co bys chtěl víc? Copak pět důvodně podezřelých je málo?

Kdy já mám, člověče, pocit, e mezi těmi pěti podezřelými pachatel není. Kadý z nich je asi v něčem namočený, ale na Kaiserova vraha nevypadají.14

,,V tom případě najdeme jetě estého váně podezřelého a ten to třeba bude ..

Ké bys4 měl pravdu … i

8

Úterní ranní vizita, kterou očekávali pacienti na pokoji číslo est, u se netýkala vojáků Bardy a Haase. Hned po snídani dostali od vrchní sestry propoutěcí doklady a mohli z nemocnice odejít. Oba byli oblečeni do stejnokrojů, měli vechno sbalené, s odchodem k útvarům vak nespěchali. Jetě po snídani seděli u nevelkého čtvercového stolku a poněkud nostalgicky mluvili o uplynulých dnech.

,.V ivotě je nejhorí, promlouval Kamil Haas, .,e kdy si člověk na něco zvykne, musí se s tím rozloučit.”

,,Neříkej, Kamile, e sis tady za těch pár dnú zvykl natolik,e se ti odtud nechce,” poznamenal svobodník Cink. Mínil to víceméně v legraci, Haas vak vzal jeho slova váně.

.,Ví, e se mi odtud skutečně nechce. A vůbec ne kvůli tomu, e bude v kasárnách tvrdí reim, ne byl tady. Spí se mi bude stejskat po týhle partě.”

..Sakra. Haasi, vy jste najednou nějak naměkko,” promluvil poručík Bílek.

..Jsem,” přisvědčil upřímně voják. ,,Ono se to nezdá, ale deset dnů je dlouhá doba, aby se člověk s někým sblíil. A tady v nemocnici jsou k tomu taky příhodnějí podmínky ne třeba v kasárnách.”

,.Copak u roty nemáte dobrou partu?” zeptal se tentokrát četař absolvent Morávek.

,,Ale asi jo, ale zatím jsme neměli dost času, abychom si mohli jeden o druhém říct něco víc, ne jen odkud jsme a co děláme. Čím víc toho o druhém ví, tím je ti blií.”

,,Proto ty jsi nás vechny tak zpovídal,” zasmál se svobodník Cink. ,.Konečně jsem pochopil tvoji zvědavost.”

,.Nemohl by sis, Milane, odpustit alespoň teď, kdy se tuhle s Bardou loučíme, ty svoje jízlivůstky? Já toti to, co teď říkám, myslím smrtelně váně. Moná, e jsem vám připadal zvédavej a určitě zbytečně upovídanej, ale já u mám takovou povahu. Někdy se moc vyptávám, jindy těma svejma řečičkama provokuju a otravuju, ale je to hlavně proto, e mám rád lidi a chci o nich vědět co nejvíc. Jen si vezměte fakt, e my se v týhle sestavě u v ivotě těko setkáme, ale já na nikoho z vás nezapomenu. Určitě si v polovině října vzpomenu třeba na vás, soudruhu poručíku, a budu si představovat, jak si vedete svou Danuku v Opavě na radnici a potom, jak si ji přivezete sem pod Černou vě. Budete tady mít u i ten slíbený byt, a já třeba zaiju, e se spolu některou neděli potkáme. Vy budete tlačit kočárek, v něm bude taková blonďatá holčička, stejně krásná jako je vae Dana, pozdravíme se a vy řeknete své paní: ,Tak, děvče, s tímhle klukem jsem leel ve vojenském pitále na pokoji číslo est. Byl to děsně upovídanej spolupacient, někdy mi lezl těma svýma řečičkama na nervy, ale kdy se to tak vezme, dalo se s ním vydret.”

,,Já vám řeknu, e si dost fandíte,” zasmál se poručík Bílek, ale z hlasu bylo cítit, e proti Haasovým názorům nic nemá.

,,S Cinkem se ovem u asi nesetkáme,” pokračoval dál

Kamil Haas. V tý době bude Milan zase utahovat rouby u nějakýho rozhaenýho traktoru a jenom vzpomínat, jak to bylo krásný, kdy měl na vojně svou tatřičku, mohl sedět za volantem a prohánět se po silnicích. Inenýr bude naopak tvrdnout nad papíry, počítat plnometry a jenom snít, jak by to bylo prima, kdyby místo týhle úředničiny mohl chodit po lese a pozorovat jelení říji. Jenom my s Bardou budeme pořád jetě v zeleným slouit lidu. Barda na tý svý vidový hlásce bude hlídat oblohu, péct klukům unkofleky a kojit se nadějí, e na něho Marjenka jetě dalí rok počká. S tím já u natěstí nemám starosti. A jak to vypadá, do konce vojny mít nebudu. Jaruka vzala můj odchod na vojnu a příli racionálně a rozeli jsme se čtrnáct dní před tím, ne jsem rukoval. A na dopisy, který jsem jí první měsíc z vojny psal, prostě neodpověděla. Co nadělám, přeil jsem to a kdoví jestli to nebylo k něčemu dobrý. Jenom tuhle o Fáberovi jsem se toho dověděl míň, ne jsem chtěl a tak si ani netroufám říct, jak to s ním v budoucnu bude. O tom můu jenom fantazírovat. Třeba dostane vzorňáka, bude mít jednu nebo dvě frčky a začne honit baanty. Nemám pravdu, Fábero?”

Pavel Fábera ani v tomto případě neuznal za vhodné odpovědět na závěrečnou otázku Haasova monologu. V pokoji číslo est nastalo dlouhé mlčení. Snad proto, e se jim povídavý Haas najednou představil v poněkud jiné podobě, ne v jaké ho znali. Asi toho bylo na přemýlení i víc. A kdy u se zdálo ticho příli dlouhé, přeruil je opět Kamil Haas. Podíval se na hodinky a zděeně zvolal: Páni, pomalu bude devět. Vizita tady bude kadou chvíli. Take díky vám vem za příjemný spoluchorobení, odpusme si co jsme si, a a jste vichni brzy fit.

Potom obeli Haas s Bardou vechny postele a s kadým si stiskli ruce. Toto loučení u ponechával Haas bez komentáře. Pouze u Fáberova lůka dolo mezi vojáky ke kratičkému dialogu, kdy Fábera Haasovi řekl: Nezapomeň, e lidi, co si myslej, e mají vdycky pravdu, bývají málokdy oblíbený.*

To věřím, ale ty bys měl zase uvěřit tomu, e ti, co pořád mlčejí, taky hesklízejí u ostatních sympatie. Take, mezi námi je to asi fifty-fifty. Jinak ovem dík za radu, nemluvo!”

Take, přátelé, odcházím, poučen Fáberovými ivotními poznatky. ivot, jak říká ná politruk, není voda a musí vřít. Já jdu vřít k útvaru. Mějte se.

To u byl Kamil Haas mezi dveřmi, doprovázen Duanem Bardou. Zanedlouho po jejich odchodu vela ranní vizita. Trojice doktorů a dvojice sester.

estka se nám nějak vylidnila,” poznamenal ke kolegům Mazačovi a Broíkovi náčelník chirurgického oddělení doktor Sloup.

Dva pacienti byli dnes, soudruhu náčelníku, proputěni,” informovala lékaře poněkud zbytečně vrchní sestra.

Zastavili se nejdříve u lůka svobodníka Cinká. Doktor Sloup letmo nahlédl na pacientovu ,teplotku\ pověenou na posteli a potom se ho zeptal, jak se cítí.

Nemít, soudruhu náčelníku, nohu na závaí, bylo by to přímo senzační, ale v týhle pozici si připadám jako odsouzenec na ibenici.”

Doktor Sloup se tázavě podíval po Mazačovi. Ten jen pohnul rameny a spí ne ke svému představenému promluvil k pacientovi.

Pokud chcete, Činku, zase běhat jako dřív, musíte to jetě pár dnů vydret i s tímhle nepříjemným přívěskem.”

To je hrozný,” postěoval si svobodník. Hned vak dodal: Co se dá dělat, lidi museli vydret horí věci.”

Ostatní pacienti na pokoji číslo est ádné pooperační problémy neměli. Dokonce ani Fáberovým psychickým stavem se tentokrát lékaři nezabývali. Nepochybně z toho důvodu, e byli rozhodnuti poslat ho po doléčení bodných ran na psychiatrické vyetření do vojenské nemocnice v krajském městě. Tak se dohodli hned v pondělí ráno, kdy doktor Broík zpravil kolegu Mazače o svém rozhovoru s vojínem Fáberou. Náčelník oddělení byl rovně informován. Fáberovi to zdůvodnili tím, e nevědí, zda úder do hlavy, který utrpěl při rvačce, nebyl vánějího rázu, ne mohou oni sami posoudit.

Po vizitě vyel Pavel Fábera z pokoje a zamířil ke kuřárně. Byla v té době jetě prázdná. Usedl poblí otevřeného okna a nepřítomně se zahleděl do zeleně nemocniční zahrady i jejího okolí. Zapálil si cigaretu a začal se v mylenkách zabývat tím, co ovlivňovalo jeho duevní pochody v uplynulých dnech, které trávil v nemocnici. Jetě dřív, ne stačil vykouřit polovinu za zapálené sparty, spatřil mezi dveřmi kuřárny majora Berkovce.

Koukám, e u vám chutná i kouřit, take jste z nejhorího venku,” zahlaholil kontrarozvědčík.

Voják vstal ze idle.

Jen zůstaňte, Fábero, sedět,” zareagoval major na vojákův pozdrav. Přiel jsem za vámi, abych vám řekl, e celá ta nesvatá trojice, s ní jste měl konflikt, u je ve vazbě. A to děvče mládenci z kriminálky taky objevili. Představte si, e by to

sama neohlásila. Bála se ostudy. Podle výpovědi té dívky i zadrených výtrníků vechno proběhlo tak, jak jste nám řekl. Ti násilníci, co jste se s nimi chytil, jsou ve městě známé firmy. Flákači, rváči a jak to vypadá, nemají na svědomí jen tento případ. Nepřímo jste se zaslouil o to, e bude moné udělat za jejich řáděním tečku. Zachoval jste se jako správný chlap. U jsem mluvil s velitelem útvaru, vá skutek bude patřičně oceněn.

To je zbytečný ..

Jak to, prosím vás, zbytečný? Víte, kolik lidí lo ve stejné době jako vy kolem místa té události, ani je napadlo tomu děvčeti pomoci?”

Fábera na majorovu otázku neodpověděl a tak Berkovec pokračoval.

Kriminalisté při vyetřování zjistili, e nejméně sedm lidí vědělo o tom, co se v křoví děje. Sami to přiznali, ale ádný z nich nenael odvahu zasáhnout. Vy jste to dokázal …

Jenom ze mne, prosím vás, nedělejte hrdinu.

Fábero, nebuďte zbytečně skromný. V tomto případě je třeba hodnotit podle zásluhy. A tu vy máte! Ostatně, ta dívka vás asi sama vyhledá, aby vám poděkovala/*

Radi ne.”

To u nechte na mně .. /*

Právě proto bych byl nejradi, kdyby se o tom mluvilo co nejmíň/4

Major Berkovec jetě chvíli s Fáberou rozmlouval a kdy i on dokouřil cigaretu, kterou si během rozhovoru zapálil, rozloučil se.

Pavel Fábera vak ani potom z kuřárny neodcházel. Stál u okna a přemýlel o tom, jak je paradoxní, e je pro jedny případem pro psychiatra a pro druhé hrdinou. A protoe k sobě nebyl ani trochu shovívaný, dospěl k názoru, e vechno, co se s ním v poslední době děje, je tragédie i fraka zároveň, a e bude lepí, kdy on sám v ní přestane hrát roli protagonisty.

Asi by bylo nejlepí, kdybych s tím vím skoncoval, myslel si Pavel Fábera, kdy se potom vracel na pokoj. Po obědě se v tomto názoru jen utvrdil. Byl v té době na pokoji jen se svobodníkem Cinkem. Poručík Bílek s četařem absolventem si vyli do nemocniční zahrady. Tehdy za Fáberou přiel desátník z podatelny útvaru a přinesl mu tři dopisy.

Tyhle dva líbesbrífy ti přily u včera/’ vysvětloval desátník, jenome já jsem se sem nedostal, abych ti je předal.

A tenhle, co je bez známky, prý přinesla dneska ráno na bránu nějaká babča a předala ho dozorčímu. A dozorčí zase mně, abych ti ho doručil.41

Fajn, díky.41

Jinak se má?

Ujde to.44

U útvaru se teď o tobě mluví málem v superlativech.44

A jdou se vema superlativama do hajzlu, já jim na ně

kalu.44

Jo, kamaráde, jednou ses vyznamenal, tak musí počítat s tím, e se o tobě bude mluvit. A moná i psát v novinách. Tak se tady měj a pokud ti něco přijde, osobně doručím. Tak čau!44

Desátník odeel a Pavel Fábera začal prohlíet dolé dopisy. První, jak rázem poznal, ani ho otevřel, byl od matky, druhý, rovně s praským razítkem, mu psal zřejmě někdo z party. Otevřel nejdřív onen třetí, který nedoručila pota, nýbr ena, která ho asi sama napsala.

Četl.,.

Milý soudruhu vojíne,

teprve od vyetřovatelů VB jsem se dověděla, v jakém nebezpečí se nacházela má dcera Zdeňka, kdy se minulý týden vracela od mé nemocné sestry. Také mi pověděli, e jste to byl Vy, kdo ji zachránil před násilníky a e jste na to málem doplatil svým mladým ivotem. Chtěla bych Vám proto za Vá statečný čin upřímně poděkovat a popřát Vám brzké uzdravení. Svým jednáním jste se zastal jiného mladého člověka a mně osobně jste uetřil dalí bolestné rány, které mi v nedávné minulosti ivot zasazoval. V loňském roce jsem toti proila velkou ivotní tragédii, kdy můj manel a syn zahynuli při autonehodě a já sama byla velice těce zraněna. Dlouhé měsíce jsem proleela v nemocnici. Zatím jsem se jetě nedokázala s celou touto záleitostí vyrovnat, iji doma v ústraní a vyhýbám se lidem. Ne k té tragédii dolo, učila jsem na jedné zdejí kole, zatím se tam vak nemám odvahu vrátit. Moje dcera je přes týden v Plzni, kde studuje, a za mnou dojídí pouze na sobotu a neděli, nicméně věřím, e se nám podaří setkat se, abychom Vám obě jetě osobně poděkovaly. Bydlíme v rodinném domku v ulici Za nemocnicí 14 a byly bychom moc rády, kdybyste nás, a budete mít po uzdravení vycházku, navtívil. Jetě jednou Vám z celého srdce děkuji za Vae statečné jednání a moc Vás pozdravuji…”

Podepsaná byla Alběta Synková.

Stejné řeči jako měl kontrá, myslel si Fábera, kdy sloil

dopis a vsunul ho do kapsy nemocničního plátě, v něm leel na ustlaném lůku. Hned potom roztrhl obálku, kterou podle razítka doručila pota z hlavního města, a dychtivě začal pročítat list, o něm záhy věděl, e ho psala Erika Zedníčková, členka jejich praské party.

Čau, Věáku, stálo v záhlaví dopisu a za tímto oslovením se tetelily dalí věty, kostrbaté svým vzhledem, obsahem i gramatikou. Pavlu Fáberovi vak to nevadilo. Četl…

,,.. .čirou náhodou sem se od tvý nevochotný matinky dohmátla, e ses přimetal do nějaký bitky při který tě málem dostrkali do krematoria. Měl přej si ale těstí a tak teď leí v nějakým lazaretu a líe si rány. Adresu toho pitálu jsem z tvý matinky nevydolovala a tak sem se rozhodla ti napsat na tu cos nám dal, kdy si byl naposled ve svý rodný vísce u Vltavy. Snad ti to doručí. Já sem o tom tvým maléru řekla partě a ta mě pověřila abych ti napsala. Mám tě pozdravovat a Bleďou vzkazuje, e je vechno v pohodě a klid po pěině. Můe bejt klidnej. Jinak u vyfás ten balík rejdováků a to co ti patří má přej u něj. Jenom mám obavy aby je nerozfofřil dřív ne se tady zase vyskytne protoe si teď ije na vysokým kramf leku a dělá f rájů. Mně dal z toho veho jen ty tři tácy a na vostatním sedí a přej to taky dostanu a přijede. Sám si ale koupil novej vohoz a navíc parádní bundu a taky starí ale přepychovej magič. Od tý doby co si narukoval u to není ta parta co bejvala. Bleďou se teď v jednom kuse vytahuje, e jsme k těm rejdovákům přili hlavně jeho přičiněním a u zase mluví o něčem podobným. Jenome já u toho mám plný zuby a úplně mi stačí co bylo. Jestli bude takhle dál blbnout tak se prostě trhnu. Ale neudělám to dřív dokud se spolu nedohodneme. A taky nemíním zradit, kdy u se to vechno takle semlelo. Jináč tu novýho nic není, jenom chodíme víc do putyk ne na kopec a to u není takový vzrůo jako sme zaívali. Tak to je Věáku vecko co sem ti měla a chtěla napsat. Eri.

Blbci, napadlo Fáberu nejdřív, kdy dočetl dopis. Úplný idioti, nadával potom jetě v duchu, kdy zastrčil i druhý dopis do kapsy svého nemocničního plátě. Na ten, který napsala jeho matka, u v té chvíli zapomněl. Natáhl se na postel a hleděl nepřítomně do pokojového stropu a hlavou mu vířily mylenky. Svého někdejího nejlepího kamaráda Roberta Milotu, v partě nazývaného Bleďou, častoval těmi nejvulgárnějími nadávkami, které měl ve slovníku. Neetřil vak ani ostatní.

Teprve po drahné chvíli se poněkud uklidnil a hlavou mu

začaly defilovat spí vzpomínky ne nenávistná zloba. V nich se vrátil do doby před čtyřmi roky.

Tehdy přeel z gymplu do učení a začali se scházet na plácku mezi pankráckými čináky, vybavoval si Fábera v duchu počátky party. Hrávali fotbal, někdy jen tak klábosili a kdy bylo mizerné počasí, stáhli se ti starí do prádelny čináku, v něm bydlel Vazák - Pepík Krátký. Taky stavařský učedník. Tu první zimu vegetovali v prádelně, ale hned na jaře přesídlili na kopec nad Michlí, protoe tam nebyli tak na očích, jako kdy se motali kolem baráků. Na kopci $i dělali, co je bavilo. Kdy byla cigára, kouřilo se, kdy někdo dotáhl flaku vína nebo i tvrdého alkoholu, kolovala lahvinka, dokud ji neztrestali. První půlrok hrávali karty, ale potom, kdy se k nim připojil jetě Traňďák a přitáhl Eriku Zedníčkovou a irafu Čapkovou, stala se z nich parta. Pak u měli i jiné zájmy, ne jenom vysedávat na kopci. Začali chodit do Pijáků a na fotbal. A potom, kdy byli jednou rodiče na dovolené, vytáhl pár vyvolených k nim na chajdu. Tam se stabilizovala parta u načisto: Tranďák, Bleďou, Vazák, Erika, irafa a Kaička. Při tom rodeu ho jmenovali vůdcem party a dostal přezdívku Věák. S nápadem přila Erika a zdůvodnila to tím, e se svou figurou převyuje vechny ostatní. Jako věák normální baráky. Tehdy si řekl, e kdy vůdce, tak vůdce a začal pro partu vymýlet různé zábavy. Jednou vyrazili na pijatiku do Jevan, podruhé zase zpestřovali ivot mileneckým párečkům na Vyehradě, jindy se prezentovali rumrajchem při fotbalových zápasech na Slavii, na Spartě i na Bohémce. A právě při jedné takové vlajkonosičské výpravě přiel Tranďák s nápadem, e by se mohli podívat na některé z těch zaparkovaných aut, co stála kolem stadiónu. Přítí sobotu to potom zkusili u stadiónu Slavie. Vybrali čtyři vozy a byli finančně zabezpečeni na přítích čtrnáct dní. A potom to zkusili znova a jetě jednou. Pak u to musel zarazit, protoe měl pocit, e se kolem těch zaparkovaných aut motají chlápci, co mohli být od kriminálky. Taky měl starosti, e vechno rupne při prodávání těch věcí, co tak snadno a rychle nabyli. Bleďou s Tranďákem s tím tehdy moc nesouhlasili, ale nakonec se podřídili. Potom se začali objevovat po Praze pankáči a oni tu módu vzali se vím vudy. Byli v tomto směru v Praze jedničky. Kdy narukoval, dost na to doplácel. Teď z něho chtějí pomalu udělat hrdinu. Kdyby jenom tuili, co je zač a co si o nich myslí, určitě by ho nevyznamenávali… e se do toho motal!

,,Nemohl by$ mi, Pavle, nalejt trochu čaje, přeruil Fáberův vzpomínkový pochod svobodník Cink.

Zvedl se z postele a zamířil ke čtverhranému stolku, na něm stála konvice s čajem.

Hrnek mám tady na stolku, upozornil svobodník Fáberu.

Nalil Cinkovi čaj, potom vyel na chodbu a zamířil do kuřárny. Teprve mezi dveřmi, kdy si sáhl do kapes plátě a nahmatal v nich jen dopisy, uvědomil si, e nechal cigarety i zapalovač na pokoji.

Vrátil se na estku. A potom opět do kuřárny. I s dopisem od matky, na který docela zapomněl. Teprve při cigaretě jej otevřel a přečetl.

9

Přiblině ve stejné době, kdy se ve vojenské nemocnici loučili Kamil Haas a Duan Barda se spolupacienty, veel do kanceláře kapitána Bernáka Zdeněk Kaiser. Pozdravil a zůstal nerozhodně stát u dveří, nebo kriminalista k němu seděl otočen zády a u psacího stolku cosi vyklepával na stroji. A kdy dokončil větu, obrátil se k příchozímu.

Buďte zdráv,11 opětoval teprve potom kapitán pozdrav. Hned také vybídl Kaisera, aby el dál a posadil se.

Čekal jsem spí vaeho syna/* řekl otevřeně kriminalista. kdy se host posadil na idli před jeho pracovním stolem. Počítal jsem, e mi přinese podrobné seznamy vech uloupených známek. Tak jsme se alespoň dohodli.

Petr dává, pane kapitáne, seznamy dohromady, ale je to hrozně náročné na čas. Dřív jak do konce týdne s tím bude těko hotov. Teď má ve kole zkoukové období a po večerech se musí věnovat víc učení ne známkám/*

To chápu … A co vy jste mi přinesl, pane Kaisere?11

Přinesl… Myslím, e jde o věc, která by mohla mít pro pátrání dost velký význam.11

Zdeněk Kaiser vytáhl při těchto slovech z příruční tatičky obálku s dopisem.

Tohle včera objevil Petr v jednom dědově katalogu.”

Návtěvník předal kriminalistovi dopis as napětím gekal, co řekne jeho obsahu. Bernáek okamitě list rozloil a četl věty. pro něho nadmíru pozoruhodné.

Váený příteli,

posílám Vám pěkný pozdrav z Teplic a zároveň si Vám dovoluji připomenout nai dohodu o prodeji známek Pota

československá 1919, o nich jsme hovořili při naem posledním setkání U Nováků v polovině dubna. Podařilo se mi výhodně prodat některé vzácnějí exempláře francouzských známek a získanou částku hodlám vyuít k doplnění své sbírky prvního Československa. Připomínám, e mám zájem oexem-pláře kat. č. 35a (6 hal. oranová, černý přetisk), dále o č. 59 (10 hal. Merkur vpravo - světle červený), o doptatní známky číslo 65 a 71 (velké číslo) a o přetisky na maďarských známkách z roku 1917 (parlament) a to čísla 111 a 118. Podle toho, jak se dohodneme na ceně, přiberu si případně k těmto exemplářům i některé dalí.

Pro známky bych si k Vám zajel osobně a to v sobotu 10. května, kdy mám cestu do Prahy. Dopoledne se chci zastavit U Nováků, kam vy ovem v ten den nechodíte, potom mám jetě nějaké jednání se svým vagrem a odpoledne mezi třetí a čtvrtou hodinou bych se zastavil u Vás na Spořilově. Doufám, e si v této době najdete pro mne čas, abych mohl koupi realizovat. Pokud by Vám to časově či jinak nevyhovovalo, dejte mi, prosím, včas vědět a dohodneme se na jiném termínu. Moji adresu i telefonní číslo do zaměstnání máte na přiloené navtívence. Těím se na setkání s Vámi a jsem s pozdravem

Teplice 29. dubna Ing. Ludvík Kříek

,,Co tomu říkáte?’” zeptal se Zdeněk Kaiser kriminalisty, kdy zpozoroval, e u dočetl dopis. Protoe se mu nedostalo hned odpovědi, pokračoval sám: To je jasné, e musel být tenhle člověk u táty na návtěvě právě v době, kdy dolo k vradě!”

Vypadá to tak,” prohodil zamyleně kapitán. V místnosti potom nastala chvíle ticha. A kdy u se oběma muům zdálo příli dlouhé, řekl Bernáek: To je skutečně velice závané zjitění. Moná, e v pátrání po vrahovi vaeho otce rozhodující.”

My jsme si to taky říkali …”

Vy znáte inenýra Křika?”

Já ne, ale Petr. Sbírá prý československé známky a od otce je poměrně dost často kupoval.”

Adresu toho člověka jsem ovem v diářích vaeho otce nenael.”

Asi proto, e se stýkali větinou na burze U Nováků.”

Moná … V kadém případě se za inenýrem Kříkem okamitě do Teplic podíváme. Zatím vám, pane Kaisere, děkuji.”

Kapitán Bernáek začal po Kaiserově odchodu okamitě zařizovat vechno potřebné, aby se mohl co nejdřív podívat do tváře mue, jen se rázem dostal do seznamu podezřelých na čelné místo.

Nejprve poádal spojovatelku na ústředně, aby zavolala okresní oddělení SNB v Teplicích. A tam si vyádal přímo náčelníka vyetřovací skupiny. Telegraficky stručně ho informoval o případu a roli, kterou v něm můe eventuálně hrát teplický občan inenýr Kříek.

,,Přijedeme k vám, soudruhu majore, dnes kolem druhé hodiny odpoledne a byl bych rád, kdybyste mohl zajistit předvedení inenýra Křika na oddělení,” poádal kapitán Bernáek teplického kriminalistu.

,,Pokusím se. Pokud je Kříek v městě, zajistím, abyste ho měli k dispozici.”

,,Díky. .

Bernáek potom jetě nadiktoval majorovi Podlahoví adresu inenýra Křika. V následující čtvrthodině potom informoval kapitán o novém překvapivém poznatku podplukovníka olce a také nadporučíka Brousila. Náčelník bez váhání schválil jeho cestu do Teplic a Brousil zase s neskrývaným nadením přijal Bernákovu nabídku, aby s ním jel na sever Čech.

Nedlouho po poledni vyjíděla sluební volha z Prahy a před druhou hodinou odpolední u byli Bernáek s Brousilem na okresním oddělení v pracovně majora Podlahy.

,,Křika jsme zastihli v zaměstnání,” řekl jim teplický kolega. Přijde k nám v půl třetí, take si zatím můete v klidu vypít kávu.”

Seděli, hovořili o případu Kaiserav té souvislosti i o filatelii.

,,Jakou cenu mají známky, které chtěl inenýr Kříek od zavraděného Kaisera koupit?” zeptal se při rozhovoru major Podlaha.

Zatímco Bernáek jen pokrčil rameny, Brousil se pokusil alespoň přiblině odhadnout, o jakou částku by se jednalo.

,,Pokud si vzpomínám, tak jen ta rakouská estihaléřovka s černým přetiskem Pota československá 1919 je poměrně vzácná známka. Myslím, e má cenu něco kolem osmi tisíc korun.”

Osm tisíc?” podivil se major. A ty ostatní?”

Nadporučík Brousil si znovu vyádal od Bernáka Kříkův dopis a podle údajů, které v něm četl, lovil ve svých filatelistických vědomostech, jimi udivoval oba své kolegy.

Desetihaléřový světle červený Merkur má nejméně dvakrát větí cenu ne ta estihaléřovka. Pokud se nemýlím, tak asi sedmnáct a osmnáct tisíc korun. A ty doplatní známky, to si netroufám přesně říct, pokud je neuvidím. Mezi nimi je jedna, dvouhaléřovka, která má sama cenu asi dvacet tisíc korun. Ty ostatní u jsou relativně levnějí, ale na takových patnáct tisíc určitě vyjdou.”

To znamená, e jen za tuto sérii by byl Kříek zaplatil pětatřicet tisíc korun?” zeptal se tentokrát kapitán Bernáek.

Pokud by mu byl Kaiser prodal í tu dvouhaléřovku, tak asi pětatřicet,” přisvědčil nadporučík.

V tom případě by byl musel mít Kříek jen na těchto pár známek pohromadě alespoň edesát tisíc,” spočítal s těko skrývaným údivem major Podlaha.

To ano,” přisvědčil Brousil. A hned dodal: A kdy k tomu připočteme jetě přetisky na maďarských známkách s parlamentem, o nich se v dopise rovně mluví, odhadoval bych to na dobrých sedmdesát tisíc.”

To je asi pan inenýr Kříek dobře finančně situován, kdy má na tak drahého koníčka,” podotkl teplický kriminalista. ,,e by ho ve Stavebním podniku tak dobře platili, to bych se moc divil.”

V dopise se zmiňuje o tom, e výhodně prodal nějaké vzácnějí exempláře francouzských známek, take není vyloučeno, e získal peníze touto cestou.”

Zatracení keftaři,” ulevil si major Podlaha.

,,A nepostiitelní,” připojil se k němu Bernáek. ,,A nai experti přes filatelii,” dodal jetě s patřičnou ironií, ,,k takovému obohacování jen mlčky přihlíejí.”

Nepřihlííme,” ohradil se Brousil. Někdy jsme vak v tomto směru bezmocní.”

Hovořili na toto téma jetě chvíli, ne na Podlahově stole zazvonil telefon a dozorčí u vchodu do budovy mu ohlásil návtěvu. Zanedlouho se pak objevil v místnosti inenýr Ludvík Kříek.

Statný čtyřicátník s edivými, nakrátko ostříhanými vlasy, hranatým obličejem, na něm byly nápadné jasně modré oči, předstoupil před trojici kriminalistů se sebejistotou.

Dobrý den, pánové,” pozdravil hlasitě, sotva letmo přehlédl místnost. Dostavil jsem se na vá rozkaz, jak se říká na vojně,” hlaholil dál. Přesně a včas. Dokonce bych řekl, e jetě předčasně …”

Posaďte se, pane inenýre,” vyzval hovorného Křika

major Podlaha. Tohle jsou soudruzi z Prahy a rádi by si s vámi pohovořili.

Představili se inenýrovi a potom u se ujal slova kapitán Bernáek.

Chceme se vás, pane inenýre, zeptat na některé okolnosti, které se týkají Karla Kaisera,” začal kapitán.

Prosím, pokud si myslíte, e mohu být v něčem uitečný, rád vám povím, co o Kaiserovi vím,” prohlásil i nyní zcela suverénní Kříek.

Jak dlouho jste se znal s Karlem Kaiserem?”

Asi tak pět est let. Od té doby, co jsem přestal ,siláova známky z celého světa a začal jsem se specializovat na první Československo. A to u je teď estý rok. Postupné jsem zjistil, e u pana Kaisera mohu získávat kvalitní známky právě z této oblasti. Neprodával zrovna levně, ale měl jsem jistotu, e jde o ověřené exempláře dobré jakosti. Časem, kdy jsme se s Kaiserem víc poznali, nechával mi známky i za přijatelnějí ceny, ne za jaké je prodával na burze U Nováků. Díky tomu mám dneska slunou sbírku prvního Československa, z ní se teď chystám vytvořit výstavní exponát.”

Specializovaný exponát?” zeptal se Křika nadporučík Brousil.

Částečně. Jen pokud jde o přetisky Pota československá 1919. V těch mám sluné exempláře.”

Včetně doplatních s velkým číslem?” vyzvídal dál Brousil.

Vy jste filatelista?” zeptal se inenýr místo odpovědi.

U delí dobu a dělám právě doplatní známky Československa.”

To je zajímavé, i kdy .. . Pochybuji, e můete dát někdy takovou sbírku doplatních známek Československa dohromady.”

Proč ne?”

U proto, e třeba takový chybotisk Osvobozené republiky padesát na padesát prostě nemůete nikdy sehnat.”

,,S tím jsem se smířil. Tak u to ovem při naem hobby bývá. Vy taky budete těko shánět pro svou specializovanou sbírku některé hodnoty. Třeba zrovna dvouhaléřovku s velkým číslem ..

Tu náhodou mám.”

Skutečně?”

Inenýr Kříek se poněkud zarazil, vzápětí vak opět sebejistě prohlásil: Dvouhaléřovku ano, ale zbývající hodnoty této série mi zatím chybějí. Myslel jsem, e je koupím právě od pana Kaisera, jenome kdoví, kde je jim teď konec.”

t,Proč myslíte, e by měly být právě tyto známky někde v neznámu?4*

Podle toho, co jsem slyel, uloupili Kaiserovi nejlepí věci, které měl, A tato série rozhodně mezí ně patřila.’*

Kde jste o tom, pane Kříku, slyel, e byl Kaiser oloupen?”

V neděli U Nováků se o tom dost mluvilo. Tam jsem se taky dověděl, e měl Kaiser v pátek kremaci,”

Kdy jste s ním mluvil naposledy?”

S Kaiserem? Počkejte, to bylo taky U Nováků… Někdy v polovině dubna. Tehdy jsem se s ním domlouval právě na některých sériích pro moji specializovanou sbírku. Jenome z toho selo ..

Od té doby u jste spolu nemluvili?”

Ne, to bylo naposledy.”

Pane Kříku, podle naeho zjitění jste se vak setkal s Karlem Kříkem jetě v květnu.”

Ne, to rozhodně ne.”

Byl jste přece u něho v sobotu desátého května odpoledne?”

To v ádném případě. U Kaisera v bytě jsem byl naposledy někdy v listopadu minulého roku.”

Kapitán Bernáek vytáhl ze svého poznámkového notesu dopis, který poslal inenýr Kříek Karlu Kaiserovi. Předloil ho před vyslýchaného a zeptal se: Znáte tento dopis?”

Inenýr se jen letmo podíval a potom osvétiil jeho hranatý obličej spokojený úsměv. Po kratičké pauze vysvětloval: Teď je mi konečně jasné, proč jste mě sem povolali. Tento dopis samozřejmě znám, protoe jsem ho sám napsal a poslal. Pokud si vzpomínám, chtěl jsem se s ním sejít v sobotu, tuím, e to bylo desátého května.”

Přesně tak… Právě v den a také v době, kdy byl Karel Kaiser zavraděn!*4

Rozumím, jenome já jsem ho nezavradil. Tu sobotu desátého května jsem se toti s Kaiserem sejít nemohl, protoe jsem v té době byl v Liberci. Proti mému původnímu plánu jsem musel odejet s manelkou za tchyní. V sobotu ráno nám toti telefonovala manelčina kamarádka z Liberce, e tchyně dostala v noci z pátku na sobotu opět jeden ze svých astmatických záchvatů. Prý dost váný. Manelka se rozhodla, e pojede okamitě za matkou. Já jsem se podřídil a místo za Kaiserem jsem jel za tchyní. Z Liberce jsme se vrátili a večer po desáté hodině. Do Prahy jsem ovem jel hned následující den - v neděli. Hledal jsem Kaisera U Nováků, kde měl své obvyklé místo, ale tehdy tam u nebyl.”

Ani být nemohl, poznamenal kapitán Bernáek.

Jistě. V té době u byl zřejmě mrtvý … To já jsem ovem, pánové, netuil. Ptal jsem se U Nováků po Kaiserovi několika lidí, ále nikdo nevěděl, co s ním je. Byl jsem na schůzce asi do jedenácti hodin a potom jsem odjel ke svému vagrovi Karlu Milotovi, ten vám také můe dosvědčit, e jsem byl v Praze a v neděli. (

Kaiser byl ovem zavraděn v sobotu před večerem. Právě v době, kdy jste s ním měl smluvenou schůzku/4

Lituji, ale v té době jsem skutečně v Praze nebyl… Vidíte, kdyby Se bylo to nae setkání uskutečnilo, asi by ani nedolo k té vrádě. Kaisera bych navtívil já a nikoli vrah. Jenome já byl v sobotu odpoledne a jetě během večera v Liberci. To vám můe potvrdit nejen moje manelka a její matka, ale i lékař z pohotovosti. Byl u tchyně někdy kolem páté hodiny odpoledne a dával jí dalí injekci. Byl jsem u toho a ten doktor si na mne určitě vzpomene. Hovořili jsme spolu o tchynině zdravotním stavu. A také tam byla manelčina kamarádka …

To si samozřejmě, pane inenýre, ověříme. Jak se jmenuje kamarádka vaí eny?”

Sylva Horčičková. Bydlí ve vedlejím domě, co moje tchyně. Podjetědská 42.”

Po těchto Kříkových slovech se rozhostilo v Podlahově kanceláři ticho. Na kapitánově tváři se zračilo zklamání. Ludvík Kříek to okamitě postřehl, nebo po chvíli se s nevýrazným úsměvem zeptal. Zklamal jsem vás, e? Chápu, e jsem musel figurovat v seznamu podezřelých z vrady na prvním místě

Podezřelých bývá, pane inenýre, v takových případech obvykle víc. A vrah jen jeden.” v

Doufám, e a si ověříte mé alibi, budu ze seznamu podezřelých vyjmut?”

Tím si můete být jist,” prohodil tentokrát nadporučík Brousil. Hned nato vak pokračoval: Ne se k tomu odhodláme, jetě bych se vás, pane inenýre, na něco zeptal.”

Prosím …” ‘

Vy tvrdíte, e máte ve své specializované sbírce Pota československá 1919 doplatní dvouhaléřovku s velkým číslem. Je to tak?”

To u jsem vám řekl.”

Můete mi v tom případě vysvětlit, proč v dopise, který jste poslal Kaiserovi, poadujete celou sérii, včetně té dvouhaléřovky? Tuto známku jste přece nemusel kupovat, kdy ji

máte? U proto, e cena dotyčného exempláře není právě nízká. Pokud vím, v katalogu je oceněna dvacetitisícovou částkou.”

Inenýr Kříek zprvu zaváhal, jakoby nevěděl, jak nadporučíkovi odpovědět.

Pochyboval jsem, e by mi byl Kaiser přenechal tuto sérii, kdybych ji nevzal kompletní. Byl bych ji prodal sám, protoe těchto známek zase tolik po světě neběhá, abych ji někomu neudal.

,,To opravdu ne, potvrdil nadporučík. Pokud jsou ověřené, jsou to skutečně vzácnosti. Padělků je ovem podstatně víc.”

Padělky mě nezajímají, konstatoval Ludvík Kříek.

Na rozdíl ode mne, usmál se tentokrát nadporučík. Já se o ně musím zajímat a setkávám se s nimi, bohuel, dost často.

V tomto směru musí být člověk velice opatrný, aby nenaletěl podvodníkům,” zameditoval inenýr. Pokud ovem máte určité filatelistické znalosti, nemůe se vám nic takového stát.”

Vy u jste věnoval, pane inenýre, své zoubkované zálibě zřejmě značnou sumu peněz, e?” zeptal se nadporučík Brousil.

To ano. Za tu dobu, co sbírám známky, u to bylo tolik peněz, e bych si za ně určitě pořídil vilu. Jenome já po ní netouím, zrovna jako nechci chatu. S takovým majetkem jsou velké starosti, zatímco známky mi přináejí jenom radost.”

Co tomu říká vae paní?” zeptal se dosud jen naslouchající major Podlaha.

Na to vám, pane majore, odpovím jedním příslovím: Co oči nevidí, srdce neelí.”

Neříkejte, e vae manelka neví o vaich známkách?”

Samozřejmě, e o nich ví, co ovem netuí, je finanční stránka této mé záliby. Kdyby věděla, kolik peněz do filatelie nastrkám, asi by se vzbouřila. Tím nechci říct, e bych ji nějak idil. To v ádném případě. Dostává podstatnou část mého platu, a kdy si k tomu připojí, co sama vydělá, rozhodně si nemůe stěovat.”

Prozraďte mi, pane inenýre,” řekl poloertem major Podlaha, kdepak vezme člověk jako vy sedmdesát nebo i víc tisíc, aby je mohl věnovat na svého koníčka?”

Ludvík Kříek i tentokrát poněkud zrozpačitěl. Vzdychl, přejel si hřbetem prstů po tváři a teprve potom majorovi odpověděl: Člověk nesmí být, pane majore, příli rozhazo—

vačný, nesmí kouřit, holdovat alkoholu a také si odpustili jiné světské radovánky, kterých nejsou druzí obvykle ochotni se zříkat. A kdy to tak vydrí jedno dvě desetiletí, určitě se mu podaří dát takových edesát sedmdesát tisíc dohromady. Mě osobně se to alespoň podařilo.”

Vy jste byl ochoten dát Kaiserovi tyhle těce uspořené peníze za pár známek?”

Jistě.”

Pak je ovem filatelie stejná váeň jako hazardní hra?”

To v ádném případě, pane majore,” ohradil se inenýr Kříek. Hazardní hráči dřív nebo později o své peníze přicházejí, filatelisté vak ne. My máme své peníze uloené ve známkách ..

Hovořili jetě dál na toto téma. Major Podlaha se pokouel vyzvědět, jak inenýr Kříek přichází k vysokým částkám, které investuje do známek, bylo to vak marné snaení. Ludvík Kříek měl pokadé na jazyku vhodnou odpověď, doprovázenou patřičnými argumenty.

Po dvouhodinovém jednání se s ním kriminalisté rozloučili. Kdy se za inenýrem Kříkem zavřely dveře, zůstali pracovníci Bezpečnosti chvíli beze slov.

Přesto musíme Kříkovo alibi pečlivě prověřit,” poznamenal k tomu nadporučík Brousil. Bude moná v pořádku, ale já mám pořád takový zvlátní pocit, e není zdaleka tak čisounký, jak se nám tady snail předvést.”

Já vím,” usmál se poněkud kysele kapitán Bemáek, tobě se nezdá ta dvouhaléřová doplatní, viď?”

To taky…”

Neměl by ji mít, co?”

Mohl by ji mít, ale moc bych se divil, e by chtěl mít dva její exempláře.”

Take se nad tím, Rudolfku, zamysli a já si vezmu na starost prověřeni Kříkovy liberecké návtěvy ..

Poděkovali majorovi Podlahoví za spolupráci a rozloučili se.

Ve volze, cestou ku Praze, opět dost dlouho mlčeli. A kdy vyjeli ze severočeského lázeňského města, zeptal se kapitán Bernáek Brousila. Co, .prosím tě, znamená ve filatelii siláování?”

Nadporučík se rozesmál. To je něco podobného jako v zemědělství, jenome se neuskladňuje krmivo, ale známky. Takový siláník prostě vyměňuje, kupuje, shromaďuje známky, strká je ovem do zásobníků nebo do krabic a jásá nad tím,

e jich má hodně. Čím víc jich má, tím je spokojenějí. To ovem nemá s filatelií, s tou opravdovou filatelií, nic společného. Správný filatelista známky studuje, zajímá se o jejich námět, autora, výtvarné provedení, způsob tisku a o spoustu jiných věcí. V tom je také to pravé sběratelské potěení, které siláník nemůe nikdy zaít. Pravda vak je, e hodně filatelistů začíná se siláováním, aby se postupně stali skutečnými sběrateli. To bude zřejmě i případ Křika …

Opět se dostali k mui, který, i kdy přestal být mezi podezřelými jedničkou, přece jen jim nevymizel z mylení. Mluvili o něm hodný kus cesty. A oba kdesi v podvědomí cítili, e se s tím to člověkem dřív nebo později jetě setkají.

10

Na oetřovně si v pozdním úterním odpoledni předávaly sestry slubu a vrchní, která u toho asistovala, byla viditelně rozladěná. U při kontrole na pokojích objevila různé prohřeky sester denní směny, a kdy potom přila na oetřovnu a zjistila, e Olga Staová nevyměnila pacientům během odpoledne nemocniční plátě, jak jí uloila, pustila se nejdřív do ní.

,,Já si nedovedu, Staová, vysvětlit, co se s vámi v posledních dnech děje! Po oddělení chodíte jako náměsíčně a teď začínáte zanedbávat i své základní povinnosti. Tak já si práci sester nepředstavuji. Můete mi prozradit příčinu vaeho jednání?”

Olga Staová shlíela přes své nápadné brýle k podlaze oetřovny a mimoděk kousala spodní ret. Na otázku vrchní sestry odpověděla jen nevýrazným pokrčením ramen. Místo ní se vak ozvala jedna z jejích kolegyň, Dáa Černá.

,,Je jaro, ne … A Olga se zhlídla v tom lapouovi od dělostřelců, kterýho nám sem půjčili na sál místo nemocnýho Karlíčka ..

,,Vy se do toho, Dáo, neplete! Na vás se dostane za chvíli, a mi budete vysvětloval záměnu obědů na čtyřce.”

,,To vám vysvětlím snadno . .

,,Později!” přeruila rázně vrchní sestra Dáu Černou. ,,Teď bych si ráda poslechla od Staové, proč nevyměnila pacientům plátě. Za hodinu přijdou pro prádlo a my ho teprve začneme sbírat po pokojích …

,,Já jsem prostě zapomněla,” začala se konečně omlouvat Olga Staová.

,,No to je ohromné, vy jste zapomněla. Dneska vyměnit plátě a zítra zapomenete dát pacientům práek nebo injekci a bude malér. Seberte se, Olgo, prosím vás. Nejste tady první měsíc, ale u třetí rok. Přece nechcete, abych vás hlídala na kadém kroku? S tím vojákem, co pomáhá na ále, opravdu něco máte?

- ,.Vůbec ne, to mě holky jenom zlobějí.”

,,Jo tak, holky vás zlobějí. A já se musím zlobit s vámi se vemi. Ted se s Černou seberete, vezmete čisté plátě a vyměníte je pacientům na celém oddělení. Teprve potom můete odejít domů. Jasné?”

Ano,” přisvědčila Olga Staová, zatímco Dáa Černá sepulila furiantsky rty a zvedla oči ke stropu oetřovny. Nicméně obě vzaly ko s nemocničními pláti a vydaly se po oddělení.

Vrchní sestra zřejmě záměrně zapomněla na polední prohřeek Dái Černé se záměnou dietní stravy. Místo toho se obrátila k oběma sestrám, které nastupovaly noční slubu.

,.Včera mě, děvčata, upozorňoval doktor Broík na nadměrnou spotřebu analgetik. Prý se rozdávají pacientům jako na běícím pásu. Vypadá to, e kdo si přijde, dostane nějaký utiující prostředek. Ranní směně jsem to u vytkla a vás nato také upozorňuji. Spasmoveralginy a práky na spaní dostanou pacienti jen se souhlasem lékaře! Je to jasné?”

Ivana Kugjerová a Marta Kuelová mlčky přisvědčily. Jejích nadřízená potom jetě cosi poznamenala k tomu, aby je ani nenapadlo přebírat vrácené pinavé plátě za dvojici Staová-Černá.

,,Kdy to nedokázaly udělat během odpoledne,” řekla sestra, ,.připraví plátě pro prádelnu po pracovní době.”

Potom u uklidněná vyla z oetřovny a zamířila ke svému pokoji. Také pro ni u nejméně před dvaceti minutami skončila pracovní doba.

,,Ta je dneska nabrouená,” ulevila si Marta Kuelová, kdy s kolegyní na oetřovně osaměly.

,,Já se ani nedivím. Olga fakticky v poslední době dělá jako kdy se jí nechce a pacienti $i stěují.”

Komu? Vrchní?”

Ne, zatím to říkali jenom mně, ale dost moná, e se některý z nich nechal slyet i před vrchní. A co myslí s těmi práky? Ty mizejí z lékárny hlavně v době, kdy slouí Olga s Dáou. A pochybuju, e je rozdávají jen pacientům.”

Ty myslí, e si je . .

Marta Kuelová u nestačila dopovědět, nebo mezi dveřmi oetřovny se objevila obě děvčata, o nich byl řeč.

Tak, dámy, tady je pína, hlaholila Černá. Doufám, e můeme počítat s vaí velkorysostí a kolegiálností a plátě u připravíte pro prádelnu samy…?”

S naí velkorysostí a kolegiálností počítat můe,” odpověděla Ivana Kuglerová, ale nejsem si jistá, jestli pro to bude mít pochopení éfová. Ne odtud odcházela, kladla nám na srdce, a vám to necháme dodělat do konce.”

Prosím tě, teď, půl hodiny po pracovní době, budu prohlíet kapsy u třiceti pláů? Jestli si tam nechal některej pacou sirky, má smůlu.”

My to s Ivou zvládneme,” prohlásila Marta Kuelová, ale co kdy se tady objeví vrchní? Potom to odskáčeme i my dvě.”

Neboj se, vrchní u v týhle chvíli klue k teplu domova. Potkaly jsme ji na chodbě, kdy jsme se vracely z pokojů …”

V tom případě se, holky, sbalte a čau .

Díky, máte to u nás. Já mám toti zrovna dneska něco před sebou.”

S tím svým esenbáčkem?”

Právě, e ne, ten se tenhle tejden kolí v krajský metropoli.”

A ty naopak kolí někoho jiného, ne?”

Právě. Jednoho děsné zamilovanýho tudentíka …”

Tak to bych tě s chutí nechala ty plátě přebrat,” ozvala se tentokrát Ivana Kuglerová.

Ale, Ivanečko, tak krutá bys nebyla!”

Jetě chvíli se slovně avlovaly, sotva vak byly obě sestry z denní směny převlečeny, vyhrnuly se z oetřovny jako jarní vítr.

Ivana Kuglerová s Martou Kuelovou si začaly připravovat medikamenty, které dostávají pacienti po večeři, také se chystaly prohlédnout plátě a připravit je k odvozu do prádelny. Dřív ne se k této práci dostaly, překročil práh oetřovny poněkud rozpačitý pacient.

Copak potřebujete?”

Já hledám sestru, co nám teď vyměňovala plátě.”

K čemupak ji potřebujete?”

Víte, sestřičko, já jsem si zapomněl v pláti zapalovač. Ona sestra hrozně spěchala …”

A vy teď taky spěcháte?”

Ani ne, já mám do večeře dost času.”

Tak podívejte, tuhle pod tím stolem jsou v koi vechny

plátě, které sestry přinesly od pacientů z pokojů. Někde je tam i ten vá. Pokud ho poznáte . .

Asi těko ..

Take můete vzít jeden po druhém, prohlédnout vechny kapsy, jestli v nich někdo náhodou nezapomněl jetě jiný věci ne zapalovač. Nám tím docela pomůete. Ty prohlédnuté plátě můete házet sem na zem ..

Voják se bez dlouhého rozmýlení pustil do prohlíení a přebírání pláů.

Vy jste tady nový?” zpovídala sestra Kuelová pacienta.

Od rána. Leím na trojce ..

Take jste dostal ráno čistý plá, ne?”

Dostal . .

Tak proč jste ho teď odevzdával k výměně?*4

Já jsem to tý černý sestře říkal, ale ona mě nenechala domluvit.”

Obě sestry si vyměnily výmluvné pohledy. Ivana Kuglerová navíc přidala gesto, jím chtěla potvrdit, co předtím o Staové a Černé své kolegyni říkala. Ta jen přisvědčila a potom pokračovala v rozmluvě s novým pacientem.

Copak vám chybí?”

Budou mi operovat kýlu.”

To není tak zlé… Pár dní si u nás poleíte a budete v pořádku ..

Tady něco je…” přeruil pacient sestru. Ale můj zapalovač to není. Nějaký dopisy.”

Ivana Kuglerová vzala od pacienta dopisy, které objevil v kapse jednoho z pláů a poloila je na odkládací stolek. Potom se usmála na hledajícího: Vidíte, nakonec najdete i věci, které nehledáte ..

Převrátil a prohlédl kapsy jetě asi deseti dalích nemocničních pláů, ne se v jeho ruce objevil modrý zapalovač.

A je na světě … To jsem si oddychl. U jsem měl strach, e o něj přijdu. To bych hrozně nerad.”

Dárek?” zeptala se Ivana Kuglerová.

Jo, od mýho děvčete.”

A kdy vám ho dávala, kladla vám na srdce, abyste ho neztratil, protoe jinak by se vytratila i vae láska. Mám pravdu?”

Jak to víte, sestřičko?”

Vím, protoe jsem něco podobného sama zaila. Kdy el ten můj na vojnu, taky jsem mu koupila zapalovač. A přestoe jsem mu neřekla to, co jste si pověděli vy s vaím děvčetem, myslela jsem si to té.”

,,Doufám, e ho neztratil?*1

Jestli ho ztratil nebo neztratil, to nevím, ale po půl roce mi napsal, e si nael ve městě, kde slouil, jinou. Oenil se s ní jetě ne skončil základní slubu.”

,,To není moc veselá historka.

,,Pro mne u není ani smutná.’*

,.Smířila jste se s tím?

,,Co jiného mi zbývalo. 2a čas jsem si potom taky nala jinýho a teď u jsem druhý rok vdaná.1’

,,A je to hotové … Nic dalího u jsem neobjevil,” prohlásil pacient.

,.Take vám děkujeme za spolupráci.”

Já děkuji vám… Nechcete sestřičko, abych vám jetě srovnal ty plátě zpátky do koe?”

,,Ne, my je teď spočítáme, sváeme do balíků a poupají do prádelny ..

Pacient odeel a sestra Kuglerová potom udělala, co řekla. Jetě před estou hodinou byly plátě připraveny k předání do prádelny. To vak u měly obě sestry jiné povinnosti. Na oetřovně i na pokojích. A potom zase rozdělovaly pacientům večeře, po nich práky, někteří dostávali injekci. Do osmé hodiny večer se nezastavily.

Kdy přiel doktor Mazač na oetřovnu, leely dopisy, které * snaivý pacient z trojky objevil v jednom z pláů, na stejném místě, kam je odloila sestra Kuglerová.

Co je to tady za písemnosti?” zeptal se.

Podívaly se po něm trochu nechápavě, ale kdy viděly, e drí v ruce dopisy, vysvětlila mu Ivana Kuglerová:

To nějaký pacient nechal v kapse plátě. Dneska jsme je vyměňovaly.”

Který pacient?”

To nevím ..

Take se ho pokusíme odhalit,” řekl doktor Mazač a nahlédl do jednoho z dopisů …

Jejej, to vypadá na korespondenci naeho nemluvného hrdiny.”

Přelétl pohledem i druhý dopis a zeptal se: Jak se jmenuje Fábera křestním jménem?”

Fábera … Myslím, e Pavel.”

Tak to je jeho korespondence.”

Mazač u chtěl dopisy odloit s tím, aby je sestra příleitostně předala majiteli. Potom ho upoutal rukopis posledního z nich. Tohle je písmo psychopata, napadlo ho. Nebo úplně

zfetovaného člověka. Snad proto, e adresátův psychický stav mu dělal stále jetě starosti, odhodlal se přečíst několik prvních vět. A vyvolaly v něm zděení.

,,Já si ty dopisy vezmu k sobě. Kdyby se po nich Fábera sháněl, polete ho za mnou.

Doktor Mazač odeel na lékařský pokoj. A tam si přečetl psaní od začátku a po podpis Eri. Nabýval stále silnějí přesvědčení, e jeho obsah by mohl být klíčem k objasnění Fáberova neutěeného psychického stavu. Moná i proto vzal papír a tuku a opsal si text dopisu.

Krátce před devátou hodinou večer poádal Pavla Fáberu, aby s ním zael na lékařský pokoj.

Pacient usedl do stejného křesla, v něm u jednou seděl. Nedávno, kdy s ním hovořil doktor Broík. Tentokrát vak měl úvod rozhovoru poněkud dramatičtějí ráz. Fábera toti spatřil, jetě předtím ne usedl, na konferenčním stolku svou korespondenci.

,,Kde jste vzal ty dopisy? zeptal se podráděně lékaře. ,,Byly v kapse vaeho nemocničního plátě, který jste dnes odevzdal při výměně. 

,,Vy jste je čet!?

,,Díval jsem se komu patří a zajistil jsem, e vám.

,,Vy jste je četl?  opakoval Fábera otázku.

,,Jen jeden z nich.

Který?*1

,,Právě ten, který jsem asi číst neměl. Anebo jsem ho měl číst předevím.

,,To je od vás sprostý!**

,,Omlouvám se, ale musel jsem nějak zjistit, komu ty dopisy patří..

,,Neměl jste právo ten dopis číst. To je podraz.

Tyto věty Fábera křičel.

,,Uklidněte se, řekl lékař mírným hlasem. ,,Pokud to bude nutné, já si své jednání zodpovím. Vy budete ovem muset naopak vysvětlit některé záleitosti, které jsou zřejmě závanějí ne to, čeho jsem se dopustil já.

To je moje soukromá věc.

Mazač nechal pacientův výpad bez povimnutí. Místo toho se zeptal.

Kdo je ta dívka, co vám psala ten pozoruhodný dopis?** Erika?**

Ano, Erika ..

Do toho vám nic není.

Zajímá mě.”

Na tý není nic zajímavýho. Normální holka.”

Podle rukopisu i podle způsobu vyjadřování tak docela normální není.”

Jo tak, vy jste tudoval její rukopis. To víte, na medicínu nechodila. Od tý doby, co vyla základní kolu, dělá zahradnici.”

Jak dlouho se s ní znáte?”

Od mládí. Bydlí ve vedlejím baráku.”

Byla ve vaí partě?”

Jo byla…Ataky jsem sní spal, jestli chcete slyet i tohle.”

Ani ne. Zajímají mě z toho dopisu jiné věci. Třeba věty -vechno je v pohodě a klid po pěině. Můe bejt klidnej …”

Jste polda nebo doktor?”

Čím jsem, to jste snad poznal, kdy jsem vás oetřoval tu noc, kdy vás sem přivezli. A taky z toho, e si dodnes lámu hlavu s vaím psychickým stavem. Proč se vás snaí Erika uklidňovat? Co je v pohodě?”

Na tohle vám odpovídat nebudu.”

Ani mi neřeknete, za co vyfás vá kamarád Bleďou balík peněz, nebo jak Erika píe - rejdováků?”

O tom nic nevím.”

Je mi líto. Ale budete to muset někomu vysvětlit.”

K tomu mě nikdo nedonutí.”

Má tato záleitost vliv na vá psychický stav?”

Kruci, nechte mě u na pokoji!”

Nechám, jenom chci slyet, zda tu vai chorobnou uzavřenost způsobilo to, co se událo v tomto městě, nebo u předtím a docela někde jinde.”

To souvisí jedno s druhým.”

Jak to?”

Prostě mi vlezlo do hlavy, e jsem někde něco provih’ a tady jsem se naopak vytáh. A jedno s druhým nejde dohromady. Stačí vám to? Já vás ujiuju, e ádnej cvok nejsem a dostanu se z toho sám. Nechte mně čas. Potřebuju se s tím vyrovnat.”

To, co jste v Praze provih, jak říkáte, je trestný čin?”

Je, kdy to chcete mermomocí slyet…”

Co jste provedl?”

Sbalili jsme pár věcí. Doufám, e to na mé neprásknete. Existuje přece nějaký lékařský tajemství, ne? A vy jste povinnej ho zachovávat.”

Lékařské tajemství skutečně, Fábero, existuje, neříká se

v něm ovem nic o tom, e by měl lékař povinnost zatajovat pacientovu trestnou činnost.

Take vy mě prásknete?”

Nic takového jsem neřekl. Třeba si celou věc rozmyslíte a oznámíte to patřičným orgánům sám. Osobné si myslím, e by to bylo pro vá momentální psychický stav prospěné. Určitě by se vám ulevilo.”

To bych byl pěknej kretén. Vdy jde i o kluky z party a ty já nemůu shodit.”

,,Pak budu nucen ohlásit tyto skutečnosti sám…” i

,.Nedělejte to, doktore, připravíte tím do maléru moc lidí.”

,,Vás taky?”

, Jasně, e mě taky. A vy přece máte povinnost mě léčit a ne ničit.”

,,Já léčím, Fábero, předevím vae fyzické zranění, i kdy mi přitom nemůe být lhostejný ani vá psychický stav.”

,,Právě proto …”

,,Pro vá současný duevní stav bude nejlepí terapií, kdy se zbavíte toho, co vás tíí.”

,,Toho se člověk nezbaví za den.”

To je tak závaný trestný čin? Nebo dokonce zločin?”

,,A je to co chce, já v tom jedu jen bokem.”

,,A kdo v tom jede přímo?”

,,Vy jste, doktore, fakt dotěrnějí ne polda. Ale to, co ode mne chcete slyet, vám neřeknu.S tím se smiřte. To radi …”

Co radi?”

Ale nic… Nechrne toho, stejně to nemá cenu. Můu si vzít ty dopisy?”

Jsou vae.”

A můu u jít?”

Můete, ale přemýlejte, Fábero, o tom, co jsem vám navrhl. Pokud se chcete dostat ze své duevní deprese, bude nejlepí, kdy přiznáte, co vás trápí.”

Jo, já o tom budu přemejlet…”

Odeel. Doktor Mazač potom zůstal dlouho zamyleně sedět v křesle. A přestoe byl na oddělení poměrně klid, nedokázal celou noc usnout.

Ráno jetě před snídaní zael na pokoj číslo est za Pavlem Fáberou. Dlouho s ním vak nehovořil. Jen se ho stručně zeptal: Tak, jak jste se rozhodl?”

Podíval se na lékaře poněkud přezíravě a potom odpověděl jen dvěma slůvky: Zatím nijak.”

Zanedlouho potom zvedl doktor Mazač telefonní sluchátko a vytočil číslo majora Berkovce.

,Potřeboval bych s vámi mluvit,” řekl kontrarozvědčíkovi jen krátce.

Kdy mluvit, tak hned. Asi za půl hodiny za vámi přijdu.

Major skutečně přiel, jak slíbil. Usedl v lékařském pokoji do křesla, v něm předtím seděl pacient, o něm mu hned potom začal lékař vyprávět. Nezamlčel nic z toho, co se sám od Fábery dověděl a také předal Berkovcovi opis dopisu od Eriky.

Jaké má to děvče příjmení vám Fábera neřekl?” zeptal se Berkovec, očividně zaskočený tím, co od lékaře vyslechl.

,,Ne, s tím si budete muset poradit sám.”

,,Pokusím se. A pokud mono hned.

,,Chcete zavolat Fáberu?”

,,Jistě … I kdy … Počkejte, doktore, v tomto případě bude lepí, kdy přizveme i někoho od kriminalistů, protoe tohle bude zřejmě jejich záleitost. Zavolám nadporučíku ilhánko-vi, aby sem zajel.”

Major Berkovec vstal a zamířil k telefonnímu aparátu. Vytáčel číslo a přitom spí pro sebe ne k lékaři mumlal: ,,To jsou neuvěřitelný kotrmelce … Neuvěřitelný . .

Potom u se ozval nadporučík ilhánek a Berkovec ho rovně velmi stručně, leč rezolutně pozval do vojenské nemocnice.

Krátce po osmé hodině byli v lékařském pokoji pohromadě a doktor Mazač jetě jednou musel opakovat nadporučíkovi, co při rozhovoru s Fáberou vyslechl. Kdy skončil, chvíli se společně zamýleli nad překvapujícími poznatky. Potom lékař přivedl pacienta Fáberu. Sám měl v úmyslu z lékařského pokoje odejít, major vak ho poádal, aby zůstal,

,.Nemáte, Fábero, dojem, e se dnes setkáváme za poněkud jiných okolností, ne kdy jsme spolu hovořili naposledy?” zeptal se major Berkovec.

Oslovený přitom jen pohodil ramenem. Potom vak přece jen řekl: ,,To je vae věc, já jsem vám říkal, abyste se nepokouel dělat ze mne hrdinu.”

,,Na to u jsem taky přiel. Neřeknete mi, co dělá přes to vae zdejí hrdinství krt?”

Ani nyní Fábera neodpověděl.

,,Kde máte ten dopis, co jste dostal od děvčete?” zeptal se nadporučík ilhánek.

Jaký dopis?” zatvářil se Fábera udiveně.

Dopis od vaí známé Eriky.”

,,Jo ten? Ten u jsem zahodil.”

Pročpak?”

Byly v něm pitomosti.”

To bych neřekl. To, co jsme se dověděli, nasvědčuje, e jste se dopustily Praze trestného činu, za který máte dostat od svých kamarádů větí mnoství peněz. Co nám k tomu řeknete?”

U jsem vám řek , e v tom dopise byly pitomosti. Kdy ho Erika psala, musela bejt totálně voralá.”

Kdo je Erika?”

Jedna holka z Prahy.”

Jak se jmenuje dál?”

Já ji znám jenom jako Eriku.”

Fábero, nezkouejte to na nás,” zapojil se do výslechu major Berkovec. My víme, e tohle děvče bydlí v sousedství vaeho domu na pankráckém sídliti. Netvrďte nám, e neznáte její příjmení.” 7

Tak, jak se jmenuje celým jménem?”

Erika Zedníčková.”

A je zaměstnaná jako zahradnice?”

Jo.”

U jakého podniku?”

To nevím … Jezdila někam k Radotínu, ale jak se ten podnik jmenuje, nevím.”

Kdo je Bíeďou?”

Jeden můj kámo.”

Jméno?”

Milota… Robert.”

Jak je starý a kde je zaměstnaný?”

O rok mladí ne já a dělá na Barrandově v nějakém skladu. Na podzim má jít na vojnu.”

Jeho adresu znáte?”

Ne, ale taky bydlí u nás na sídliti.”

A dalí členové vaí party. Jak jsou staří?”

Mladí ne Milota. Asi o rok. A holky o víc. Těm je kolem sedmnácti.”

Jak se vichni jmenují?”

O Milotovi u jsem vám říkal, o Zedníčkovy taky. Pak je tam jetě Tranďák, ten se jmenuje Trefný, Pepík Krátký. Marcela Čapková a Jiřina Kaíková. To je vechno.”

Jak se jmenuje Trefný křestním jménem?”

To ani neznám. My jsme mu vichni říkali jenom Tranďák.”

Nadporučík ilhánek, který si zapisoval jména do seitu, se na chvíli odmlčel. Toho vyuil major Berkovec a obrátil se na Fáberu s otázkou, která ho pálila na jazyku od samého počátku tohoto předběného výslechu.

,.Jakého trestného činu jste se dopustili a za co jste měl dostat od Miloty peníze?”

To byla taková pitomost… Prostě jsme naloili nástavbě, na který jsem dělal, nějakej materiál a odvezli jsme ho jednomu chlápkovi na chatu?”

O jaký materiál se jednalo?”

,,Cement a taky pár metrů obkládaček.”

Kolik jste za to dostali?”

,,To nevím, kdy jsem odjíděl, tak jsme zatím ádný peníze neměli.”

,,Jak to, e ne? Zedníčková se ve svém dopise zmiňuje o třech tisících . .

To já nevím, jak si to s Milotou dohodli.”

,,Jakou částku jste měli za ten ukradený materiál dostat?”

To domlouval s tím chlápkem Milota.”

Co to bylo za stavbu, kde jste ten materiál odcizili?”

Opravovali jsme jeden starí barák, nějakou zájezdní hospodu, na Bílý hoře.”

Kdy se ta kráde uskutečnila?”

Jetě ne jsem el na vojnu.”

A to nikdo nepřiel na to, e ukradený materiál na stavbě chybí?”

Na to se hned nepřijde … A já jsem potom odjíděl na vojnu, take nevím, co se tam dělo … Moná, e na to přili ..

Oba vyslýchající kladli Pavlu Fáberovi jetě dalí otázky. Z odpovědí bylo patrné, e nemluví ve vem pravdu. Nicméně ho upozornili, e s ním o jeho výpovědi bude sepsán později protokol a propustili ho na pokoj. Berkovec i ilhánek potom odeli kadý na své pracovitě.

Pavel Fábera snědl opoděnou snídani. Během dopoledne napsal tři dopisy adresované do Prahy. Spěchal. Nemohl vak být rychlejí ne dálnopis, který mezitím vyklepal na Federální kriminální ústředně v Praze hláení o podezření z rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví. Zároveň se ádostí o zadrení a vyslechnutí Eriky Zedníčkové, Roberta Miloty, případně dalích spolupachatelů.

V té době seděl doktor Mazač v lékařském pokoji a přemýlel o tom, zda vechno, co vypověděl Pavel Fábera, není jen zastírací manévr. A na cosi podobného mysleli i nadporučík ilhánek a major Berkovec.

Kapitán Bernáek se cítil unavený. Posledních deset dnů, kdy vyetřoval s týmem spolupracovníků vradu Karla Kaiseřa, se začalo projevovat v jeho psychické i fyzické kondici. Příčina nebyla pouze v řetězu zpola probdělých nocí, spí v pocitu, e přes usilovnou snahu, kterou vichni vyvíjejí, zůstává pátrání bez pozitivních výsledků.

Seděl v restauraci nedaleko svého pracovitě a čekal, a mu přinesou opoděný oběd. U stolu s ním seděla starí manel ská dvojice, která toho příli nenamluvila, take se mohl nerueně věnovat vlastním úvahám.

Během dopoledne vyslechl dalí půltucet osob, jejich adresy měl Kaiser zapsané v diářích. Opět se vak nesetkal s ničím, co by u před tím neslyel od jiných svědků. Vichni větinou Kaisera dobře znali, více či méně ho měli nebo neměli rádi, upřímně a někdy také jen formálně litovali, jak skončil. To vak bylo vechno. Od řečnějích svědků vyslechl kapitán o různorodých praktikách, které se odehrávají v zákulisí filatelistického dění. Pro Brousilovu práci to budou jistě uitečné poznatky, s vradou vak nemají nic společného.

Číník přinesl Bernákovi objednané jídlo, kapitán vak začal pojídat s mylenkami na hony vzdálenými chuovým vjemům. Znova si probíral nejrůznějí poznatky o lidech, je se během dosavadního pátrání ocitli v uím kruhu podezřelých.

Nejdřív uvaoval o BoKy-tandemu. Vybavoval si nejen Bočkovu výpověď, nýbr i text výpovědi jeho kumpána Bohumila Kyncla, kterého předcházející den vyslýchal jeden z Bernákových kolegů. Výslech zřejmě neprobíhal v tak přátelské atmosféře, jaká panovala, kdy rozmlouvali s Bočkem, nicméně ani v tomto případě se nepodařilo dostat z Kyncla víc, ne jim řekl jeho komplic. O pachateli, který vyloupil Beneovo auto, zřejmě Kyncl skutečně nic nevěděl, ani ho nezná. Přitom, jak si uvědomoval kapitán, je to asi nyní jediná moná stopa. Zloděj a eventuálně i Kaiserův potenciální vrah tedy zůstává i nadále neodhalen.

Boček s Kynclem, jak ověřili pardubičtí kriminalisté, byli v sobotu 10. května, a dokonce jetě o den později, v Pardubicích, Potvrdilo to nejen několik tamějích filatelistů, ale také v recepci hotelu, kde byl BoKy - tandem ubytován. V kritickou dobu vrady měli spolehlivé alibi od jednoho sběratele, u něho v bytě mu nabízeli své známkové partie.

Pokud jde o alibi inenýra Křika, bezpečně se prokázalo, e byl v den vrady a do devatenácti hodin v bytě své tchyně v Liberci. Brousilovi sice pořád vrtá hlavou inenýrovo jednání s eventuální koupí vzácné dvouhaléřové doplatní známky, cosi kolem toho stále hledá, zdá se vak, e i tohle se nakonec ukáe, vzhledem k vradě, jako planá stopa.

Zvlátní kapitolou z okruhu důvodně podezřelých je osoba Miloslava Suchardy. V průběhu včerejka se prověřováním jeho činnosti zabývali tři kriminalisté. Sucharda přitom vypadl ze hry jako vrah. Na světlo vak při té příleitosti vylezla jiná jeho nekalá činnost. Vzácné známky prvního Československa, které nabízel náhodným zájemcům na filatelistických schůzkách, předtím rafinovaně vylákal na několika důvěřivých sběratelích. Kalkuloval s jejich naivností. Po inzerátu, který mu otiskli v odborném filatelistickém časopise, dostal rozličné nabídky k prodeji vzácnějích československých známek. Navtívil několik sběratelů, kteří chtěli známky prodat a předstíral, e chce vzácnějí exempláře koupit. Ty nejcennějí si od majitelů půjčil, aby je nechal údajně ověřit u znalce. Tím vak jeho kontakt s prodávajícími končil. Při jednání s těmito důvěřivci se představoval faleným jménem. Celá tato Suchar-dova podvodnická činnost je jetě v počátečním stadiu vyetřování, se zavraděním Karla Kaisera vak nemá nic společného. V době vrady byl toti i on prokazatelně mimo Prahu.

Mimo podezření se během včerejího dne dostal i manel Kaiserovy vnučky Václav Boháček. Má spolehlivé alibi, nebo v den, kdy byla spáchána vrada, byl s celou rodinou v Krkonoích ve pindlerově mlýně. Jeho přítomnost mu tam potvrdilo několik lidí.

Take se okruh podezřelých scvrkl vlastně na jediného člověka - na zloděje Beneových známek, který je zatím ve vzduchoprázdnu, končil kapitán Bernáek své polední bilancování. Jistě by se byl dostal jetě k úvahám o tom, co v případě Kaiser dál podnikat, u jeho stolu vak se znenadání objevil nadporučík Koláček.

,,Je tady volné místo? obrátil se spí k oběma manelům ne ke kapitánovi.

,,Jistě,” odpověděli oba skoro současně.

,,A budou dokonce dvě dalí, nebo my odcházíme,” dodal rádoby vtipně mu.

Nadporučík usedl na volnou idli, podíval se na kapitána Bernáka a tak trochu spiklenecky zkřivil rty do úsměvu. Teprve, kdy manelé od stolu odeli, spustil:

,,Sháním tě u nejméně půlhodinu po celé budově a ty si tady bezstarostně stoluje, jako bys neměl v baráku do čeho píchnout.”

,,Píchnout do čeho mám, jenome pořád bez patřičného efektu.”

,,Kdy mi uvaří po obědě dobře slazeného turka, jsem ochoten ti k nějakému efektu pomoci. Proto jsem tě taky sháněl. U před polednem . .

,,To jsem jetě seděl u náčelníka. Ty jsi v souvislosti s Kaiserem na něco narazil?”

Pravda, ale povím ti to a po obědě, při tom dobře oslazeném turku. Dej si jetě jednu malou plzeň, já se mezitím naobědvám a potom zajdeme k tobě! Souhlasí?”

Přiel jsi, fakt, na něco zajímavého?” pokouel se Berná-ek vyzvídat na kolegovi.

,,To posoudí sám, a si poslechne jednu dívčí karikaturu, s ní jsem se bavil skoro celé dopoledne. Ale nechrne to váně a v baráku … Pane vrchní!”

Nadporučík Koláček si objednal rotěnou s rýí a malé pivo. Kdy u stolu opět osaměli, uvědomil si, e kapitán respektuje jeho návrh. Chvíli se dívali mlčky kolem sebe, mysleli najedno a toté, hru vak neporuil jeden ani druhý. Ne přinesl vrchní Koláčkovi objednané jídlo i nápoj, prohodili mezi sebou jen několik banálních vět. Bernáek dopil své původní malé pivo, dalí vak u si neobjednal.

Hra pokračovala jetě potom, kdy se vrátili do budovy, v ní měli svá pracovitě. Sotva se ocitli v Bernákově kanceláři, začal kapitán chystat kávu. A kdy ji potom postavil před Koláčka, poloil ostentativně na talířek čtyři kostky cukru a vyzval kolegu: Tak. a teď konec natahování na skřipec. Spus!”

Posadil se proti nadporučíkovi a ten začal vysvětlovat.

Včera jsem dostal na stůl dálnopis z Klatov.”

Bernáek jen mlčky přikývl. A Koláček pokračoval.

Nic, co by se tě týkalo a mohlo tě zajímat nebo vzruovat. Rachota jen pro nae oddělení. Rozkrádačka stavebnin, kterou údajně prováděla zdejí parta mladistvých. Jeden z nich, zřejmě iniciátor celé akce, teď slouí na vojně. Tam přiel k jakémusi úrazu, dostal se do vojenské nemocnice, kde se celá tahle trestná činnost provalila . .

V nemocnici?” zeptal se udiveně kapitán Bernáek, kdy Koláček úpíjel notně přeslazenou kávu.

Tomu zraněnému vojákovi toti přiel dopis od přítelkyně,

v něm se zmiňuje o balíku peněz, který parta za rozkrádačku dostala. Nai kolegové začali pacienta zpovídat. Přiznal se jim,

o jakou stavbu se jednalo i co tam nakradli. Taky z něj vydolovali jméno pisatelky a jetě pár dalích jmen lidí, kteří se údajně na případu podíleli. Mnohé ovem zůstalo i po výslechu neobjasněno, protoe větina aktérů je tady v Praze. A taky ten balík peněz ..

Nadporučík se opět na okamik odmlčel, aby si lokl kávy. Bernáek se v té chvíli netvářil ani překvapeně, ani dychtivě a netrpělivě. Čekal. A Koláček začal opět hovořit.

,,Poslal jsem Bystřického do podniku, co stavbu prováděl, a měl být tedy údajně pokozený. Jenome Petr se vrátil s tím, e o nějaké rozkrádačce materiálu na Bílé hoře, kde tu stavbu podnik prováděl, nemají ani potuchy. Naopak, právě z této stavby prý se nikdy vůbec nic neztratilo. To jsme jim mohli a taky nemuseli věřit. Ví, -jak to na některých stavenitích vypadá. A tak jsem byl zvědavý, co mi k tomu řeknou dva z těch mladých zlodějů, jejich adresy jsem měl k dispozici. Poslal jsem pro ně hned dneska ráno. Přivezli mi vak jenom Eriku Zedníčkovou. Druhý hříník, jakýsi Milota, který má podle dopisu peníze za uloupený materiál u sebe, nebyl zatím k zastiení. .

,,Milota? opakoval zamyleně Bernáek jméno, které nadporučík vyslovil.

,,Jo. Robert Milota … Říká ti to něco?

,,V posledních dnech jsem na takové jméno narazil, ale momentálně nevím, při jaké příleitosti.

,.Třeba si časem vzpomene. Zatím dotyčného Milotu stejně nemáme, i kdy za ním kluci vyrazili. Doma ani v zaměstnání nemá nikdo potuchy, kde by se mohl Milota vyskytovat. To je zvlátní, co?

Nadporučík zase usrkl kávy a dal tak příleitost Bernákovi, aby se mohl zeptat.

,,Co ses dověděl od Zedníčkové?*4

,,To je právě to, nad čím mi zůstával rozum stát. Ta holka se duovala, e jaktěiva neměla jejich parta s rozkrádáním stavebnin nic společného. Zkouel jsem ji na vechno moné

i nemoné, ale vedla si pořád svou. Nic takovýho prý neudělali.

,,A jak přili k tomu balíku peněz?11

,,Na to jsem se jí samozřejmě taky ptal, ale kloudně neodpověděla. e prý to bylo za docela jinou věc, která neměla se stavebninami nic společného. O co se ovem jednalo, to

jsem z ní nedostal. Pokadé se přiznala jen k tomu, e ona vlastně ví jen to, e kluci z party ty peníze přitáhli. Nakonec jsem usoudil, e parta nemá s rozkrádačkou na stavbě opravdu nic společného a ten pacient si to vymyslel, aby vyslýchající odvedl od něčeho, co parta opravdu spáchala . ,

A vzpomněl sis, e by to mohla být vrada starého Kaisera, ne?” zeptal se s jistou dávkou ironie kapitán Bernáek.

,,Právě! A ví proč? Ty jsi přece mluvil na pondělní poradě o svědecké výpovědi jakési starí paní, podle ní se potloukala právě taková holka kolem Kaiserova bydlitě. A potom se prý setkala s nějakými dvěma mladíky . .

Bernáek si přejel palcem po tváři a teprve po chvíli zamyleně přisvědčil.

,,To je fakt… Ptal ses na to Zedníčkové?”

,,Zatím ne, protoe jsem si na to vzpomněl a kdy u byla v cele předběného zadrení a já jsem volal do Klatov. Potřeboval jsem znát dalí podrobnosti k tomu rozkrádání.”

,,A co ses dověděl?”

Zatím nic.”

Jak to?”

Ten kolega, který prováděl výslech - nějaký nadporučík ilhánek - se okamitě nabídl, e by za námi přijel, přivezl podrobnosti a zúčastnil se dalího výslechu Zedníčkové. Domluvili jsme se, e tady bude kolem druhé hodiny. Právě v době, kdy počítám s jejím dalím výslechem.”

Kapitán Bernáek se podíval na hodinky a konstatoval: To znamená, e by tady měl být asi za tři čtvrtě hodiny.”

Tak nějak… Zúčastní se taky?”

Samozřejmě a rád…”

Take nelituje, e jsem na tobě vymámil jednoho sladkého turka?”

Naopak, pokud se ukáe, e je tohle pěinka ke Kaiserovu vrahovi, jsem ochotný vařit ti sladkého turka do konce tohohle měsíce.”

To je tedy slovo do pranice! Teď u jen, aby nám to vylo… Jetě jsi nepřiel na to, kde jsi se v poslední době setkal se jménem Robert Milota?”

Bernáek zavrtěl hlavou a teprve potom řekl: Zatím ne, ale jetě ne k tobě půjdu, podívám se do papírů. Určitě to jméno v souvislosti s Kaiserem u padlo . .

Zanedlouho se nadporučík Koláček zvedl a odeel. Bernáek se okamitě pustil do prohlíení Kaiserových diářů,

posléze do svědeckých výpovědí i do svých poznámek z pátrání. Přesto, kdy před čtrnáctou hodinou odcházel do pracovny nadporučíka Koláčka, neměl pořád jetě ani potuchy, kdy a kde bylo jméno Milota v poslední době vysloveno.

Kdy vstoupil do místnosti, seděl u Koláčkovastolu nevelký, leč podsaditý světlovlasý mu, stejně pečlivě oblečený jako Bernáek.

,,Nadporučík ilhánek, představil se kapitánovi.

Bernáek řekl rovně své jméno a vzápětí se začal omlouvat, e asi Koláčka se ilhánkem vyruil v přípravě výslechu Zedníčkové.

,,Ani ne, ujioval ho Koláček, ,,protoe, jak to vypadá, budeme muset vsadit spí na improvizaci. Soudruh ilhánek toti nevylučuje, e si ten voják… Jak e se jmenuje?M

,.Pavel Fábera. doplnil praského kolegu nadporučík ilhánek.

,,e si ten Fábera vymýlí. A představ si, Milane, ten kluk se u nich v městě .dopustil hrdinského činu .,

,,Jak to?

,.Zastal se nějakého děvčete, které obtěovala parta násilníků, chytil se s nimi, oni ho zranili a tak se dostal do vojenské nemocnice.

,,A tam si vymýlí báchorky, aby vypadal u spolupacientú zajímavějí, ne? zeptal se Bernáek kolegy z okresního města.

,,Fábera se tam vůbec chová podivně. Tak podivně, e z toho mají doktoři zamotanou hlavu. Proívá zřejmě nějakou duevní depresi, která ovem podle názoru lékařů pramálo souvisí se zraněním, které utrpěl při rvačce. Z dopisu, který dostal od Zedníčkové, vysvítá, e je zapletený v nějaké závané trestné činnosti. Nám řekl, e se jedná o rozkrádačku stavebnin, ale čert aby tomu věřil …”

,.Ten dopis jste přivezl s sebou? zeptal se Bernáek.

,,Jen jeho opis. Originál Fábera zničil. U jsem ho dal tady soudruhovi

Koláček podal beze slova kapitánovi opis dopisu. Bernáek se posadil do křesla u konferenčního stolku a začal ho pročítat. Kdy skončil, obrátil se na nadporučíka ilhánka: ,.Kdy byl Fábera v Praze na opuáku?

Kriminalista z okresního města nahlédl do svých záznamů a potom teprve odpověděl: Z kasáren odjíděl ve čtvrtek osmého května odpoledne a zpátky se vrátil do místa posádky v neděli jedenáctého. K té rvačce dolo někdy před půlnocí.1

,,To znamená, e v době, kdy byl Kaiser zavraděn, byl Fábera v Praze,” konstatoval polohlasně kapitán Bernáek. ,,To je skutečně zajímavé . .

Vy myslíte, e je Fábera namočený v nějaké vradě?” zeptal se s údivem nadporučík ilhánek.

,,To se ukáe podle toho, co nám za chvíli řekne Zedníčková ..

,,Chce ten výslech vést sám?” zeptal se kapitána Koláček.

Ne, jen postupujte podle svého, já se v případě potřeby zapojím.”

,,Fajn, take necháme Zedníčkovou předvést. .

Nadporučík Koláček vytočil číslo a poádal, aby k němu zavedli zadrenou Eriku Zedníčkovou.

Ne se objevila mezi dveřmi, dohadovali se jetě Koláček se ilhánkem, čím při výslechu začnou.

A potom u dozorkyně zadrenou přivedla. Přesně takhle jsem si ji představoval, napadlo okamité Bernáka, kdy děvče spatřil. Hubená, s kruhy pod očima, s rorejsovitými, zřejmě dlouho nemytými vlasy, v potrhaných dínách a v dávno nepraném roláku.

Koláček poděkoval dozorkyni a vyzval Zedníčkovou, aby se posadila na idli před jeho stolem. Potom zapnul magnetofon.

Tak co, u jste se rozhodla,” začal Koláček předběný výslech, ,,k přiznání, e vae parta odcizila na stavbě na Bílé hoře stavební materiál?”

O tom jsem se přece nemusela vůbec rozhodovat… U nejmíň desetkrát jsem vám řekla, e nikdo z naí party ádný stavebniny na Bílý hoře ani nikde jinde neukraď.”

V tom případě nám ovem musíte vysvětlit, jakým způsobem jste přili k penězům, o nich jste psala Fáberovi ve svém dopise.”

To u jsem vám taky říkala … Prostě nevím, jak k nim Bleďou, tedy Milota, přiel. Prostě je pro partu někde sehnal. Zeptejte se jeho.”

Zeptám, teď ovem vyslýchám vás a chci slyet o původu těch peněz vae vysvětlení.”

Jak vám ho můu říct, kdy ho neznám.”

Znáte, Zedníčková, protoe jste Fáberu informovala, e můe být klidný, vechno e je v pohodě a klid po pěině. Čeho se dopustil, e jste ho musela uklidňovat?”

Čeho ser Fábera dopustil, to vám musí říct on sám.”

Vy jste ovem u toho taky byla?”

Ne, já u toho nebyla!”.

A jak mi vysvětlíte, e jste dostala z částky, kterou má Milota, tři tisíce korun. O tom přece píete v dopise. Za co vám dal Milota ty peníze?

Prostě mi je dal . .

Za jakou slubu to bylo?”

,,Za to, e jsem nic nevy … e jsem nic neřekla . .

Co jste měla prozradit?’*

To, co udělali.

A co to bylo?

Já to přesně nevím, ale asi něco dost pitomýho, kdy mi Bleďou strčil za mlčení tři tácy.”

O jaký druh trestné činnosti se jednalo?” N

Říkám vám, e nevím … Zřejmě něco votočili . .

Kdo konkrétně a co to bylo?”

No přece Věák … Fábera a Milota. Ale co to bylo, fakticky nevím. Určitě to ale nebyly nějaký stavebniny, jak mi furt namlouváte. 

Kde ke krádei dolo?”

Tady v Praze .. , Někde na Jiním Městě nebo tam v těch končinách …”

Na Spořilově?” zapojil se do výslechu kapitán Bernáek.

Moná, e tam, ale přesně to nevím.”

Vy jste s Fáberou a s Milotou nebyla, kdy kráde spáchali?” zeptal se opět nadporučík Koláček.

Tam ne . .

Jak je to dlouho, co se Fábera s Milotou krádee dopustili?” promluvil opět kapitán Bernáek.

To si přesně nepamatuju ..

Bylo to tento měsíc?”

Asi jo … V tý době, kdy byl Věák na dovolence.”

V sobotu desátého května?”

Asi … Nemůete mi dát cigaretu?” obrátila se vyslýchaná Zedníčková na nadporučíka Koláčka.

Ne, to nemůu … Tohle není, Zedníčková, biograf, kde vyetřovatelé rozdávají vyslýchaným cigarety.”

Nojo, ale já si bez cigarety potom nemůu na některý věci vzpomenout…”

A kdy vám dám cigaretu, tak si vzpomenete?”

Snad jo . .

Říkáte snad … Tak to budeme raději pokračovat bez té cigarety…”

V čem nesli Milota s Fáberou naloupené věci?” zeptal se opět kapitán Bernáek, který mezitím vstal z křesla u konferenčního stolku a posadil se na idlí vedle Zedníčkové.

,,To u si nepamatuju.

V aktovce nebo v nějakém sportovním pytli?4’

,.Asi ve sportovním pytli . .

, Jake jste s nimi přece jen byla?44 naléhal dál na vyslýchanou kapitán Bernáek.

V tom domě ne … Čekala jsem na ně před barákem/’

V kolik hodin to bylo?”

Co já vím? Někdy odpoledne. Nebo spí k večeru.”

Jak dlouho jste na né čekala?”

Dost dlouho … Moná hodinu .. /

Vy tedy nevíte, co vai kamarádi uloupili ve spořilovském bytě?”

Ne.”

Já vám to můu říct docela přesně,” poznamenal s předstíraným klidem v hlase kapitán Bernáek. Jeho nitrem vak vibrovalo vzruení. Fábera s Milotou uloupili v domě vzácnou sbírku známek.”

To je moný, ale já o tom nic nevím, protoe jsem s nima v ádným baráku nebyla.”

Nebyla? Ani nevíte, e při té loupei zavradili člověka?”

To není pravda!” vykřikla hystericky Erika Zedníčková. O tom mi nic neřekli, nic o tom nevím!”

Co vám řekli, kdy vyli z domu?”

Já u si to nepamatuju .. Prosím vás, nechte mě …”

Mluvili přece o tom, e někoho zavradili, ne?”

Ne, jenom Bleďou pořád tvrdil Věákovi, e se to jinak udělat nedalo. Věák mu toti straně nadával.”

Kam jste li potom ze Spořílova a co jste udělali s těmi uloupenými známkami?” zeptal se tentokrát nadporučík Koláček.

Potom jsme li na kopec nad Michlí..

A tam jste si prohlíeli kořist?”

Ne, to ne… Bleďou ty věci z pytle vůbec nevytáh, jenom ..

Co jenom…?”

Jenom jsme si rozdělili ty prachy, co z toho baráku přinesli. A ani ne vechny. Bleďou z nich pro kadýho z nás odpočítal tři tisícovky a zbytek strčil do kapsy.”

Kolik to bylo?”

Bleďou mluvil něco o třiceti tácech … Ale nám dal kadýmu jenom po třech tisícovkách … Přej, abysme neblbli a nestali se nápadný. Zbytek jsme měli dostat pozdějc, jetě s tím, co mělo kápnout za ty známky.”

Od koho?”

To taky nevím …Bleďou to měl dohodnutý s nějakým chlápkem, ale co to bylo zač, to věděl jenom on. To byl hlavně jeho byznys.”

Kam potom ukryl Milota uloupené známky?”

Asi $i je odnes domů. A ten zbytek rejdováků … teda peněz, taky . .

Teď u ovem, podle toho. co jste psala Fáberovi, peníze za ukradené známky dostal? Je to tak?”

Jo . .

,Kolik?”

Taky asi třicet tisíc.”

Kdy jste mluvila s Milotou naposledy?”

Včera … Byli jsme v hospodě U Jelínků, ale já jsem odela u před devátou hodinou domů, take nevím, jak dlouho to tam táhli.”

Neměl Milota v úmyslu někam odjet?”

Ne, Alespoň nic neříkal.”

Kdo s vámi jetě seděl v té hospodě?”

Myslíte včera večer?”

Nadporučík Koláček mlčky přisvědčil, sáhl po krabičce cigaret, kterou měl na stole a nabídl Zedníčkové.

Děkuju,” řekla, kdy jí potom zapálil. A vzápětí pokračovala: Vy jste se ptal, kdo tam s námi včera večer jetě seděl, e jo? Tak tam byl Tranďák … Ten se jmenuje Trefný, potom jetě Kaíková, Bleďou a já . .

O tom, co spáchali Fábera s Milotou na Spořilově se nebavili?”

Ne, to je v partě tabu. Bleďou o tom zakázal mluvit. Ostatní o tom nevědí.”

Jak to, e ne?”

Protoe tehdy, kdy jsme na to my tři li, oni nechtěli. Tranďák i Vazba tvrdili, e to smrdí lapákem a e do toho nepůjdou. Taky z toho od nás nedostali ani ň… Jedině, e za ně občas zaplatí Bleďou outratu. Vlastně ji teď platí za nás za vechny.”

Take vy nevíte, kde se teď Milota nachází?”

Teď…? Asi bude jetě v práci, ne? Jestli to včera moc nepřepískli a on neel spát s Tranďákem. U toho někdy přespává ..

Kde bydlí Trefný?”

Na Vyehradě. V tý ulici, co vede od Pankráce k bráně.”

Adresu neznáte?”

Ne, ale je to jeden z těch krajních baráků od Vyehradu po levý straně.”

,,Tak to by nám zatím, Zedníčková, stačilo. Teď si půjdete na hodinku odpočinout a potom se zase sejdeme a sepíeme vai podrobnou výpověď. Zatím si můete rozmyslet, co vechno jste nám jetě zapomněla povědět.”

,,Já myslím, e teď u víte vechno. Alespoň já u si nepamatuju nic, co bych vám mohla jetě povědět. To ostatní a vám řekne Milota a hlavně Fábera. Věák je stejně pěknej podrazák.”

,,Proč myslíte?”

,,Copak musel můj dopis někomu ukazovat?”

,,Třeba ho neukazoval, jenom ho někde zapomněl.”

,,To pochybuju, spí je podrazák . .

Nadporučík Koláček přivolal dozorkyni a dal Eriku Zedníčkovou odvést zpět do cely předběného zadrení.

Tak co? Bude mi vařit kafe do konce května?” zeptal se ze veho nejdřív nadporučík Koláček.

,,0 tom nepochybuj! A budu to dělat s náramnou pečlivostí. Já asnu, co vechno dokáou takoví experti přes hospodářskou kriminalitu odhalit. Já zpovídám desítky filatelistických fanatiků a nakonec objevíme vraha místo rozkradačů stavebnin.”

,,To je hlavně zásluhou tuhle okresních detektivů,” smál se nadporučík Koláček a ukázal přitom na ilhánka.

To zrovna … Já jsem vám tady platný jako nikdo doma. Nestačil jsem se divit, jak jste z té holky dostávali vechno, co bylo třeba.”

Teď odpoledne byla rozumnějí, ne kdy u mne seděla před polednem …”

Jetě jsme ovem neskončili,” přeruil oba nadporučíky kapitán Bernáek. Zatím nemáme pod střechou dva nejdůleitějí aktéry tohoto dramatu.”

Tak tohle snad u si vezme na starost ty,” zaertoval nadporučík Koláček. Je to přece tvůj chlebíček. Já jetě sepíu se Zedníčkovou výpověď a ty se postarej o Milotu a Fáberu.”

Samozřejmě, e postarám … Pokud jde o Milotovo zadrení, zařídím vechno potřebné, ale jinak odjídím tuhle s nadporučíkem ilhánkem. Ne objeví Milotu, musím si důkladně popovídat s Fáberou. Doufám, e mezitím nezmizí z vojenské nemocnice i on.”

To určitě ne,” ujistil Bernáka nadporučík ilhánek.

,,A kdo bude informovat náčelníka? zasáhl do debaty opět nadporučík Koláček.

,,Za tím musíme zajít hned teď. Navrhuji, abychom li vichni tři, protoe já jsem tím posledním, kdo se o rozetnutí tohoto gordického uzlu přičinil, odpověděl Koláčkovi kapitán Bernáek.

Odeli vichni za podplukovníkem olcem a podrobně ho informovali o náhlém zvratu ve vyetřování Kaiserovy vrady.

Krátce před estnáctou hodinou pak vyjíděla z Prahy směrem k západočeské metropoli dvě vozidla. Nadporučík ilhánek se vracel do okresního města ve svém soukromém moskviči, zatímco kapitán Bernáek seděl společně s řidičem ve sluební volze. A v hloubi due se kojil nadějí, e při zpáteční cestě bude vědět o pachatelích loupené vrady jetě víc, ne dosud ví. Dokonce si pohrával s mylenkou, e mu lékaři ve vojenské nemocnici umoní odvézt Fáberu do Prahy.

12

Kdy dorazila vozidla s kriminalisty do okresního města, byli ji pacienti vojenské nemocnice, na rozdíl od kriminalistů -po večeři. Kapitán Bernáek toti odmítl ilhánkův návrh, aby se cestou zastavili v zájezdní restauraci Na Bouchalce a něco pojedli. Praský kriminalista příli spěchal na setkání s člověkem, který ho v posledních dnech připravoval nejen o chy k jídlu, nýbr i o spánek.

Po příchodu do nemocniční budovy zamířil nadporučík ilhánek, následován kapitánem Bernákem, k dozorčímu nemocnice. Představil se a poádal mladého podporučíka, aby zavolal náčelníkovi a také majoru Berkovcovi.

,,Řekněte, e jde o velice naléhavou záleitost a e je prosím, aby sem okamitě přili, vysvětloval ilhánek dozorčímu.

Podporučík vak nebyl jeho ádostí ani trochu naden. Znal svého nadřízeného příli dobře a věděl, e ho můe volat jen v opravdu výjimečných případech. Také to hned kriminalistovi řekl.

,,Tohle je právě jeden z těch výjimečných případů, který je nutné řeit okamitě. Řekněte náčelníkovi, e kvůli tomu přijeli soudruzi z Prahy.**

Dozorčí nemocnice pokýval hlavou a sáhl po telefonním sluchátku. Jetě dřív ne začal vytáčet číslo náčelníka, zeptal

se ho nadporučík ilhánek: Kdo z lékařů má dnes noční slubu?*4

Doktor Čermák.

V tom případě buďte tak hodný a pozvěte sem I doktora Mazače.*4

Podporučík u jen mlčky přikývl.

Co myslíte, jak dlouho jim bude trvat, ne se tady objeví? * vzpomněl si jetě ilhánek.

Pokud je vechny tři zastihnu doma, měli by tady být během necelé půlhodinky.*4

Výborně, my si mezitím jetě cosi zařídíme a po sedmé hodině jsme tady zpátky.41

Nadporučík ilhánek vzal potom kapitána Bernáka pod paí a vyvedl ho z místnosti dozorčího nemocnice.

Teď bychom tady zbytečně půl hodiny okouněli a já mám hlad jako herec. Od rána jsem neměl sousto v ústech … Zajedeme si na náměstí do automatu něco sníst. Jste pro …?

Kapitán neměl tentokrát námitek, hlad vak nepocioval, přestoe jedl naposledy v poledne. Byl nasycen čímsi jiným ne obvyklou lidskou stravou; napětím a nedočkavostí. Chápal vak hladového nadporučíka a tak bez jakéhokoliv komentáře zamířil k volze, do ní oba nasedli.

V bistru na náměstí si koupili porci vlaského salátu a plátek sekané.

Taky jeden ze způsobů, jak snadno a pozvolna přijít k aludečnímu vředu,44 konstatoval kapitán Bernáek, kdy se s talířky postavili u vysokých stolků bistra.

Nadporučík se po něm podíval tázavým pohledem a tak Bernáek jetě vysvětlil, e se mu tohoto poučení dostalo při nedávné zdravotní prohlídce od sluebního lékaře. Společně s dalími radami o dodrování správné ivotosprávy.

Takový rady mám ze veho nejraději, komentoval kapitánovo vysvětlení ilhánek. Zvlá kdy je nainci udělují lidé, kteří v půl dvanáctý zavřou ordinaci a můou si jít v klidu poobědvat. Já si to můu obvykle dovolit tak dvakrát třikrát do měsíce, jinak jsem obyčejně v téhle době v plné permanenci..

Hovořili a jedli. A oboje bylo poněkud uspěchané.

Ve vojenské nemocnici zatím tepal obvyklý večerní ivot. Bez televize, kterou mnohým z pacientů nahrazovala kníka, bez monosti velkého pohybu a proto moná s cigaretou v zakouřené místnosti kuřárny, ve společnosti, kterou si člověk sám nevybírá a tudí s banálními nevzruujícími řečmi.

V pokoji číslo est, který prodělal v posledních několika dnech opět obměnu svého osazenstva, byli vichni pacienti pohromadě. Na posteli, na ní se jetě ráno probouzel nadporučík Bílek, u leel nový pacient, právě tak jako na lůku, na něm prospával větinu svého nemocničního pobytu vojín Barda. Noha svobodníka Cinká vak stále trčela nad lůkem, blokována mocným závaím. Naproti tomu četař absolvent Morávek u se čile a svině pohyboval po pokoji a ochotně pomáhal těm, co byli připoutáni na lůko. Naestce mezi takové pacienty patřil nejen svobodník Cink, nýbr i nový přírůstek vojín Kopřiva. Kuchař s opařenýma nohama, jak ho osazenstvu pokoje představila sestra, kdy ho před obědem přivezla na vozíčku. Volná zatím zůstala Haasova postel. S jeho odchodem se z pokoje vytratila i potřebná hovornost, která moná někdy unavovala, měla vak i své půvaby.

O Pavlu Fáberovi se nedalo říct, zda se mu Haasovým odchodem ulevilo, nebo naopak přitíilo. Svobodník Cink ve svých samoúvahách soudil spí na druhou alternativu. Fábera zůstával i nadále uzavřený a protoe nebylo nikoho, kdo by ho alespoň čas od času vyprovokoval k nějakému výroku, převáně zarputile mlčel. Starí pacienti Cink a Morávek neměli potuchy o obsahu rozhovorů, které se odbývaly mimo zdi pokoje číslo est mezi Fáberou, lékaři a pracovníky Bezpečnosti. Ostatně, i kdyby byli věděli, těko by mohli Fáberovi pomoci. Ani v nejmením vak netuili, e doba, kdy i Pavel Fábera opustí pokoj, se u počítá na hodiny. Vechno se vak k tomu schylovalo.

Kdy se oba kriminalisté vrátili do budovy nemocnice, byli ji očekáváni náčelníkem i doktorem Mazačem. Podplukovník Poledník zavedl vechny do své pracovny, v ní se zanedlouho objevil i major Berkovec.

Usadili se do křesel a na pohovku kolem podlouhlého konferenčního stolku, pili kávu, kterou dal náčelník nemocnice uvařit a poněkud napjatě očekávali, s čím kriminalisté začnou.

O úvod se postaral nadporučík ilhánek.

,,Omluvte nás, soudruzi/* začal místní kriminalistasvou řeč, ,,e jsme byli nuceni vás zavolat, vyaduje to vak vzniklá situace. Jedná se o pacienta zdejí nemocnice vojína Pavla Fáberu. Vyetřování, které jsme během dneního dne kolem jeho osoby prováděli, prokázalo, e je Fábera spoluúčastníkem závaného trestného činu. O tom vak vás bude zasvěceněji informovat soudruh kapitán Bernáek

Sakra, snad se ten kluk nedopustil nakonec nějaké vrady,” poznamenal major Berkovec jetě dřív, ne se praský kriminalista dostal ke slovu. Nicméně pro kapitána Bernáka to byla příleitost, aby na kontrarozvědčíkova slova navázal.

Je to skutečné tak, jak řekl soudruh major. Fábera je důvodné podezřelý ze spoluúčasti na vradě. Dnes jsme v Praze vyslýchali Eriku Zedníčkovou, její jméno větinaz vás nepochybné v posledních dnech slyela. Je to pisatelka dopisu, který byl adresován Fáberovi a vy jste ho náhodou objevili. Při výslechu vylo najevo, e se vůbec nejednalo o rozkrádání stavebnin, jak se vám snail namluvit Fábera, nýbr o vradu jednoho starího mue. Jmenoval se Karel Kaiser a byl to známý praský filatelista. Majetek, který měl uloený ve známkách, představoval částku kolem dvou miliónů korun. A to byl také důvod, proč se na něho zaměřila parta mladistvých, k ní Fábera rovně patřil. Dva z členů této party se dopustili v Kaiserové bytě loupené vrady, k ní dolo v sobotu desátého května kolem sedmnácté hodiny. V té době byl Fábera v Praze na opuáku. Taková jsou fakta, která jsme zatím zjistili. .

Kapitán se na okamik odmlčel a potom jetě dodal: A také důvod, proč jsme vás sem nyní zavolali. Jedná se o to, abychom mohli Fáberu hned teď vyslechnout a případné, pokud to jeho zdravotní stav dovoluje, dát ho se souhlasem vojenského prokurátora převézt do Prahy, do vězeňské nemocnice. To je asi tak na úvod vechno, co musíte vědět..

Vak je toho zatraceně dost, promluvil nejdřív major Berkovec.

Kapitán Bernáek vak čekal spí jiná slova. Potřeboval slyet od lékaře a od podplukovníka Poledníka odpovědi, jak je to se zdravotním stavem pacienta Fábery. Náčelník nemocnice se také tázavě podíval na doktora Mazače a vzápětí se ho jetě zeptal: To je vá pacient, e? Jak to s ním vypadá?”

Výslechu je Fábera, samozřejmě, schopen. Jiná otázka ovem je, zdá bude také ochoten … Myslím vypovídat. Se mnou u přestal vůbec komunikovat a s ostatním zdravotním personálem i se spolupacienty hovoří jen ve výjimečných případech. Pokud se má uskutečnit Fáberův převoz do vězeňské nemocnice - a toho je u tento pacient po zdravotní stránce schopen - doporučíme psychiatrické vyetření.”

Take s jeho výslechem i s převozem souhlasíte,” zeptal se lékaře i náčelníka nemocnice kapitán Bernáek.

Oba přisvědčili. Podplukovník Poledník potom jetě dodal: Co bychom si tady taky s ním počali. Na takové pacienty nejsme u nás zavedeni. Take doktor Mazač vám přivede Fáberu a já mezitím zajistím sanitku. Budu informovat velitele útvaru a poádám ho o poskytnutí eskorty.”

Díky, soudruhu podplukovníku,” řekl poněkud nepřítomně kapitán Bernáek. Zřejmě proto, e u rozvaoval o záleitostech, které bude nutné zabezpečit v Praze.

Náčelník nemocnice i doktor Mazač se zvedli od konferenčního stolku. Lékař se vak jetě neměl k odchodu. Jetě mu cosi leelo na srdci, co potřeboval kapitánovi říci. A zakrátko to také udělal.

,,Já vám, soudruhu kapitáne, Fáberu polu. Sám bych se vak výslechu nerad zúčastnil. Ten pacient je na mne alergický a myslím, e by vám při jednání s ním moje přítomnost spí kodila ne prospěla.”

,,Osobně bych byl, soudruhu doktore, radi, kdybyste tady s námi byl,” odpověděl Mazačovi kriminalista, pokud se ovem domníváte, e by Fábera odmítal před vámi hovořit, obejdeme se bez vaí účasti.”

Lékař pokývl hlavou a řekl: Já mezitím připravím doklady o Fáberově zdravotním stavu a o jeho proputění…”

Teprve potom doktor Mazač odeel.

Take … pěkný hrdina,” ulevil si major Berkovec, který se stále nemohl vyrovnat $ tím, co právě vyslechl.

Trvalo jen krátce, ne se mezi dveřmi objevila sestra a za ní veel Fábera. Zůstal stát hned za dveřmi a netečné pohlédl na trojici muů. Zřejmě usoudil, e mu nestojí ani za pozdrav. Ostatně na jeho pozdravení ani nečekali. Zajímaly je jiné věci, které chtěli od příchozího pacienta slyet.

Posaďte se, Fábero,” vyzval jej major Berkovec.

Usedl do křesla, které stálo v čele konferenčního stolku. Kapitán Bernáek stiskl knoflík přenosného magnetofonu a major Berkovec pokračoval v řeči.

Proč jsme za vámi opět přili, asi víte. Nebo ne?”

Fábera neodpověděl a tak Berkovec pokračoval sám: To, co jste nám předevčírem vykládal o rozkrádání stavebnin, byly báchorky, které se rozplynuly jako pára nad hrncem okamitě, jak jsme je začali v Praze ověřovat…”

Na Fáberově tváři se objevil nevýrazný, leč výmluvně ironický úsměv. Zůstal tam i po dalích Berkovcových slovech.

Doufám, e dneska budete vypovídat pravdu. Ve vaem vlastním zájmu ..

V náčelníkově pracovně opět zavládlo na chvíli ticho. Ne se ujal slova kapitán Bernáek.

,,Já jsem, Fábero, povinen vás hned na počátku tohoto výslechu upozornit, e jste důvodně podezřelý z vrady Karla Kaisera . .

Po těchto slovech sebou Fábera kubl a jeho dlouhá, hubená postava se vztyčila v křesle. Potom opět klesl a rukama se chytil za opěradla. Bernáek i ostatní pozorovali, jak se Fáberovi hrne krev do obličeje. Přesto praský kriminalista pokračoval: ,,Byl bych rád, kdybyste nám usnadnil práci tím, e vyuijete ustanovení zákona o přiznání jako polehčující okolnosti. Jste ochotný vypovídat o zločinu, kterého jste se dopustil společně s Robertem Milotou desátého května v Praze na Spořilově?”

Fábera opět mlčel.

Tak jste nebo nejste ochotný vypovídat?” vyhrkl na něho major Berkovec.

Přelétl kontrarozvědčíka opovrlivým pohledem a potom otočil hlavu k Bernákovi.

Jak slyím,” řekl potom apatickým hlasem, víte u vlastně vechno a bylo by zbytečný, abych k tomu jetě něco říkal ..

Víme toho dost,” řekl klidným hlasem kapitán, ale zase ne tolik, abychom si nevyslechli i vae údaje o tomto zločinu. Je ve vaem zájmu vypovědět pravdu o tom, co se v Kaiserově bytě odehrálo.”

Já jsem ho nezabil. To udělal Bleďou. Ten ho ukrtil…”

Vy jste mu pomáhal.”

Nesmysl! Ten pagát, nebo co to bylo, mu hodil kolem krku Milota. A taky sám zatáhl. To on ho ukrtil. Já jsem při tom seděl v křesle. Zrovna tak, jako sedím teď tady.”

Dobrá, připusme, e vradu spáchal Milota. On byl taky jejím iniciátorem? Povězte nám, jak to vechno začalo.”

Jak to začalo …? To já přesně nevím. Asi u předtím, ne jsem přijel domů naopuák. Ale od koho se Bleďou dověděl, e má ten dotyčnej byt plnej vzácnejch známek, to nevím. Moná, e od toho chlapa, co ty známky mermomocí chtěl a byl za ně ochotnej zaplat i třicet táců. Určitě mu musel tip dát on, protoe Bleďournemá o filatelii ani páru. Domluvil se s ním, e pro něj ty známky votočí. Bleďou počítal, e mu s tím píchnou ostatní kluci z party - Tranďák a Vazák, a tak e se dostanou kslunýmu balíku. Jenome oba z toho Bleďoukovi vycouvali. Vadilo jim, e se u toho moná bude muset Kaiser trochu zmáčknout. Právě v pátek, kdy jsem byl z vojny doma a přiel mezi ně, tak se o tom dost ostře mluvilo.”

Kde?”

Na Kopci za Michlf. Někdy před večerem. A potom, kdy jsme u chtěli jít někam na pivo, zkusil to Bleďou se mnou. A já blbec mu slíbil, e tam s ním pro ty známky zajdu. Zedníčková, kdy to slyela, řekla, e tam s námi taky půjde. Taky potom la, jenom ale, aby před barákem hlídala. Kaiser byl dost opatrnej a nechtěl nás pustit dovnitř. Ale Milota ho nakonec ukecal…”

Co mu řekl?”

To u přesně nevím … Něco, e jako jdeme místo toho chlápka, co ho čekal. Dokonce si na něj vytáh i nějaký jméno a to pomohlo.”

Na jméno, které Milota Kaiserovi řekl, si nevzpomínáte?”

Ne, já jsem ho vlastně ani pořádné neslyel, protoe jsem stál kousek dál na chodbě u okna.”

Byl jste ve Stejnokroji?”

Ne, v civilu. Abych nebyl nápadnej.”

A potom vás Kaiser pustil do bytu?”

Do obejváku. Kdy si sednul, Bleďou najednou vytáhl z kapsy pagát, nebo drát, to přesné nevím, a hodil mu ho kolem krku.”

Kaiser se nebránil?”

Na to neměl ani čas …”

Vy jste se, Fábero, na to díval anebo jste Milotovi pomáhal?”

Vůbec ne! Já byl stejně překvapenej, protoe nic takovýho jsme neměli domluveno. Dědka měl Milota jenom omráčit. Od toho chlápka přesně věděl, co má vzít a kde to je.”

A co jste dělal vy?”

Mně Bleďou řekl, abych se podíval, jestli nemá Kaiser někde nějaký prachy na hotovosti. Tak jsem prohledával uplíky, a jsem nael balík stovek a pětistovek. Nacpal jsem si je do bundy a potom jsme jetě nastrkali do pytle ty albumy, co Bleďou vybral a vytratili jsme se …

Dole na ulici na vás čekala Zedníčková, e?”

Jo…”

Co bylo potom?”

Sedli jsme na tramvaj a sjeli dolů do Michle. A potom jsme li na kopec. Tam jsme si vzali kadej po třech tisícovkách z těch peněz, co jsem tam nael a ostatní schoval Bleďou u sebe.

Stejné jako ta alba se známkami?”

Ty si Milota odnes’ taky domů, protoe měl s tím chlápkem domluveno, e mu je předá hned následující den.”

,,A předal mu je?

Tvrdil, e jo, ale peníze v hotovosti za ně nedostal, jenom prej mu slíbil, e je donese do čtrnácti dnů.”

,,Co víte o tom člověku, s kterým Milota jednal?

Vůbec nic… Asi to bude nějakej filatelistickéj cvok, kterej je ochotnej vrazit do známek velký prachy.”

Na Fáberovi bylo znát, e postupně, jak hovořil, sl svou výpovědí očividně ulevuje.

Kapitán Bernáek vypnul magnetofon a potom řekl: Doufám, e jste se mi nesnail nic namlouvat.”

To by bylo stejně málo platný. Hned, kdy jsem se před vás posadil, bylo mi jasný, e spadla klec, tak co bych to protahoval. Co se mnou uděláte?”

Změníte prostředí. Místo ve vojenské nemocnici vás teď budou léčit ve vězeňské. Odjedete s námi společně do Prahy.”

Spolu s Fáberou se zvedl od stolku i major Berkovec. Povaoval za nezbytné doprovodit Fáberu na pokoj a být u toho, kdy se připravoval k odjezdu z nemocnice.

Osazenstvo pokoje číslo est přijalo nečekanou návtěvu kontrarozvědčíka i náhlý nucený Fáberův odchod se smíenými pocity. A také s jistým údivem, kdy Fábera řekl: Tak, pánové, mějte se tady a na neviděnou.”

Kruci, ten je dneska upovídanej,” prohlásil svobodník Cink, kdy Fábera s kontrarozvědčíkem opustili pokoj.

Co myslí, kam ho vezou?” zeptal se spolupacienta četař absolvent Morávek.

Nevím,” odpověděl popravdě svobodník.

Jetě nějakou dobu se bavili o Fáberovi, potom vak se rozhostilo v pokoji číslo est ticho. Ti, s nimi Pavel Fábera trávil uplynulé dny, u neviděli, jak ho dvojice ozbrojených vojáků odvádí k sanitce. Její řidič čekal na pokyn kapitána Bernáka k odjezdu do Prahy.

Krátce po jednadvacáté hodině vyjela z okresního města pod Černou věí směrem k Plzni a potom ku Praze opět dvě vozidla. A jetě před půlnocí předával kapitán Bernáek Pavla Fáberu dozorčímu ve vězeňské nemocnici. A lékaři pak jeho chorobopis.

Můu si od vás zavolat?” zeptal se po vyřízení formalit Bernáek lékaře.

Samozřejmě …”

Kapitán vytočil číslo dozorčího, který měl noční slubu na pracoviti, kde kapitán slouil. Kdy se mu ozval jeden z jeho kolegů a kapitán se rovně představil, zeptal se s neskrývanou

zvědavostí: Neví, Jindřichu, jestli u zadreli Roberta Milotu?”

,,Milota?” zauvaoval nahlas dozorčí. To ti nepovím, ale počkej, podívám se do knihy hláení…”

Ve sluchátku bylo jen chvíli ticho a potom se ozval opět hlas dozorčího: Jo, je tady zapsaný… Předával ho ve dvaadvacet dvacet poručík Machník.”

Tak ti, Jindro, děkuji. Potěil jsi mě.”

,,To jsem rád, e jsem mohl pro tebe, Exnere, udělat takovou maličkost. Buď zdráv.”

Bernáek odjíděl ke svému domovu a choval v sobě bláhovou naději, e se tuto noc konečně vyspí. Netuil, e se mýlí. Oči sice zamhouřil, spánek ho vak míjel. A tak byl nakonec rád, kdy za okny lonice začalo svítat a ptačí sbor spustil ranní koncert.

13

Ve své kanceláři byl kapitán Bernáek u před sedmou hodinou. Čekal na půl osmou, a bude mít monost zavolat nadporučíka Brousila a pozvat ho, aby si poslechl pásky s výpověďmi Eriky Zedníčkové a Pavla Fábery a případně se zúčastnit i výslechu zadreného Roberta Miloty. Zatím si výpovědi přehrával sám. Pozorně poslouchal kadou větu a při kadém vyslovení jména Milota usilovně přemýlel, kde toto jméno slyel jetě předtím, ne se dověděl o existenci Roberta Miloty, řečeného Bleďou.

Nevzpomněl si.

U před půl osmou zkouel zavolat nadporučíka Brousila. Bylo to vak zbytečné. Jeho kolega měl nepochybně lepí spaní ne Bernáek a také nebyl takový puntičkář, aby byl v zaměstnání jetě před započetím pracovní doby. Nicméně krátce po půl osmé u telefon zvedl.

Bernáek,” představil se kapitán do telefonu úplně zbytečně, nebo Brousil slyel za poslední dny jeho hlas v aparátu tak často, e ho musel okamitě poznat. Proto také řekl poněkud ospalým hlasem: Já vím, poznal jsem tě …”

A jak to vypadá s případem Kaiser, ví taky?”

Ty mě hodlá hned po ránu zaskočit něčím převratným?”

Přesně tak. Chci ti toti začerstva oznámit, e máme vrahy Karla Kaisera pod zámkem.” 

Neříkej? A z které planety ti tak z ničeho nic spadli do klína, mi neprozradí?”

To ti povím a osobně. Na osmou mám pozvaného k výslechu pachatele vrady Roberta Milotu. Přijde?’*

Milotu?** zeptal se místo odpovědi nadporučík Brousil.

Jo, Roberta Milotu.’*

V aparátu nastalo i v tomto případě na několik sekund ticho. A potom promluvil opět nadporučík Brousil.

To je ten Kříkův vagr?”

Jaký Kříkův vagr?”

Copak si nevzpomíná, e nám pan inenýr Kříek vyprávěl, jak se do Prahy dostal a den po vradě, jak marně hledal Kaisera na burze U Nováků a potom odjel ke svému vagrovi Karlu Milotovi?”

Jeímarjá …”

Co se křiuje, ty zapřísáhlý ateisto?”

Milota je Kříkův vagr!”

Jo, ale pokud si vzpomínám, tak Karel Milota a nikoliv Robert, kterého má pod zámkem.”

To je ovem jasné, Robert bude jeho syn …”

Vidím, e něco sloitého kombinuje s něčím jetě sloitějím a vadí ti u toho telefon. Take já spěchám do tvého hájemství.”

Bernáek odloil telefon a s hlubokým povzdechem se poloil do opěradla idle.

Jsem to ale sklerotik, uvaoval, na jeho tváři vak hrál spokojený úsměv. Začíná mi svítat. Ten neznámý člověk, který si objednal u mladého Miloty loupe Kaiserových známek, by! bezpochyby inenýr Kříek. Zřejmě rodinná záleitost. Anebo při nejlepím, záleitost inenýr Kříek - Robert Milota, alias Bleďou.

Na Bernákově stole zazvonil telefon.

Ohlásil se.

Můeme, soudruhu kapitáne, předvést k výslechu zadreného Milotu?” zeptal se volající.

Samozřejmě, předveďte ho.”

Přivedli Roberta Milotu dřív, ne se objevil v jeho kanceláři nadporučík Brousil. Proto Bernáek chvíli se zahájením výslechu otálel a v místnosti panovalo ponuré mlčení. Zadrený seděl před kapitánovým stolem sklesle a netečné. Z jeho apatie ho nevyvedl ani Brousilův halasný příchod. Nereagoval ničím ani na nadporučíkova slova: Tak tohle je ten filatelista, který sbírá cizí známky? To nemyslím zámoří, ale takové, co patří jinému ..

Prosím tě, Rudolfe,” napomenul kapitán Bernáek poněkud vyčítavě nadporučíka.

Brousil se na něho podíval s udivenou grimasou ve tváři, potom vak pochopil, e chce Bernáek vést předběný výslech podle vech předpisových regulí. Také on tedy usedl na idli v sousedství kapitánova stolu. Čekal u jen chvilku, ne Bernáek zapjal magnetofon a začal s výslechem.

,,Jmenujete se Robert Milota?11 zeptal se kapitán zadreného.

Ano.’*

,,Jak se jmenuje vá otec křestním jménem?11

,,Karel.

,,Dobrá … Proč jste tady, je vám nepochybně známo, e?

,,Jo, řekli mi to včera večer, kdy mě zatkli. Jsem přej podezřelej z vrady.

,.Přesně tak. Z vrady Karla Kaisera. Jste ochotný k této záleitosti vypovídat?**

Mladík jen bezvýrazně pokrčil rameny. Posléze vak přece jen řekl: ,,Asi mi nic jinýho nezbejvá.**

,,Musím vás upozornit, e podle naeho zákona je přiznání povaováno za polehčující okolnost, a proto vám doporučuji, abyste této skutečnosti vyuil.

Vynasnaím se.

Exner v celé své parádě, myslel si v té chvíli nadporučík Brousil a na jeho rtech poskakoval sotva znatelný úsměv. Bernáek to vak neregistroval.

Take můeme začít… Kdy a kdo vás přivedl na mylenku uloupit Karlu Kaiserovi jeho sbírku vzácných známek?**

Tak to u bylo někdy před měsícem … Tehdy jsem seděl ve Slováči . .

Myslíte ve Slovanském domě?

Jo, ve Slovanském domě, dole ve vinárně. Byl tam jeden chlápek a vykládal mi, e sbírá známky a běhá kvůli nim po různých burzách nejenom v Praze, ale taky v jinejch městech republiky. Já jsem mu na rovinu řek1, e mě takový pitominky nebaví a jediný, co uznávám, je, kdy někdo sbírá peníze. Myslel jsem samozřejmé ty platný. Jenome on to nějak nepochopil a začal bájit o tom, co se dá i na známkách vydělat. A hned mi taky jmenoval pár lidí, co v nich mají stotisícový jmění. Mezi nimi jmenoval taky toho Kaisera, o kterým přej bezpečně ví, e má ve známkách přes milión. Při tý příleitosti jsem řekl, jenom jako srandičku, e by stálo za to takovýho chlápka vybrat. Ten můj spolustolovník to vzal zase úplně váně. Ptal se mě, jestli bych byl schopnej a taky ochotnej něco takovýho udělat. Co by ne, řek jsem mu na to, kdyby

taková rána hodila slunej balík, třeba bych se k tomu zazobanýmu filatelistovi i podíval. V tu chvíli u nebyla s tím chlápkem ze Slováče, tedy ze Slovanskýho domu, kloudná řeč. Vyprávěl mi, e je ten sběratel starej dědek, vdovec, kterej někdy jezdí mimo Prahu a e by nebyl ádnej problém mu od těch známek odpomoct. Taky mi říkal, e to u něj v bytě dobře zná, protoe u ho párkrát navtívil. Dost podrobně mi vylíčil, kde má ten filatelista uloený albumy s nejvzácnějíma známkama a on sám e by měl zájem jen o takový tři nebo čtyři alba. Jedno prej je zelený, druhý modrý a třetí červený. Nojo, ale i kdybych to tomu dědkovi nakrásně vybral, zkusil jsem ho, co bych potom s těma známkama dělal? Kdy jsou to takový vzácnosti, asi je kdekdo zná a jsou teda neprodejný. Dy vám říkám, e bych je od vás koupil, prohlásil ten chlápek. A nechal se slyet, e by mi za kadý to album zaplatil po deseti tisícovkách. Tehdy jsem o tom začal uvaovat váně i jásám. On mi prozradil jetě nějaký dalí podrobnosti, kde ten Kaiser bydlí a e by bylo nejlepí jít tam v neděli dopoledne, kdy je dědek tutově na burze U Nováků.

Já jsem taky do toho baráku hned následující neděli el, jenome, kdy jsem se ocitnul u Kaiserova bytu, zjistil jsem, e má dveře zapérovaný jako bankovní trezor. Měl tam namontovaný dva zámky a nebylo jistý, jestli u některýho z nich nemá jetě navíc poplaný zařízení. Tak jsem to vzdal a kdy jsem se potom s tím chlápkem ze Slováče zase setkal, oznámil jsem mu, e je to nemoný udělat. Jenome on u byl těma známkama úplně posedle) a hned si vymyslel jinou fintu. Návrh mi, abych si jetě někoho sehnal, s kým bych tam el, a on, e zařídí, aby nás dotyčnej pustil do bytu. Taky to zařídil. Domluvil si s ním rande právě na tu sobotu odpoledne, Kaiser ho taky opravdu čekal, jenome místo něho jsme se objevili u dveří my s Věákem. Teda s Fáberou.

Kaiser nás původně nechtěl dovnitř vůbec pustit, ale kdy jsem mu řekl, e nás posílá ten můj známý, tak povolil. Mně bylo hned od samýho začátku jasný, e ho budeme muset krapet zmáčknout, jenome jsem nepočítal, e to dopadne tak, jak to dopadlo. To jsem se potom dočet* a ve večerníku. Ale já myslel, e jenom na chvíli ztratil dech. Fakt je, e my s Věákem jsme se po něm v tý chvíli moc nevohlíeli. Já rychle sebral z kredence ty tři albumy a hodil jsem je do sportovního pytle, kterej jsme měli s sebou. Věák zase nael nějaký prachy na hotovosti a tak jsme se rychle vytratili. To je tak asi vechno, co k tomu můu říct.

Tak vechno to, pane Miloto, zdaleka není, moc věcí mi budete muset jetě upřesnit, ale to a za chvíli. Teď bych vám rád jetě jednou připomněl, co jsem vám řekl na začátku výslechu o přiznání jako o polehčující okolnosti. Nae zákony ji skutečně berou při konečném účtování s pachateli v úvahu, jenome takové přiznání musí být pravdivé a nesmějí to být výmysly!

Ale já jsem vám přece řek, jak to bylo ..

Na tom, co jste vypovídal, je pravdy sotva třetina. Take teď u byste to měl zkusit bez výmyslů. Jak se jmenoval ten člověk, pro kterého jste měl známky uloupit?

Tak to já přesně nevím … On se mi sice představoval, ale já to moc neregistroval. Mám dojem, e říkal, e se jmenuje Procházka, nebo tak nějak …

Vy jste se několikrát setkal s člověkem, který vám slíbil třicet tisíc, jednali jste spolu o podrobnostech loupee a neznáte ani jeho jméno? Jaké jméno jste řekl Kaiserovi, kdy jste se ho pokouel přesvědčit, aby vás vpustil do bytu?’ Nojo, počkejte … Tomu jsem řek, e nás posílá … Procházka. On se fakticky ten chlápek tak jmenoval.

Take dalí li, Miloto?

To je pravda.

A nejmenoval se ten člověk Kříek?

Vy u jste . .

Vyslýchaný Milota se viditelně zarazil a přeruil výpověď. Kapitán Bernáek ho vak nehodlal nechat dlouho rozmýlet.

Přiznáváte tedy, e člověk, který vás poslal do Kaiserova bytu, abyste pro něho uloupili sbírku vzácných známek, byl vá strýc inenýr Ludvík Kříek z Teplic?

Robert Milota po chvíli přisvědčil. Kapitán vak chtěl jeho přiznání slyet a tak se zeptal: Přiznáváte tuto skutečnost nebo ne?

Přiznávám… Ten člověk byl můj strejda Kříek.

A u něho jsou teď ty uloupené známky?

Ano.

To on vám za ně zaplatil třicet tisíc?

Hned ne, ale potom zaplatil.

Kdy jste mu uloupené známky předal?

Přijel si pro ně hned druhej den po tom, co jsme je od Kaisera přinesli.

Tedy v neděli jedenáctého května, den po loupei a po vradě? Je to tak?

Jo … On byl u nás na obědě a já jsem mu mezitím odnes*

ty albumy do auta, protoe nai neměli o celý tý věci ani ánunk.”

,,Kdy vám potom Kříek zaplatil těch třicet tisíc?”

,,Asi za čtrnáct dní.”

Tohle u znělo, Miloto, věrohodněji. Kdy jste přesvědčoval Karla Kaisera, aby vás vpustil do svého bytu, řekl jste mu, e vás posílá vá strýc, inenýr Kříek?”

,,Ano, to jsem mu řek , protoe on s ním měl strejda právě na to sobotní dopoledne písemně domluvenou schůzku. Já jsem Kaiserovi namluvil, e jdeme s penězma místo strejdy, protoe hemoh4 sám přijet.”

,,Co se dělo, kdy vás vpustil Kaiser do bytu?”

,,Kdy si sednul do křesla, sáhnul jsem do kapsy, jako e chci vyndat peníze a místo toho jsem mu hodil drát kolem krku. Pokouel se bránit, tak jsem musel ten drát trochu přitáhnout… Potom u to bylo fakticky tak, jak jsem vám říkal …”

Kapitán Bernáek kladl doplňující otázky. Kde má nyní Milota ukryty peníze, jak si je rozdělili, do jaké míry byli o loupei a o vradě informováni ostatní členové party, chtěl vědět jetě spoustu dalích podrobností, aby si ověřil a upřesnil to, co ji slyel od Eriky Zedníčkové a od Pavla Fábery.

Kdy po desáté hodině skončil s Robertem Milotou předběný výslech a dal ho odvést zpátky do cely, obrátil se na stále jetě mlčenlivého nadporučíka Brousila.

,,Tebe to, Rudolfe, nějak vzalo. Sedí tady jako zařezaný . .

Nadporučík přisvědčil.

Skutečně mi výpovědi toho grázla braly dech. S takovým cynismem se často nesetkávám. Tenhle kluk mluvil o tom, e bezcitně zavradil člověka, jako by vyprávěl o běné záleitosti. Otřesné!”

Takhle se ptám, kamaráde, dost často. A nikdy si nedokáu uspokojivé odpovědět. Příčin je rozhodně víc a mají nejrůznějí podoby. Někdy je to snad dědičná záleitost, jindy patná výchova doma, působení party, tohle je dost sloité, e my dva si na to sotva odpovíme. Fakt je, e se bezohlednost, neúcta k druhým a bezcitnost u mladých lidí rozrostla do větích rozměrů, ne jsme si ochotni přiznat. A mne to děsí…”

Kde ale vidí příčiny?”

Tam, kde se větinou nehledají. Děti, a mladí lidé vůbec, mají dnes podstatně vechno snazí, ne měly předcházející generace. Větina rodičů se jim snaí dát víc ne měli oni sami,

í 18

usnadnit jim cestu ivotem. To vechno je pochopitelné, jenome to má i druhou stránku ; děti jsou zhýčkanějí, potom sobečtějí a bezohlednějí. Přestávají myslet na ostatní a existuje pro ně jen slůvko já … To je samozřejmě jen jedna z příčin. Dají se objevit jetě dalí

Kapitán Bernáek si uvědomil, kolik práce ho teď čeká v souvislosti s rozuzlujícím se případem Kaiser. Musí předevím do Teplic zajistit Ludvíka Křika. Poádat prokurátora o souhlas k provedení domovní prohlídky jak Kříkova, tak Milotova bytu.

,,Kdy chce vyrazit do Teplic?*’

Co nejdřív! Pojede se mnou?

Jistě, přece si nenechám ujít příleitost, potěit se takovými filatelistickými skvosty, jaké jsou teď ukryty u pana inenýra Křika. Navíc jsem pořád hrozně zvědavý, jak je to s tím druhým exemplářem doplatní dvouhaléřovky s velkým číslem. Já jsem toti přesvědčen, e Kříek tehdy ve své výpovědi ujel. Jednu tuto vzácnost opravdu v té době u u sebe měl. Jenome to byla právě ta, kterou pro něho uloupili Milota s Fáberou u Kaisera. Tehdy se Kříek prostě podřekl a potom to kamufloval naivní výmluvou, e byl ochotný koupit celou sérii. Uvidíme

V Teplicích je opět očekával major Podlaha, s ním u před polednem telefonicky projednal kapitán Bernáek vechno, co souviselo s případem Kaiser a se zadrením inenýra Křika. Na rozdíl od posledního telefonického rozhovoru vak tentokrát pouíval praský kriminalista poněkud jiných výrazů. Nemluvil o předvedení Ludvíka Křika, nýbr o jeho zatčení. Navíc k tomu připojil pokyny, podle nich měli mui, kteří budou Křika zatýkat, znemonit inenýrovi jakýkoliv kontakt s dalími osobami, předevím z jeho rodiny.

Musíme u něj vykonat důkladnou domovní prohlídku,” oznámil Bernáek do telefonu majoru Podlahovi. Povolení od prokurátora zařídím, od vás vak budeme potřebovat alespoň tři lidi, kteří se prohlídky zúčastní.”

Rozumím,” řekl major stručně, a vechno zajistím.”

Kdy potom veli do Podlahový pracovny, nemuseli na inenýra čekat. Naopak, on čekal na ně.

Seděl zplihle na idli u majorova stolu a neměl v sobě nic z oné suverenity, s ní se prezentoval před kriminalisty jetě před třemi dny. Major Podlaha s ním zřejmě před příjezdem praských kolegů příli řečí nenadělal. Dokonce mu neřekl ani důvod jeho zatčení, i kdy to od něho Kříek několikrát

poadoval. Tento úkol připadl a kapitánu Bernákovi. A on s jeho vyslovením dlouho neotálel.

Jste zatčen pro podezření z přípravy a zorganizování loupené vrady, spáchané na Karlu Kaiserovi, oznámil kapitán inenýrovi a z jeho hlasu bylo patrné, e to říká s patřičným zadostiučiněním.

,,Já přece nemám se zavraděním Karla Kaisera nic společného, vyhrkl podráděně Kříek.

O tom si právě chceme s vámi pohovořit. Podle svědeckých výpovědí pachatelů vrady jste byl vy jejím inspirátorem.. Jste ochotný k této záleitosti vypovídat?44

,,Jsem ochotný vypovídat o něčem, co je mi známo a ne o věci, o ní nemám ani potuchy.44

Jake odmítáte vypovídat o své spoluúčasti na vradě Karla Kaisera?44 zeptal se znova a s důrazem kapitán Ber-náek.

,,Ano, odmítám, protoe o tom nic nevím.44

,,V tom případě nyní pojedete s námi do vaeho bytu, kde provedeme domovní prohlídku. Vechno ostatní si řekneme potom.4’

,,K domovní prohlídce ovem musíte mít povolení, jinak ..

,.Samozřejmě, e ho máme. Tady je!44

Kapitán Bemáek předloil zatčenému povolení prokurátora k provedení domovní prohlídky v jeho teplickém bytě.

,,Tp znamená, e ..

Co to znamená, ukáe výsledek domovní prohlídky,44 prohlásil opět rezolutně a nesmlouvavě Bemáek.

Já jsem tedy ochoten odpovídat na vae otázky, i kdy skutečně nevím …

Kapitán také jemu zopakoval formuli o přiznání jako polehčující okolnosti a kdy inenýr přisvědčil, e chápe, pokynul Bernáek majoru Podlahoví, aby zapnul magnetofon.

Popite nám, kdy a jak jste pojal úmysl, zmocnit se nejvzácnějích exemplářů Kaiserovy sbírky?44 zeptal se Bernáek vyslýchaného inenýra.

To je, pane kapitáne, letitá záleitost. Já znám Kaisera u mnoho let

Ano, to u jste nám jednou říkal. Pět nebo est roků …

Právě … Za tu dobu jsme se s Kaiserem sblíili natolik, e mě několikrát pozval do svého bytu a tam mi ukazoval vechny svoje vzácnosti. Chlubil se s nimi! Vyloeně se s nimi chlubil a mě to provokovalo…Kadého, kdo se zamiloval do známek

jako já, by to muselo provokovat! Touil jsem mít alespoň něco z toho, co měl Kaiser, jenome jsem na to neměl nikdy dost finančních prostředků. Čím dál tím víc jsem si uvědomoval, e normální cestou nikdy v ivotě takové poklady nezískám. U někdy před dvěma roky jsem začal uvaovat, jak se k takovým vzácným exemplářům dostat a dospěl jsem k závěru, e zřejmě existuje jediná monost - známky Kaiserovi prostě odcizit. Letos v dubnu jsem byl na návtěvě u svého vagra v Praze . .

,,U Karla Miloty?1*

Ano, u něho. Seděli jsme po obědě a on si mi stěoval, jaké má starosti se svým synem. Vyprávěl mi, e Robert se chytil party pankáčů, s ní chodí po hospodách, ponocuje a e má obavy, aby se nedostal do nějakého maléru. A mě to právě při těchto vagrových slovech napadlo. Nael jsem si vhodnou chvíli a navrhl Robertovi, zda by ti jeho kamarádi nebyli ochotni za patřičně vysoký obnos z Kaiserova bytu známky odnést. O ádném násilí jsem neuvaoval. Myslel jsem, e to provedou v jeho nepřítomnosti.

A potom jste jetě napsal Kaiserovi dopis … Ten, který jsme vám posledně předloili. Zajioval jste si alibi, e? Počítal jste s tím, e se dopis při vyetřování loupee objeví a vy spolehlivě prokáete, e jste nebyl v inkriminované době v Praze. A navíc, e z dopisu vyplyne vá vřelý vztah ke Karlu Kaiserovi. Mám pravdu?**

Nepopírám, e jsem s něčím takovým kalkuloval. Pouze bych chtěl zdůraznit, e jsem nepočítal s tím, e bude Kaiser zavraděn. Jen vykraden.

Jakou částku jste za uloupené známky svému synovci nabídl? 

Já jsem samozřejmě nechtěl, aby odcizili vechny Kaiserovy známky, jednalo se mi pouze o tři zásobníky, v nich měl uloeny exempláře, o ně se mi jednalo.

Ty nejvzácnějí a nejdraí, e?

Dá se to tak říct.**

Kolik jste za ty tři zásobníky svému synovci nabídl?**

Za kadý deset tisíc korun. A skutečně jsem mu ty peníze také vyplatil.

To u jsme také zjistili. Teď se jedná o to, kde jsou uloupené známky?

Mám je, pane kapitáne, doma a samozřejmě vám je předám.

To předpokládáme ..

Výslech inenýra Křika jetě pokračoval během dalí hodiny. Nadporučíka Brousila zajímaly některé odborné filatelistické záleitosti. Kromě jiného i to, jak je to s druhou doplatní dvouhaléřovkou. Kříek přiznal, e se při svém prvním svědeckém výslechu skutečně podřekl. Měl doma pouze ten exemplář, který byl odcizen Karlu Kaiserovi.

Před večerem u měli kriminalisté sepsanou nejen podrobnou Kříkovu výpověď, ale na Podlahově stole leely i tři objemné zásobníky s nejvzácnějími známkami zavraděného filatelistického císaře.

Kapitán Bernáek s nadporučíkem Brousilem se vraceli do Prahy a v pozdních večerních hodinách. Za případem Kaiser jetě nebyla učiněna definitivní tečka, to nejpodstatnějí vak u bylo vyjasněno.

Rozhovor, který vedli oba kriminalisté během zpáteční cesty z Teplic v autě se točil víc kolem filatelistické záliby, ne kolem zločinu, který se v její sféře udál. Zatímco Brousil mluvil předevím o přednostech filatelie, Bernáek připomínal úskalí této záliby, která za posledních několik týdnů poznal. A příli často se ve svých názorech neshodovali. Teprve před vjezdem do hlavního města přiznal kapitán Bernáek, e má Brousil pravdu v jedné věch I nejkrásnějí a nejulechtilejí záliba ztrácí na svém půvabu, vetřou-li se do ní parazité a chamtivci.

Konec