Smrt na prahu vítězství - Ota Holub

Co stojíte jak vycpaní, tak se aspoň usmějte,14 popichoval brigádní fotograf, který se snail dostat do záběru celou osádku a jetě co největí část čtyřiatři-cítky44.

Tak se jetě usmějte, beru to znovu! A je to!4* oddechl si ustaraně.

Fotografie vám dám, soudruhu poručíku, a v Berlíně. Unter den Linden… prohodil reportér 63. čeljabin-ské tankové brigády Nikolaj Grigorjevič Či.

U se těíme! volal za ním velitel tanku poručík Gončarenko. A nezapomeňte, chlapci, poznamenat, kolikátého nás ten roák, Či zvěčnil. A máme památku  osádka naeho tanku T-34 17. dubna 1945 před útokem na Berlín!

A teď do práce, soudruzi! klovský! Jsou ji doplněny 4 pohonné hmoty?44

Celá dávka, soudruhů poručíku!44

A střelivo  plný palebný průměr, Batyreve?44

Jetě jsme přidali; za věí vezeme tři bedny.44

Správně! Budeme je přeď Berlínem potřebovat. Kov-rlgine! Za deset minut začněte ladit radiostanici. Tady máte provozní údaje. Jdu hlásit veliteli dosaení bojové pohotovosti… A nezapomeňte přivázat alespoň dvě klády, a se můeme, kdyby něco, sami vyprostit a nečekat s ostudou na vyproováky ..

Tentý den rozdávali politruci tankistům 63. gardové tankové brigády bojový leták:

Chrabří vojáci!

Nae jednotky, které zahájily útočné operace, po dvou dnech urputných bojů prolomily tři silně opevněné sledy nepřátelské obrany s mnostvím zákopů a otevřely cestu k Berlínu. Němci ztratili na mrtvých přes 5 000 muů. Zajato přes 1 500 Němců, získána veliká kořist.

V těchto bojích st nae jednotky vedly dobře. Vojáci projevili hrdinskou houevnatost, eleznou vůlí k vítězství a mistrovské ovládáni boje…

Vojenská rada armády 17. dubna 1945

Předsunuté odřady 3. a 4. gardové tankové armády 1. ukrajinského frontu zahájily boj 16. dubna 1945. Překročily Nisu a do večera tého dne se začaly přepravovat přes řeku hlavní síly. Celou noc hučely na březích motory tanků. Časně ráno 17. dubna stovky strojů vnikly do průlomu, prorvaného střeleckými svazky. Armádní rychlé skupiny rozvíjely úspěch pěchoty směrem ke Sprévě. Od středu nacistického hlavního města je dělilo necelých 50 kilometrů.

Osádka kymácející se třicetčtyřky neodpoutala oči od periskopů. Kdekoliv  v příkopě, za stromem i v jamách, nemluvě ji o domech a sklepích, mohl číhat zákeřný panzerfaustník* se svou nebezpečnou pěstí. Před Nisou dostala Gončarenkova osádka nový tank  musí s ním dojet nejméně do Berlína a půjde-li to, pak jetě dál, dokud poslední nacista bude klást odpor. Tam někde za lesy se ji proplétala v klikatých, písečných, křovím zarostlých březích Spréva. Dunivá palba německých děl neklamně prozrazovala, kde se brání nepřítel.

Jen abychom nedopadli Jako dvaaedesátá v lednu na Odře! ozvalo se ve sluchátkách, namontovaných v kuklách.

Nesejčkuj! To by tak scházelo  ani jsem těm pěti osádkám, co udělaly předmostí ve Steinau, nezáviděl;

představte si dostat nepokozený most, přejet ho a dát si ho vyhodit za samým zadkem do povětří..přidal se v tankovém hovorovém zařízení dalí hlas.

Kombríg od dvaaedesáté prý dostal pořádný nos. V předsunutém odřadu neel za Odru ani Jeden enista. Generál prý řádil…

A měl pravdul” přeruil besedu ve sluchátkách poručík. A teď nechte besedování a mějte oči na stopkách!”

Chvíli byl Jetě klid, Jen sem tam prosekla oblohu dávka svítících střel a v dálce vybuchovaly mohutnými, černými fontánami granáty podporujícího dělostřelectva. Tanky ve vyrovnané linii projíděly hájky a křovinami ** kterákoliv z nich mohla být smrtelným nebezpečími

Člně kanón!” varoval zespoda Sklovský.

Kanón vidím! potvrdil Batyrev.

Nárazovým!” Poručíkův povel celou osádku zelektrizoval. pička granátu s odjitěným zapalovačem zmizela v nábojové komoře a lutá nábojnice svou obrubou vymrtila závěrový klín.

Nárazový hotovo!” hlásil nabíječ četař Kovrigla kdy tiskl tlačítko kontrolní skříňky.

Dálka pět set. 

Pět set!” opakoval střelec četař Batyrev.

Kanón! Z krátké zastávky  PAL!”

Zastávka!” těkl do laringofonů Ilja Sklovský a současně přitáhl páky, aby se na několik vteřin tank zastavil.

Zdálo se Jím, e uplynula věčnost, ne střelec stiskl spou. Tlumené zadunění a čpavý dým, kterého se Ihned zmocnily lopatky větráků ve věi, jim prozrazoval, proč bělavý oblak zakryl na okamik rozhled.

Paák Pavel! Dostal ho první ranou!” hlásil radostně řidič, který přece Jen průzorem v řidičském příklopu viděl nejlépe černou fontánu, Je vytryskla těsně vedle zamaskovaného protitankového kanónu. Ji stáčel hlaveň proti Gončarenkovu tanku. Rozhodovaly okamiky a zvítězil rychlejí.

Sedmnáctého dubna 1945, druhý den útoku na Berlín, překročily jednotky 3. gardové tankové armády generála Rybalka a 4. gardové tankové armády generála Leljuenka Sprévu. Rybalkovi tankisté postoupili o třicet, Leljuenkovi o pětačtyřicet kilometrů. V noci na 18. dubna 1945 se obě armády stočily z jihu k Berlínu. Tento manévr masy tankových jednotek do jiního pásma berlínské obrany byl pro nepřítele zcela nečekaný. Vojska 3. gardové tankové armády rychlým tempem pronikala k okrajovým čtvrtím města a 20. dubna odpoledne 53. tankový pluk obsadil Marienfeld na Teltowském kanále. Následoval úporný desetidenní boj v berlínských čtvrtích a ulicích. Část vojsk generála Leljuenka obcházela město ze západu, aby uzavřela kruh obklíčení. Od 25. dubna do 1. května její 5. gardový sbor spolu s dalími jednotkami odrazil nebezpečné útoky nacistické 12. armády generála Wencka, poslední Hitlerovy naděje. K očekávanému zázračnému odraení Rusů od Berlína ovem nedolo. Wenckovy protiúdery, vedené původně třemi a čtyřmi divizemi s mnoha tanky, byly jeden po druhém slabí a pomalejí…

Prvního května 1945 vztyčili vojáci 1. běloruského frontu marála ukova nad říským sněmem rudý prapor. Od devětadvacátého dubna se tato ponurá, temmá, rozstřílená budova, symbolizující několikaleté panství zla v Německu, rýsovala v zaměřovačích Rybalkových tankistů za kanálem Landwehr.

Přítí den, druhého května 1945, Berlín padl. jen na předměstích ničily jetě úderné skupiny poslední odpory nacistických jednotek. Palba utichla. Kolem tanků, samohybných děl, kauf** a houfnic, kanónů i proti-letadlových zenltek se rozhostilo podivné, neválečné ticho.

Válka vak nekončila … Stačilo naladit přijímač na kterýkoliv z mála zbývajících nacistických vysílačů  Boj do posledního mue! Německý národ se nevzdá!*4 rozhlaovaly jetě do světa Mnichov a dalí jihoměmec-ké stanice.

Skupina armád Mitte marála Schórnera statečně do sebeobětování pokračuje v bojové činnosti!** oznamovala nacistická tisková kancelář. Od Labe, před Dráďany, podél severních pohraničních hor Československa a téměř k Ostravě a odtud Moravou k Brnu a k Alpám vedla dosud neprolomená, silně vybudovaná nacistická obranná postavení. Německá vojska kladla nadále sovětským

Jednotkám silný odpor a bez boje na ádném úseku ne-ustupovala. V prvních květnových dnech docházel do Schernerova tábu ve Velichovkách u Jaroměře od Děnitzova tábu z Flensburgu, který převzal řízení dalích operací, jeden bleskový radiogram za druhým, Za kadou cenu zpomalit ruský postup! Vemi prostředky pokračovat na východní frontě v boji! nařizovala nová hlava Velkoněmecké říe. Bylo to pochopitelné  Alpská pevnost nebyla jetě dostatečně připravena k dlouhodobé obraně. Zatím tam teprve dojíděly poslední volné zálohy a prchaly sem tisíce prominentů z celého Německa. Vlaky přiváely zbytky válečného materiálu. Skupiny Osterreich a Mitte měly postupně odcházet na jihozápad a v alpském podhůří organizovaně zaujímat dalí úpornou obranu a vyčkat rozhodného obratu ve vedení války a rozpadu spojenecké koalice.

Patřila představa zhroucení spojenecké koalice k nereálným nacistickým vizím? Ne tak docela! Jak jinak toti vysvětlit slova Churchillova rozkazu polnímu marálu Montgomerymu:

Pečlivě sbírejte německé zbraně a ulote je tak, aby je bylo mono snadněji rozdat znovu německým vojákům, s nimi bychom museli spolupracovat, kdyby sovětská ofenzíva pokračovalaltt

Jedné dubnové noci před Berlínem, kdy Koněv a jeho nejblií spolupracovníci dokončili poslední hláení a zasedli k číce Čaje, marál překvapil své spolupracovníky důleitým sdělením  hovořil se Stalinem, který uloil 1. ukrajinskému frontu připravit podklady pro operaci na praském směnil Pozornost sovětských tábů se stále Častěji obracela k prostoru, který nacistické Schornerovy jednotky chtěly tak úporně bránit:  k Čechám, k Praze, na jaře 1945 nejdůleitějímu komunikačnímu uzlu v týlu skupiny armád Mitte. Jetě ne padl Berlín a ne Ostravu osvobodila 38. armáda 4. ukrajinského frontu, zatímco Malinovského jednotky 2. ukrajinského frontu ji dobyly Brno, sela se v moskevském Kremlu ve Stalinově pracovně porada úzké skupiny hlavního stanu a generálního tábu. Generálové z ní odcházeli s mapou, na které několik ipek hlubokých úderů protínalo německou obranu a sbíhalo se daleko za frontou, kdesi v západních Čechách; Uzavíraly mamutí obkličovaní kruh. Na zapečetěném obalu bylo napsáno PRASKÁ OPERACE  zatím to vak byl Jetě Jen její hrubý zámysl.

Na stěně pracovny generálního tábu byla napnuta mapa celé fronty. Červené vemoně prolamované linie tísnily modrého nepřítele k horám. Několik červeně překrtnutých modrých oválů prozrazovalo, kolik obklíčených nepřátelských uskupení přestalo existovat.

Generál, předsedající poradě, zamyleně listoval ve spisech. Konečně nael tabulku hustě popsanou čísly.

Soudruhu generále, vylote současnou veobecnou situaci.” obrátil se na svého zástupce.

Tři nae fronty, přicházející pro Praskou operaci v úvahu, vedou usilovnou bojovou činnost. Koněvův první ukrajinský front skončil berlínskou operaci  drí pásmo iroké 650 kilometrů od Postupiml a po Neustadt. ukovův 1. běloruský má dnes v záloze tolik sil, e Je schopen Koněva vystřídat a uvolnit vechny Jeho síly pro připravovaný úder. Čtvrtý ukrajinský front generála Jeremenka je v bojovém dotyku se Schernerem na dvěstědvaceti kilometrech fronty od Lenitz-Plewnik; několik kilometrů jihozápadně od iliny má styk s vojsky 2. ukrajinského frontu, útočícími v pásmu 350 kilometrů od Horní Lídče po Korneuburg v Rakousku. Tam na Malinovského navazuje 3. ukrajinský front, se kterým ji v Praské operaci nepočítáme.”

Zopakujte, Jak početné jsou nae síly, určené předběně pro operaci?”

Osmnáct vevojskových armád, 3 tankové armády, 3 letecké armády, 5 samostatných tankových, 2 mechanizované a 3 jezdecké sbory. Je to celkem 153 střeleckých divizí a 7 brigád, 24 500 děl, 2100 tanků a asi 4000 letadel. Bojové ztráty z předcházejících dnů jsou ji téměř doplněny.”

Odkud povede hlavní úder?”

Hlavní síly má Koněvl”

Ano, děkuji.” Generál se zamyslel. Také nejnovějí informáce získala zpravodajská správa?”

Dalí důstojník přikročil k mapě.

V polovině dubna, kdy Američané s Angličany stáli na Labi na Čáře Hamburg  Wittenberg  Magdeburg, bránilo jim v postupu na východ 60 divizí, sloených převáně z jednotek Volkssturmu. Jen pět divizí bylo tankových. Proti naim vojskům stálo v této době 214 divizí, z toho 34 tankových a 15 motorizovaných a mimo to 14 brigád. Celé berlínské uskupení bylo mezitím zničeno  více jak 200 000 muů. Celá 12. armáda je rozbita a Wenck s jejími zbytky ustupuje. S 26 divizemi skupiny armád Kurland a 11 divizemi skupiny Východní Prusko nacisté nemohou počítat, jsou odříznuty a naprosto chybí prostředky, kterými by je mohli z obklíčení odvézt. V podstatě stojí proti nám skupina Mitte a Osterreich  Schorner má 62 divizí  1. a 4. tankovou armádu a 17. armádu, mimo to 35 samostatných pluků, 120 praporů, 6 brigád útočných děl, 8 samostatných dělostřeleckých brigád a dalí jednotky. Je to asi 900 000 muů, 9 700 děl, 2 200 tanků a 1 000 letounů. Odhadujeme, e německému velení zůstalo celkem k dispozici 160 divizí, co jest 1,5 miliónu muů asi s 2 500 tanky. To znamená, e nejnebezpečnějím nepřítelem bude pro nás Schorner, který má nejvíce sil a prostředků a díky nejtvrdím represáliím vůči vlastním vojákům a důstojníkům stále jetě udruje bojového ducha” své skupiny.”

A co vlastní Praha? Má hloubkový průzkum jetě nějaké přesné zprávy?”

Ano, soudruhu generále!* Styčný důstojník NKVD rozevřel desky a vyjmul několik spisů.

V okolí Prahy jsou rozmístěny větinou elitní jednotky polních zbraní SS. V prostoru Neveklov-Beneov SS divize Wallenstein, v Milovicích tanková divize SS Wiking a na severu SS divize Das Reich. V samotné Praze jsou čtyři prapory esesáků a jejich velitelství a táb pro celé Čechy, dvě roty stráního pluku SS Bóhmen, část policejního pluku Bóhmen, 3 prapory SA, Volkssturm, letectvo a prottletadlové dělostřelectvo. Ve třech kasárnách nai průzkumníci zjistili jednotky tanků, na nádraích jsou pancéřové vlaky. Mimo to je Praha přeplněna výcvikovými skupinami, kolami, různými sluebnami, nemocnicemi a zotavovnami. Musíme předpokládat, e je ve městě nejméně 25 000 a 30 000 muů a to nehledíme na značné mnoství ozbrojených německých civilistů.”

A nálada českého obyvatelstva?”

Čei nenávidí Němce! Nae partyzánské výsadky

v okolí Prahy se v několika dnech rozrostly o stovky českých vlastenců. Povstání můe vypuknout kadý den.”

Jetě několik hodin operační skupina diskutovala o úkolech budoucích dnů. Důstojníci formulovali zámysl, texty rozkazů. Generál je měnil, doplňoval, krtal, upravoval. Za několik hodin se pak vrátil z Kremlu a na deskách přibyl výrazný podpis  Stalin. V přítích minutách spojovací uzel odeslal třem frontům lfrovky s předběnými nařízeními. S podrobnými rozkazy do Berlína, k Brnu a Ostravě odletěli styční důstojníci.

Přiblíilo se zahájení nejmohutnějí obkličovací operace druhé světové války  Praské operace.

Praská operace rozhodně neměla nic společného se symbolickým zakončením války, jak se pokouejí tvrdit někteří buroazní historici. Naopak, nepřítel úporně bojoval o kadé postavení. Byla to jedna z nejrozsáhlejích a tím i nejsloitějích operací Velké vlastenecké války. Lze Ji charakterizovat jako sbíhavý úder mohutných uskupení sil a prostředků Rudé armády, směřující za křídla skupiny armád Mitte a osvobozující Prahu. Mohutné čelisti namířené daleko na jihozápad od Prahy měly sevřít větinu nacistických vojsk a uzavřít Jim cestu k Alpské pevnosti” 1 na západ, k Američanům. V této operaci připadly vem třem frontům důleité úkoly. Rozhodující vak musel splnit Koněvův 1. ukrajinský front.

V prostoru soustředění 63. tankové brigády bylo ivo. Tankisté kuchařili u ohňů pravé frontové speciality a kadý se čerta staral, zda je kouř na kilometry vidět. Od pádu Berlína se nad jejich tanky Ji neobjevil ani jediný nacistický letoun  Němci jich měli málo na samotné frontě. Jen strání zátity pečlivě střeily klid kamarádů, vyhřívajících se u ohňů i na jarním sluníčku. Okolí Postupimi bylo Jetě plné prchajících Němců, touících s pramalou nadějí probít se za Labe, k Američanům.

A já ho viděl na vlastní oči. Stál tam s naím Foml-čovem a náčelníkem politického oddělení Bogomolo-vem a Jetě s dalími důstojníky. Takový stařík  kdo

by to byl řekl, e to byl francouzský ministerský předseda … Říkal politruk, e kdy ostatní kapitulovali a vydali Francii nacistům, vrátil právě tento Herriot zrádcům svůj řád Čestné legie. A také e ji dlouho před válkou byl v Moskvě a byl naím přítelem. Vidíte  a právě my jsme ho germámcům vykrábli z pařátů, z jejich lágru.4*

Celá Gončarenkova osádka napjatě poslouchala svého velitele. U jen hluboké rámy na pancíři prozrazovaly zásahy v nedávných bojích v berlínských ulicích.

Já si zase zapsal do notýsku ta slova, co jsme viděli napsaná na zdi koncentráku, kdy jsme kolem něj před Berlínem projíděli: Zde byl v září 1944 Markov Dmitrij Ivanovič. 11. dubna 1944 jsem utekl z Wittenbergu, prchal jsem 14 dní. Chytili mě v Moravské Ostravě. Zavřeli do vězení v Brně, Praze a Saganu. Raději zahynu, ne bych se pokořil prokletým faistům!*4

A já byl u Reichstagu! Vzal si mne s sebou velitel roty. Podepsal jsem se tam na zed za nás za vechny!**

Krouek kolem ohýnku spokojeně odpočíval. Jako v míru, po cvičení. Proto byla i píalka spojky nepříjemným poruením frontové idyly.

Velitelé tanků k veliteli roty!** volal dozorčí. Gončarenko vyskočil. Smočil jetě rty v misce chladnoucího čaje, urovnal si pomačkanou kombinézu, přitáhl řemen a odběhl k zamaskovanému velitelskému tanku. Vrátil se v momentě.

Batyrev s Kovriginem  Jděte do muniční výdejny pro střelivo, klovský  za chvíli přijedou cisterny! Vezmi jetě sud na záď tanku. A ty, Sao, zapni ihned stanici na příjem a nehni se od tanku!

Co se děje, veliteli?** zeptal se nechápavě četař Filippov, ádostivý dozvědět se kadou novinku.

Je vyhláena opět bojová pohotovost asi k dvouset-kilometrovému přesunu. Snad bude u posledním v této válce, soudruzi!**

Rozeběhli se kadý po svém. Jen rozhrabané havé větve braniborských borovic řezavě svítily do rychle se plíícího večerního soumraku.

Poručík GonČarenko zmizel ve věi své třicetčtverky a zamyleně otevíral vazelínou namazaný závěrový klín kanónu. Kolikrát bude jetě velet k palbě protitankovými či nárazovými granáty? Čeká ]e zřejmě poslední operace války  jejím cílem je osvobození Prahy. Mají nacisté jetě kam utéci?

Dříve ne vak zaburácely motory Rybalkových a Leljuenkových tanků, přeskupujících se do nových prostorů soustředění, dolo v zákulisí 2. světové války k důleitým událostem. Velitel spojeneckých vojsk na západě, americký generál Eisenhower, upřesnil v dopise sovětskému generálnímu tábu koncem dubna demarkační čáru, na kterou chtěl dojít. Přesahovala československé státní hranice v západních a jiních Čechách jen o několik desítek kilometrů. Americké velení si ostatně nedělalo velké iluze o tom, e by jejich divize byly schopny proniknout příli hluboko do Čech, kde očekávaly úporný německý odpor. Mezitím vak doel americkému presidentovi Harry Trumanovi, který nahradil zesnulého Roosevelta, dopis od Winstona Chur-chilla. Ten chápal poslední období války předevím jako politickou a nikoliv vojenskou záleitost.

Nemusíme téměř pochybovat o tom, e osvobození Prahy a pokud mono co největího území západního Československa Vaimi vojsky můe plně změnit poválečnou situaci v Československu a plně můe navíc ovlivnit i sousední země psal z Londýna do New Yorku britský premiér.

Jak dokazují dalí dokumenty, nemusel Churchill Trumana o svých návrzích příli přesvědčovat. Před-běhneme-li události o několik dnů, zjistíme, e ji 4. května generál Eisenhower na pokyn z Washingtonu podstatně mění svá původní stanoviska a snaí se . u sovětského velení prosadit schválení nové demarkační čáry v hloubce území Čech.

Chceme zahájit ofenzívu v Československu k společné linii České Budějovice  Plzeň  Karlovy Vary a obsadit tato města, píe náčelníkovi sovětského generálního tábu Antonovoví. Později budeme připraveni postupovat v Československu, Jestlie si to

situace vyádá, do linie Vltavy a Labe, abychom očistili západní břehy těchto řek

Pátého května 1945 potvrdila britská a americká mise v Moskvě příjem sovětské odpovědi. Generál armády Antonov s americkým poadavkem nemohl souhlasit; nejen pro politické následky roztrení Československa v poválečném období, ale předevím proto, e Praská operace byla 5. května 1945 ji v takovém stadiu, e nebylo mono zásadní rozhodnutí o jejím průběhu změnit. Úderná uskupení se ji přesunovala na pochodových osách do nových prostorů soustředění a v případě amerického postupu hrozilo pomíchání útočících jednotek. A tak se Američané museli smířit s postupem pouze na původně určenou čáru Č. Budějovice  Plzeň  Karlovy Vary.

Není ovem nezajímavé nahlédnout i do dokumentů nacistických tábů. Dispozice vrchního velitelství nařizovaly udret za kadou cenu západní oblasti Čech včetně Prahy  proč, to jsme si jí vysvětlili. Musela tudy ustoupit nejen Schornerova, ale také část Rendu-licových vojsk z Rakouska. A také statisíce běenců, německých obyvatel, těch pověstných národních hostí44, kteří prchali před postupující Sovětskou armádou. Němci rovně dobře pochopili politický význam území Čech pro očekávaný rozkol spojenecké koalice. Nacistické velení stále jetě hodnotilo vojenskou i politickou situaci v Čechách s optimismem. Předpokládalo, e Scherner je schopen tento prostor nejméně tři neděle udret a postupně se stahovat k Alpské pevnosti44. Předevím vak zásadně podcenilo monosti sovětských vojsk a neočekávalo, e by sovětské velení bylo schopno několik dní po dobytí Berlína přeskupit své jednotky na opačný směr a  udeřit!

V Berlíně jetě neutichla palba, kdy operační důstojník tábu 1. běloruského frontu v 01.30 hodin 1. května 1945 potvrdil příjem ifrovky z hlavního velení s rozkazem, aby ukovův front vystřídal Koněvovy jednotky v Berlíně a jině od města po čáru LúbbenWittenberg nejpozději 4. května 1945. Dalí rozkazy obdrel táb 1. ukrajinského frontu. Důstojníci odpovědní za operační přípravu Ji neměli chvilku oddechu. Část řídila dokončení posledních bojů v Berlíně, ostatní jí připravovali novou operaci. Dispozice k ní obdrel marál Koněv v operační směrnici č. 11 070 z hlavního tábu Sovětské armády 1. května 1945. Přítí den doly pokyny pro operaci i tábům 4. a 2. ukrajinského frontu.

Vyvěením rudé vlajky nad Reichstagem boje Jetě neskončily … Prapor gardového kapitána Markova čekala netradiční oslava Prvního máje. Vyjeli ráno 1. května z dobyté Postupimi s úkolem zajistit část nedalekého okolí  a obec Beelitz, Strání zajitění zjistilo v posledním okamiku, e slabé posádce ve vesnici hrozí smrtelné nebezpečí  početná nacistická Jednotka se přiblíila lesy severně od Kottbusu a z Chodu zaútočila. Němci chtěli nepočetné sovětské stráe smést a vynutit si za kadou cenu cestu k rychlému úniku na západ. Markovovu praporu se sice podařilo zaujmout kruhovou obranu, ale měl pramalé naděje, e se ubrání prudkým útokům nacistů, zejména potom, co z lesa vyjelo i několik tanků s černým kříem. Ztráty rychle rostly a kapitán, který bez spojení, s dvanácti samopalníky bránil beelitzský hřbitov, nemohl ádnou posilu očekávat. Prapor zůstal odkázán sám na sebe. V kritickém okamiku vyuil Markov poslední monosti  nařídil poručíku Kuzněcovovi soustředit dojednoho vechny týlaře  řidiče, písaře, kuchaře a řemeslníky praporu a udeřit s nimi do týlu Němců. Kdy se po delí chvíli ozvalo za zády nacistů táhlé Uráááá, doprovázené výbuchy granátů a prudkou palbou, Němci zakolísali. Za chvíli odhazovali zbraně, palba ztichla… U Beelitz se jedinému sovětskému gardovému praporu vzdalo 2500 nacistických vojáků.

BEZ VŮDČÍHO LISTU

Nesmí se stát, aby ná národ nečinná očekával své osvobození Rudou armádou… Je příkazem dne bezodkladně činit přípravy k bojovým akcím a započít s jejich prováděním”

(Ilegální Rudé právo, leden 1945,)

Herr Komissar, tuhle mainu bez nového motoru do provozu nedáme!” Dílovedoucí se díval zpříma do očí německému přidělenci ve smíchovské kodovce. Nemohlo mu ujít, e komisař má pravačku zastrčenou hluboko v kapse. Tak je to přece jen pravda, uklíbl se sám pro sebe  bojí se! Ten skopčák se mezi námi bojí a neudělá proto ani krok bez pistole. To je dobře, e víme, kde ji má.

Na ja, werkmeister, ale nový motor dostaneme třeba a za měsíc a fronta netrpělivě čeká na opravené stroje ..

To se nedá nic dělat, ale dříve vozidlo nelze odeslat. A dvě dalí také ne!u

Němec se chytil za hlavu. Mein Gott, mein Gott, to zase bude nos!

Poslední tři stíhače tanků  Panzerjágry - se smíchovským mechanikům s úspěchem dařilo ji několik dní zadret v továrně. Ilegální táb závodu s nimi počítal pro blíící se povstání. Nikdo jetě netuí, kdy vypukne, ale trčelo ve vzduchu, bylo cítit na kadém kroku. A ačkoliv komisař, jeho werkschutzové i němečtí inenýři ve smíchovských opravnách byli stále stejně komisní a nafoukaní, seděl jim přece jen v očích strach. Kolik měsíců montéři i dílovedoucí na tu ustraenou jiskřičku čekali. Kdy se konečně dočkali, bylo by nepříjemné, kdyby poslední tři obrněnce musely putovat za ostatními na den ze dne se přibliující frontu.

V halách stála spíe torza ne tanky  pancéřové korby s rozpojenými pásy a sejmutými pojezdnými koly, motory rozebrané na montáních stolech a vedle nich Wilsonovy převodovky. v

K vzteku bylo, e tuhle dokonalou mainu vymysleli Čei! Konstruktéři libeňské Českomoravské jetě před válkou. TNH, jak se mu tehdy říkalo, patřil k nejlepím předválečným lehkým tankům v Evropě. Firma tento typ prodávala do zahraničí  do védská a Iránu a na sklonku třicátých let dostala objednávku 150 tanků TNH, označených jako LT-38, pro československou armádu. Ne vak bylo první vozidlo vyrobeno a předáno, dolo k březnové okupaci Československa, v devětatřicátém. Nacisté lehko získanými tanky vyzbrojili dvě své tankové divize. Na sklonku války se na podvozku LT-38 vyrábělo několik typů samohybných děl,

z nich Panzerjáger*4  stíhač tanků, patřil k nejdokonalejím.

Smíchovským stíhačům chyběly 75 mm kanóny, místo hlavní se v čelním pancíři klebily černé otvory Jako bezzubá ústa. Chyběla i dalí výzbroj a montéři ani příli nemuseli dokazovat, e to jsou vraky. Vichni si vak říkali  a to praskne, tak potom uvidíte!*4

Ilegální přípravy na Smíchově ve kodovce zahájili Ji před několika týdny. Tamní odboj byl orientován na stranické Ilegální orgány. Mnohé se Ji rozhodlo na tajné schůzce velitelů 30. dubna 1945. Poslední podrobnosti bojového vystoupení byly schváleny 3. května 1945 v radlické sokolovně.

První bojová skupina kodováků měla uzavřít závod a bránit jeho přepadení a obsazení blízkou Schutzpolizei. Druhé skupině připadl těký úkol  odzbrojit vlastní nacisty v závodě. Třetí pak měla rychle převzít výrobní zařízení a zabránit jeho pokození.

Pátého května dopoledne konečně zaskřípěly před bránou továrny brzdy automobilu, ze kterého vlála československá vlajka.

Jako lavina se dělníci vyřítili z hal na nádvoří. Pozadu nechtěl zůstat nikdo, ani Herr Komissar… podle zvyku s rukou na pistoli hrnul se ke dveřím.

Kampak, pane komisaři?** Velitel čety, soustruník Václav Kalina nadeběhl nacistovi mezi stroji a zastoupil mu cestu ven.

Co si to dovolujete!** těkl na něj Němec, ale to ji na Kalinu neplatilo.

Ty ven nepůjde!*4

Ale pane Kalina, já byl přece vdy loyální, kadý ml to jistě dosvědčí.** Pravička v kapse vak byla zcela opačným argumentem.

Ruce vzhůru!** zařval nazdařbůh neozbrojený velitel čety. Komisařovy ruce posluně vyletěly ke stropu. V kapse měl samozřejmě nabitou pistoli  první zbraň, které se Smíchovtí zmocnili. Dalí odebrali, německým inenýrům a hlavním dodavatelem se stal tovární werkschutz, který se vzdal bez Jakéhokoliv odporu.

V deset hodin dopoledne měli ji smíchovtí povstalci v ASAP dvanáct pistolí  a předevím  tři tanky!

Nikdo v dílnách předtím neviděl takové tempo, s jakým jeřáby spoutěly do pancéřových koreb rychle

opravené motory. Dělníci montovali dlouho skrývané součástky a ostatní chybějící zařízení. Syčivý plamen autogenu přivářel k dělovému otvoru pancéřovou plotnu s kulometnou střílnou. Před řidičem Jarda půrek vypálil těrbinu k pozorování, protoe v závodě nezůstal ani jediný periskop. Ze skladu vyvalili dva barely pečlivě tajeného benzínu. Konečně před obědem zařval první motor. Dobrovolníků do osádek bylo dost  ale řidič, skutečný řidič tanku ani jediný.

Tak, kluci, a to zkusí Cerha! On je přece oférem!”

Víte, řídil jsem auto, to ano vzpomíná Jaroslav Cerha, ale s tankem jsem nikdy nejezdil. Něco jsem okoukal * od učedníků. Ti kluci byli po mainách jako divocí. Teď se mi to hodilo…”

Zdálo se, e první opravený tank bude muset předevím odrazit útok na kodovku. Celým okolím se toti před polednem ozývala prudká palba.

Ji dopoledne kdosi přinesl Smíchovským zprávu, e dole, na nádraí, jsou zbraně, celý vagón zbraní… Samozřejmě, e netrvalo dlouho a ze zdí kodovky plhalo ke kolejiti několik postav. Celá rojnice přeběhla jako vítr koleje. Nacisté z kasáren Schutzpolizei obsadili nádraí hlídkami, které na povstalce ihned zahájily palbu. kodovák Mona ji k vagónu se zbraněmi nedoběhl. Skácel se jako podatý v kolejiti. Kdy jej opatrně chtěli vynést z palby, ji nedýchal. A tak neproil s ostatními trpké zklamání, kdy poznali, e jediná puka, samopal či kulomet v zaplombovaném vagóně není k potřebě  to jen nacisté odváeli z fronty na opravu pokozenou výzbroj.

A přece se vraceli s několika pukami, granáty, samopalem odzbrojených hlídek. Honza Trapl, kluk černý jako cikán, leel zahrabán v uhlí a čekal jako na posedu na kodnou. O půl dvanácté se dočkal  několik esesáků ostraitě mířilo od kasáren přes kolejitě liduprázdného nádraí. Traplův samopal jim přesekl několika dávkami dalí cestu. Pět z vojáků zůstalo leet mezi kolejemi.

Kdy vak zaburácel motor prvního tanku, nebyl Trapl ji k udrení. Skočil do tanku s tím svým samopalem, o něm ostatní říkali, e měl po bojích vyryto několik

zářezů na pabě  za kadého nacistu, co ho Honza spolehlivě dostal, jeden. A Trapl své velitelské místo v prvním stíhači ji do konce povstání neopustil.

Kdy se v ampliónu rádia ve vrátnici, který v minulých dnech hlásil, kolik leteckých svazů křiuje vzduný prostor říe, ozvala slova:

Voláme českou policii, české četnictvo a vládní vojsko na pomoc českému rozhlasu ,

projíděl první stíhač bránou. Bylo přesně 12 hodin 33 minut. Celá osádka věřila, e za chvíli budou ji na Vinohradech … Museli vak jetě několik hodin, celou noc na estého května, čekat Zatím se před nimi otevřela Jen masívní vrata smíchovských kasáren a na jejich nádvoří Ji čekala připravena dalí výzbroj a bedničky munice, která podstatně doplnila tu, co si přivezli ze kodovky.

Spojovací uzel Schernerova tábního vlaku ve Velichovkách byl přetíen záplavou radiogramů a fonogra-mů. Dálkové linky, procházející Prahou, které měly jetě ráno 5. května při pravidelné kontrole výtečnou slyitelnost, se jedna po druhé odmlčely. Mezi důstojníky kolovaly první poplané zvěsti, ale nikdo nevěděl jetě nic přesného. Teprve hláení velitele SS v Praze generála hraběte Pucklera potvrdilo v jednu hodinu odpoledne 5: května nepříjemné obavy  situace je krajně napjatá; na venkově v okolí Prahy je vyhlaována nová vláda, začínají operovat ozbrojené skupiny, spojení Je přerueno a v samotné Praze propukají mení přestřelky. Jsme politicky, vojensky rozhodující. Cíl: Podpora říské vlády, jisté znovuzavedení němectví, k tomu bezohledné nasazení. Věrný SS hrabě Půckler.

Proč se věrný Puckler neodváí veliteli skupiny Mitte stejně jako Toussaint, praský velící generál, oznámit otevřeně, e Praha povstala? Věří snad, e se mu jetě podaří se svými esesáky povstalce zastrait, rozehnat? Marně  ztratil první, nejvýhodnějí okamik.

Scherner byl vak zřejmě ji informován jinými sluebnami a odesílá praskému velitelství rozkaz:

Povstání v Praze musí být vemi prostředky potlačeno, Vojska rozmístěná v Praze podřizuji k tomu účelu generálu Toussatntovi Já sám nařídím vem jednotkám v irokém prostoru okolo Prahy postup na město, které se musí bezpodmínečně dostat zpět do německých rukoulM

Kdy se admirál Denitz dovídá, e třítýdenní obranu Čech, slibovanou Schernerem, povstalecká Praha ohrozila na nejcitlivějím bodě, ztrácí nervy. Nařizuje okamitý ústup celé armádní skupiny Mitte na jihozápad, k Američanům. Keitel s Jodlem vak varují před nebezpečím, které je s tímto rozkazem spojeno. V případě hromadného ústupu hrozí toti okamité zhroucení fronty. Zůstává Jediná monost  dret frontu a potlačit povstání, jinak dojde k rozdrcení posledního uskupení, schopného Jetě bojové činnosti. Jejich názor potvrzuje náčelník tábu skupiny Mitte  v případě ústupu z opevněného postavení se skupina rozpadne!

Denitz nakonec souhlasí, chce vak mluvit se Schor-nerem a K. H. Frankem. Přísluné rozkazy jsou z Flensburgu vyslány jak do Jaroměře, tak do Prahy.

?

Vojenská odbojová organizace Obrana národa, rozbitá gestapem v prvních válečných letech, od okupace republiky Intenzívně připravovala vojenské povstání. Několik důstojníků, pověřených tehdy organizováním tankistů, vyhnulo se a do konce války zatčení. Na jaře 1945 obcházeli praské továrny, ale bilance tohoto tajného průzkumu byla hubená  nacisté kadé bojeschopné vozidlo okamitě poslali na frontu nebo do svých výcvikových prostorů  předevím do Milovic. Nadporučík Václav Neubauer mohl jen konstatovat, e v Českomoravské zůstal z několika desítek tanků jen jediný a dalí tři na Smíchově … Kdy povstání vypuklo, sám zůstal bez spojení; spojka mu měla předat rozka vojenské organizace, která v podzemí pracovala, teprve 7. května. Stejný osud potkal Jednotku pracně sestavenou poručíkem Dudou. Svobodník Antonín Dragoun, četař Plecitý a četař Varga, vichni bývalí přísluníci československé útočné vozby, kteří měli velet Jejím povstaleckým četám, o sobě pátého května navzájem nevěděli a tak kadý z nich začal bojovat na svou pěst, právě tam, kde se mu naskytla první příleitost.

Kdy montéři smíchovské kodovky začali opravovat první tank, střetl se nadporučík Neubauer dopoledne s nákladním automobilem, projídějícím kolem vandova divadla na Smíchově. Vojín za volantem, ani nacistický poručík, který náklad zbraní naloených na korbě doprovázel, nejevili ádnou ochotu ke kapitulaci. Kdy padly před divadlem první výstřely a vůz se bezmocně zastavil, nacistický důstojník odběhl k zádi náklaďáku a vypálil ze samopalu několik dávek … Teprve potom ho nadporučík Neubauer s pomocí několika občanů přemohl a srazil na zem Budoucí revoluční tanková jednotka tak získala svou dalí výzbroj  pancéřové pěsti, to obávané povstalecké dělostřelectvo, ruční granáty, několik kulometů a dostatečnou zásobu střeliva. Dalí výzbroj si opatřili dělníci ze kodovky sami. Přivezl ji kolem jedenácté dopoledne soudruh Zďárský  opět několik pancéřových pěstí, granáty a pár puek. Ale to stále jetě nestačilo…

?

Posly, Dolfo, u nás ve Slivenci je muničák jak hrom natřískaný zbraněmi a municí, co kdybychom si tam zajeli? Ti tři strejci, co tam hlídají, to vzdají v prvním kole!” navrhovali někteří Slivenečtí, co dělali v ASAPu.

To by, kluci, bodlo! Nahodím to a jedeme! Adolf Bočan se nenechal dlouho přemlouvat… Usedl za volant a za chvílí se blíili ke Slivenci.

Jen vak padl první vystřel, měl Jsem auto prázdný. Zůstal se mnou Jen jediný kluk z Prahy. Ti ostatní holomci se jen chtěli svézt domů a tam mi zmizeli. Ten chlapec, co to vydrel, mi moc pomohl, kdy jsme se pod palbou stráí na plný plyn obraceli. Jen tak tak jsme ze Slivence zmizeli. Ve kodovce jsem dostal kolopás  velký obrněný transportér, kterému jsme mezi sebou říkali rakevm a s ním jsem potom odejel také na Smíchov, do kasáren, abych v něm jako řidič bojoval a do konce povstání…* vzpomíná Adolf Bočan.

Konečně měla kodovka krytá záda  elezničáři

a dělnící ze smíchovských topíren a stanice se zmocnili vyzbrojeného německého obrněného vlaku a Jeho palba Ji v zárodku zlomila kadý výpad z kasáren

Schutzpolizei.

V halách kodovky pracovali Intenzívně na opravě dalích dvou Jágrů; první z nich skutečně odpoledne vyjel za Traplovým tankem. V kasárnách se najeil kulomety a Jeho osádka dostala první bojový rozkaz  odejet do Českomoravské Kolben-Daněk do Libně a přivézt odtamtud dělový tank, poslední, který zde Němci zanechali, ale předevím sehnat kanóny ke stíhačům, pozorovací přístroje a dělové zaměřovače. (Netuili, e dělníci z Českomoravské Ji od prvních minut povstání zařadili svůj tank do vlastmi povstalecké Jednotky).

Řidič montér Duek se s úspěchem proplétal mezi zátarasy a vyhýbal se různým překákám. Co chvíli se dostávali ve středu města do přestřelek v ulicích. Osamělé hlídky německých vojáků si na obrněnec vak netroufly; teprve u Invalidovny zpozoroval velitel tanku tábní praporčík Bohuslav Sudík rojnice wehrmachtu, snaící se Jim odříznout cestu k návratu do města. Osádka chápala, e stačí Jediná pancéřová pěst, Jediný svazek granátů k vyřazení vzácného tanku. Proto okamitě otočili a vraceli se do Karlina. Provázela Je prudká palba nacistů, ale z uzavírající se pasti přece Jen v posledním okamiku vykličkovali. U překáek na Královské třídě byl Ji poměrně klid. Velitel vyhlédl z příklopu  ale vzápětí se bez hlesu skácel do nitra tanku. Krvácel z prostřelené hlavy a ji se neprohrál z bezvědomí. tábní praporčík Sudík byl první obětí tankistů revoluce. Ostatní se z libeňského výpadu vrátili natěstí nezraněni. Co se vak stane, kdy stejnou cestou projedou do středu povstalecké Prahy nacistické tanky? Zatím neznali řeení.

Kolikrát zavolali z kasáren do kodovky, tolikrát dostali nakvaenou odpověď  ne, Jetě neběí, ale budeme dělat bez odpočinku a do ránal Soolehněte se na nás. Poslední stíhač stále Jetě stávkoval44 a byl proto slíben teprve na ráno 6. května. V kasárnách ale 1 pro první vozy chyběly zkuené osádky  hlavně opravdoví tanklsté, bývalí přísluníci útočné vozby. Proto povstalecký rozhlas vysílal výzvu tanklstům, aby

QGnvrélporučík J. J. Bělov, velitel 10. tankového sboru

se dostavili ihned na Smíchov. Několik muů se prodíralo v noci z pátého na estého května Prahou z různých bojových úseků do smíchovských kasáren. Přelézali čerstvé barikády a kde to nelo jinak (nacisté v mnoha ulicích stříleli po kadém pohybujícím se cíli) pronikali vpřed sklepy a dvorky.

Jedním z nich byl i budoucí velitel tanku číslo 2. a velitel tankové čety, podporučík útočné vozby v záloze Karel Houska …

Housku Karla najde v praském telefonním seznamu hned několikrát. A kolik jeho jmenovců nemá telefon… hledej si mezi nimi toho pravého,… Pomohl Jaroslav Cerha  Karel Houska? To byl přece he-recl*

Herecl Tak to musí být Karel Houska z Vinohradského!

Byl. V osmatřicátém roce rovnal” jako velitel pohotovostního oddílu obrněných automobilů henleinov-ce na severní Moravě. Vyjeli proti vídnavským vzbouřencům a nebýt mobilizace, po které se jejich oddíl musel stáhnout na jiní Moravu, byl by tohle povstalecké městečko na severní Moravě udrel do poslední chvíle. Na podzim 1938 lovil maďarské a polské teroristy na Zakarpatsku.

Houska byl důstojník  tankista a dokonce s bojovými zkuenostmi  ale pátého května seděl s několika dalími praskými herci, sdruenými kolem jedné z komunistických buněk, v bytě u Vejraků. Ve vzduchu cítili vrcholící aapětí.

Jen jsme vyli ven, viděl jsem, kolik uhodilo. Praha povstala ivelně. Vude vlály prapory, pobíhali první ozbrojení mui. Mazal jsem na Smíchov  tam jsem zaslechl volání rozhlasu o pomoc  doběhl jsem tam u pozdě, $ kříkem po funuse. Rozhlas byl ná. Spojení s naí skupinou jsem ztratil  vzpomněl jsem si na smíchovská kasárna a el jsem. Pádit mi tam okolo krku  člověče, podporučíku, potřebujeme tankís-ty jako sůll Tamhle má mainu!

Vzpomínal jsem na vykovskou kolu útočně vozby a na ve, co jsem se tam naučil o československá ece  lager byl jejím ukradeným mladím bratrem, ale copak myslíte, e jsem něco z toho potřeboval?

Moje maina se právě vrátila z akce  na podlaze zasychala kalu krve. Řidičovi, mládenečkovi neodrost-lému učňovským letům, nebylo moc do řeči  před chvílí se díval smrti v tvář..

Osiřelé Sudíkovo velitelské místo ve věi připadlo podporučíku Karlu Houskoví.

Tu noc se na Smíchově přihlásil jetě podporučík Vogeltanz, poručík Duda a dalí tankisté. A tak, ačkoliv se několik dobrovolníků nenápadně vytratilo během noci z kasáren, měly ráno oba stíhače i obrněný transportér úplné osádky a zůstala i záloha pro třetí Panzerjager”, který se dělníkům ze kodovky skutečně podařilo během noci přivést k rozumu.

Byla to zvlátní májová noc. Tma jako v pytli, kterou jen sem tam probleskovaly plamínky výstřelů, studený dé se lil rovnou za vyhrnuté límce válečných svrchníčků a zima; karedá, lezavá zima. A přece nikdo nebrblal a nenadával. Na rozlehlém dvoře smíchovských kasáren pobíhalo kolem pancéřových vozů, rozestavěných tak, aby zabezpečovaly í obranu kasáren, několik postav. Ze střílen obrněnců vykukovaly hlavně lehkých a těkých kulometů, střeila je bdělá osádka. Seznam přísluníků revoluční tankové roty vak velitel tuto noc čekal marně  jedni přicházeli, druzí odcházeli. Vladaři”, kterým kasárna patřila, se o novopečené tankisty příli nestarali  s útočnou vozbou bude prý disponovat přímo vojenské velitelství povstalecké Prahy. Ze tábu BARTO z Bartolomějské ulice přiel dokonce za svítání 6. května 1945 poručík, který měl rotu přivézt do Bartolomějské, k ochraně tábu, ale původní velitel mu tanky nevydal. Měly naději na lepí vyuití, ne byla ochrana tábu.

Město proívalo první povstaleckou noc. V jeho ulicích bleskovém tempem rostly stovky barikád Málokteré ruce zůstaly v noci z pátého na estého května nečinné.

Povstalecký rozhlas tuto májovou noc vysílal nepřetritě výzvy ke stavbě barikád Ano, rozhlas, to byly nervy povstání, udret rozhlas, to byla otázka ivota či smrti, vítězství nebo poráky povstalecké Prahy dříve, ne přijde pomoc.

ipky úderů míří k praze

Časně zrána čtvrtého května 1945 podepsal marál Koněv operační směrnici 1. ukrajinského frontu pro Praskou operaci. V jediném sledu oboustranné Labe měly jednotky jeho frontu prolomit nepřátelskou obranu a zničit dráďanskogrlitzské uskupení. K nasazení do průlomu byly určeny obě gardové tankové armády frontu  třetí a čtvrtá. Rybalkova armáda měla postupovat na směru Wilsdruff  Tharandt  Bad Gottleu-ba  Ostí nad Labem * Budyně  Čakovice; měla 50 403 muů, 475 tanků a samohybných děl a 173 obrněných aut a transportérů. Leljuenkova armáda s 47 588 mui a 359 tanky a samochodkami útočila vpravo od Rybalkových vojsk a měla proniknout ke Praze od Slaného. Celou operaci podporovala ze vzduchu Krasovského 2. letecká armáda svými téměř 3000 bojovými letouny.

tábní mapa byla pečlivě pokreslena připraveným zámyslem. ipka hlavního úderu frontu směřovala v pásmu 50 kilometrů západně od Dráďan na Teplice, odkud vedla dalí na Prahu. Zde marál Koněv soustředil bojovou činnost větiny svých sil a prostředků včetně obou tankových armád a 1900 letounů. Druhý, pomocný úder frontu byl zakreslen z prostoru severozápadně GGrlitz, odkud vycházel a směřoval přes itavu na Mladou Boleslav. Třetí úder vedla 2. polská armáda mezi oběma předcházejícími po východním břehu Labe na Mělník.

Cílem vech tří byla Praha. Sem směřovaly té údery 4. a 2. ukrajinského frontu od Ostravy a Brna. estého května večer měl celý 1. ukrajinský front dokončit přeskupení. Ve sloitých podmínkách musely jeho jednotky úsilným pochodem překonat 160^-200 kilometrů a při tom nepřetritě bojovat se zbytky obklíčených a ustupujících nacistických vojsk rozbitého uskupení jině od Berlína. Na západ se často probíjely prapory, ale i celé pluky s tanky a dělostřelectvem. Sedmého května časně ráno měl 1. ukrajinský front zaútočit na nepřátelskou obranu. Dalích est dní by probíhala Praská operace a od dvanáctého do čtrnáctého května měla být podle původního zámyslu osvobozena Praha.

Plukovník Jelagin, zástupce náčelníka politického oddělení 4. gardové tanková armády, jetě pracoval ve svém tábním automobilu. Zprávy, které přivezli instruktoři politického oddělení od jednotek, bez jakýchkoliv výjimek potvrzovaly výtečný morálně politický stav vojsk. Tankisty nesmírně těí berlínské vítězství, ale chápou, e válka jetě neskončila  připravují se na dalí boj a do konečného vítězství nad nacistyl Tato slova plukovník četl ji několikrát… Pozorně studoval návrhy na vyznamenáni. Zaslouí si řády! Zaslouí … říkal si tie pro sebe, kdy četl jména známých i neznámých vojáků a důstojníků, kteří se v minulých dnech vyznamenali.

Vyruilo jej burácení motorky, proplétající se mezi tábními vozy politického oddělení armády. Za chvíli přivedl dozorčí důstojník spojku od tábního praporu. Voják v koené kombinéze stál ve vzorném pozoru.

Soudruhu plukovníku, hlásím, e velitel armády svolává na dvacet tři nula nula tábní poradu*

Děkuji, můete jít! Motocyklista zmizel ve tmě a za-burácení jeho stroje prozrazovalo, e vzápětí odejel k dalí skupině tábu, rozmístěného v irokém okolí.

Jelagin pohlédl na hodinky  má jetě hodinu čas; jetě se stačí navečeřet. Od rána neměl kloudně v ústech pro samý spěch. Sloil do brany pracovní mapu, přiloil k ní návrhy na vyznamenání a vyel do vlahé květnové noci. Nic neruilo ticho borových lesů  jakoby ji válka ani nebyla a patřila k těkým snům minulých let.

Stráný u cestičky ke kuchyni ádal heslo. Proel kolem jeho temné siluety zahalené dlouhým plátěm.

Kolík jich jetě v posledních bojích ztratíme..zamyslel se plukovník.

Několik minut před jedenáctou v noci se jeden po druhém scházeli důstojníci tábu armády a velitelé sborů, brigád a samostatných jednotek ve venkovském zámečku jině od Berlína, kde se dočasně Leljuenkův táb rozmístil. Zenlsté jetě nestačili odminovat celý

park junkerského sídla, ale v sále ji zářila světla lustrů, která ikovní strojničí napojili na spokojeně bafající agregát.

Přesně v Jedenáct večer vyel ze dveří salónku generál Leljuenko s náčelníkem tábu a pobočníkem.

Přelétl zkoumavým pohledem shromáděné důstojníky a vyzval Je, aby se posadili.

Ceká nás velký, odpovědný úkol, soudruzi! Nae armáda bude útočit v Praské operaci na hlavním směru a osvobodíme hlavní město Československa. Bude to sloitá operace, ale věřím, e úspěnál” pousmál se a usadil se za masívní psací stůl v čele dlouhé tabule.

Přesun armády do nových prostorů Ji prakticky probíhá. Pokračuje natěstí bez zvlátních problémů. Nepřátelské letectvo se téměř neobjevuje chybí mu letitě, benzín, stroje a zřejmě i piloti, a těch pár letounů, co přece Jen vzlétlo, Krasovského stíhači stačili smést s oblohy. Nyní jde předevím o to, aby naich 350 tanků a samohybných děl dojelo do nových prostorů tie, skrytě a nevyplailo nacisty dříve, ne to bude nutné! Jistě ml to můete, velitelé, zaručitlM

Důstojníci horlivě přikyvovali, ale generál věděl, e to bude první důtkllvě připomínaný úkol, který Jetě rádiem zdůrazní svým podřízeným.

Okamik překvapení bude hrát rozhodující úlohu, to sl uvědomte vichni  od velitelů po vechny řidiče tanků. Budeme útočit v pásmu 13. armády, chybějí nám zatím přesnějí zprávy o nepříteli a Jeho obraně. Na podrobný průzkum nám zase chybí čas. Rozhodl jsem se proto udeřit na nacisty několika silnými předsunutými odřady. Vyrazí sedmého května časně ráno. Jejich činnost bude samozřejmě podporovat letectvo. Budou-li mít úspěch, pak ihned zasadím do průlomu hlavní síly…a

Generál se odmlčel a pozorně sledoval slepek map. Zkontroloval, zda velitelé sborů stačí zakreslovat a zapisovat rozkaz.

Desátý tankový sbor vyle Jako předsunutý odřad tankovou brigádu  generále Bělové, snad by úkol nejlépe splnila edesátá třetí plukovníka Fomičeva.”

Věděl předem, e Bělov bude souhlasit, byla to nejlepí Jednotka sboru. Zesilte ji 72. těkým tankovým plukem a výsadkem od 29. motostřelecké brigády..* Jaťné?

Provedu, soudruhu generále! Kdy dostanu posilové prostředky?4*

V nejbliích hodinách…*

Dalí předsunutý odřad měl vyslat estý gardový sbor  velitel, plukovník Pukarjov, u automaticky hlásil, e vyle 35. gardovou mechanizovanou brigádu.

Pohotovost k vyraení k útoku vech jednptek estého května dvacet nula nula, vyraení sedmého května časně ráno!44 nařizoval v závěru generál Leljuenko.

Plukovník Jelagin si pečlivě zaznamenal rozkaz, sledoval součinnost a přemýlel o úkolech politického aparátu. Kdy dostal slovo, byl stručný: Blíí se konec války, soudruzi, a to se vojákům patně nasazuje ivot. Komunisté půjdou proto na Prahu v prvním sledu! Bojové heslo operace zní: ,Osvobodíme Československo a zachráníme jeho hlavní město. Kupředu na Prahu, nepřipustíme, aby Ji nacističtí barbaři rozbořllil,  Dnes v noci se budou u vech Jednotek hlásit instruktoři politického oddělení armády a setrvají zde a do konce operace. ,a

Kdy od politruků dola ráno první hláení, Jelagin 8 radostí četl, e doplňování pohonných hmot, trvající zpravidla 56 hodin, skončilo za hodinu a plný palebný průměr střeliva místo obvyklých 88 hodin osádky naloily za dvě hodiny. Přesun končil bez vánějích potíi.

V přítích hodinách se ukázalo, e jen tato obětavost vech přísluníků 4. gardové tankové armády umonila podstatnou změnu původních dispozic.

Obsluha rádiové stanice frontového spojovacího pluku, která sledovala nepřátelské radiostanice, zachytila na středních vlnách na 415 metrech neobvyklé relace. Po obědě 5. května se z Prahy neozývaly obvyklé nacistické mare, ale melodické pochody  to byla znělka. Následovala slova hláení, ve kterých se hovořilo o Praze a o povstání. Obsluha mohla jen s největími potíemi přijímat dalí zajímavé zprávy  praskou vysílačku a antény spojovacího uzlu 1. ukrajinského frontu oddělovaly hory a vzdálenost více ne 200 kilometrů. Teprve kdy spojaři, mrtní Jako kočky, vytáhli anténu na blízkou kostelní vě a nasměrovali Jí na Prahu, zachytil radista znění dalí důleité zprávy:

Vntmanije, govorit Praga, Praga govorít. Němci vo—

krutajut Pragu so vsjech storon. Krasnaja armija,

Praga dot vau pomoó. Vnimanije, Němci vokruajut Pragu so vsjech storon. Slitě samoljoty i tankyl

Nemohlo být pochybností  Praha povstala, táb 1. ukrajinského frontu obdrel v dalích hodinách podobné zprávy 1 od svých čelních jednotek a potvrdila je i zpravodajská sluba Vrchního velení, které mělo přímo ve městě své orgány hloubkového průzkumu. Nebylo pochyb, praský lid povstal a váně ohrozil týl nacistických vojsk, hlavní komunikační uzel Němců v Čechách. K úkolům připravované operace přibyl dalí  zachránit praské povstání a jeho bojovníky. Aby byi splněn, zbývala jediná monost  urychlit zahájení operace a zkrátit dobu jejího trvání na minimum.

Bez ohledu na původní dispozice marál Koněv nařídil zahájit operaci o den dříve, v časných ranních hodinách 0. května 1945 a Prahu co nejrychleji osvobodit.

Praská operace vak zdaleka nebyla pouze záleitostí 1. ukrajinského frontu. Uskutečňovala se přesně podle původního plánu jako sbíhavý úder na křídla skupiny Mitte\ uzavíraný jihozápadně od Prahy. Podílely se na ní plně dalí dva fronty  čtvrtý a druhý ukrajinský.

Jeremenkův 4. ukrajinský front rozsáhlým manévrem dobyl 30. dubna 1945 Ostravu  její průmyslové závody, hutě a doly, zůstaly téměř nedotčeny. Sovětské jednotky nacistům neponechaly Čas, aby mohli tamní závody zničit. Druhého května střelecké divize vyly ke Krnovu a Zlínu; jen u Olomouce se Němci nadále fanaticky bránili. Postup sovětských vojsk se na několik desítek hodin zastavil.

Oba fronty dostaly pro operaci dispozice v prvních květnových dnech. Společně s Koněvovým frontem měly současně udeřit na Schernerovu skupinu armád, rozdělit ji na části, co nejrychleji obklíčit, rozdrtit a zaJmout nacistické vojáky této poslední bojeschopné skupiny armád v obrovském kotli.

Dispozice z 2. května nařizovaly, aby 2. ukrajinský front marála Malinovského útočil na směru Jihlava Praha a nejpozději do 12.14. května vyel na čáru Jihlava, odkud měl útočit na Vltavu, udeřit na Prahu z jihu a jihovýchodu, a společně s Jeremenkovými vojsky vyvrátit nacistickou obranu na Olomoucku, kde se nejhlouběji zařezávala do sestavy sovětských vojsk.

Uskupení sil frontu bylo vak pro budoucí operaci nevýhodné  nemohlo zabezpečit rychlé tempo útoku a brzké dosaení Vltavy. Velení frontu dostalo proto zesílení  dalí  9. gardovou armádu, která měla prolamovat nepřátelskou obranu v pásmu podél jiní československé hranice a vytvořit nejjinějí čelist obřích kletí, které se měly v několika přítích dnech sevřít v Jihozápadních Čechách. Čtyři vevojskové armády, tanková armáda a jezdecká mechanizovaná skupina pro tento plánovaný úder ji stačily.

Velitel 4. ukrajinského frontu několik dní čekal na příleitost k zasazení vyčleněné armádní rychlé skupiny, aby rozvíjel úspěch svého prvního sledu  Němci se vak bránili s fanatickou úporností; pásmo překáek, které muselo civilní obyvatelstvo několik týdnů na Olomoucku budovat, a četné opěrné body bylo mono prolomit pouze systematickým útokem. Proto tankové a mechanizované jednotky 60. armády Jeremenkova frontu mohly zasáhnout do boje teprve 6. května a armádní rychlá skupina 38. armády a přítí den. Obě potom s úspěchem pronikly do týlu nacistické obrany a směřovaly k Hradci Králové a Praze.

V několika hodinách se sověttí vojáci u vech Jednotek dozvěděli, e pratí povstalci zahájili boj. Přípravy obou frontů k operaci musely co nejdříve skončit a přeskupené jednotky zahájit úder. Zatím jetě nebylo jisté, kterému z ukrajinských frontů se podaří splnit nový hlavní úkol operace  osvobodit Prahu a zachránit české vlastence. Kdo bude v Praze první?

Praskou operaci Koněvův 1. ukrajinský front vak přece zahájil s prvenstvím.

Ť

Celou noc na estého května zajíděly dělostřelecké baterie pěti průlomových divizi dělostřelectva a dalí samostatné oddíly a pluky do palebných postavení. Na směru hlavního úderu směřovalo na nepřátelská postavení 6000 hlavní. Čtyřicet minut měly chrlit granáty a miny na zákopy, palebná postavení a pevnůstky nacistických vojsk a po jejich uplynutí přenést palbu do hloubky obrany.

V rádiové síti velitele 1. tankového praporu 63. brigády gardového nadporučíka Korotějeva panoval vzorný pořádek. Stanice 9 RS ve vech tancích pracovaly na příjmu. V klikaté linii, maskována stromy a keři, v Jamách i roklinkách, chráněna táhlou terénní vlnou, čekala Téčka*4 na signál k vyraení. Daleko vpředu tryskaly gejzíry výbuchů granátů, kterými Němce častovaly houfnice a dalekonosné kanóny, jejich výstřely se slévaly v nepřetrité dunění. Poručík GonČarenko se co chvíli díval na světélkující ciferník hodinek. Obě ručičky se blíily k estce  bude půl esté ráno… Nad krajinou se válely těké mraky, dé na spadnutí.

Jestli jim Jetě nějaká letadla zůstala, alespoň  dají pokoj,44 zhodnotil sám pro sebe počasí.

Osádka tanku ztichla ve strnulém očekávání. V tomto okamiku Jsou vdy nervy tanklstů napjaty k prask* nutí. Ilja Sklovský seděl pohodlně zabořený v sedač* ce a pozorně sledoval hukot motoru. S rukou na řadicí páce čekal na povel k vyraení. Konečně do tanku pronikl zvuk dávky ze samopalů a děktarjevů** a nepřetrité staccato maximů4*. Děla na okamik ztichla a kdy se znovu ozvala, neslyeli Ji třesk výbuchů v bezprostřední blízkosti. Dělostřelci přenesli palbu na druhé postavení. Celá osádka věděla, e teď, v nej-blií chvíli, nastane nejpříhodnějí okamik.

Urááál Urááál44 pěáci vvrazili na zteč. V zaměřovačích a periskopech viděli pěchotu, jak sl razí cestu do německých zákopů.

Orel! Orel! Zde Orel jedna, vpřed, opakuji vpřed, přepínám!*4

GonČarenko okamitě poznal Korotějevův hlas. jeho povál VPŘED! který se ozval ve sluchátkách kukel, la-ko by celou osádku vymrtil Motor prudce zaburáce! a tank plavným skokem vyrazil z houtiny. Gončarenko

stočil periskop vpravo  v linii s ním vyjel i stroj velitele čety, poručíka Burákova a na pravém křídle dalí tank jejích Čety. Celý 1. prapor 63. tankové brigády se valil proti německým zákopům. Kdy projeli útočícími rojnicemi pěchoty, poslali několik nárazových granátů na poslední nezničená palebná ohniska nacistů, ze kterých tryskaly svítící střely kulometných dávek. Pak se cosi mihlo před periskopem. Ruka velitele výsadku ukazovala vpravo. Kdosi z desantníků vypálil stejným směrem snopek svítících střel.

Protipancéřovým, tank vlevo, 400 ..

Protipancéřový hotovo!” hulákal Kovrigin, aby přehluil bouřící motor.

Z krátkých zastávek ..

Celá osádka pracovala jako hodinky. Kadý znal frontové heslo  buď on nás nebo my jeho. Rozhodovalo to, kdo bude o vteřinku rychlejí.

PAL!”

havý jazyk výbuchu lehl proti nepřátelskému tanku.

Snad Jsme zasáhli,” uvaoval velitel, ale charakteristický dým a plamen hořících německých tanků nikdo nespatřil. Před zákopem vypálili jetě dalí ránu. Teprve potom záblesk plamenů potvrdil, e jedna z posledních nacistických tankových divizí má o jeden panzer* méně.

Sklovský kubl řídící pákou a uhnul prudce vpravo. Ve věi ztráceli rovnováhu. V periskopech se jim prudce střídaly černá oranice a těká, detěm napitá mračna. Konečně se vyhrabali ze zákopu.

Byl tam kulomet, rozjel jsem ho. hlásil klidným hlasem řidič, jakoby se omlouval za zacloumání. Samopalníci z desantu ji dávno seskákali a vyháněli z úkrytů a děr zbytky Nepřátelských čet. Starci z Volkssturmu, mladíci v uniformách Hitlerjugend, ale i statní mui se nechápavě dívali na sovětské vojáky  ke vemu dolo tak rychle a nenadále, úder byl tak překvapivý, e nemohli pochopit, jak mohlo v několika minutách ve skončit a oni se dostat do zajetí. Německé velení ne nadarmo před několika lety zakázalo volat Achtung! Rusische Panzernl”

Nadporučík Korotějev zatím ji hlásil koordináty dobytého prostoru Fomičev nařídil, aby se na nic neohlíel a s celým praporem ihned pokračoval v útoku. e

se faisté vpravo nebo vlevo udreli, na tom teď nezáleelo! Předsunutý odřad 10. tankového sboru neměl na čitění dobytých postavení čas. Do esté hodiny ráno zbývalo Ji Jen několik minut, ve kterých Je čekalo prolomení dalího postavení, ne se nacisté vzpamatují a zasadí své zálohy. Prahu můe zachránit Jen rychlost! Faisté měli samozřejmě Jetě dost sil, aby protiútokem přesekli slabý koridor, který bude spojovat prapory 83. tankové brigády s vojsky a týlem sboru a 4. gardové tankové armády, ale jak to říkal nedávno Leljuenko?

Boj v obklíčení Je normálním druhem bojové činností. Dozadu není třeba se ohlíet, ale hledět dopředu. Prolamovat se do týlu nepřítele. Nepřetritě ho ničit .Dnes není Jednačtyřicátý.

Celá 3. tanková brigáda vnikala proto bez obav na Jihovýchod, k Frelstadtu, k horám a československé hranici na jejich hřebenech.

V 05.30 hodin 6. května po desetiminutovém dělostřeleckém přepadu na nepřátelskou obranu zaútočily silné předsunuté odřady: 17. gardová mechanizovaná brigáda 6. gardového mechanizovaného sboru a 63. gardová tanková brigáda 10. gardového tankového sboru 4. gardové tankové armády ja podpory bitevního letectva.

Okolo osmé hodiny byla německá obrana přelomena v ířce 12 kilometrů a do hloubky 15 kilometrů. Podle výpovědi zajatých důstojníků vylo najevo, e nepřátelská obrana není hluboká…” (Ze vzpomínek náčelníka tábu 5. gardového mechanizovaného sboru, gardového podplukovníka A. P. Rjazaňského.)

Prapory 63. tankové brigády, zesílené těkými tanky 72. armádního tankového pluku a výsadkem od 29. gardové mechanizované brigády bojovaly ji daleko za předním okrajem, kdy uřícený willys” přivezl náčelníka průzkumu s prvními zajatci na velitelské stanovitě generála Leljuenka. V umazaných, potrhaných uniformách, s obvazy na zraněních, ztratili faističtí důstojníci poslední stopy zpupnosti. Při výslechu ochotně vypovídali, e útok sovětských tanků byl pro německé velení pod Krunými horami naprosto neočekávaný.

Nae jednotky byly unavené předcházejícími holi”, vysvětloval starí kapitán  záloník. Před několika dny jsme doli na postavení, ale neměli Jsme Ji Čas obranu do hloubky vybudovat.”

A opevnění?” ptal se zpravodajem

Snad někde u Dráďan, ale na naem úseku západně od města nebyla ádná.”

V horách ale zátarasy neprojdete!” strail zajatý esesák. Jsou tam miny, překáky, zakopané tanky  a to ve na kadém kroku. Byl jsem tam před několika dny se svou rotou. Terén, jak je upravený v Erzgebirge, je nedobytný! Vzpomenete si na mne!”

Uvidíme!” odpověděl mu klidně vyslýchající důstojník. Odveďte ho!” nařídil stránému.

V přítích minutách měl generál Leljuenko ji celkem přesný obraz, jak mají nacisté obranu podhůří organizovanou. Kadá hodina zdrení jim umoňovala zesílit obranu průsmyků. A této doby jim smělo zůstat co nejméně.

Před půl jedenáctou 6. května 1945 poádal velitel 4. gardové tankové armády marála Koněva o povolení zasadit do průlomu hlavní síly.

Počkejte, jetě, jedu k vámi” ozvalo se ve sluchátku přímé linky: A skutečně, za hodinu velitel frontu s členem vojenské rady frontu generálporučíkem Krajňuko-vem dorazili na Leljuenkovo velitelské stanovitě. Znovu probrali celou situaci, dalí zajatci potvrdili výpovědi prvních a oba předsunuté odřady pronikaly stále hlouběji a dále na jihovýchod, k horám. Odpor, na který naráely, opravdu slábl.

Koněv stále jetě pozorně studoval mapu a generál-plukovník Leljuenko s členem vojenské rady generálmajorem Guljajevem a generálmajorem Upmanem, náčelníkem tábu, netrpělivě Čekali na konečné rozhodnutí.

Konečně se marál Koněv vztyčil.

Souhlasím! Zasaďte hlavní síly!” Toto váhání bylo nezbytné  zaváí-11 se Leljuenkovy tanky do vleklých bojů na horských úbočích, nebude síly, která by byla schopna včas pomocí bojující Praze!

POPRVÉ V BOJI

Velitel roty s třemi trojcípými hvězdičkami na ná-ramenících své předválečné uniformy se večer 5. května 1945 s obtíemi proplétal uličkami ze Smíchova a na Vinohrady. V budově rozhlasu, kde Ji boj skončil, ho kpt. Záruba uvítal s otevřenou náručí.

Hlavně, e o vás vím! Zůstaňte zatím na Smíchově. Ted Jsou Němci zticha”  ukázal zatemněným oknem do ulice  Ale Já jím, nadporučíku, nevěřím. Půjdou na nás znovul Pak nám pomůete, viďte…”

Uděláme, co bude v naich silách! Rozhlas ztratit nesmíme.”

Z ulice se ozvalo klepání kulometu.

Kdy nám bude v noci horko, zavolám! A ráno přijedete v kadém případě. Platí?”

Platí!”

Z radiopřijímače na velitelském staaoviti zazníval nepřetritý proud hláení, vysílaných z podzemního studia, vzdáleného několik desítek kroků:

… nikdo ozbrojený nesmi zůstat nečinný. Občané

z předměstí, zataraste Ihned barikádami vechny přístupy do města a braňte je vemi prostředkyl Bděte a bojujte celou noclm

Radostné tóny sokolského pochodu nezaplaily nadporučíkovu těkou chmuru.

Jakpak Já se s těmi Panzerjágry” a Jejich nezkuenými řidiči zítra přes ty barikády dostanu?” přemýlel. Beze slova vak cvakl podpatky a opustil velitelství obrany rozhlasu.

Nad rádiovou stanicí v Právnické fakultě blikala polní lampička. Radista v rozepjaté uniformě polních SS nestačil přelaďovat z Jedné frekvence na druhou. Rada přijímačů chrlila proudy morseznaček, fronta se tak přiblíila, e některé stanice korespondovaly 1 fó-nlí. Sem tam přehluil toto pípání dunivý výbuch, kterým nacistická samohybná děla ohlaovala, e se probíjejí okolními ulicemi. Před dveřmi přecházel stráný. Jeho deset kroků sem a deset tam radistu znervózňo-válo. Chvílemi se objevil důstojník; shrábl popsané blankety, sem tam přinesl zprávu, kterou spojaři museli ihned odeslat  SS Wallenstein Sedlčany, SS Wiking Milovice nebo Armeegruppe Mitte v Jaroměři. táby a velitelství SS zůstávaly pro poddůstojníka u radiostanice zaklety do několika písmen volacího znaku. Ve volné chvilce vyklepával nějakou značku své sítě. Hlásí se, stále se hlásí, tak Je ve v pořádku! Ale jak dlouho?

Kroky stráného strnuly a dokořán otevřenými dveřmi vpadl do kabiny generálův adjuntant.

Máte spojení se Schórnerem?44

Zum Befehl!44

Odelete do Jaroměře ihned tuto zprávu.44

Rozkaz!44

Přeladil knoflíky své osmdesátky44 a zručnými prsty vyukal několik písmen. Z ampliónu se mu po přepnutí na příjem obratem ozval Jaroměřský protějek.

Týká se nasazení letectva 6. května 1945 za svítání” klíčoval radista z Právnické fakulty první slova.

1. Vlastní skupiny zaútočí za svítáni na jihovýchodní a jiní okraj města ve směru od Beneova na pravém a od Zbraslavi na levém břehu Vltavy směrem na sever.

2. Věnovat pozornost hákovým kříům na domech, červeným kříům na budovách a viditelným znamením pro letectvo.

3. Cíle: celý střed města na východním břehu Vltavy s hlavním cílem okolí Václavského náměstí (na východ od Střeleckého ostrova, přes který vede jediný most)

4. Mnoho zápalných bomb. Celé hnízdo musí hořetl

Pode psán velitel zbraní SS v Cechách a na Moravě$

generálleutnant Pilckler.91

V deset hodin večer 5. května 1945 náčelník tábu skupiny armád STŘED generálleutnant Natzmer pode psal příkaz letectvu. Ráno měla Praha opravdu hořet.., Letecká skupina 4. německé armády RIVO sice převzala rozkaz Schórnerova tábu, ale údery, kterým byla její letitě 6. května vystavena, znemonily provedení Jakékoliv větí letecké akce proti Praze. Nad Saskem sice neoperoval ani Jediný americký či britský bombar-dovací svaz, které jetě před několika dny napadaly kde co. Na letouny letecké skupiny dopadaly pumy a drtily je kulometné dávky bombardérů a turmoviků s rudou hvězdou. Sovětské stroje 2. letecké armády generálplu-kovníka S. A. Krasovského zasáhly první a zachránily Prahu před osudem, který jí chystali Puckler se Schdr-nerem.

Ani jediný ze tří desítek přísluníků 1. revoluční tankové roty netuil, co se děje stovky kilometrů severozápadně od Prahy. Museli zatím věřit jen svým kulometům, samopalům, pancéřovým pěstím a ručním granátům, které Časně ráno naloili do koreb svých pancéřáků. Jetě před rozedněním velitel roty vyhlásil poplach. Nevyspalí a zkřehlí naskákali do vozů a pancéřové příklopy se za nimi s třeskotem zavřely. Červenomodro-bílé terče byly zatím jejich jediným znakem na maskovacím nátěru. Pro bojová jména svých obrněnců si teprve jeli do praských ulic. Na desce před řidičem prvního vozu střídavě blikalo zelené a modré světýlko. Pásy posluně zabíraly a zastavovaly se, jak jim mladičký řidič pákami přikazoval. Brána smíchovských kasáren se za nimi zavřela. Za ní u byl jen nerovný boj v praských ulicích.

V přítích dnech nemohli pochopit, jak se jim vůbec podařilo projet hradbami popelnic, hromadami vytrhaných dlaebních kostek a vech moných beden a trámů, vytahaných ze zákoutí dvorů. Vykličkovat mezi převrenými tramvajemi a proplíit se kolem několika kulometných hnízd, která nacisté dosud úporně bránili. U kadé barikády je vítali promoklí, unavení povstalci, nadení příjezdem vlastních tanků.

Bez úhony se dostali ze Smíchova přes Vltavu a na Václavské náměstí. Nacistické kulomety, se kterými zde v sobotu stráe hlídkovaly, dávno zmizely. Důstojníci na velitelství BARTO v Bartolomějské potvrdili včerejí dohodu s velitelem rozhlasu  tanky a jedou na Vinohrady, je tam zase horko.

S čelním vozem vyjel na Václavské náměstí dobrovolník Jaroslav Cerha. Od jedné strany ulice ke druhé, ale lo to … Jednotka měla stále nedostatek řidičů, zkueného zatím ani jednoho.

Sem tam jsem sebral obrubník nebo stromek, ale na Václavském náměstí to u lo  a k Václavovi  tam stály kozelce propletené ostnatým drátem a u nich se začali do nás strefovat Němci. Brzo nám to dáli do černého. Dostáli jsme dávky z kulometů ~~ pálili odněkud zleva, z parčíku a domů. Pomyslel jsem si  je s námi konec, ale kdepak. Střely jen nekodně cvakaly po pancíři. Vak jsme ho vděčně pohladili. Zatáhl jsem za levou páku a maina se posluně zatáčela, pák za pravou a u jsem si to peláilt do kopečka. Honza Trapl, který před chvílí zmizel v příklopu, ukazoval mi rukou  rovněl Přehodil jsem rychlostní páčku a nakoplK spojkou nií rychlost. U rozhlasu jsme zastavili. Vypadalo to tu velijak, ale bylt jsme rádi, e jsme právě zdetm

Vzápětí dojel i druhý tank, z Jeho příklopu vyskočil podporučík Karel Houska. Střelecký souboj u muzea Ji nemohl tanky ohrozit.

Přestřelka mezi povstalci v Mezibranské a blízkém sadu a gestapáky, kteří se bránili v Pečkárně44, přilehlé budově a parku před nimi, trvala u od pátého května. Krátce po poledni první den povstání dolo li Pečkárny44 k ostré sráce. Neznámý odválivec hodil mezi stráné v uniformách SS ruční granát. Minul. Esesák za překákami z ostnatého drátu Je] skolil dávkou ze samopalu. Dav, který se chystal vniknout do budovy, se rozprchl. Několik muů, kteří Ji měli zbraně zajatých hlídek, zůstalo v okolí a mezi kulometnými hnízdy gestapáků a povstalci vzplály první přestřelky. Boj to byl opravdu nerovný; zejména proto, e před vchodem do budovy gestapa zastavilo vojenské nákladní auto se střelivem, zbraněmi a pancéřovými pěstmi. V oknech se objevily pytle s pískem a nábytek a kvírami lehaly plamínky z hlavní kulometů a samopalu. Obranu gestapáků o S organizoval major Rufler, útok  zatím nikdo!

V pozdějích výpovědích zajatí gestapáci přiznávali, e je povstalci ostřelovali ze vech stran. Skupina nacistů, zakopaná v parčíku, se mohla stáhmout zpět do budovy a za tmy. Nejprudí palba přicházela prý od Muzea …

Ale o tom můe nejlépe vyprávět mu, který to přeil  voják revoluce*4, klečící za překákou v průjezdu před rampou Národního muzea. Tato známá fotografie se objevila při různých příleitostech snad ji stokrát  jen bojovník na obrázku zůstával anonymní  neprávem! Jmenuje se Ladislav Valkoun, v pětačtyři-cátém roce desátník v záloze a kdy jsme se před několika lety setkali, nadporučík Veřejné bezpečnosti.

el jsem pátého po čuchu  vlastně po střelbě a dostal jsem se a za Národní muzeum. Z roháku Mezibranské prail kdosi přes Václavák do ulice, ve které sídlila Krirninálpolizei a gestapo. Gestapáci si udělali střílny v úzkých okénkách krytých balkónů. Natáhli si tam pytle s pískem a nai ne a ne je odtamtud do-stát.

Vlezl jsem si do parku za boudičku trafiky a pečlivě jsem mířil  nestřílel jsem na vojně nejhůře, jetě mám někde schovaný střelák. Spatřil jsem v jednom okně světlý kotouč. Pomalu jsem stiskl spou. Mařena mě kopla, já na ni nebyl jetě zvyklý a jak popaměti nabíjím dalí náboj, vidím, e kotouč obličeje zmizel a z okna se řítí pytlíky s pískem. Sakra, Láďo - povídám si  e bys ho dostal první ránou? Ale ne jsem domyslel, dostal jsem to i s úroky. Ono jich tam bylo více a hned si mne za tou prkennou boudičkou nait. Byla tenkrát jak řeeto. Jetě jednou jsem si vystřelil a pak pryč. Přimáčkl jsem se ke zdi a závistivě jsem se díval na ty v roháku. Nakonec jsme se posunky domluvili. Pustili se do Němců a já toho vyuil a přískoky přeběhl k průjezdu…

Bojové skupině na nároí Mezibranské připadl důleitý úkol. Bránila Němcům boční palbou v pronikání k rozhlasu a do muzea, odkud by ovládali iroké okolí. Kulomet v horním patře obsluhoval partyzán, který se s kamarády v prvních hodinách bojů dostal do Prahy. Tři studenti  Milan Proek s kamarády  zásobovali střelce municí, kterou sklepy přináeli z velitelství v Krakovské ulici. V noci nikdo nezamhouřil oko  Němci se za kadou cenu chtěli zmocnit rozhlasu, ale palba z Mezibranské pokadé jejich rojnice zahnala zpět do parku. Ztráty’ měly samozřejmě obě strany, těké ztráty …

Brzo po poledni 5. května 1945 vyjely z kasáren na náměstí Republiky dvě zdravotnické ambulance. tábní strámistři Kaňka a Junger se zapjatými klaksony uháněli na Vinohrady Na Václavském náměstí jim skupina Schutzpolizei zastoupila cestu; namířené hlavně kulometů nevěstily nic dobrého, ale kdy se z prvního auta vyklonil tábní kapitán MUDr. Ladislav Praák v bílém pláti a ukázal na červený kří na ambulanci, Němci se rozestoupili. Jen tak tak projeli kolem muzea, kde jim, prudká palba přeala cestu. Na bývalé Schwerinově spatřili leet na chodnících i na vozovce první mrtvé a zraněné…

Nejvýhodnějím místem pro zřízení polního obvazi-tě byla kavárna Elektra jen zdravotníci nad vchodem vyvěsili bílý prapor s červeným kříem, přibíhali nosiči od rozhlasu, z Wilsonova nádraí i z parku před Peč-kárnou s prvními zraněnými. Tam vude zuřily prudké boje a Praákova skupina  éflékař, medik Antonín Kropáček, tábní strámistr Cernovský, strámistr Kolomazník, oba řidiči a několik dobrovolníků, kteří jim v Elektře pomáhali, si do konce povstání neodpočinuli. Vdy celý pátý květen a jetě estého byli jedinou oetřovnou v irokém okolí. Teprve později okolní lékaři zřídili dalí stanice první pomoci. Do konce povstání v Elektře Praákova skupina oetřila a převezla do nemocnic 138 těce zraněných, 40 smrtelně zasaených povstalců zemřelo na provizorních operačních stolech  a o lehce zraněných, kteří se po obvázání vrátili hned na barikády, se nevedla ani evidence. Od tankové roty natěstí nikoho nemuseli lékaři spravovat”. Jejich boj o rozhlas estého května se obeel bez ztrát.

Kdy úderné skupiny nacistů nedokázaly proniknout k rozhlasu ulicemi ani vinohradským tunelem, pokoueli se jednotliví zákodníci nalézt alespoň kabelové studny a zničit citlivá vedení. V neděli 6. května chtěli nacisté za kadou cenu znemonit dalí vysílání.

Povstalci  tankisté nepřihlíeli dlouho nečinně

K jednotce přicházeli dalí dobrovolníci s neocenitelnou profesí  Olda Medal a Vojta Kubovec zajíděli v Českomoravské tanky a řidičský prostor Jágrů byl jejich druhým domovem. Honza Trapl naučil celou osádku svého tanku střílet pancéřovými pěstmi  zbraní povstání. A právě jeho tanku připadl nejtěí úkol  zaútočit na kulometná hnízda Kripa a gestapa. Povstalce chránil pancíř, nacisty zdi a pytle s pískem. Střelci na obou stranách čekali na první příleitost. Trapl s kuio-metníkem Peroutkou dreli v zaměřovačích Jedoucího tanku kmitající se cíl. Stíhač poskakoval po vytrhané dlabě a opatrně vysunul na nároí své masívní čelo. První dávky vech zbraní tanku smetly německé zajitění v parku. Z okenních rámů létaly třísky, zvonilo rozbité sklo a z oken se sypal písek s rozstřílených pytlů. Z Jednoho výklenku vypadl dokonce kulometný podstavec …

Jene Němci nám to nedali zadarmo,* vzpomíná Jaroslav Cerha. Za pákami fsem u neseděl, podával Jsem zezadu oběma kulometníkům střelivo. V průzoru řidiče Jsem pojednou zahlédl záblesk vlevo od tanku  snad pěst. Kanón sotva! uvědomila si osádka. Kulomety nezmlkly. Druhý otřes nás vechny srazil na podlahu tanku. Obrněnec poskočil, ale nic váného se nám nestalo. Třetí zásah srazil kus nároí. V mraku prachu nám cíle zmizely. No a na čtvrtou ránu Jsme Ji nečekali..

Zmiznout! Pryč, velel Trapl, ale stroj Medala neposlouchal. Byly to zlé vteřiny, kdy Jsme zůstali zákeřnému střelci na muce. Konečně motor zařval, z výfuku vyrazil kouř a maina poskočila. Smykem jsme se otočili a ukázali jsme Němcům na okamik slabě pancéřovanou záď. Natěstí tento okamik propásli. Za mrakem prachu, který se jetě neusadil, vrátili Jsme se zpět k rozhlasu.**

Tankisté měli do večera dost času, aby na ikmý boční pancíř napsali neumělými písmeny ČS. ROZHLAS. Své bojové jméno získal Traplův tank zasloueně.

Útok dvou tanků proti nacistickým kulometným hnízdům měl úspěch. Němci se dalích pozemních akcí proti rozhlasu vzdali. Nad středem města se vak objevilo několik letounů s černými kříi  natěstí opravdu jen několik! Pro ostatní stroje luftwaffe nebyly pohonné hmoty a někde ani piloti, jinak Praze hrozila Půcklerova msta. První pumy vybuchly v okolí Václavského náměstí. Zasaené domy se změnily v hromady trosek. Piloti beztrestně létali přímo nad střechami. Nedalo jim proto mnoho práce vyhledat budovu rozhlasu. Před náletem tanky vysílač nezachránily. Po plném zásahu vzduným torpédem navečer 6. května hlas povstalecké Prahy dočasně oněměl. Prolomené stropy, zničená studia, rozbité zařízení, mrtví a ranění… Zdálo se, e je to ztráta nenahraditelná!

estého května ráno dojelo ve dvou tancích a dvou obrněných transportérech k rozhlasu na Vinohrady 29 muů  někteří z nich bojovali jako řidiči, střelci či velitelé, jiní vozili pohonné hmoty a stravu  a to byla v Praze, uzavřené barikádami, pořádná dřina. Dalí se starali o přísun střeliva, granátů a pancéřových pěstí. Na mnohých barikádách bylo bohatstvím 510 nábojů na puku, ale tankisté neměli celé povstání nedostatek munice.

Pak přicházely dalí posily  hlavně od útočné voz-by  řidiči Kubovec a Medal, Číník od Vávrů v Bal-bínově ulici, do osmatřicátého četař, dalí kamarád od pluku  po třiapůletém věznění se vracel k rodině, ale u rozhlasu nasedl do malé housenky”. To víte, kluci, e jdu s vámi!” řekl tenkrát.

V noci ze estého na sedmého května střeily osádky své tanky a zmrzačený rozhlas před zákodníky, kteří se chtěli budovy zmocnit. V přestávce mezi kulometnými dávkami, zametajícími setmělou ulici, tloukl kdosi do bočního pancíře tanku. Dělává se to tak  pěák zjistí odpory a varuje tankistu. Podporučík Houska opatrně pootevřel příklop, ale místo barikádníka krčil se za tankem nějaký strejda v hubertusu, v ruce měl dvě taky s lahvemi vína.

Na vae zdraví, vojáci!” volal na důstojníka.

A my jsme zrovna neměli čas!” zasmál se po mnoha letech této veselé příhodě, snad jediné v této osudné moci, tehdejí podporučík, herec Karel Houska.

Hrdina SSSR kpt. Panov, jeden z tankistů, kteří jako první přijeli do Prahy, na besedě s přísluníky Kyjevsko-dukelského tankového svazku v r. 1957

Obrana zmrzačeného rozhlasu byla zatím přednějí!*4

Praha proívala druhou noc povstání. Neměla tuení, e proudy mnoha set tanku objídějí nacistické opevnění před Dráďany a míří k pohraničním horám. Prolamují překáky a ničí protitankové kanóny, bojují s nacistickými divizemi i zákodníky z hitlerjugend, plíícími se k silnici s faustpatronami”. Vojáci s rudými hvězdami na čepicích i strojích umírali, aby nae Praha nemusela zahynout.

Ve ztemnělém městě dunivě zněly údery několika věních hodin, jejich stroje dosud nepokodila palba. Devět, deset, jedenáct, dvanáct… Půlnoc. A po ní první vteřiny třetího dne povstání.

KE KRUNOHORSKÝM HŘEBENŮM

estého května od rána projíděly na vech přeprávitích a po pontonových mostech přes Labe jednotky 1. ukrajinského frontu. Protiletadlové zenitky44, rozmístěné v polokruzích v pohotovosti na březích řeky, vak mlčely; nacistická luftwaffe se neobjevovala. Regulovčíci stačili ji na první křiovatce za řekou připevnit několik orientačních tabulí se jmény několika blízkých měst. Na nejvýraznějí bylo napsáno PRAGA… Gordovovu třetí gardovou a Puchovovu 13. gardovou armádu a hlavní síly obou gardových tankových armád dělilo vak od československých hranic jetě 8090 kilometrů. Tuto vzdálenost by za normálních okolností překonávaly dny, moná týdny. V květnu 1945 měly vak sovětské jednotky k dispozici jen několik hodin  jinak Prahu nezachrání! Natěstí nacistům chyběl po pádu Berlína na vybudování odolné obrany čas i prostředky. To ale jetě neznamenalo, e by směl být nepřítel podceňován. V prostoru od Zhořelce po Waldenburg se stále bránily početné bojeschopné svazky, které se včasným ústupem od Nisy zachránily před osudem berlínského uskupení. Také okolí Dráďan (vlastní město se jetě nevzpamatovalo ze strategicky zcela zbytečného únorového náletu angloamerických bombardováních svazů) bylo silně opevněno a enijní jednotky i civilní obyvatelstvo zde celé předcházející týdny připravovalo opěrné body a systém několika pásem zákopů a překáek. Nacisté na Jaře 1945 při přípravě dráďanské obrany netuili, e sovětské tanky proniknou jetě dále na západ a opevněný rajón obejdou. Největí slabiny měla německá obranná postavení v prostoru severozápadně od Dráďan a právě tudy, od Plesy na Freiberg a dále proti Mostu a Teplicím, za československou hranici, vedl hlavní úder sovětských tankových vojsk.

Přesto i v tomto prostoru mělo hlavní pásmo nepřátelské obrany hloubku 18 i více kilometrů. Pád Berlína německými Jednotkami sice silně otřásl, ale právě zde bránily postupu sovětských jednotek tankové divize Hermann Goring44 a dalí divize, o nich si zpravodajské orgány 1. ukrajinského frontu nedělaly iluze. Veleli jim fanatici, odhodlaní bez ohledu na oběti bojovat skutečně a do konce, estého května i ostatní Jednotky wehrmachtu kladly Jetě úporný odpor. Vojáci se’ báli krutých trestů  za zběhnutí nebo předčasný ústup hrozila veliteli i vojákům  popraval Schernerovy vojenské soudy vynáely v podobných případech rozsudky okamitě.

Rybalko vedl úder v součinnosti se střeleckými sbory v okolí Dráďan; velitel frontu nařídil 3. gardové tankové armádě město obejít a s jeho obranou nebojovat. Tamní odpory likvidovala 5. gardová armáda generál-plukovníka adova, která měla na nacistické Jednotky udeřit v noci ze 6. na 7. května, aby se vyhnula těkým ztrátám. Tée armádě připadl Jetě dalí závaný úkol  zabránit silnému tankovému uskupení v dráďanském rajónu, aby udeřilo na úsvitu přítího dne do Rybalkova odkrytého boku.

estý a sedmý tankový sbor 3. tankové armády bojovaly bez odpočinku celou noc a to Jetě přenechávaly část odporů druhosledovému 9. mechanizovanému sboru. Generál Rybalko s operační skupinou neopustil své čelní Jednotky: Kdy to situace vyadovala, objevoval se přes vechno nebezpečí právě tam, a právě tehdy, kde a kdy to bylo nutné napsal později o svém podřízeném marál Koněv. V takových případech ho nemohlo nic zastavit!*4

Ani velitel 4. gardové tankové armády generál Dimi-trij Leljuenko nezůstal za svými obrněnými čely pozadu. Postupoval celý den za hlavní údernou silou armády  10. gardovým uralsko-lvovským dobrovolnic-kým tankovým sborem generála Bělová. Nebojovali v něm ádní nováčci  kdy se na Urale v roce 1943 formoval, přihlásilo se do Jeho Jednotek třikrát více dobrovolníků, ne mohlo být do osádek a podpůrných Jednotek zařazeno. Dva roky před Praskou operací, v květnu 1943, odjíděly eelony s tanky na frontu. Jejich vojáci, donedávna traktoristé i dělníci od černého ře-mesla, se na vech úsecích, kde sbor bojoval, vyznamenali.

V čele sboru, daleko před hlavními silami, operovala Fomičevova 63. tanková brigáda a v Její sestavě zatím neznámá osádka Gončarenkova tanku.

S členem vojenské rady generálmajorem Vasilijem Georgijevičem Guljajevem a s nejnutnějí operační skupinou jsme vyrazili k předsunutému odřadu ural ského sboru* vzpomíná generál Leljuenko na odpolední hodiny 6. května. Michali Georgijevič Fomí-čev útočil s rozmyslem a zbytečně hlavní síly brigády nerozvinoval. V čele el tankový prapor nadporučíka Korotějeva  mistrovsky obcházel ohniska nepřátelské obrany, sráel je, kdy je nebylo mono obejít a hlavně se rychle probíjel vpředl”

Brigády pátého a estého mechanizovaného sboru Le-ljuenkovy armády také nezůstaly pozadu. Jako magnet je vechny přitahoval 150 kilometrů dlouhý a 50 kilometrů iroký masív Kruných hor, který se v dálce rýsoval na zamračeném horizontě Počasí se opět zhorovalo  začalo pret a proudy detě zbavovaly tankisty cenné letecké podpory. Jen kukuruzníkw, průzkumník s dělostřeleckým pozorovatelem, občas vzlétl a kličkoval v nepřátelské palbě, aby navedl na zjitěné odpory palbu vlastních oddílů.

Některé jednotky postoupily estého května o 20 a 25 kilometrů, ani noc nezastavila dalí postup.

Tanky druhého a třetího praporu 63. tankové brigády zdálky dávaly o sobě vědět hlučným klapáním pásů

a burácením motorů. V noční tmě jim po pravé ruce zůstával Freiberg. Na křiovatce v Colmnitz mával svítilnou skrz naskrz promoklý regulovčík. Tanky podle jeho signálů posluně odbočovaly na postranní cestu, aby objely palposty německých protitankových kanónů, na které narazil první prapor.

Automobily tábu brigády se na okamik zastavily. Z willysu* se kdosi vyklonil. Jak daleko je Korotějev? volal na regulovčíka důstojník.

Projel asi před půl hodinou, narazil na kanóny a vyhnul se jim. Dobře…

Kývající se pruty antén neklamně prozrazovaly ra-diovůz. Regulovčík neodolal  skočil k dvířkám.

Co je s Prahou, soudruzi? Slyíte ji? ptal se starostlivě spojaře.

Prahu? Slyeli Jsme  bojuje! Buď klidný a pal na křiovatku, a u jedeme!44

Praha jetě bojuje… říkal si pro sebe regulovčík na křiovatce v Colmnitz.

Praha jetě bojujel Jeďte rychleji!44 volal potom na kolony, které ho míjely. Kdy se na křiovatce zastavila těká samohybná děla, mávl jim rovně.

Jestli Němci s kanóny neujeli, tak jsou tamhle za tratí v palpostech a neetřte je, soudruhu nadporučíku, za Prahu, jetě bojujel44

Rozhlasové radiopřijímače v kadém radiovoze byly při kterékoliv zastávce obleené. Kadý chtěl slyet povstalecký vysílač z Prahy  tie, tichounce eptal jeho hlas slova zpráv o vývoji situace ve městě, rozkazy jednotkám a častěji volání Spojencům o pomoc letectva a tanků.

Při krátkém odpočinku nařizuji radistům, aby zapnuli přijímač vzpomíná dělosřelec Viktor Nikolaje-vič Davidič. Chytáme Moskvu. Vtom slyím naléhavou výzvu ,Hovoří Praha\

Vzruený hlas se obrací k Rudé armádě, prosí ji, aby přila na pomoc, aby nedovolila Němcům utopit

povstání v krvi, aby nedovolila rozbít Prahu a končí slovy Pomoz, Rudá armádo, pomoz!

Vojáci se zatím soustředili kolem radiopřijímače a soustředěně poslouchají Prahu, Vysvětluji jim situaci. Vichni, vojáci i důstojníci, mají jedině přání: jít rychle na pomoc poustávím pracujícím Prahy.

Major Andrejev rozkazuje úsečně: Ke strojům!! Mechanici řidiči vyvíjejí maximální rychlost, které jsou stroje vůbec schopny. Vojenská auta a děla jedou ku Praze. Drustvům četaře Achmetova a Četaře Osta-penka je dán úkol: obsadit most na cestě, kudy nepřítel ustupuje, nedovolit, aby jej vyhodil do povětří. S největí rychlostí se jejich děla přiblíila k mostu.

Četař Achmetov vyskakuje za střelby Němců z auta a začíná strhávat hořící ji zápalné ňůry, vedoucí k náloím trhaviny pod mostem. Je servána jedna, druhá, třetí… ale poslední nálo vybuchuje. Při výbuchu umírá miláček celé jednotky, statečný voják, vyznamenaný sedmi medailemi, komunista, stranický důvěrník, cukrář z Kazaně Mía Achmetov. Za cenu vlastního ivota zajistil vyplnění bojového úkolu; most je obsazen naimi, jen nepatrně pokozen. Za několik minut jsou vozidla na druhém břehu

Rybalkova třetí tanková armáda zpomalila postup. Stálo jí v cestě více vesnic a osad proměněných v pevnůstky o kadý dům bylo nutno bojovat. Také dvě nacistické divize  20. a 21. a zejména jejich tankové jednotky v levém boku bojových kolon armády  představovaly velmi váné nebezpečí, Leljuenkovi tankisté měli volnějí cestu a také toho okamitě vyuili. Do večera 6. května předsunutý odřad postoupil o 50 kilometrů. Večer se 4, gardové tankové armádě společně s 13. armádou podařilo prolomit nacistickou obranu jině od Freiburgu. Tankisté se dvěma proudy rozejeli k Frauensteinu a k horám.

Několik tábních automobilů se rozmístilo pod stromy. Stráe s kulomety obstoupily celou náves. Cesty

k obci střeily velitelské tanky.,. Spojky, které co chvíli projíděly po silnici a dlouhé drátové antény, nataené po stromech i mezi komíny domků, prozrazovaly velitelské stanovitě. Velitel 4. gardové tankové armády se pozdě v noci vrátil od prvosledových jednotek, aby schválil rozkazy pro přítí perný den, kdy jeho kolony čekal boj v horách. Velitel frontu marál Konev nařídil útočit nepřetritě, ve dne v noci, bez ohledu na vyčerpání, bez odpočinku …

Nepočítat s únavou vojáků a jinými překákami, rozvíjet útok rychlým tempem  3040 km za den, tanky 50 km za den. Útočit i v noci. Vojska frontu musí být v Praze dříve ne ostatní …Za několik dní bude konec válce a vojáci si odpočinout Vydejte ze sebe vechno! nařizoval rádiem velitel frontu.

Mimo to táb frontu připomněl rozkaz, vydaný před počátkem operace  na československém území je zakázáno bořit města a vesnice a opevní-li se v nich nepřítel, obcházet odpory a neustále pronikat do hloubky, do týlu bránících se nacistů.

Poslední zpráva tábu frontu byla určena jen velitelům a politickým pracovníkům  praská vysílačka se odmlčela… Hloubkový průzkum v Praze vak hlásil, e ve městě se dále bojuje.

Sovětské velení nemohlo zatím tuit, e po zničení vysílacích zařízení hlavní budovy a po přechodu hlasatelů do Husova sboru ztratila povstalecká vysílačka svou původní slyitelnost.

Na táb 4. gardové tankové armády docházela nová a nová hláení a zprávy.

V noci zaútočila podle plánu operace 5. gardová armáda na Dráďany. S podporou tanků a dělostřelectva pěchota na několika místech prolomila obranu nacistů; boj vak pokračoval celou noc. Ráno nacistické jednotky dráďanského rajónu stále kladly odpor, jejich velitelé nechtěli p, ipustit, e obrana kteréhokoliv sebelépe opevněného prostoru je ii beznadějná.

Poráku nacistů potvrzovala i dalí zpráva, která

dola v nočních hodinách. V est hodin večer kapitulovala vratislavská posádka  40 000 vojáků a důstojníků, bránících tři měsíce toto slezské velkoměsto, se vzdalo do zajetí.

Ze zákresů dalích hláení na operační mapě bylo patrné, e jednotky 1. ukrajinského frontu na mnoha místech překročily dálnici Dráďany  Chemnitz a pokračují v nočním útoku k horám.

K ránu vpadl operační důstojník do pracovny velitele Dřímající pobočník prudce vyskočil z křesla.

Tie, generál si el na chvíli lehnout,44 mnul si ospalé oči.

Stalo se něco?*

Samozřejmě, e se něco stalo. Radisté právě zachytili zprávu nejvyí důleitosti.

Uka, podívám se… ne vak přelétl očima text radiogramu, vyel z druhé místnosti velitel v rozepjaté blůze.

To se musím podívat, co se tak důleitého stalo,** přeruil generál Leljuenko hlásícího se dozorčího důstojníka. Zpráva ze sedmého května 1945 hm… hodin… minut… slyitelnost… KAPITULACE!4*

Generál se usmál a pozorně pročítal zachycený text. Krátce po půlnoci přibyl do hlavního stanu generála Eisenhowera do Remee zmocněnec německé vlády generál Jodl. Před třetí hodinou ráno podepsal v přítomnosti sovětského generála Susloparova, amerického generála Bedella Smitha, britského leteckého marála Teddera a francouzského generála Sevreze bezpodmínečnou kapitulaci vech německých ozbrojených sil. Kapitulace měla vstoupit v platnost ve 24.00 hodin 8. května 1945.

Co hlásily k ránu nae předsunuté odřady?**

Jednotky pronikly přiblině o 1012 kilometrů k horám, soudruhu generále. Fomičevův předsunutý odřad s posilovými prostředky dokonce o dvacet. 63. brigáda hlásila, e odpor nepřítele opět roste.44

Myslel Jsem si to; Scherner musí přece o kapitulaci Ji vědět, ale asi se nepodřídil. Nebude mu to stejně nic platné! Pobočníku, ráno v est odjídíme k prvnímu sledu, zařiďte potřebné!”

Provedu, soudruhu generále!

Kdy ráno jeli za 10. tankovým sborem, viděli na mnoha místech následky nočního boje  převrácené automobily, sem tam roztřítěný kanón či zapálený tank nebo transportér. Skupiny ochrany týlu odváděly početné houfy zajatých nepřátelských vojáků a důstojníků. Jejich fanatický odpor byl zlomen.

U příkopů se vojáci-řemeslníci pojízdných dílen lopotili s opravou několika vlastních tanků. Jeden měl zutý” pás, jiný uvázl v blátě, pod zdvieným nadmo-torovým příklopem třetího horlivě pracovali opraváři. Nebylo osádky, která by nechtěla co nejrychleji za svými, dohnat hlavní síly.

Dva tanky od roty zuly” pásy. Zůstal jsem u nich celou noc. Bylo mizerné počasí, lilo jako z konve, přesto osádky nezamhouřily ani oko a pracovaly celou noc. Rozpojovali jsme pásy, natahovali je na kladky, vyproovali jsme tanky z bláta. Kdy za svítání přijel technik brigády, byli jsme hotoví, připravení k odjezdu. Zprvu jsem myslel, e nás jde kontrolovat, ale ukázalo se, e uvázl v automobilu v blátě a přiel poprosit o pomoc. Vytáhli jsme mu auto a připravili se k dalí jízdě. Asi kilometr od nás jsme v jedné vesnici dostihli ná sbor. Na cestě se znovu opozdil tank poručíka Melnikova, spadl mu pás. Také tank poručíka Akulova měl malé zpodění. K večeru nás oba opozdilci dohnali. Sedmého května pozdě v noci byly vechny tanky v rotě v pořádku, zásobily se a já jsem si mohl poprvé od 5. května alespoň několik hodin odpočinout. Cesta od Bernau k československým hranicím byla nejtěím oříkem pro tankové jednotky, proívali jsme na ní mnoho runých chvil. Nikdo vak necítil únavu. To u jsme vichni věděli, e spěcháme na pomoc Praze, která povstala proti okupantům(Vzpomínal Ivan Fedorovič Zinčenko, technik 2. roty 3. praporu 62. tankové brigády, jeden z Leljuenkových důstojníků).

K ránu sedmého května se konečně pohnuly nacistické Jednotky i před Rybalkovými tanky. Začaly ustupovat. Sovětské obrněnce a pěchota stále Jetě bojovaly na dráďanských předměstích … K podstatným změnám dolo i v situaci ostatních frontů, které se na Praské operací podílely. Do nasazení tankových Jednotek 2. a 4. ukrajinského frontu chybělo Ji Jen několik hodin.

Marál Keitel rozesílal posledními spojovacími prostředky, které mu růstaly k dispozici, rozkaz ke kapitulaci. Přesto vak palba na frontě neutichla  naopak, v Krunohoří zesílila.

Sedmého května v poledne se mraky nad Saskem konečně protrhly. Začalo svítit sluníčko. Jen na Jihovýchodě, nad hřebenem Kruných hor, leela Jetě chmurná, těká černava.

Máme těstí, protáhl se nad bednou dělostřeleckých granátů spodní střelec a pomocník řidiče četař Fllippov.

Ted prí na Němce!

Gončarenko se jeho vtipu ani nezasmál, byl příli zabrán do studia náčrtku dalího přesunu. Kde podle něj najdu tu pravou cestu k průsmyku, čert vím sakroval. Naklonil se k řidiči, Iljovi Sklovskému.

Iljo, posly! Bude předevím záleet na tobě. Velitel roty tvrdí, e vechny cesty vedou v hlubokých zářezech nebo na svazích, samá serpentina a kolem les, stále Jen les. Jestli zůstaneme stát, tak nás shodí se silnice a zůstaneme tam trčet tři dnyl To ví, hory, to Je svinstvo  můe Jen dopředu!”

To Je jasné, pojedu jen kupředu!”

Jekot leteckých motorů za zády s nimi pratil na zem. Skulili se k pásům tanku, ale to si Ji vimli rudých hvězd na křídlech.

Naííí!” křičela celá rota a opraovala si hlínu z uniforem. Jetě ne jim letoun zmizel z dohledu, ozývaly se podhůřím prudké detonace leteckých pum.

No tak, u zase nejsme sami! Bude nám veseleji!” zasmál se Gončarenko.

Krátká zastávka končila. Nestačila ani na cigaretu, protoe tank byl přednějí. Z náklaďáků prvního pra

póru sloili u strojů munic!. Ta bude muset stačit a do

Československa!44 volal starina.

Kdy se trousili jeden po druhém k poručíkovi, řekl jim Gončarenko jen několik slov. Otočíme na směru Schmledeberg - Altenberg  Cimvald  Teplice   Louny  Praha.44 Houkání klaksonu tanku nadporučíka Polegeňského je přeruilo. lutý a červený praporek v rukách velitele roty se rozkmital.

Osádko! NASEDNOUT!44 velel Gončarenko.

Zavřít příklopyl44 ozvalo se v hovorovém zařízení. Řidič! Motor natočit! VPŘED!44

Celý první prapor čekala nejtěí část bojového úkolu. Přechod kruných hor.

Sedmého května 4. gardová tanková armáda postou* pila o 45 kilometrů; tomuto skoku Ji 13. armáda ae* stačila. Tanky musely začít bojovat samostatně, pouze s výsadkem a pěchota za nimi paběrkovala44  likvidovala odpory, na které tankistům nezbyl čas. Třetí gardová tanková armáda mohla podobný manévr provést pouze částí sil. Rybalkovy tankisty zdrely boje o Míeň a jen některé jednotky vtrhly do západních čtvrtí Dráďan. Z města od Labe zaznívala prudká palba Zadovových jednotek, které ji pronikly do středu pobořené Florencie na Labi44.

Odpoledne 7. května se fronta pohnula i na Moravě. 7. gardová armáda 2. ukrajinského frontu generála Su-milova rozířila úspěným útokem průlom na 25 kilometrů a poblí Pohořelic se připravovala k úderu 6. gardová tanková armáda a jezdecká mechanizovaná skupina generála Plijeva. Největí ance vak přece jen měl generál Leljuenko. Jeho tankisté večer 7. května bojovali v podhorských lesích. Hláení předsunutých odřadů generála znepokojovala  odpor roste, objevili se esesáci a také tanky!

Zůstane-li Němcům čas důkladně zesílit obranu průsmyků, mohly by to být druhé Karpaty!44 uvaoval velitel frontu. Situace se pro nacisty sice podstatně změnila, ale udrí-li hory, nic jim nebude bránit v tom, aby si to vyřídili s praskými povstalci, vynutili si volnou cestu

pro celou Armeegruppe Mitte a upláchli nám k Američanům.

Marál Koněv pozorně studoval pracovní mapu s klikatící se zakreslenou čárou, kam a pronikly předsunuté Jednotky Jeho armád. Stále se vracel k mezeře mezi oběma tankovými armádami  německé velení stáhlo zálohy jistě proti Leljuenkovi a nepřátelská obrana má mezery  co kdy část jednotek od Rybalka zasadí právě do této mezery mezí armádami. Budou sice kříit Leljuenkovi osu, ale teď jde předevím o čas.*.

Soudruhu majore,” obrátil se na operačního důstojníka. Potřebuji ihned spojit s generálem Rybalkem.”

Provedu!”

Za chvíli převzal velitel 3. gardové tankové armády rozkaz vyuít úspěchu svého pravého souseda, soustředit Část svých záloh a vyslat Je na vlastním pravém křídle a styku armád jako armádní rychlou skupinu po Leljuenkově ose přes Krunohoří na Teplice a odtud dále na původním směru hlavního úderu 3. tankové armády.

Přesně v 18.00 hodin 7. května se hlásil na Rybalkově velitelském stanoviti zástupce náčelníka tábu armády generál Ziberov. Okamitě jej uvedli k veliteli. Rybalko Ziberovovo hláení přeruil mávnutím ruky.

Nemáme čas, pratí povstalci Jsou v tísnivé situaci, hrozí potlačení povstání. Vaím úkolem je poskytnout jim co nejrychleji pomoc. Dejte mi vai pracovní mapu!”

Chvíli si ji prohlíel, pak několika energickými tahy načrtl několik ipek.

Budete útočit na směru Lomatsch  Hartha  Cínovec  Teplice  Sanov  Lovosice  Terezín  Strakov  Veltrusy  severní okraj Prahy Jasné? Drte se této osy Narazíte-li na nepřítele, nezavazujte se zdlouhavým bojem, ale jeho odpory objeďte. Snate se dosáhnout maximální rychlosti. V rychlém postupu je podstata úspěchu, na něm závisí záchrana povstalců! Určuji vás velitelem armádní rychlé skupiny 3. gardové tankové armády. Zde je přehled začleněných jednotek a prostory, kde v této chvíli bojují. Souběně s vámi bude zřejmě postupovat Bělov. Křííte cestu Jeho předsunutému odřadu, ale nedá se nic dělat, v Kruných horách je zoufale málo cest. Pamatujte proto na včasnou součinnost.

Provedu, soudruhu generále. Dovolte mi odejet k jednotkám.

Jďete, Ziberove. A na shledanou v Praze! loučil se s ním Rybalko.

Večer 50. samostatný armádní motocyklový pluk, 69. mechanizovaná brigáda plukovníka Vaganova a 16. brigáda samohybných děl Jako armádní rychlá skupina Rybalkovy armády prudce uhnuly k Jihu a vyjely na novou pochodovou osu.

Byl večer sedmého května 1945.

CHRAŇTE VYSÍLAČKU!

V neděli 6. května ádná posádka vinohradských barikád neměla klidnou chvilku. Velitelé nemohli postrádat Jediného chlapa, ani jednu puku a přece kolem druhé odpoledne si nadporučík zavolal poručíka Antonína Stránského, velitele Jedné z bojových skupin. Sklonili se spolu nad stolem, na kterém leel umou-laraý plán praských ulic.

Posly, Tondo, musí se svými chlapci ihned na stranickou vysílačku. Podívej se  tady Je, za hřbitovy! Zabodl prst do mapy. Vezmi sl to tam na povel a zajisti Ji, Jak to nejlépe půjde a Jak dovede.”

Rozkaz! Spolehni sel Nějak se tam udríme! slíbil poručík. Za několik minut patnáct muů přelezlo první barikádu. Velitel byl estnáctým. Podivně vystrojená četa procházela dvorky a průjezdy, tam, kde to lo, kradla se při zdích ulic. Četař Kejval, desátníci Svoboda a Kabeláč, svobodník Mouca s Barochem, vojíni ikl, Landa, Kadeřábek, Jaka, tibich a pět dobrovolníků měli být jádrem budoucí posádky stranické vysílačky. Nad Flórou museli rychle zmizet mezi domy  nacistické kulometné hnízdo z okolí Lobkovického náměstí postřelovalo celou ulici. Natěstí se z dalího bloku dalo bez obtíí přeběhnout do uličky mezi hrobky Olanského hřbitova. U prvních náhrobků překračovali povstalci mrtvé tělo esesáka, který padl při někte

rém z prvních výpadů 5. května … Přes Mladoňovico-vu ulici přeběhli bez ztrát a dalím hřbitovem proli a téměř k vysílači. Policejní praporčík je tam uvítal s otevřenou náručí. Celá posádka stranické stanice čítala odpoledne 6. května 26 muů Dalí posilu získali nečekaně Četa na Vackově  několika dobrovolníkům zde velel četař, typický ikovák  se přidala k o-sádce vysílačky Ale ani potom neměli vyhráno  z okolních vilek co chvíli vystřelil některý z nacistických odstřelovačů. Němci měli v bytech úplné arzenály. Kolem dokola byl nepřehledný terén a ke vemu příli rozsáhlý na to, aby jej slabě vyzbrojená četa mohla bránit ve dne, nato v noci Hodina po hodině plynula zatím celkem v klidu. Nacisté, kteří se schovali ze irokého okolí na východní okraj Prahy, se zatím neodváili zaútočit.

Večer se rozletěly dveře na velitelském stanoviti.

Poručíku!*4 hlásil vedoucí technik vysílačky, musíme vysílat přímo od nás, ze Stranic!

Co se stalo?”

Němci zničili vinohradské zařízení!4*

A půjde to?*4 ptal se nedůvěřivě důstojník.

Musí! O to se postarám Ale vy zajistěte obranu Jakmile nacisté uslyí náhradní vysílání, určitě se na nás vrhnou!44

Uvidíme! Uděláme co můeme!4’

Hlavní budovu na Vinohradech vyřadilo navečer 6. května vzduné torpédo. Výbuch podzemní hlasatelnu téměř úplně rozmetal. Z krytu i přilehlých chodeb vynáel zbytek nezraněné osádky své krvácející kamarády  spolupracovníky. Někteří ji pomoc nepotřebovali … Počet obětí bitvy o rozhlas se opět zvýil o několik dalích mrtvých. Revoluční rozhlasová vlna dočasně oněměla …. Pro povstání to byla těká ztráta, schopná deprimovat nejen obyvatelstvo, ale i bojovníky. Revoluční Praha se odmlčela na plných osmdesát minut. Teprve v sedm hodin večer prolomila ponuré ticho slova hláení POZOR, POZOR! BLANÍK VÍTĚZÍ! Následovala zpráva vojenského velitelství.

To se ji práce v Husově sboru, přeměněném tajně na

provizorní hlasatelnu, blíily ku konci Po 16 a 18 modulačních linkách se technici připojili na kabel na Lobkovicově náměstí a odtud na dalí kabel do Stranic. A po něm začal proudit znovu pestrý sled nových zpráv pro povstaleckou Prahu i český venkov.

Poručík přecházel netrpělivě po místnosti, Před chvílí se vrátili jeho pátrači. Velitelství stranického úseku zůstalo bez záloh. Chyběla výzbroj, ale hlavně střelivo. Nebylo vyloučeno, e se Němci pokusí přepadnout vysílačku. Ji několikrát se Stránský pokouel dovolat na ústřednu rozhlasu. Marně. Zůstávala němá. Konečně někdo zvedl sluchátko.

Vyřiďte, e nutně potřebuji posilu. A polou určitě jetě před večerem pomoc! Zařídíte to?44 Hlas na druhém konci linky slíbil, ale kolik barikád v povstalecké Praze dělilo Stranice od Vinohrad?

Ke stránému před budovou se trousili občané z irokého okolí  Pomůeme vám” slibovali, ale dejte nám puky! Bojovat beze zbraní proti německým kulometům, to nejde!44 Vojáci s nimi souhlasili, ale sami neměli jedinou zbraň zbytečnou. A navíc málo nábojů. A tak alespoň z okolních vilek přicházel přísun4*  čaj, polévka, chléb se salámem a cigarety, poslední zbytky zásob, které lidé dokázali vykouzlit z vybrako-vaných spíí.

V neděli navečer se technikovy obavy potvrdily. Budovu přelétl v malé výce roj letounů s černými kříi. Vzápětí vybuchla první puma  kdo se včas neskryl, toho nemilosrdně odhodila tlaková vlna. Povstalci se zvedli ze země a oklepávali ze atů a uniforem prach. Nechtěli věřit svým očím  nedaleká vila se proměnila v trosky, dostala plný zásah. Zbytky luftwaffe se vak znovu vrátily. Trojice letounů nalétávala tentokrát přímo na stanici. Několik dalích pum opět vyhodilo mezi vilami černé fontány země. Po zdech a střechách bubnovaly střely palubních kulometů. Na-. těstí se rychle snesla májová noc. Potřetí se v neděli letci raad Stranicemi jí neobjevili.

Vysílačka celou noc ze estého na sedmého pracovala. Kadých deset minut se ozývala různá hláení a

zprávy. Technici si nezdřímli ani na chvíli, ale ani obrana na tom nebyla o nic lépe. Povstalci bděli celou noc na barikádách. Teprve k ránu se poručík dovolal na velitelství svého úseku.

Posilu poleme, ale a ráno. Musí vydret, sliboval velitel. Prokřehlí, promáčení strání obcházeli v irokém okolí budovu stanice. Sem tam padl výstřel  natěstí lo pokadé jen o plachý poplach  velké oči a strach. Teprve po rozednění zabouřila celým okolím prudká přestřelka  uřícená spojka od četaře  i-kováka přinesla zoufalou zprávu  Blíí se několik nacistických tanků!w, varoval mladý dobrovolník. Tři mui s pukami  to byla celá posila, kterou Jim stranické velitelství poslalo. Kdy se z oken vil opět při-s hlásili s ranním budíčkem tajemní odstřelovači, nezbylo nic jiného, ne část ostrahy poslat dům od domu, vyčistit celé okolí, aby pro případ útoku měli krytá alespoň záda*. Tím více posádku vysílačky překvapil hluk tankových motorů a cvakání pásů, které se neozvalo od nepřítele, ale z vlastního týlu …

Objely nás přes Praačku nebo se prolomily barikádami ve středu města* napadlo velitele obrany, který netrpělivě pozoroval ulici, zatímco jeho skupina s několika pancéřovými pěstmi hledala nejvýhodnějí stanovitě pro střetnutí s tanky. Náhle se mu vak v zorném poli dalekohledu objevil čelní tank s červe-nobílomodrým terčem na pancíři.

Nestříletl řval velitel, aby ho slyeli v celém okolí. To Jsou naíí. Nae tanky. Osádky, které k nim od rozhlasu 7. května přijely Jako posila, objímali na stranické vysílačce opravdu upřímně.

Tanková rota vyjela od rozhlasu na demonstrační Jízdu kolem esesáckých kasáren na Lobkovicově náměstí Ji v neděli večer, kdy se vyjednávalo o kapitulaci celé tamní posádky.

Kdy jsme tam tenkrát popojíděli Němcům pod nosem a polehtávali je sem tam dávkou z kulometu, abychom je přinutili rychleji ke kapitulaci, netuil jsem, e tam jednou budou chodit do koly mé tři

holky!” vzpomínal Karel Houska, velitel druhého tanku. A toho sedmého pokračoval, toho sedmého jsme se pustili do Stranic, k vysílačce. Nali jsme tam několik policajtů a hrstku povstalců. Paby a hlavně puek měli svázané dohromady pagátem, ale dreli se, jen co je pravdalH

Dva stíhače s velkou a malou housenkou**  obrněným transportérem  projely v pondělí odpoledne bez obtíí hřbitovní cestou mezi olanskými náhrobky a prolomenými vraty přejely přes Mladoňovičovu ulicí ke stranickým vilkám. Osádky zamaskovaly obrněnce v okolí stanice, aby při dalím případném bombardování nebyly vozy příli na ráně. Velkou housenku*4 vyslal velitel roty k Hrdlořezům, ke krytí vlastního křídla. Na jejím bočním pancíři, vedle červenobílomodrého terce svítil bílý nápis PRAVDA VÍTĚZI4*.

A právě tato osádka se účinně podílela na bojích několika následujících hodin, které rozhodovaly, zda nacisté proniknou z východu po českobrodské a černo-kostelecké silnici do středu města.

V prostoru Hrdlořez, Stranic a Maleic bojovalo několik čet dobrovolníků, podléhajících velitelství stranického bojového úseku. S několika kulomety, pancéřovými pěstmi, vyzbrojeni hlavně ukořistěnými pukami a pistolemi, dreli vyčerpaní povstalci pod palbou obě hlavní komunikace i okolní ulice. Těsně před půl desátou vak dostali nepříjemnou zprávu  k Maleicím prý míří dvacet nacistických tanků a pěchota. Chtějí si za kadou cenu vynutit průchod do středu města. Povstalecká zpravodajská sluba hlásila, e východně od Prahy, v okolních vesnicích, se soustřeďují dalí nepřátelské jednotky. Tanky před Maleicemi a pěchota, která je doprovázela, patřily zřejmě k předvoji těchto sil. Několik muů, nazývaných hrdě Čety**, kteří tvořili poslední zálohu, odklusalo do Maleic k silnici posílit tamní posádku. V Jiráskově aleji je předjel tank**  velký kolopás s povstalci. Řidič Bočan jel plnou rychlostí, s plynovou pákou selápnutou a k podlaze; transportér poskakoval po hrbolatém dládění. Oba Jeho kulomety při první příleitosti zahájily palbu do blíících se rojnic překvapených nacistů. A právě v tomto nejkritičtějím okamiku se střelci Vávrovi podařilo z těkého kulometu zasáhnout citlivé místo čelního nepřátelského obrněného vozu. Zastavil, trochu se stočil… Pěchota okamitě zalehla a kdy se pokozený pancéřák se zařazenou zpátečkou pomalu vracel, Jeho doprovod raději couvl. A v tom okamiku desátník Jare namířil pancéřovou pěstí na druhý německý tank. Záblesk a plameny, které vyrazily s hustým kouřem, prozradily, e střelec zasáhl přesně. Pět minut po desáté hodině dopoledne bylo největí nebezpečí zaehnáno. První nacistický útok straničtí barikádníci odrazili.

První, pátá a está povstalecká četa vyrazily společně s velkou housenkou” poručíka Dudy pronásledovat ustupující nacisty. Znovu se Jim podařilo obnovit alespoň ranní obranné postavení. Motor Bočanova transportéru vak začal znovu stávkovat”. Osádka ho natěstí brzo přivedla k rozumu. Projeli opět Maleicemi a zahnuli tentokrát k hrdlořezské kole, kterou okupanti před několika týdny přeměnili na esesácký lazaret. Odpory v budově prozatím mlčely  po zuby ozbrojená esesácká ochrana si přece Jen netroufala střílet po povstalcích. Zřejmě zůstala bez spojení a nevěděla, e nacistické Jednotky Ji pronikly aa několik stovek metrů k budově. Snad Jen tomu vděčilo velitelství stranického úseku za povolnost velitele lazaretu, který se po delím váhání přece jen rozhodl s veliteli Jednotek, které hrdlořezskou kolu obklíčily, vyjednávat. Jedna z povstaleckých Čet rozmístila své kulomety na elezničním náspu trati, spojující nákladové nádraí s Maleicemi, dalí čety pronikly přímo ke kola* Přesně v 11.90 hodin v pondělí 7. května se otevřela vrata budovy a vyel mu v uniformě SS, kterému vyel vstříc československý kapitán. Za zavřenými okny kolní budovy sledovali oba důstojníky ozbrojení esesáci.

Sturmbannfuhrer SS doktor Ungemach,” představil se

velitel lazaretu.

Kapitán československé armády Cvrček. Jak vidíte, Jste obklíčeni, míří na vás několik desítek kulometů,” nadsazoval důstojník. Máte Jedinou monost. Vzdejte

se a vydejte nám zbraněl Jinak vá lazaret dobudeme a budeme vás pokládat zá bojující Jednotku!

Esesák váhal. Dejte mi lhůtu na rozmylenou. Musím se poradit s kolegy!44

Prosím, ale pouze patnáct minut,44 kapitán se podíval na hodinky. Ne se esesák vrátil do budovy, zaburácel v ulici motor přijídějící housenky44, její zelený, pomalovaný pancíř se vysunul za rohem a hlavně kulometů se zvedly proti oknům koly.

To ji k četám kolem koly dorazila spojka s varovným hláením; Blíí se dalí Němci. Povstalci zatím zůstali bezmocní  útočit proti po zuby vyzbrojeným lazarům44 nemělo smysl  povstalci věřili, e se faisté přece jen vzdají. Konečně se znovu přesně za patnáct minut otevřela branka a vyel lékař.

Moji podřízení souhlasí  vzdáme se a zbraně vydáme, ale Jakou máme záruku, e se vae Jednotky nedopustí násilí na raněných?44

Dávám vám slovo důstojníka!44

Děkuji, dávám přednost vaí ozbrojené strái!44

Prosím, dostanete k lazaretu ozbrojenou ochranu.”

Po dvanácté hodině začali esesáci vynáet z budovy zbraně a munici. Bylo jich více, ne povstalci měli dosud pro celý úsek  puky, celé kartony střeliva, několik kulometů a ruční granáty, úhledně narovnané v bedničkách po pětadvaceti kusech  malá, nevinně vyhlíející modrá vajíčka. Svobodník Smerák s největím spěchem stačil naloit do automobilu sto puek a část střeliva. Málem se ji k tomuto arzenálu sám neveel. Pro zbytek zbraní přijel ke kole náklaďák. Prudce zabrzdil a okamitě začali nakládat výzbroj, ale kdy uloili est kulometů a začali přidávat zbytek pu-ek a střelivo, zaburácela okolím nová přestřelka. Korba nákladního auta, Jeho řidič na plný plyn ujíděl v dostřelu esesákú, zůstala z poloviny prázdná, zbytek výzbroje posádka koly zase rychle odnesla. Ale i aa vel-, kou housenku” zbyly dva těké kulomety, které se tankistům výtečně hodily.

K prudké přestřelce, ke které dolo ve čtvrt na Jednu odpoledne kolem koly, se samozřejmě přidaly 1 dva kulomety povstaleckého tanku. Několik střel zazvonilo o Jeho pancíř, ale osádce nemohly ublíit  tanky s černými kříi se zdrely Jetě kdesi vzadu. Přes střechu lazaretu z obou stran svitěly celé dávky a esesácký velitel litoval, e tak snadno a zbytečně předal barikádníkům větinu svých zbraní. Povstalci se brzo dozvěděli, e se nacista přece Jen pojistil  podporučíka se stránými, které si na ochranu budovy vyádal, zajal a uvěznil v budově jako rukojmí.

Ve dvě hodiny odpoledne se povstalci rozhodli k riskantní akci  nečekat, a německou pěchotu na autech, stojící u ilhánkova hostince, dojedou tanky a celá skupina pak zaútočí. Předběhli je a tento výpad měl cenný úspěch. Palbou s českobrodské silnice se podařilo jedno auto zapálit. Faistů se okamitě zmocnila panika a bez cíle prchali ulicemi zpět. Pobíhali v prudké palbě povstaleckých čet sem a tam a teprve po dlouhých dávkách nepřátelských kulometů od hrdlořezské-ho hřbitova musely rojnice povstalců couvnout. Němci se sice rychle zformovali a zaútočili proti maleické staré kole, ale obrněný transportér Pravda vítězí** a dalí stíhač, vyslaný odpoledne barikádníky od Flory, který se přidruil k tankové rotě, obnovily rychle pořádek.

Teprve kdy proti Maleicím o půl třetí odpoledne znovu vyjely nacistické samochodky a začaly svými kanóny postřelovat iroké okolí, musely osádky transportéru i stíhače rychle zmizet  barikádníci jim bez za-trpklosti zamávali  věděli, e proti pancéřům s Černým kříem Jsou nejúčinnějí zbraní jejich pancéřové pěsti. Ale i tak Bočanova housenka  a stíhač z Flóry měly o kapitulaci esesáckého lazaretu a obranu Maleic velkou zásluhu.

Odpoledne 7. května se celá tanková rota rozmístila kolem vysílačky.

Přijídí k nám dalí pancéřový vůz obsazený naimi vojáky. Určuji jeho místo a ihned zajídí do pozice. zapisuje si poručík Stránský do svého bojového deníku.

Kulomety tří tanků a dvou obrněných transportérů poskytují ji dostatečnou záruku, e se podaří nacisty

v případě jejich útoku proti stranické vysílačce odrazit. Bylo právě na čase…

Velitel obrany stanice netrpělivě sledoval ručičky hodinek. Ve tři hodiny odpoledne zaútočila jedna posilová četa, která dorazila od stranického velitelství, proti Němcům. Před několika minutami zmizela mezi vilkami její rojnice, podporovaná jediným kulometem. Vzápětí kdesi blízko vzplála prudká přestřelka Odra-eaé střely hvízdaly a nad stanicí. Náhle vyběhla ulicí dvojice povstalců.

Konečně spojka!44 zaradoval se velitel.

Kde je vae četa,1* volal běícím vlastencům vstříc. Němci nás rozpráili! křikl první z nich na poručíka. A co velitel?14

Ten je buď zraněn nebo padl,44 přiznal druhý. Dostali jsme se rovnou do palby německých kulometů  no a rozutekli Jsme se na vechny strany. Snad se někteří kamarádi Jetě vrátí..

Na jejich návrat vak nemohli čekat. Nacisté tohoto neúspěného výpadu povstalců okamitě vyuili a pokusili se znovu vniknout do blízkosti vysílačky  tu vak zachránila boční palba ikovských dobrovolníků a tanky kolem stanice, které okamitě zasáhly.

Ve čtvrt na pět odpoledne vech pět českoslove*-ských obrněných vozidel přelo do protiútoku, jejich objevení a několik dlouhých dávek z kulometů v pancéřových střílnách zahnalo nacisty na útěk. Tanky Jetě projely Mladoňovičovou ulicí k ikovu, kudy se rovně drali Němci, a zase se vrátily k vysílačce  její obrana byla po celé pondělí jejich hlavním úkolem, svěřeným velitelstvím BARTO.

Těsně před setměním se ozvalo chodbami stanice poplané volání Jsme přepadeni! Němci! U Jsou před budovou!44

Poručík s pistolí v ruce vyběhl ke dveřím, kulometník Jeho čety hledal vhodnou střílnu, kterou by mohl nacisty pokropit. Stráník ve vojenské přilbě zaklekl u schoditě… před dveřmi se skutečně objevilo několik muů v německých přilbách a gumových plátích.

Ksakrul Proč vlastně nestřílejí tanky!” napadlo velitele, ale ne se rozhodl vydat povel k palbě, zazeělo zvenčí jadrné: Tak hergot! Kde jste, to tady máme čekat a do rána?

Dopoledne 5. května 1945 na Václavském náměstí y Praze

Teď pochopili vichni  přila posila, vystrojená Ji

z ukořistěných německých zásob. Dveře stanice se rozletěly.

To Jste měli, kluci, těstí” zahlaholil kulometník. Jetě chlup a pustil Jsem to do vásl Vdy my Jsme mysleli, e se nám náckové dostali na kůil”

Tma smazávala Ji obrysy nejbliích vilek. Nad Stranicemi se snáela noc, moc ze sedmého na osmého května 1945. Německý těký tank vnikl navečer do Hrdlořez. Jeho nájezd způsobil deseti Čechům smrt. Nacisté bezohledně stříleli po vem ivém. Kdy se vak Panther ocitl před barikádami, jeho osádka si to rozmyslela a raději se vracela. Zasáhnout proti nepříteli nebylo mono, chyběly protitankové zbraně. Ve 20.25 hodin volal zoufale o pomoc sousední úsek  Spořilov. Tamní velitelství se jí nehlásilo, z východu se blíily dalí jednotky SS s tanky. Čtrnáct vyzbrojených bojových Čet povstalců ve Stranicích  necelých 500 muů, zůstalo dalí noc v nepřetrité bojové pohotovosti. A s nimi u stranické vysílačky i osádky pěti obrněných vozidel revoluční tankové Jednotky.

Nacisté vak natěstí nechtěli v tmavé noci riskovat v pouličním boji dalí ztráty a nezaútočili.

BITVA O PRŮSMYKY

Nád Velichovkami, lázněmi poblí Jaroměře v severovýchodních Čechách, plála do noci Jasná záře. Nacističtí tábní důstojníci celý večer 7. května pálili písemnosti. Plameny poíraly mapy. Stohy operačních dokumentů, politých benzínem, hořely Jako pochodně. Jetě před několika hodinami tábní radiostanice vysílaly poslední rozkazy zálohám v severozápadních Čechách, aby zesílily obranu krunohorských průsmyků, jejich velitelé vak mlčeli… marně se důstojníci snaili získat přesný přehled o vývoji situace. Dráďanské uskupení se přece musí jetě bránit,” ujiovali se navzájem. Snad se před jeho postaveními Rusové zastavili  uvaoval táb skupiny Mitte. Kde vak sovětské tanky’ opravdu Jsou  netuili. Fronta se rozpadala na skupiny a skupinky, které bud chtěly fanaticky bojovat do posledního okamiku, nebo se hleděly dostat co nejrýchleji k západní hranici Cech, kde tuily Američany.

Jodlovu remeskou kapitulaci nacistické vedení potvrdilo 8. kvěfna 1945 v budově sovětského tábu v Karlshorstu v Berlíně. Omluvu o bezpodmínečné kapitulaci německých ozbrojených sil podepsali za nacistické vrchní velení marál Keitel, admirál Friedeburg a generál Stumpl, za velení Rudé armády zmocněnec hlavního velitelství marál ukov a za angloamerické spojenecké jednotky letecký marál Tedder. Historického aktu v ukovově tábu se rovně zúčastnili velitel strategických vzduných sil generál Spaatz a hlavní velitel francouzské armády generál De Lattre de Tas-signy…

Vzhledem k tomu, e mocnosti vedoucí válku přijaly kapitulaci Německa a dnes o 23,00 hodin středoevropského času má byt zdstaveno nepřátelství*r nařizovalo 8, května 1945 sovětské velení, vichni velitelé Jsou osobně odpovědni’ e ke vem jednotkám pronikne rozkaz, aby na parlamentáře z německé strany, kteří přijdou do 07,00 hodin ráno, nebylo stříleno .*

Fanatik Scherner, který se dozvěděl od vrchního velitelství wehrmachtu o kapitulaci bezprostředně po Jejím podepsání, se odmítl podřídit jakémukoliv kapltu-I a ční mu rozkazu. Plnit i nadále úkoly boje proti bolevikům .. ,M nařizoval svým armádám. Věřil, Ze jeho skupina Je Jetě schopna proti sovětským Jednotkám bojovat, e okamik poráky dosud nenastal. Konečně ráno 8. května se ozval Jeden ze tábů divizí, odpovídajících za obranu Krunohoří: Sovětské tanky prolomily nai obranu, překonaly průsmyky, srazily vechny nae zátity a pokračují v průlomu ..Marál si rozčileně otíral brýle  nechtěl pochopit, e toto je porákal Znovu hleděl na blanket se zprávou.

Zavolejte ke mně ihned náčelníka tábu, náčelníka operačního a zpravodajského oddělení tábu!1* nařizoval pobočníkovi A ke mně přijde dozorčí důstojník stanu a vyhlate vem poplachl11

Seděl sklesle ve své pracovně ve tábním vlaku. Pochopil, e ádné zálohy a ádné operace a přesuny nejsou Ji schopny zastavit sovětský úder proti Praze  jedinou otázkou je, zda na rychlý ústup zbývají jeho jednotkám dny nebo jen hodiny.

Přelétl pohledem shromáděné důstojníky.

Seznamte se se situací, ukázal na pracovní stůl, kde leela osudná zpráva.

Nae postavení se podstatně změnilo! Musíme nyní myslet předevím na to, co jsem nechtěl připustit na ústup! Zapite si následující rozkaz a zařiďte, aby byl vemi dostupnými pojítky předán podřízeným armádám a samostatným jednotkám armádní skupiny Mitte.

Německá vojska se musí vzdát úmyslu dobýt a po-kořit Prahu a snait se co nejrychlejl uniknout na západ…” diktoval marál. Během dopoledne připravte tábní autokolonu k přesunu. Nalote nejzá-vánějí dokumenty, materiál, zásoby. Pohotovost k vyraení dnes ve dvanáct nula nula.

Důstojníci srazili podpadky. Ve bylo naprosto jasné. Jetě před několika hodinami, 5. května 1945, rozeslal Schorner vem jednotkám skupiny armád Mitte rozkaz, kde psal:

Vae disciplína a zbraně Jsou nám zárukou sluné* ho a statečného odchodu z této války. Nae čest a hrdinná smrt tolika naich kamarádů nás k tomu zavazuje. Jen kdo se sám vzdá, Je doopravdy ztracen. Vojáci mé armádní skuptnyl Vyřeili Jsme společně mnohou krizi na mnoha úsecích východní fronty. Můete ml důvěřovat, e vás vyvedu l z této krize, a Já důvěřuji vám, e stojíte za národem, státem a vůdcem státu … Jen elezná soudrnost, neotřesitelná vůle k odporu a stále sevřená fronta nás povede přímo, a zvlátě zde, na území protektorátu, do vlasti

Odpoledne dlouhá kolona osobních, nákladních i tábních automobilů s nezbytným doprovodem obrněných vozů a tanků opoutěla Velichovky. OzBroJený doprovod střílel po kadém podezřelém pohybu. Velitelé měli na mapách zakreslenou pochodovou osu: Jičín

M

Mladá Boleslav  atec  Karlovy Vary. Od amerických důstojníků, kteří 7 května přijeli a na nacistický táb do Velichovek, získal Schorner určité záruky a Jeho táb věřil, e se přece jen skupina Mitte nebo Její největí část zachrání před sovětským zajetím. Kdyby nemuseli obcházet takovým obloukem povstaleckou Prahu, mohli být na západě během několika hodin. Za spásnou demarkační čarou…

Co vak tomuto ústupu večer sedmého květaa na úpatí Kruných hor předcházelo? Známý sovětský spisovatel Boris Polevoj, který jako vojenský reportér postupoval s prvosledovými sovětskými jednotkami, později o svých dojmech mj. napsal:

Na horských říčkách vylézali tankisté ze strojů a spolu s motorizovanou pěchotou stavěli mosty a dřevěné hatě. V bainatých krajinách a v průsmycích na úzkých horských cestách byly pokáceny obrovské sosny, omotány drátem a podminovány … Tankistě rozmetávali tyto záseky zničující palbou a pokračovali dále v cestě, prodírajíce se tam, kde se jezdilo obyčejně jen koňmo ., .*

Skutečná situace byla jetě horí. Část armádní rychlé skupiny 3. gardové tankové armády pronikala ji pohraničními lesy a 69. mechanizovaná brigáda i její 53. tankový pluk pod plukovníka Moroze postupovaly v jediné koloně po horských silnicích. Čelní tanky rozdrtily ji několik hnízd odporu. Německé tanky se zatím neobjevily Snad Číhají na průsmycích, uvaoval velitel brigády plukovník Vaganov .Více ho vak zneklidňoval hukot motorů, ozývající se z vlastního týlu, z nedalekého Frauensteinu, kde se sbíhalo několik cest. Podařilo-li se nacistům přisunout sem silnějí tankové zálohy, byl by jejích protiútok do boku postupujících gardových tankových armád přece Jen váným nebezpečím.

Vaganov sjel se svým tábem o několika automobily nad prudkým srázem  třapadesátý ji projel přes tuto regulační čáru kupředu, ale hluk z Frauensteinu ne-umlkl, naopak, zesílil. Plukovník s obavou sledoval

dalekohledem eřící se obzor. Mají tam Tygry a Panthery, bude to zlél44 uvaoval.

Voronkov, Náčelník průzkumu brigády se objevil okamitě.

Sice tě tady potřebuji, ale nedá se nic dělat  musí zjistit, koho to v pravém boku vlastně máme, Vo-ronkove.

Několik vozidel brigádního průzkumu projelo Herms-dorfem a zahnulo na Reichenau. Jsou-li ve Frauensteinu nacisté, a na ně narazíme dříve, ne oni na násl uvaoval kapitán. Ne se vak nadál, vynořil se ze tmy proti nim tank  a za ním dalí! Ani v eru se nemohli zmýlit  jsou to téčka**  T-34.

Nail Nai!** křičeli průzkumáci. Brzdy zaskřípaly. Se samopaly nad hlavou skočili Voronkovovi vojáci k prvnímu tanku. Natěstí osádka nezahájila ihned palbu. Příklop na věi se prudce otevřel a zevnitř se vysoukal poručík v kukle.

Kdo Jste  kde se tady na naí ose berete?” spustil na průzkumáky.

My Jsme od třetí gardové, Vaganovova brigáda. A vy? ptal se Voronkov.

My jsme čtvrtá tanková, poručík Gončarenko od Fomičevovy brigády.** Oba důstojníci se přátelsky objali.

A my mysleli, e máme v boku nacistické Panthery! Četaři, zavolej rychle velitele,** obrátil se náčelník průzkumu k radistovi v prvním vozidle. Hlas mu: Jsou to nai, tankisté čtvrté gardové …

Objevené tankové kolony patří k 10. tankovému sboru generála Bělova, jeho čelní 63. tanková brigáda, které velel plukovník Fomičev, se zastavila v obci na Jih od Kolmantc a čekala, a dorazí její týlové sloky se zásobami a pohonnými hmotami. Rozjel Jsem se k nim,m vzpomíná na večerní události 7. května 1945 pod Krunými horami velitel 69. mechanizované brigády plukovník Va~ ganov. Ve tábu 63. tankové brigády … jsem nael staré frontové druhy. Znali jsme se jetě z Lvovské a Sando-měřské operace, slouil jsem tehdy jako náčelník tábu u 10. tankového sboru. Srdečně jsme si stisklt ruce s velitelem 63. tankové brigády a s velitelem sboru generálem Bělovém. A záhy Jsme se domluvili* Nae brigáda bez ohledu na blíící se noc vyrazí ihned dále ve směru na Teplice… Kdy jsem se vracel k brigádě, panovala u

v krajině hluboká noc, kterou co chvíli prořízl záblesk dělového výstřelu ze směru od Kruných hor. Měl jsem obavy’ zda nai někde nezůstali trčet a uklidnil jsem se, teprve kdy jsem ve tábu vyslechl hláení, podle něho tankisté s motostřeleckým výsadkem a dvěma prapory kapitána Kuleova rozpráili jednotky 21. hitlerovské tankové divize a 7. května ve 23.00 hodin překročili hranici a obsadili Nové Město, leící u na československé straně Kruných hor.. 

Čtyři hodiny, které uplynuly od večerních sráek do překročení horského hřebenu, byly vyplněny nepřetritým bojem. Tanky 53. pluku narazily na několik kmenových zátarasů. Objet překáku nebylo mono  napravo sráz, nalevo svah a opačně, jak se silnice vlnila ke hřebenu Na kadém kroku se daly očekávat miny. Nezbylo ne pročesávat na dálku okolní les kulometnou palbou, přiblíit se k zátarasům a rozstřílet vály. Hlídky a stráe nacistů podobný palebný přepad dlouho nevydrely a hleděly zmizet od svých kůlometů co nejrychleji v noční tmě. Přesto vak musel mít tankový desant oči na stopkách, aby včas rozeznal a likvidoval kadého panzerfaustníka” s jeho zákeřnou pěstí. Zasaený tank by v horské soutěsce nebo na silnici zůstal nepřekročl-telnou překákou.

Rozstřílený zátaras vak jetě neznamenal volnou cestu  ke slovu museli přijít enisti a jejich zlaté  válkou zhrublé ruce, které vykonávaly tak jemnou práci, jakou vyadovalo znekodňování nepřátelských min. Cestu do Čech přehrazovaly stovky protltankových ta-lířů s trhavinou z nich kadá mohla zničit tank, zranit Jeho osádku a hlavně zpomalit postup.

Velitel tankového pluku podplukovník Moro* postupoval za svými čelními stroji. Co chvíli vytahoval z kapsy hodinky  rozhodovala kadá minutal Podaří se jetě za tmy projet z hor do roviny? V týlu hučely motory dalích tanků  to ji čelní jednotky věděly, e za jejich ARSem postupuje Bólovův sbor  ale kdo je vpravo? Kdo Je vlevo? Noční tmu chvílemi prořezávaly dávky ze samopalů a kulometů. Frontou vycvičené ucho dokonale rozeznávalo, kdy střílí vlastní a kdy nepřátelské. Motocyklisté 50. pluku se obratně proplétali se svými stroji kupředu mezi tanky. Samohybná děla 10. brigády musela zasáhnout tam, kde pětaosmdesátky té-tři-cetčtyřek nestačily. Proti elezobetonovým pevnůstkám. Mohutné výbuchy těkých granátů rychle uvolňovaly dalí cestu.

A pak se tanky přehouply přes hřeben, kudy vedla hranice Československa. Jen při těchto bojích o přechody ztratila skupina nejméně 50 muů, kteří padli. Plukovník Vaganov přemístil svou velitelskou pozorovatelnu do vesnice hned za prvním sledem tanků s výsadkem své brigády. Celá skupina se dostala do sloité situace  kolem tma jako v ranci, jednotky v neznámém terénu, bez zpráv o nepříteli…

Natěstí se o ně brzo postaral průzkum 53. tankového pluku. Poručík Zraevskij přivedl ke tábu několik zajatců. Mladíci nedávno oblečení do uniforem, přísluníci kolního útvaru SS prozradili, e v údolí silnice k Teplicím čeká tankisty jetě dalích patnáct zátarasů, na které jsou zastříleny tanky a dělostřelectvo 21. nacistické tankové divize. Vaganovovi stačil jediný pohled na mapu  terén ze saské strany je těký, ale svahy Kruných hor, spadající do Čech, jsou daleko strmějí a nesnadnějí překákou. Znamená to buď bojovat o jeden zátaras po druhém, ztrácet čas a ivoty svých vojáků  nebo dojít jinou cestou, ne je nacisté čekají. Je vak moné, aby nacisté, jejich táb se rozmístil v blízkém Mikulově s cílem za kadou cenu sovětské jednotky co nejdéle zadret, na některou zapomněl a nezatarasil Ji?.

Velitel brigády ovem nemohl vědět, co se za nacistickou obrannou linií děje  to vysvětlili a později pamětníci  Čei, kteří v okolí za války ili. Na silnicích přes Cínovec, Fojtovice a Moldavu panovala naprostá dezoríentace. Některé německé jednotky pochodovaly ze Saska do Čech, jiné utíkaly zase zpět, z protektorátu a přes Sudety za hranice do Německa. Největí chaos byl na Jojtovické silnici. V těko sjízdném úseku byla silnice na 35 kilometrech zatarasena vraky vozidel. Na elezniční trati poblí Nového Města stál na trati salónní vlak, který při kadém náletu zajíděl do blízkého tunelu. Sovětské jednotky naly jen holé vagóny, které vyrabovali lidé z okolí.

7. května toti z tohoto vlaku uprchli důstojníci, kteří přijeli z Berlína a část diplomatického sboru… Tak alespoň uvádí zpráva místního národního výboru v Teplících, zpracovaná tři roky po válce.

Poručíku Jechimčuku!44 nařídil plukovník veliteli Jedné z čet průzkumníků, musíte sehnat někoho z místních lidí, kteří znají v horách kadou pěinu..* Bylo to těké, pohraniční Němci mlčeli a Cech iroko daleko ádný neil. Zřejmě poradil některý z německých antifaistů, kteří na tento okamik čekali tolik let.

Průvodce dovedl průzkumníky a k pěině, ale smutně zakýval hlavou: Tudy chcete Jet s tanky? To nepůjde!14 Ale velitel brigády se rozhodl, e se přece Jen pokusí o nemoné, aby uetřil čas i ivoty svých vojáků.

V čele kolony jely speciální tanky, které proráely a roziřovaly zarostlou lesní cestu a umoňovaly průjezd automobilům. Přesun začal o půlnoci a proběhl zcela bez světel. Vozidla se pohybovala ve zkrácených rozestupech. A k úsvitu nai skutečně nenadálým útokem obsadili obec Mikulov před Teplicemi, kde zajali táb esesácké koly. Projetou lesní stezkou dorazily záhy i nákladní automobily s dělostřelectvem a dalí bojová a zásobovací vozidla..  (Ze vzpomínek velitele 69. mechanizované brigády plukovníka 1. S. Vaganova).

Z mostu přes horský potok, který vyhlodal vě svalin hlubokou rýhu, zbyly Jen trosky zprohýbané konstrukce.

Přece se Jim podařilo vyhodit Je] do povětří!44 hromoval poručík Burakov. To Ji výsadek seskákal s tanků a chránil jejich osádky irokým vějířem. Paprsek světlometu se zastavil na prohlubině v silnici, kterou Ji obcházel čeař-enista. Mlčel. Věděl, e tankisté Jsou závislí Jen na Jeho drustvu, na ikovnosti Jeho lidí! Viděl, e vlevo ani vpravo tanky strený mostek neobjedou Ť nebylo kudy!

Jak dlouho to bude trvat?*4 volal s věe Gončarenko. Tak hodinku  ale musíte mi pomoci!44 Za chvíli kolem dokola skřípaly v nočním tichu pily a ozývalo se četařovo hromování, kdykoliv dlouhé sosny dopadaly Jinak, ne sl přál. Skoby a řetězy spojovaly kmeny do neobvyklé mostovky.

Burakovův řidič přiel za velitelem s provinilou tváři: Hoří nám loisko na pojízdném kole, soudruhu poručíku! Jako by si vzpomněl, e je posledně zapomněl při oetřování namazat,

Dojede?”

Musím!”

Tak a shoří! V Praze to opravíme!” Znovu běel k mostu, pod kterým osádky zatloukaly společně s enisty poslední vzpěru. Četař přeel po kládách jednou, podruhé, zadupal na nouzovou mostovku, ale ani se nehnula.

Tak tankisté, pohněte se s těmi vaemi krabičkami! Ale opatrně!” Sám je naváděl na skřípějíc! klády a mával zelenou lampičkou, e mohou přidat, kdy konce pásů sjely opět na silnici.

Přidej! Jen se neboj, lápni na to!”

Poslední pěáci naskakovali za jízdy na pancéře. Gončarenkův, Kotovův i Burakovův tank mizely ji v dalí serpentině, kdy před most dojely dalí jednotky. Strený objekt zdrel průzkum jen necelou hodinu.

Burakovova četa tanků T-34 postupovala ji od Allen-burgu v čele kolony. Chvílemi naráeli na stopy bojů rychlé skupiny sousední armády  mrtví němečtí vojáci, rozdrcené barikády, zničené opěrné body. Tankové motory hučely zatíeny na maximum. Těké stroje jen s námahou plhaly do prudkého svahu. Pojednou tmou lehl záblesk výstřelu  granát zahučel těsně kolem věe tanku a kdesi vzadu bez výbuchu ztichl. Horami zaduněl dalí výstřel. Střílejí protitankovými!” blesklo Gončarenkovi hlavou, kdy marně čekal na výbuch. To znamená, e o nás vědí! Celá osádka se vrhla k periskopům. Zatáčku silnice ozářilo několik světlic, které kdosi vystřeloval z lesa, ale to jí vybuchly v palpostu nacistických dělostřelců první granáty tankového kanónu třicetčtverky. Batyrev mířil přesně a jeho zásahy pobily, obsluhu.

Orel jedna, Orel jedna, palba zprava, protitankový kanón, ničím, příjem!”

Zde Orel Jedna, Orel jedna, pokračuj v úkolu, příjem!*

Nemohlo být pochyb  Němci, které překvapí! nenadálý útok tanků 53. pluku armádní rychlé skupiny, se rozuteklí, ale kdy 69. brigáda projela a ztratila se za hřebeny, vrátili se do palebných postaveni a k nezničeným

TI

opěrným bodům. Burakovovu četu a dalí Jednotky 63. tankové brigády čekal nový boj o přístupy k průsmykům, ale i tato bitva skončila stejně rychle jako první před několika hodinami. Za Fomičevovou brigádou se valily dalí jednotky 10. gardového tankového sboru a Němci ji nemohli svůj trik opakovat. Druhosledové jednotky a pěchota důsledně očistily okolní lesy. Přes Moldavu a Cínovec pronikly Bělovovy brigády v noci na 8. května na československé území.

Burakovova tanková četa projela přes Cínovec. Valentin Černov, přísluník jedné z osádek a komsomolský instruktor jednotky si na to po letech, při návtěvě Československa v roce 1963 přesně vzpomněl, kdy s přísluníky Pohraniční stráe projíděl svoji tehdejí bojovou cestu Krunými horami. Kdy tudy Burakovova četa

8. května 1945 časně ráno projíděla, doznívaly k ní z údolí od Teplic výbuchy dělostřeleckých granátů a chvílemi rozeznali i palbu z kulometů a samopalů… To 69. brigáda společně s ostatními jednotkami rychlé skupiny bojovala o předměstí Teplic. Z Mikulova ji ádnou objíďku nenalezli a velitel musel volit postup soutěskou k Teplicím. Silnici přehrazovaly za kadou zatáčkou nové a nové zátarasy, někde jen převrácená vozidla, která stačil tank svými pásy srazit ze silnice. Jinde silné záseky. Ale stále řidčeji naráeli na organizovaný odpor. Skupiny vojáků a SS se jetě bránily; Volkssturm vak prchal při prvních výstřelech. Překáky z kmenů a elezobetonové bloky, zatarasující silnici, byly nyní váně] í překákou ne odpor obránců. Teprve kdy enlsté náloemi vyrvali průchody, mohly tanky pokračovat v úto ku na město. K tříhodinovému střetnutí dolo v průsmy ku mezi Mikulovem a Dolním Mlýnem, bojovalo se rovně u stráního domku č. 131 na trati z Dubí, Němci jetě stačili vyhodit elezniční most, ale pak ustoupili… V deset hodin dopoledne zamířilo do první teplické ulice samohybné dělo 16. brigády. Tankový výsadek nespoutěl oči z dveří a oken domů, lemujících ulici, ale kromě několika ojedinělých výstřelů panovalo vude ticho a klid…

Bylo to značné překvapeni pro nepřítele. Faisté se

rozutekli a poschovávali do domů. Nestačili kást ve

městě organizovaný odpor. Velitelé naich jednotek

Sověttí tankisté překonávají krunohorské průsmyky

si byli vědomi hlavního úkolu a nedali se zlákat vyhledáváním skrytých faistů a zajiováním Teplic, Vyvedli své jednotky rychle z města a postupovali s nimi dále, na Lovosice, Teprve nyní, kdy Jsme měli Teplice za sebou, bylo zcela jasné, e tankové jednotky pronikly do potřebné operační hloubky. Do Prahy vak zbývalo stále jetě 100 kilometrů…* (Tolik vzpomínky velitele armádní rychlé skupiny 3. gardové tankové armády generála Ziberova).

Pochodové osy Ziberovovy armádní rychlé skupiny a Fomičevovy 63. tankové brigády se u Lovosic opět rozcházely  69. brigáda mířila k Terezínu. Tentý den se 2, prapor 69. mechanizované brigády s několika tanky zastavil před branami terezínského koncentráku. Ostatní Jednotky razily Rybalkově armádě dalí cestu k Praze ze severu.

Na druhý, Jiní směr  přes Louny a Slaný  směřoval Bělovův 10. tankový sbor, Jeho brigády Ji překonaly hory.

8. května brzy ráno jsme přejeli československou státní hranici… ráno jsme proli průsmykem u elezniční stanice Moldava a celý den jsme pokračovali v cestě,0 vzpomíná zástupce velitele 2. tankové roty 3. praporu 62, gardové tankové brigády Ivan Pedorovič Zinčenko. Ten den jsme jeli po velmi dobrých cestách a neměli jsme technická zdrení. Dělali jsme mení zastávky, kdy jsme narazili na nepřítele. Větí boj jsme vést nemuseli, naopak, stále častěji jsme potkávali kolony Němců s bílými prapory, páskami aj. li bez Jakéhokoliv doprovodu do naeho týlu, nezdrován Jsme se s nimi, vichni křičeli u napřed ,Hitler kapu.. .*

Dvaaedesátá brigáda mohla za svůj klidný postup poděkovat FomlCevovým tankistům, zejména Korotějevovu praporu, postupujícímu stále v čele. Do průchodité na teplickém náměstí dorazila Burakovova Četa před polednem. Krátká zastávka stačila Jen na nejnutnějí doplnění  nádre vyprázdněné v horách polykaly desítky” litrů nafty.

Soudruhu poručíku, kolik kilometrů nám chybí do Prahy?” vyzvídal Ilja klovský.

Tak stovka  pojedeme-li přímo!”

Stovka… to jsme ani nemuseli záloní doplňovat.” Gončarenko se pozorně podíval na svého řidiče. Myslí, e bychom mohli jetě hořet? Snad nás to mine. Berlín jsme přečkali, dojedeme i do Prahy. A pak si odpočineme.”

U abychom tam byli!” protahoval se na poledním sluníčku Pavel Batyrev. Kovrigine, kamaráde, kolik má jetě plných zásobníků? Dvacet? Tak pohni, přidej, třeba je jetě budeme potřebovat!”

Zdálo se jim, e stojí na teplické ulici věčnost U pochopili, e hrstka civilistů, kteří je hlučně zdraví a vítají, jsou zdejí Čei a ti druzí, za okny se strachem či nenávistí v očích, sudettí Němci. Kdy dojíděl na náměstí proud tanků hlavních sil brigády, četa vyrazila 11a dalí průzkum. Hodiny na teplickém kostele odbíjely poledne, kdy se ozvala Burakovova stanice. Poručík hlásil veliteli brigády, e projídí křiovatkou čtyři kilometry jině od předměstí. To ji celý sbor, nekonečné proudy tanků a automobilů, vjíděl do Teplic.

Nedaleko Teplic-Sanova se začaly objevovat kolony politických vězňů, osvobozených z faistických koncentračních táborů. Pestrá mnohonárodní skupiny Rusů, Ukrajinců, Bělorusů, Francouzů, Řeků, Jihoslovanů, Angličanů a mnoha jiných s malými státními vlaječkami a páskami na rukávech, s bledými tvářemi, které se konečně dočkaly osvobození, táhly nekonečným proudem.

Večer 8. května 1945 jsme vjeli do města Teplice-a-nov. Bouře pozdravů, radostné výkřiky, polibky a objetí  tak nás vítali v prvním větím československém městě. Tato upřímnost setkání nás velmi dojímala. Nikdo ani nepomyslel na spánelc* nebo na krátký odpočinek. VpředI Stále vpřed!” Celou noc jsme jeli ku Praze. Na úsvitě 9. května 1945, jetě téměř 30 ki lometrů od Prahy, se na cestě objevila ohromná kolona esesáků s tanky a obrněnými auty. Zřejmě ustupovali, ale nehodlali se vzdát. Měli s setou eny i děti. Přesto tito barbaři, odsouzení k záhubě, neváhali na nás zahájit palbu z kulometů, puek a samopalů. Byl jsem v jednom z předních tanků s tankisty, kteří zajiovali cestu dalím tankům. Faisti byli přesvědčeni, e se setkali s hrstkou sovětských vojáků. Dali jsme esesáckým násilníkům a hrdlořezům pěknou lek-ct…m (Vzpomínal A. V. Mikrin, gardový tankista.)

Odpoledne o půl čtvrté 8. května padl Most, o Jeho předměstí svedl dvouhodinový bo] 6. gardový mechanizovaný sbor Leljuenkovy armády. O půl třetí Rudá armáda osvobodila Duchcov a Litvínov. V Jednu hodinu v noci byl osvobozen Chomutov, ve dvě ráno projely čelní sovětské Jednotky Kadaní. V noci z 8. na 9. května pronikly tanky 5. mechanizovaného sboru přes řetězový most44 do átce. Jeho 10. gardová mechanizovaná brigáda zajiovala na směru ZatecKladno pravé křídlo sestavy sboru. Průzkum zjistil, e městem a předměstím projídí silná motorizovaná nacistická kolona. Několik tanků 51. gardového tankového pluku se Ihned rozvinulo do bojových sestav. Tankové čety nadporučíka Děrev* Janka a poručíka Bedněnka vypálily první granáty. Několik automobilů vzplálo. Řidiči v uniformách wehrmachtu 1 esesáci se snaili otočit, ale tím paniku Jen dovrili. Ze vech aut začali vyskakovat důstojníci. Spolu s esesáckým doprovodem se postavili na odpor. Sovětským tankům sice chyběla v ulicích středověkého Zátce příleitost k manévru, ale zato účinky palby byly děsivé. A co nezmohly granáty, dokončil taran” a tankové pásy. Po několikaminutovém boji přiváděli samopalnícl ve světle tankových reflektorů první zajatce. Od nich se podplukovník Grebenikov dozvěděl, e se mu podařilo zničit větí část tábu Sehornerovy skupiny armád Mitte, který mířil po odjezdu z Velichovek přes atec do Karlových Varů, odkud měl řídit ústup celé skupiny k Američanům. Povolaní zpravodajtí důstojníci vak marně mezi devíti zajatými generály i mrtvými ve tábních vozech a zničených automobilech hledali Hitlerova oblíbeného marála  Schorner včas unikl letadlem do alpské pevnosti” a své vojáky nechal jejich osudu.

Večer smetly sovětské tanky ojedinělé odpory a v devatenáct hodin projely první tanky, dělostřelectvo, obrněná auta, kaue” a pěchota na autech Louny. Téměř

bez zastávky pokračovaly celé proudy v postupu na Prahu. Jen několik desítek lounských dobrovolníků stačilo naskákat na tanky a vydali se společně s 10. gardovým sborem ku Praze.

Z lounské telefonní ústředny se rozletěl na vechny strany bleskový telegram: 8. 5. 1945 20.55 hodin, Louny projídějí pancíře Rudé armády, 500 tanků projelo Louny směr Praha.” Cifra byla trochu přehnaná, ale v kadém případě to byla ocelová lavina, schopná smést jakýkoliv nacistický odpor před Prahou. Čtyři nacistické tanky, které se jí postavily na odpor u Chlumčan, 4 kilometry jihovýchodně od Loun, byly okamitě rozstříleny a zničeny.

*

.

tábní radiostanice 10. tankového sboru pracovala nepřetritá. Jednotky se nesměly ani ne okamik zastavit, pomíchat, týl musel včas následovat bojová sledy. Radisté unavenými prstvy zapisovali Jeden radiogram za druhým. Pojednou zbystřili pozornost. Řidička” chtěla velitele.

Volá HOSPODAŘ!” přiběhl poručík-spojař za tábními důstojníky. Chce mluvit přímo s veliteleml”

Kdy Bělov přepjal na příjem, poznali zřetelně v ampliónu tábního vozu Leljuenkův hlas: Bělové, rychleji ku Praze! Je to příkaz marála Koněva! Rozumí?”

Rozumím  rychleji ku Prazel” opakoval velitel 10. tankového sboru do mikrofonu.

Rozhodnutí se blíilo kadým okamikem. Na táb sboru dola pozdě v noci zpráva, e Zadovova armáda navečer zničila poslední odpory v Dráďanech a dobyla města.

V osm hodin večer rozhlasová stanice 1. ukrajinského frontu vysílala výzvu vem německým jednotkám Z tlam pačů se ozývala slova ultimáta  vláda říe kapitulovala, slote okamitě zbraně!” Postup sovětské pěchoty se zastavil před zbytky německé obrany  to ji tanky o desítky kilometrů předjely střelecké divize. Nacisté vak mlčeli. Určená lhůta minula. Přesně p třiadvacáté hodině v noci z 8. na 9. května zasypalo dělostřelectvo německá postavení granáty a pěchota pod ochranou palby zaútočila.

Kadý z velitelů sovětských tankových Jednotek se snail, aby právě Jeho vojáci první pomohli praským povstalcům. ance byly vcelku vyrovnané, ale 4. gardová tanková armáda byla přece jen Praze nejblíe. Ve 23.45 hodin přijely první stroje od Loun a Třebíze do Slaného. U spořitelny vypálil německý zákodník pancéřovou pěst, ale čelní tank minul… Do Prahy zbývalo posledních třicet kilometrů.

Kdy na tuto noc generál Bělov po letech vzpomínal, vyprávěl zajímavý záitek. K dobytí Prahy by podle kal-kulačních předpokladů potřeboval asi 600 tanků  měl jich vak pouze 180! Bude-li muset bojovat se Schorne-rovými tankovými divizemi, které hloubkový průzkum v okolí Prahy zjistil, bude to těká, krvavá sráka. Ale lo o Čas, o hodiny, schopné uetřit Prahu těkých ztrát, ničení. Proto se Bělov uchýlil ke lsti, která mohla znamenat buď vítězství  nebo polní soud! Za podobné poruení maskovací kázně hrozil i trest smrti. Bělov se vak přece jen rozhodl  v noci pojedou vechna vozidla jeho sboru na vech trasách s plně rozsvícenými reflektory  tanky i automobily!

Blíil Jsem se ku Praze s takovouhle kolonou  vdycky Jeden tank, za ním čtyři nebo pět náklaďáků, pak zase dalí tank, zase pět náklaďáků, dalí tank, zase čtyři náklaďáky, vechny reflektory rozsvícené, obrovský řev motorů. No a rozvědka nepřítele, která neměla čas se k nám příli přibliovat, musela nabýt dojmu, e Prahu jede dobývat nesmírné tankové vojsko, nejméně 2000 tanků… Kdy Koněv hodnotil celou operaci, nejdříve se na mne dlouze podíval, pak mi pohrozil prstem a povídá: To víte, Bělov překročil nařízení * Pak se odmlčel. To mne tak trochu napínal. A pak řekl: Ale udělal to tvůrčím způsobem a v pravý okamtk!m

Časně ráno 9. května 1945 srazila 63. tanková brigáda německou obranu za Slaným. Patnáct tanků Korotějevova praporu vyrazilo opět jako předsunutý odřad ku Praze. Po třetí hodině ráno projely tanky Tuchoměřlcemí. Plnou rychlostí se řítily kolem ruzyňského letitě, na kterém dohořívalo několik letounů, zapálených nacisty. Od árky zatěkal bez cíle kulomet. Svítící střely bleskly kamsi vysoko k noční obloze. Konečně čelní tank zahnul

doleva, jak průvodce  tankovod” mu říkali, řidiči ukazoval. Napnuté pásy skřípěly po dlabě. Jeden po druhém zamířily tanky dolů po silnici,ku Praze, jak je ujioval průvodce. U vokovické vozovny se přesně ve čtyři hodiny ráno čelní vůz zastavil u první barikády.

POSLEDNÍ noc

O posledním tanku revoluční roty  Praačce*1 je uvedeno v archívních dokumentech příli, příli málo. Velel mu praporčík Václav Urban, za řídícími pákami se střídali bratři Kirchmanové, Miroslav a Václav, automechanici, a z kulometu střílel Petr Straka s Václavem Ple-ákem. Vichni obdreli po osvobození návrh na vyznamenání za statečnost. U jmen obou kulometníků a Miroslava Kirchmana je uvedena společná poznámka  9. května 1945 zraněni.

Zatímco se kolem stranické vysílačky osmého května situace přece jen uklidňovala, od blízké Praačky zaznívala prudká palba. Tankisté se pokusili projet Mladoňovičovou ulicí ji sedmého května, v pondělí, ale brzo se vrátili. Dalí cestu přehrazovaly mohutné barikády a jejich hlavním pondělním úkolem byla přece jen předevím ochrana výsílačky. Netuili, e několik desítek obránců sousedního úseku proívá nejtěí okamiky povstání.

Teprve osmého května projely tři stíhače a dvě housenky” mezi bloky skladi ikovského nákladového nrt draí. Od koly na Praačce je nacistické kulomety za sypávaly palbou. Konečně tanky vjely na Mladoovičovu ulici .Ale ne vysunuly hlavně svých zbraní za rohy domů, mával na velitele roty urostlý mu ve francouzské přilbě, který ani na chvíli neodloil svou puku. Po chvíli vyjednávání na velitelství v Jeseniově ulici si plácli. Tank I. bojové skupiny praporčíka Urbana společně s ostatními vozy roty zaútočí na hlavní odpor  kolu, obsazenou SA-many elitní standarty Feldherrenhalle, kteří se na Praačce opevnili. Bude nutno jetě ujednat součinnost s ostatními skupinami úseku a mohou vyrazit.

Statný pětaedesátiletý Václav Urban byl milým spo-lečníkem a výborným vypravěčem. Listoval v seznamech zpracovaných před třiceti lety. Tenhle by vám to mohl říci, tenhle taky… Tamten u neije a ten za ním také u umřel. To víte, stárneme… tercl, Rendl, indler, erkop, Pánek, Kirchmanové… dalí a dalí jména oivují tři desítky let starou minulost, na kterou se Václava Urbana dodnes nikdo nezeptal, ačkoliv bojoval na Praačce jako jeden z prvních.

Po revoluci jsem viděl seznamy ~ bylo tam několik set jmen. Mnohá jsem vůbec neslyel. Člověče, já mít tenkrát takových lidí, jako jich pak bylo v seznamech, tak jsme nacisty umlátili čepicemi. Ale kdy jsem v povstání potřeboval posilu, tak jsem ádnou nedostali Na Praačce nás tenkrát bylo poctivě 169  v esti skupinách na celěm úseku, fá velel první bojové četě. I se mnou nás bylo osmého května devětadvacet. V neděli odpoledne jsme měli sedm puek a náboje no, co kdo sehnal. Tak si spočítejte, na kolik chlapů připadla jedna puka…”

gMÉíÉlMÉfli

Václav Urban el do toho” ji v prvních hodinách povstání. Nejdříve zamířil k nádraí, k Wilsoňáku, ale autem se dostali jen k meziměstské ústředně. Proti prvním nacistům vystřílel celý zásobník z pistole a kdy pak tramvaják Pepík Číek, ozbrojený tágem**, vylomil vrata kteréhosi ikovského čináku, stál Václav Urban proti dvěma Němcům ozbrojen  prázdnou pistolí!

 tHánde hoch! volám na ně a myslím si ~~ jestli se nevzdáte, tak je se mnou ámen. Natěstí pomalu zdvihli ruce nad hlavu a my jsme získali dalí výzbroj”

Bojovalo se o vilu pod Rýgrákem**… Kam běí, Vaku?” volal za Urbanem pan Čech, kdysi jeho učitel na měance, Vdy se tam, hochu, střílí.” Mávl tenkrát Jen neurčitě rukou kamsi k rozhlasu a pan učitel nechápavě zakroutil hlavou. Pro něj zůstali kluky ze kolních lavic. Dostali se k rozhlasu, kdy u nacistická obrana kapitulovala. A tak se celá Urbanova skupina vydala na dalí cestu k Jiříkovým kasárnám. Kdy se Václav Urban hlá-

sil známému důstojníkovi, obratem dostal bojový úkol.

Ví, kde Je Praačka?”

Vím, vdy odtamtud jdeme!”

Tak se vrátí a zorganizuje tam skupinu, která nedovolí Němcům vpadnout přes ikov do středu Prahy.”

Rozkaz, pane plukovníku! Tak my jdeme.”

Počkej  jdeme! Vezme si své dva lidi, ostatní mi nechá. Potřebuji kadého chlapa jako sůl.”

A tak pět muů se dvěma pukami a jednou pistolí ve čtyři hodiny v neděli ráno 6. května obsadilo statek na Praačce. Teprve k ránu přicházeli dalí bojovníci a první bojová skupina rostla  sedm, deset, dvanáct, čtrnáct muů! U měli více puek, granáty, pancéřové pěsti. Ale proti sobě zkueného a surového nepřítele, který odrazil dva marné útoky slabě ozbrojené I. a II. skupiny, směřující proti kulometným hnízdům nacistů v parku. To ji v celém okolí přehradily vechny ulice mohutné barikády a jejich obranu v Mladotovičově a části Svatoplukovy a jeseniovy ulice převzala Urbanova skupina.

U jsme měli první padlé,”… vzpomíná Václav Urban. Se mnou el syn lékárníka, student. Podával mí střelivo, kdy jsem ostřeloval obsluhy německých kulometů. Měl jsem starou puku, ale přesnou! Na padesát kroků bych pagát přestřelil… No a ten hoch lezl se mnou a dostal to tam!”

V neděli se povstalci u dvora nezmocnili, naopak. Museli se stáhnout za barikády, do ulic, protoe nacisté, přesunující se za svahem nad tratí od Památníku i ze koly, byli před palbou barikádníků kryti a útoky proti nacistickým kulometným hnízdům se zhroutily. Teprve kdy se kulomety IV. bojové skupiny se střech domů ve Wiklifově ulici zastřílely na postavení nacistů, začalo být horko i Němcům a přela je chu na pronásledování barikádníků.

Noc uběhla celkem klidně. V pondělí ráno se ve Václavu Urbanovi probudil starý tankista, který se ve třicátém roce poprvé seznámil se staříky Renaulty” u milovického pluku útočné vozby. Kdy se dozvěděl, e na nákladovém nádraí stojí bez uitku stíhač” bez kanónu, poslal pro něj své mechaniky  bratry Kirchmany. Kdy

přijeli před velitelství, tváře povstalců se zklamaná protáhly. V čelním pancíři se klebila velká díra po chybějícím kanónu a masce, kterou byla vidět celá osádka.

Co nám bude takováhle maina platná?44 bručela celá první četa. ,

To uvidítel Budeme Jezdit pozpátkul Zadní pancíř Je celý,a přesvědčoval Urban, ale pak si to rozmyslel. Víte co, mládenci? Jeďte do Stýbrovy slévárny na Kolárově náměstí. A tam něco navařilM Kdy se Kirchmanové vrátili, nemohli povstalci svůj tank ani poznat. Otvor po kanónu překrývala přivařená tlustá elezná plotna, určená nejspíe původně Jako masívní poklop Jakéhosi kanálu. A nad ní svářeč propálil do pancíře malou střílnu pro kulomet.

No a to u jsme byli páni. Namontovali jsjne do tanku kulomet a rozváeli po nej ohroenějích úsecích Praačky posily a zasahovali tam, kde nacisté chtěli zaútočit..

Kdy se vak v pondělí odpoledne ve dvě hodiny objevilo na Chmelnici sedm nepřátelských tanků, které ve tři hodiny dojely ke kole a ve čtyři dva z nich se rozjely proti ulicím, ústícím do Poděbradovy třídy, musel Urbanův kulometný stíhač rychle zmizet. Proti tankům se rozeběhlo několik povstalců s pancéřovými pěstmi.

Já sám Jsem se bezmocně díval z ulice na německý tank a pak Jsem najednou uviděl postavu ve výkladě u evče. Zamířila na tank, kdy se právě obracel. Jetě před chvílí jsem těm klukům vysvětloval, kam mají mířit. Zablesklo se a ze zasaeného tanku vylehl oheň. Zasáhl jej student Čeněk Tetauer. Druhý nacistický tank se zastavil a rychle couval. První i druhá bojová skupina vyuila příhodného okamiku a znovu jsme zaútočili…”

V noci na 8. května nacistické tanky jetě několikrát vyjely do palebných postavení, ale nakonec vyklidily Praačku a ustoupily, a na jediný, na Libeň a do Karlina. Před posledním pancéřem SA-mani a vojáci v úterý dopoledne hnali eny a děti proti barikádám.

Víte, kdy podobnou hrůzu před sebou vidíte, chtěl byste hned něco udělat, zničit ho první ranou, rozbít, zapálit a přitom víte, e jste vlastně bezmocný.. vzpomíná na kritický okamik 8. května Václav Urban.

Faisté se zastavili. Moná, e slyeli, jak Mladoňovičovou ulicí duní pásy tanků. e nejsou jejich, pochopili okamitě. Do středu Prahy se ádné jejich jednotce z východu nepodařilo proniknout.

Nakonec ale nedolo ani k útoku tankové roty. Kapitán Hradil znovu vyjednával s osádkou koly. Kolem páté odpoledne spatřili barikádníci proud muů v nacistických polních uniformách, kteří po zuby ozbrojení, s kartóny nábojů i zavazadly pod ochranou kulometníků, opoutějí kolu. SA standarta Feldherrnhalle vyklízela pozici a dlouhý had nacistů se stáčel po silnici ke Karlínu a Libni. v

Rojnice barikádníků se připlíily ke kole. O půl esté večer 8. května byla se stoáru strena nacistická vlaj ka. Brzo potom nalezli povstalci hromadný hrob třiceti bestiálně umučených zajatců. Nacisté vak beztrestně mizeli dolů ke Karlínu. Vrahy chránila nesmyslná doho da, kterou s nacistickým velením uzavřela Česká národ ní rada a velitelství Barto. Umoňovala jim opustit Pra hu a zmizet v poslední chvíli ze svírajících se čelistí sovětských frontů.

Ve čtyři hodiny odpoledne byl podepsán protokol o kapitulaci” německých vojsk v Praze. Ale jaká to by la kapitulace, kdy povstalci museli ozbrojeným nacis tům otevírat průchody v barikádách, aby mohli poho dlně ujídět na západ. Počátek odchodu okupantů z Pra hy byl určen na estou hodinu večer. Dohoda o kapitu láci byla osudnou politickou chybou. Větina násilníků, vradících od prvních hodin praského povstání, unikla zaslouenému trestu. Ukvapené rozhodnutí nemohla po válce vysvětlit omluva, e velení povstalců netuilo, e sovětské jednotky jsou ji tak blízko města.

Jetě před několika hodinami zuřily na Staroměstském náměstí prudké boje. Od pátého května bylo vystaveno několika tankovým útokům od Právnické fakulty. V ne-

Část přísluníků revoluční tankové čety na nádvoří smíchovských kasáren po povstání v květnu 1945

děli ani v následujících dnech se pro neustálou palbu nepodařilo přehradit útočným nájezdům cestu barikádami. Osmého zaútočili nacisté znovu. Obránci bojovali proti nim do odpálení poslední pancéřové pěsti. Strámistr Josef Chaloupka vyřadil ráno z radnice první tank, ale vzápětí jej zabila dávka tankového kulometu. Brzo vzplál dalí německý tank, zasaený dalím bojovníkem, třetí byl vyřazen z boje, ale hořela také radnice. Dalí tank zasáhli povstalci pancéřovou pěstí v úzké uličce u Nové radnice. Němečtí tankisté vyskákali a uprchli, ale vzápětí povolali dalí obrněná vozidla. Dva tanky pálily z kanónů i kulometů zběsile po okolních domech. Znovu vylehly plameny poárů. Hasiči na náměstí se marně snaili hořící budovy uhasit. Prudká palba Je znovu a znovu zaháněla do průjezdů.

Povstalecký průzkum Jetě kolem páté odpoledne zjistil, e kolem Právnické fakulty mají nacisté 27 větinou těkých tanků. Dalí k nim přijíděly po uzavření dohody, aby společně opustily Prahu…

A ji projílděly první pancéře z Dlouhé třídy Staroměstským náměstím do třídy Pařítské směrem k Právnické fakultě..zapsal do zprávy jeden z povstaleckých velitelů. Těsně za nimi následovala motorová vozidla plně obsazená vojskem a municí… Němci se stahovali i z Celetné ulice…*

Takové byly neblahé následky úterní dohody povstaleckého tábu s nacisty. Opustily vak vechny nacistické tanky večer a v noci 9. května Prahu? Velitel nacistické tankové Jednotky Jetě časně ráno 9. května ádal velitele úseku Karlův most, aby Jeho tanková kolona mohla projet uvolněnými průchody v barikádách k Národnímu divadlu. Byl odmítnut a jeho tanky se potom obrátily a vracely k Mánesovu mostu. Je pravděpodobné, e právě část z nich zaujala ráno 9. května postavení na Klárově… Vechny nacistické jednotky vak Toussain-tova rozkazu k ukončení palby a vyklizení Prahy neuposlechly, předevím Jednotky SS ne.

Tanková rota se po odchodu nacistů na Praačce dlouho nezdrela. Pozdě odpoledne dorazila k veliteli moto-spojka s rozkazem velitelství BARTO. Tanky měly ihned odejet na křiovatku U Bulhara a likvidovat zde asi 200 esesáků, kteří nemínili ustoupit. Společně s dalími pancéřovými vozidly proplétala se mezi barikádami i osádka Urbanova tanku, Praačky”. Trvalo hodně dlouho, ne kolona dojela na Sladkovského náměstí a odtud dále Krásovou ulicí k Penzijnímu ústavu.

Esesáci vak na útok nečekali  ustoupili pod zátitou vlastního obrněného vlaku, odjídějícího z Hlavního nádraí do Karlina. Zádní ustupující skupiny chránily tankové kanóny těkých Tygrů”, take na pronásledování esesáků nebylo ani pomylení.

A tak se tankisté na Sladkovského náměstí poprvé za celé povstání přece jen trochu klidně vyspali, i kdy kadou chvíli ikovtí barikádníci očekávali nacistický útok.

Čověk v podobné situaci touí po maličkostí, která by Jindy byla bezvýznamná,” vzpomíná na tuto noc Karel Houska, tehdy Ji velitel tankové čety. To Jsme se poprvé alespoň trochu vyspali”

Pamětníci se nemohou shodnout, kdy vlastně tanková

rota devátého května opustila Zikov. Bylo to zřejmě brzo dopoledne, jetě předtím, ne se v praských ulicích objevily sovětské tanky. Od Bulhara projela kolona stíhačů s housenkami itnou ulicí na Karlovo náměstí a přes Moráň na Smíchov… Tam se jetě bojovalo a smíchovský úsek volal úpěnlivě o pomoc.

Snad to bylo právě při tomto posledním přesunu, kdy podporučík Houska spatřil z tanku svého kolegu Filipov-ského. Dobře se spolu znali z Uránie. I on poznal v pomačkané, zapráené uniformě přítele. Mával a sepjatýma rukama děkoval  za sebe, za vechny… Velitel se jen trochu povytáhl z průlezu, aby opětoval pozdrav  doijí se oba astného konce?

U věděli, e Praha je osvobozena a sovětské tanky bojují na opačném konci města…

Nějak se tenkrát rozířila pověst, e pojedeme vítat marála Rybalka, ale pak Jsem se dozvěděl od velitele roty, e musíme likvidovat esesáky na Zllchově. Nedalo mi, abych se nezastavil u domu, kde bydlela moje snoubenka se sestrou  vzal Jsem děvčata na tank, ale u smíchovského nádraí Jsem Je vysadil, dále to bylo nebezpečné. U lihovaru byla postavena barikáda. Její obránci nám vyprávěli, jak esesáci stále jetě úporně bojují a vradí nae lidivzpomíná Karel Houska.

Praha byla osvobozena, ale kdy tanková rota projíděla ze Smíchova ke Zlíchovu, byla jetě napadena kulometnou palbou z modřanské strany. Mohlo být nedlouho po poledni, 9. května 1945.

PŘES PRVNÍ BARIKÁDY

Časně ráno 9. května 1945 stál před první vokovickou barikádou na předsunuté hlídce dobrovolník Veselý. Před čtvrtou ráno zaslechl občasnou palbu kdesi od árky, kde se drelo jedno z nacistických kulometných hnízd, ale také dunění motorů od silníce ze Slaného. Řev motorů sílil.

Jestli to Jsou německé posily, je s námi konec,u pomyslel sl barikádník. Skryl se v příkopu u silnice a sledoval, Jak se tanky s rozsvícenými světlomety pomalu inuly s kopce dolů. Přitiskl se k zemi, ale pak v posledním okamiku vyskočil a vrhl se doprostřed silnice  ne, nemýlil sel Na věích spatřil rudé hvězdy  Rusové! Rusovééé!” řval na prázdnou silnici, jako by chtěl naráz vzbudit vechny, co před včerejím průjezdem nacistických kolon raději zalezli do sklepů.

Kdy kolona dojíděla k první barikádě Na peroutce, zdálky s tanku, na který k samopalníkům vyskočil, volal Rusové Jsou tady. Co kdyby někoho napadlo, e jedou Němci a vypálil pěsti

Téčko se před barikádou zastavilo, kanón se plavně zahoupal a z věe se. vysoukal důstojník v kombinéze.

Komandirl Kto komandir?” volal na hlídku barikádníků. Ti si Jetě nedůvěřivě prohlíeli první stroj, za kterým následovaly Jeden za druhým  celý předsunutý odřad 63. tankové brigády  patnáct tanků prvního praporu. Pak vyběhl mu v československé vojenské uniformě…

Jetě před chvílí mu kdosi telefonoval z Ruzyně na velitelství vokovickébo podúseku, e přijídí patnáct nepřátelských tanků. Kdyby to opravdu byli Němci, pak by dolo ke katastrofě. Kdy se vak obrněnce přiblíily,

pochopil, e v nich nejsou nacisté; bezpečně poznal sovětské tanky. ‘

Stáli proti sobě  československý se sovětským důstojníkem. Nezdravili se jako vojáci, padli si do náručí  Praha je osvobozena, Sověti přijeli…

Ze vech stran přibíhali mui v gumových plátích s německými přilbami na hlavách, někteří s pukami, jiní jen s pistolemi a jen málokterý se samopalem  a do devátého měli barikádníci o zbraně a střelivo největí nouzi. Posádka barikády plhala na stojící tanky, kadý chtěl obejmout alespoň někoho z osádky, stisknout ruku, poděkovat. Na víc stejně nezbyl čas  předsunutý odřad se chtěl co nejrychleji dostat do středu města, odkud doléhala a do Vokovic prudká palba.

Jedním z těch, který společně s velitelem první kolony ádal na kapitánu Zdeňku Korandovi informace o německých odporech v Dejvicích, byl sovětský kapitán, který přijel s předsunutým odřadem náčelník průzkumu Anatol Michajlovič Loza.

Praského -předměstí Jsme dostihli asi ve 4 a 5 hodin ráno 9. května. Zdálo se, e město spí. Vzápětí nás vak přivítala skupina ozbrojených Praanů a pak, pak přila u první barikáda… Velitel naeho oddílu se ihned spojil s Revoluční gardou, zjioval situací ve městě. Nikdy nezapomenu, s jakou láskou a radostí nás Praha uvítala…*

Zachované dokumenty dejvického úsekového velitelství Stará fara dokazují, e první sovětský tank přijel do Vokovic ve čtyři hodiny ráno  hlásil to kapitán Koranda a tlumočil prosbu sovětského velitele, aby obránci otevřeli průchody v dalích dejvických barikádách, aby tanky mohly co nejrychlej projet do vnitřního města. *

Spojky se rozeběhly patnáct minut po čtvrté ráno ke vem domům v celé čtvrti. Na dvoře a do otevírajících se oken volaly: Vichni na ulici  razit průchody v barikádách, jedou sovětské tanky! Je to rozkaz úsekového velitelstvíl Celá Kladenská a Velvarská oivly.

Prudké zazvoněni mě vytrhlo ze spánku. Spala Jsem vůbec?” vzpomíná jedna z dejvických obyvatelek.

Zdá se mi to? Ne, nezdá. Zvonění se opakuje, dlouze, naléhavě, jako na poplach. Něco se děje. Jsou čtyři hodiny. S tlukoucím srdcem otevírám dveře předsíně. Co se dozvím? Rusové! Rusové u jsou tady…*

Objevili se i ti, kteří celá povstání ze strachu přečkali ve sklepě Přes vokovickou barikádu se první tank hravě převalil. Pro Ilju Sklovského nebyla rozhodně nezdolatelnou překákou. Kdy se poručík Gončarenko ohlédl, nemohl svůj tank poznat. Místo několika muů výsadku seděl na něm hrozen velijak vyzbrojených dobrovolníků, kteří jeli s tankem ji ze Slaného, vokovic-kých barikádníků, vedle věe stál Josef Dědič; mluvil ruský a kapitán Koranda ho určil jako průvodce městem. Měl dovést první sled k dejvické koleji a k technice, kdo se bránily poslední nacistické odpory.

Mezitím se ji u kadé barikády horečně pracovalo. Desítky rukou se snaily pohnout tramvajemi, které za-tarasovaly cestu. Zmizely bedny a harampádí, povozy, naplněné dlaebními kostkami. Právě včas uvolnili průchod barikádami na Bořislavce  sto deset muů se zde drelo celé povstání. V 04.35 hodin devátého května projíděl tudy první sovětský tank. Spolu s dalími, které jej doháněly, sjíděly k Dejvicím, k odporům, které jim barikádníci označili.

Osádka barikád nevydrela do vydání rozkazu k útoku, prozrazuje úsekový bojový deník, nýbr spontánně obsadila povrch tanků a odjela na nich k dobývání budov obsazených Němci od gymnázia a po Vítězné náměstí…*

Korotějev odeslal dva tanky k technice, kde se zabarikádovalo 250 přísluníků polních SS společně asi s 430 větinou ozbrojenými civilisty. Velitel sovětského praporu měl pěáků málo  jen tankový dezant, ale přece jen uvolnil československému veliteli 15 samopalníků se třemi kulomety. lí s nimi dobrovolníci ze Slaného a místní barikádníci  to byla skoro ji stovka odhodlaných muů. Ostatní tanky pokračovaly v jízdě  Korotějev dostal rádiem rozkaz dosáhnout předevím Hradčan.

Dejvice byly jetě plné nacistického vojska. Na Vítězném náměstí naskakovali ustupující vojáci na poslední auta a povozy. Ti méně astní utíkali pěky k Pranému mostu. Před dejvickou zásobárnou zatarasila ulici muniční kolona. Protitánkový kanón mířil na bránu, střeenou ji československou stráí… Dojde jetě nyní k boji?

Obráncům zásobárny se podařilo v noci z 8. na 9. května odbýt oddíl německých tanků, jeho velitel ádal potraviny na deset dnů. Nadporučík v záloze dr. lng. Rechka dostal spásný nápad. Obrátil se na německého velitele-tankístu.

Pane hejtmane, máte nej vyí čas, během hodiny vtáhnou do Prahy sovětská vojska. Jejich postup je ji hláeni

Nacistický důstojník zneklidněl. Podíval se na hodinky  bylo půl jedenácté večer.

Máte pravdu, to máme nejvyí čas.

Ráno nadporučík Rechka neklidně pozoroval německé dělostřelce a hlaveň kanónu, postaveného u Straí-kovy restaurace. Nebylo pochyb  obsluha děla chtěla zahájit palbu na zásobárnu. Ale to ji z Dejvic pronikly do objektu i přední sovětské hlídky  společně s touto posilou zahájili povstalci palbu na postavení protitan-kovců. Tři zasaení dělostřelci se skáceli u kanónu, dávka z kulometu prostřelila benzínovou nádr muničního vozidla, které se vzňalo a od něj, jedno po druhém, vybuchovala ve Svatovítské ulici i dalí muniční auta. Mezi nacisty nastal nepopsatelný zmatek, který zvyovalo dunění sovětských tanků z Dejvic.

Nacisté prchali na vechny strany, proklínali své velitele, e je tak dlouho dreli ve městě. Jednotlivci i celé skupiny se snaili nalézt poslední volnou cestu k záchraně na západ…

Kolem páté hodiny ráno začala na Vítězném náměstí a v okolí a pak v ulici Albína Bráfa stíná střelba z puek, kulometů a tankových děl a jednotky vítězné Rudé armády bojující se zbytky SS oddílů, které zůstaly

Jetě v Praze). Německé kolony pochodovaly Bráfo-vou ulici k Vítěznému náměstí, kde se dostaly do palby sovětských tanků z Velvarské třídy. Některé se pokusily uhnout Dostálovou ulicí, přičem zahájily palbu do oken (úsekového velitelství  pozn. O. H.), byly vak osazenstvem budovy revíru 25 odraeny. Stočily se dále ulicí Na Hutích, přes Praný most.

Sovětské jednotky a partyzáni rozpráili německé motorizované jednotky do vech ulic policejního revíru 25, kde byly přísluníky československých jednotek zajímány, odzbrojeny a předány co zajatci. (Ze zprávy 25. policejního revíru v Dejvicích.)

* t

O techniku probíhal zatím prudký boj. V est hodin ráno několik sovětských tanků pálilo po odporech v budově. Nebezpečné bylo předevím kulometné hnízdo ve vchodu do techniky. Fanatici SS se stále nevzdávali. Znenadání se s třeskotem otevřelo Jedno z oken v přízemí - několik muů v německých uniformách s kusem bílého hadru vyskočilo z okna a běelo k sovětským tankům a povstalcům. Z oken je pronásledovala palba Jejich nedávných spolubojovníků. Konečně se podařilo sovětským samopalníkům a barikádníkům vniknout do lazaretního křídla budovy a zajmout jeho osádku. Skupina vtrhla do dalích chodeb budovy. Bezprostředně potom bylo zničeno kulometné hnízdo před hlavním vchodem, stačilo několik přesných výstřelů téček*. Hrstka povstalců se zmocnila oputěného nacistického tanku a vjela do brány budovy, odkud zahájila palbu po německých odporech na nádvoří.

Konečně na okamik střelba ztichla  vyel esesák  parlamentář. Chtěl mluvit se sovětským důstojníkem. Zaručte nám, e nebudeme postříleni a my se vzdáme, řekl povýeně jednomu z velitelů tanků.

My zajatce nevradímel To jsou vae zvyky! odpověděl poručík lámanou němčinou vyjednávači.

Esesák zmizel. Posádka přistoupila na vechny podmínky. Za chvíli opoutěl budovu zástup esesáků, za nimi civilisté. Před vchodem se kupila hromada zbraní  pistole, samopaly, puky, kulomety, bedničky granátů a pancéřové pěsti. Mnohem více zbraní a materiálu zůstalo jetě uvnitř, v chodbách a místnostech techniky. Zajatci odpochodovali, ale přece jen čas od času padly z budovy výstřely zákeřníka. Zraňovaly a zabíjely  Čechy i sovětské vojáky. Teprve po podrobné prohlídce budovy po příchodu sovětské pěchoty byla znekodněna hrstka fanatiků, která se nevzdala a v trámoví pod střechou pokračovala v bojí. To ji nebyli vojáci, ale zákod níci a stihl je na místě spravedlivý ortel.

Kdy českosloventí důstojníci přili v noci z osmého na devátého přebírat objekt kadetky, obersturmfiihrer SS Deert Jacobs, velitel zpětného odřadu dělostřeleckého pluku SS, který zde byl ubytován, se Jim vysmál.

Jak jste mohli přijít na takový nesmysl, abych se vám vzdal a vydal vám budovy? Okamitě odejděte!”

Kapitán Vratislav Novák věděl, e velitel pluku ober-sturmfuhrer SS Willy Hubert vyuil včerejího ujednání a s částí pluku kolem půlnoci zmizel na západ. Druhá část německých bojových vozidel a nákladních automobilů s několika nakolesněnými kanóny stála u východní brány připravena k odjezdu.

Kolem páté hodiny ráno jednali důstojníci s Jacobsem; uplynula necelá hodina a celé okolí se otřásalo prudkou palbou…

Rozpoutala se prudká palba, hlavně na silnici, vedoucí od Hradu podél kadetky k Chotkovým sadům. Ihned na to pak silná palba v prostoru Praného mostu… v celém prostoru kadetky rozpoutal se obranný boj německých jednotek SS, které bojovaly kulomety, pancéřovými pěstmi a ručními granáty, hlavně v západní části objektu…

Otok sovětských tanků se dál podél obou komunikaci, vedoucích jině a severně kadetky. Hlavní budova kadetky byla velmi silně ostřelována tankovými děly 115 zásahů I, rovně budova strání a obývací…*

Esesák Jacobs se znenadání objevil na stanoviti československé posádky.

ádám vás, abyste ujednali příměří! Chceme ustoupit, chceme jen volnou cestu!” Zvenčí se ozvalo dalí dunění tankových kanónů. Několik německých automobilů a bo~

Jových vozidel bylo na nádvoří ji zničeno. Ze vech stran se ozývala střelba. Esesáci přebíhali parkem a kryli se v budovách před kulometnými dávkami, kterými sovětská tanky pročesávaly ze silnice od Hradu celá kasárna.

To by bylo zbytečná, obersturmftthrerel Máte jedinou monost  vzdát sel*4

Odpověděl zaklením a zmizel ze dveří. Prý se mu s několika automobily přece jen podařilo uniknout. Co se stalo s jeho esesáky, kteří stříleli ze zahrady na sovětské tanky, to Jacobse Ji nezajímalo. Ale Je také moné, e ho postihl osud, který potkal donedávna vemocného velitele bezpečnostní policie a Sicherheitsdienstu v Praze MUDr. Erwina Weinmanna…

Dojel od svého úřadu 9. května časně ráno na Praný most právě v okamiku, kdy přijíděly od Dejvic první sovětské tanky  Korotějevův prapor. Skupina aut německé policie byla okamitě rozstřílena. Welnmann vyskočil, zraněn v obličeji, z rozbitého vozu… Zbytek nezraněných policistů se pokouel jetě o útěk, ale větina z nich stejně neunikla. V Dejvicích se toti odpojila Jedna z tankových čet * poručík v záloze ing. Ibl vedl tyto tanky přes Ořechovku ke střeovické vozovně a odtud pronikly a k Hradu. Kruh kolem obklíčených nacistů se tak začal uzavírat.

Generál Leljuenko s Členem vojenské rady armády Guljajevem a generálům Bělovém postupoval celou noc v sestavě 10. tankového sboru. Nakonec vyměnili své těké velitelské tanky za pohyblivějí T-34, aby mohli rychleji předjídět mnohakilometrové kolony jedoucí ku Praze. Několik kilometrů před městem jim přeala cestu nacistická těká pontonová kolona, které se podařilo uprchnout z fronty. Stačilo, e kadý ze tří velitelských strojů vypálil po třech granátech, aby nacistický důstojník-enista přiběhl k nim s bílým praporem. S několika sty mui své jednotky se okamitě vzdal.

O půl páté ráno radista významně ukázal na sluchátka a čmáral za jízdy stručné hláení  velitel armády mu nahlíel v těsné věi přes rameno do bloku a četl: Fomlčev se v 04.30 hodin hlásí z Prahy 1

V est hodin ráno velitel 4. gardové tankové armády dojel se svou operační skupinou do Prahy společně s hlavními silami Bělovova tankového sboru, za kterým následoval 6. a 5. mechanizovaný sbor.

?

Deset minut po sedmé ráno volal tajemník Kubát zpravodajské oddělení tábu BARTO.

Pane kapitáne, dostali jsme od České národní rady příkaz vysílat zprávu, e jednotky Rudé armády jsou v prostoru VokoviceDejviceLibeň. Je to pravda? Není tato zpráva mystifikací?”

Spolehněte se, pane tajemníku, klidně ji vysílejte. JE TO PRAVDA!”

A tak se na historickém hláení z ranních hodin 9. května 1945 objevila slova: OVĚRENO Vysílat. Diktoval 07.20 9. 5. 1945 por. Turnovec.”

Slavná Rudá armáda vstupuje na půdu svobodné Prahy. Německé hordy, které jetě dnes v noci vra-díly a loupily, prchají před ní zpět do vnitřního města. Zesilte Ihned pohotovost na barikádách. Zajímejte německé vrahy a rozdrte je, postaví-li se na odpor. Praský lid uvítá důstojně vojáky naeho velkého sovětského spojence. Smrt německým okupantům. At ije slavná Rudá armáda, osvoboditelka naí vlasti. At ije svoboda.

Prlivjet slavnoj Krasnoj armii osvobodltělnlce. Při-větr

Poprvé československý rozhlas vysílal tuto zprávu

9. května v 07.40 hodin, potom v 08.15, 08.53 a 10.35 hodin…

To ji Korotějevův prapor dosáhl Hradčan a osádky si mohly alespoň na malou chviličku odpočinout. Kdy dojel za prvním i druhým a třetí prapor 63. tankové brigády, dostal Korotějevův prapor dalí úkol. Velitel praporu rychle oběma velitelům rot vysvětlil situaci  je třeba co nejrychlejl zajistit mosty přes Vltavu  první rota Karlův, druhá Mánesův.

Okol Je jasný?”

Jasný!” opakovali současně oba důstojníci. Mapa jim ve spleti ulic a uliček pod Hradem vak nebyla moc platná. Nadporučík Polegeňský se spoléhal předevím na svého Čecha”  Frantika Součka, který s nimi jel u z Německa. Strávil zde dva roky v německých káznicích a z waldheimské, u Saské Kamenice se mu podařilo počátkem května 1945 uniknout. Spatřil projídět Korotějevův prapor a svezl se s ním a do Prahy.

Posly, Čech, Mánesův most!”

Vím!”

A tak za chvíli vyrazili. Frantiek Souček přesedl u Hradu na Gončarenkův tank, určený jako čelní hlídka. Ukazoval Iljovi klovskému kudy má jet.

Rovně po silnici, podél parku a pak vpravo, po silnici dolůl” Gončarenkův stroj následovaly dalí dva  Burakovův a Kotovův, tanky s věovými Čísly 23, 24 a 25.

Plukovník Jelagin, zástupce náčelníka politického oddělení 4. gardové tankové armády, jel s Korotějevem. Pozoroval Burakovovu četu jak mizela z dohledu  dva tanky po pravé, třetí po levé straně ulice. Tak je to v boji o město správné, přesně podle předpisů. Tanky se kryjí před palbou z domů navzájem.

Dostáváme hláení, e přijíděli ke svahu, po něm pravděpodobně vede silníce k řece; dosud nenarazily na odpor. Ve středu města se bojuje, Je slyet palbu z děl a kulometů; Je vidět dým z několika poárů.

Za několik minut průzkum hlásí, e sjídí po svahu serpentinou a dole e u Je vidět Vltavu. Průzkumné tanky se odmlčují a my slyíme, Jak v ranním tichu zaznívá ze středu města několik dělových výstřelů, pak znovu a pak Jednotlivé dávky z kulometů. Z velitelského tanku Je slyet hlasitý dotaz Proč mlčí? Proč mlčí? Přepínám A znovu duní rány z děl…* (Vzpomínka politického pracovníka plukovníka ]elagina).

Nemohlo být pochyb. Na Klárově, před Mánesovým mostem, se bojovalo. Gončarenko, který jel v Čele průzkumu, se střetl s nacisty. Zbytek roty okamitě prudce vyrazil za svými soudruhy do boje.

POSLEDNÍ boj

Gončarenkův tank vyrazil v čele Burakovovy čety kolem kadetky. Z okolních domů jetě sem tam padl výstřel  zákodníci. Samopalníci za jízdy vypálili několik dávek a více se o německé odpory nestarali. Na křiovatce u Chotkových sadů stálo několik rozbitých německých vozidel. Pásy Gončarenkova tanku mezi nimi rychle uvolnily cestu. V první zatáčce, nad střechami domů, se Jim otevřel výhled na křiovatku na Klárově. Byla pustá… Tank projel serpentinou  za vyvrácenými vraty se u Jeleního příkopu zvedl mu, mával, volal…. nepochopili, e kapitán Kae, který se zde s hrstkou dobrovolníků zachytil, ví, e Klárov přece Jen není tichý a pustý, jak se zdá a dalí cestu do města blokují hlavně nepřátelských samochodek.

Gončarenkův tank projel ulicí. Z oken domů, lemujících Její levou stranu, pleskaly vlaječky. Průčelí baráků pokropily v nedávných bojích kulometné dávky; lidé zůstali v chodbách a sklepích a nikdo nemohl tankisty včas upozornit, varovat před nacisty, kteří se před několika hodinami stáhli od Právnické fakulty na Klárov.

Frantiek Souček, sedící vedle příklopu řidiče, mávl Iljovi Sklovskému doprava. Rotný přitáhl pravou řídící páku a přidal plyn. Tank se smýkl po dládění a plnou rychlostí se vynořil mezi domy..

Opoutíme serpentinu, zahýbám na náměstí, vlevo vidím nevelký parčík. A nikdo nevěděl, ani ná průvodce, ani my, e tu na nás čeká nepřátelská léčka. K mostu nám zbývalo veho vudy asi 250 metrů…” vzpomínal po letech řidič tanku rotný Sklovský.

Četař Kovrigin chtěl vyhlédnout ze vstupního otvoru á rozhlédnout se, ale střelec ho strhl za kombinézu: Vdy nejede na návtěvu. A právě v tomto okamiku četař Pavel Batyrev spatřil v zorném poli zaměřova-cího dalekohledu na spodní části křiovatky povědomé obrysy zamaskovaných nepřátelských samohybek a tanků, mířících svými kanóny proti jejich stroji.

Čelně tanky!44 Varování zaznělo ve sluchátkách celé osádky, kdy ji elektromotor otáčel kanónem do směru. Batyrev domiřoval na cíl, kdy se ozval Gončarenkův povel  protipaneéřovým, čelně tank  dvě stě..

Prudký zlověstný úder kubl celým tankem. Vichni pochopili, co se stalo  zásah  neproívali je] poprvé. Zatím nemohli poznat, kam je granát trefil. Vě se naplnila dýmem. Ventilátory se zastavily.

Na Batyrevova záda se plnou vahou zroutilo poručíkovo tělo a střelce zalévala velitelova krev. Granát vypálený ze samohybného děla nacistů zasáhl vrek věe Gončarenkova tanku. Ohluený Kovrigin cosi řval  zřejmě volá, e kanón je nabit, pochopil Batyrev. Četař stiskl rukoje spoutě a protipancéřový granát proletěl těsně kolem prvního německého tanku. To se vak ji z kanónů nacistických obrněnců zablesklo podruhé. Třetím výstřelem se jim znovu podařilo zasáhnout Gončarenkův tank  výbuch granátu tentokrát těce zranil Ilju Sklovského a jejich statečného průvodce  Frantika Součka, který vytrvával na pancíři i kdy výsadek ji seskočil, aby bránil tankisty proti nepřátelské pěchotě. Proti obrněným vozidlům zůstali vak samopalníci bezmocní, tento nerovný boj musela vybojovat osádka sama…

V radiostanici nepřetritě znělo Burakovovo volání Proč mlčí? Proč mlčí? Přepínám!*4 Poslední nezranění členové osádky vak neměli na odpověď čas. Po druhém zásahu radiostanice jejich tanku zmlkla. Kovrigin stačil znovu a znovu nabíjet kanón.

Ilja Sklovský si přidroval rozdrcenou bradu; mezi prsty se mu řinula krev z oka, zasaeného střepinou. Přece vak jen dokázal otevřít příklop a vydrápat se na pancíř. Vedle pásu leel Souček těce zraněný do nohy, který se snail odplíit se pro pomoc. Spodní střelec Filíppov, který dosud postřeloval svým Děgtarjevem v kloubové lafetě pozice německých tanků, rychle přesedl na řidičovu oputěnou sedačku Marně vak tiskl tlačítko startéru. Druhý zásah zřejmě vyřadil elektrický okruh. Motor nenaskočil. Těce zasaený nepojízdný tank se stal snadným cílem samochodky u mostu. Dalí ‘Zásah dostala znovu korba  tentokrát ho odnesl Filippov.

Střelec s nabíječem se vak stále jetě nevzdávali leden z nacistických strojů ji hořel zapálen jejich granátem. Hustý dým ve věi prozrazoval, e zřejmě sami hoří… Otevřená Kovriginova ústa v zadýmeném prostoru naznačovala, e je opět nabito. Nerovný souboj pokračoval Stále měli vyhlídku, e se jím podaří Němce zahnat. Ve věi zůstal dostatek granátů a místo pokozeného elektrického otáčení věe Batyrev zaměřoval ručně. Čtvrtý zásah nacistické samochodky vak zaklínil vě. Nepohnula se doleva ani doprava ani o kousek a četař marně kubal kolečkem odměru. Hlaveň zůstávala namířena do prázdna. Nepojízdné téčko” zůstalo úplně bezbranné, na pospas nacistickým dělům. Na pátý, poslední zásah četař Batyrev s Kovriginem nečekali. Naučeným pohybem nabíječ otočil objímkou lafetace kulometu. Se zbraní a několika zásobníky vyskočili v poslední chvíli ze zmrzačeného, hořícího stroje. Z Chotkovy silnice ji v hluku palby slyel střelec charakteristické klepání pásů dalích dvou tanků své čety, vyjídějících ze zatáčky.

První Jel Gončarenkův tank? vzpomínal po letech velitel Čety poručík Leonid Burákov na boj na Klárově Nestačil dojet ani na roh, kdy zazněl výstřel . Můj tank jede jako druhý. Najednou vidím za rohem nábřeí most, stojící Gončarenkův tank a kousek dále vlevo obrysy nepřátelských pásových vozidel. Rozka-zuji:  Do pásových vozidel pall Kotěgov střílí přesně. Po prvním výstřelu je jeden z nepřátelských strojů obklopen kouřem. Druhý stroj prchá. Z ostatních vyskakují osádky a dávají se na útěk…*

Kryti vlastním podbitým” tankem, vypálili Kotovův

a Burakovův střelec několik ran. Po prudkém dělostřeleckém souboji, ve kterém vzplál dalí z nacistických tanků, se dvěma podařilo v poslední chvíli zmizet do malostranských uliček. Dříve vak střepina granátu srazila s tanku samopalnlkn Mjagkova. Dopis mamince, který před bojem rozepsal, ji nedokončil. Komsomolský organizátor Valentin Cernov střílel za věí tanku na dalí odpory, kdy Jej zasáhla rovně střepina granátu  teprve po sedmdesáti dnech mu lékaři vrátili zrak. Na Klárově padli jetě dalí dva rudoarmejci, kteří dorazili s průzkumem Pomičevovy brigády  Alexander Davydov a Alexej Vostrikov  Jedni z posledních mrtvých velká války.

Sovětským tankům se otevřela cesta k Mánesovu mostu. Zbytek průzkumné čety projel plnou rychlostí na druhou stranu řeky. Museli počítat s tím, e v přítím okamiku vyletí do povětří… Burakovův a Kotovův tank se natěstí bez újmy zastavily a na předmostí za Vltavou. Nacistická roznětová hlídka ji dávno utekla, ale to tankisté nemohli vědět. Jejich kanóny střeily sebemení pohyb před parlamentem, ve kole na pravé straně náměstí i ve frontě budov před tanky. Nesměla jím uniknout ani jediná známka přítomnosti nepřítele. Na trávníku stél oputěný německý protitankový kanón; jeho obsluha se rozutekla. Vude byl klid, příklopy obou strojů se zvedly  oba důstojníci se opatrně rozhlédli. Jen zezadu, z malostranských uliček, jetě doznívala vzdalující se palba. Průzkum splnil úkol  zmocnil se nepokozeného Mánesova mostu a 63. tankové brigádě otevřel cestu do středu města.

Tu se prudce rozletěla vysoká vrata kolní budovy. Vyběhlo z nich několik povstalců. Vrhli se k tankům a objímali samopalníky. Před několika minutami ádali svého velitele úseku o posilu, ale s takovou přece jen nepočítali. Radista jednoho z tanků, dojídějících z druhé strany Vltavy k Rudolfinu smáčkl přepínač vysílače. Velitel praporu se mu ozval okamitě. Ve sluchátkách stanice jeho tanku na Hradě se ozývala slova hláení, která ve svých vzpomínkách zaznamenal plukovník Jelagin:

Náčelník tábu hlásí veliteli  nai přejeli most u parlamentu. Gončarenko je zabit. Zničili jsme dvě nepřátelská samohybná děla. PříjemiH

Bylo několik minut před desátou dopoledne. Necelou čtvrthodinku před příjezdem, Polegeňského roty, která následovala Burakovovu průzkumnou četu, odeslal velitel povstaleckého úseku Karlův most velitelství BARTO toto hláení:

Hlásím, e je vyčitěna od nepřítele kola průmyslová a enských povolání u Mánesova. mostu. Je zapotřebí, aby do této koly byla odeslána osádka nejméně 20 muů pro zajitění a střeení tohoto objektu. Nyní, tj. v 09,45 hodin zaujal stanovitě malý ozbrojený

oddíl, který je vybaven malým tankovým dělem s výstřelem na Prahu je pravděpodobné, e kryje ústup svých jednotek (směr severozápad). Prosím o urychlené provedení . . “

J

O tancích a samohybných dělech na druhé straně řeky velitel úseku zřejmě do příjezdu tanků 63. brigády na Klárov nevěděl.

Deset minut po desáté projely sovětské tanky kolem velitelství úseku Karlův most. Rota se před parlamentem zbytečně dlouho nezdrovala. Tankisté se snaili co nejrychleji proniknout do středu města. Část tanků projíděla po nábřeí, Burakovovy stroje prolomily překáky v Karlově ulici a pronikly na Staroměstské náměstí První projel kolem vypálené Staroměstské radnice tank s věovým Číslem 23… Jeden ze tří čelních strojů Fomičevovy brigády Několik dávek z kulometu srazilo zákeřné střelce z věe Týnského chrámu a tanky pokračovaly přes dalí barikády do středu města.

V malostranských uličkách se jetě bojovalo Zatímco druhá rota Korotějevova praporu pronikla po boji o Klárov po Mánesově mostě přes Vltavu, první rota praporu společně s dezantem od 29, gardové brigády projela od Hradu a na Malostranské náměstí. Ve tři Čtvrti na deset 9. května se první z tanků zastavil u barikády  československý záloní poručík ing. Kotrba se s velitelem tanku okamitě domluvil  most byl podminováni

Navázal styk s Jedním ruským tankem, jeho úmyslem bylo zajístit přechod přes Vltavu u Karlova mostu uvádí hláení jedné z povstaleckých jednotek. Úmysl vak nebyl vzhledem k místní situaci realizován (vzhledem k podminování mostu  pozn. O. HJ, nýbr po dohodě s přísluným ruským velitelem projel Luickou ulicí na Klárov a po vyčitění přechodu přes Vltavu zajitěn Mánesovým mostem ..

To ji zkuení enisti 131. enljního praporu pod velením kapitána Gubina přeruili roznětové vedení pod

kamennými oblouky Karlova mostu a naučenými pohyby zručně vyjímali z mnoha náloí rozbuky.

Dalí sovětské tanky ničily poslední odpory v okolních ulicích…

Ráno devátého května kdosi vyděeně vykřikl bílý jako plátno: Do Luické ulice vnikají tanky! Lidé jim tam odstraňují barikády! Skutečně, bylo tomu tak. Zdálo se, e posádka na mostecké barikádě je ztracena, obklíčena. A tu se objevil první tank! Čtvrtý!, Sedmý! Kulomet barikádníků dosud mlčí. Moná, e začne, a se tanky více přiblíí, aby měl lepí jistotu. Pojednou vak střelci vstávají. Vytřetí oči. Spínají ruce. Ty tanky toti,… ty tanky… nejsou označeny černobílým pruáckým kříem, nýbr azbu-kou! A srpem a kladivem! A rudou pěticípou hvěz-dout To nejsou tanky nacistických podlidí a podzví-řat! To je přece útočná vozba z Moskvy, Leningra-du, Stalíngradul To k nám na protifaistickém pancíři přijídí mír, svoboda, lidství. Svoboda nám a naím dětem…* (Tolik slova reportáe spisovatele Gézy Včelíčky o příjezdu sovětských tanků do maŤ lostranských ulic).

i

V Tomáské ulici zastavil tank poblí oetřovny. Zé zvonice nedalekého kostela drel celou uličku v achu skrytý zákodník-odstřelovač. Měl na svědomí ji několik zraněných a zabitých; zasáhl i lékaře, který běel poskytnout pomoc. Proti pancíři zůstal nacista bezmocný, ale přece jen se nechtěl vzdát. Tankový kanón se tie zvedl proti skrytému cíli. Kdy zákodník znovu vypálil, rozbil výbuch prvního granátu jeho úkryt. Několik dávek z kulometu ukončilo tento boj. Z mrtvých rukou odstřelovače vypadla z věe puka. Teprve potom se otevřely příklopy tanku a velitel, gardový četař Jurij Bolakov, poklepal svému střelci na rameno.

Ma přesnou ránu, to ti řeknu!tt pochválil ho.

Ne se samopalníci přesvědčili, e je ohnisko likvido-váno, nakupila se kolem tanku celá ulice  ale na oslavu vítězství jetě nezbýval čas. Kolik podobných hnízd ve městě jetě zůstalo?

To ji za stroji 63. tankové brigády dojíděly do Prahy dalí jednotky 10. tankového sboru  62. brigáda plukovníka Proina, 70. brigáda samohybných děl podplukovníka Konjukiaa a 72. těký tankový pluk majora Děmentjeva a za nimi dalí jednotky 4. gardové tankové armády. Od severu pronikli do praských ulic tankisté Rybalkovy 3. gardové tankové armády. Osvobození celé Prahy bylo otázkou několika málo hodin.

Jednotlivé úderné skupiny pronikaly do praských čtvrtí a ničily poslední odpory. Kdy dozněla střelba, ulice zaplnilo jásající obyvatelstvo. Osádka Gončarenkova tanku vak mezi tankisty, objímanými v praských ulicích, chyběla …

Četař Kovrigín se s Pavlem Batyrevem po oputění tanku domlouval jen posunky. Hřmot tanků, valících se Chotkovou silnicí a jejich palbu neslyel. V uích mu znělo jen ílené zvonivé dunění prvního zásahu, který ho ohluil. Frantiek Souček se odplíil těce zraněn do prvního domu pro pomoc. Prvního vynesli z palby do bytu Frantika Kunty Pod Bruskou zraněného řidiče, rotného Ilju klovského  drel si krvácející, roztřítěný obličej a kdy se vzpamatoval, prosil o zrcátko. eptal mi, e je mladý a chce se oenit, vzpomínala po letech paní Frantika Kuntová na zraněného řidiče tanku. Fílippov byl na tom hůře  přinesli ho z ulice v bezvědomí a omývali jeho krvácející obličej. Roztrhá-mou kombinézou na několika místech prosakovala krev  střepiny granátu mu poranily hrudník, levou ruku, obličej i nohy. Oba tankisty jen narychlo obvázali a vrátili se k hořícímu stroji. Veliteli tanku poručíku Ivanu Gončarenkovi nemohli ji pomoci. Byl na místě mrtev. Velká střepina protitankového granátu, který urval velitelskou věičku tanku, mu prorazila lebku. Vyčerpaný Pavel Batyrev a Nikolaj Kovrigín poloili mrtvého velitele vedle zmrzačeného stroje, probitého pěti zásahy. Kdy utichla palba, přinesl kdosi z blízkého domu bílé prostěradlo, do kterého pětadvacetiletého gardového poručíka zabalili.

Velitel čety Leonid Burakov se dostal s druhým strojem dopoledne 9. května a na Václavské náměstí. Musel zastavovat před Praany, přibíhajícími ze vech stran. Ano, to bylo vítězství  objetí, polibky… Splnili úkol, osvobodili Prahu. Z věe podával poručík ruce no-Velitel tanku a později tankové čety praské revoluční tankové roty podporučík Karel Houska

vým neznámým přátelům a sotva se vyprostil z jejicti objetí, kdy velitel praporu svolával tanky zpět do vý-choditě. Stroje se vracely opět přes Mánesův most.

Na druhé straně jsme viděli velkou skupinu obyvatel Prahy a naich vojáků, kteří stálí s obnaenými hlavami. Prodral jsem se kupředu. U zasaeného Gončarenkova tanku leelo tělo pokryté bílým prostěradlem, jím prosakovala krvavá skvrna. U těla padlého hrdiny hořely svíčky a leely květiny. Mladá dívka cosi vzrueně vysvětlovala okolostojtcím lidem.

Sejmul jsem přilbu. Přede mnou leel bojový přítel Váňa Gončarenko .,

Zdravotnici povstalců přenesli později tělo mrtvého velitele tanku přes most, přes který ji nestačil přejet. Tentý den byl pohřben se soudruhy, padlými v boji o Klárov, v hromadném hrobě před Rudolfínem.

Četař Batyrev se odpoledne 9. května hlásil na velitelství 1. praporu 63. tankové brigády  Ná tank byl zničen, soudruhu nadporučíku. Poručík Gončarenko je mrtev ..hlásil Korotějevovi.

Vím, ale co je s ostatními?”

Filippova a Sklovského odvezli do české nemocnice. A Kovrigin se mí ztratil. Ohluchl..

Srazilo ho Jetě dopoledne auto, dostal jsem hláení, leí na obvazitl.”

Ve které nemocnici jsou vai soudruzi?” zeptal se politruk kapitán Uslugin Četaře.

Batyrev jen pokrčil rameny.

Moc to spěchalo, soudruhu kapitáne. Ztratili hodně krve a povstalečtí zdravotníci zařídili ihned převoz do města, kdy jsme vyproovali poručíka a hasili tank.

To Ji Ilja klovský, který při převozu za ádnou cenu nechtěl odevzdat svou pistoli, leel na operačním stole a lékaři mu vyoperovali celou hrst střepin a seili roztrený obličej. Pravé oko a vyraené zuby vak zachránit nedokázali. Filippova oetřili ve Veobecné nemocnicí na Vinohradech operovali nejtíe postiený obličej. Tři dny po těké operaci chtěl gardový četař utéci z nemocnice, aby se mohl podívat do jásající Prahy a nebýt jeho stráného anděla” sestry Jarmily, určitě by zmizel.

A Pavel Batyrev?

Mne, prostého tankistu, hned po boji lidé objímali, líbali, zahrnuli kyticemi, ač moje tváře i aty nesly stopy bojů11 vzpomínal po letech, ale Prahu si pořádně neprohlédl  brigáda byla z města tentý den odvelena.

.. osvobozovací operaci tak trochu komplikoval rozkaz, který dostáli nai tankisté jetě před vjezdem do Prahy  za kadou cenu zabránit rozboření města,11 vzpomínal generál Bělov. Museli jsme zlikvidovat nepřítele a vzít ho do zajetí, ale nedopustit přitom ničení praských budov …

Blok za blokem, ulici za ulicí, čtvrt za čtvrtí  tak postupně očítují nai vojáci zlatou Prahu od nepřítele a tam jsme také vítali první mírový den  Den vítězství. Na praských ulicích zněly radostné písně, hrály dechové hudby,kadý se veselil…m

PROTI ESESÁKĎM GENERÁLA KLEINA

Osmého května časně zrána zaburácela v celém předpolí smíchovského úseku prudká palba. Jednotky esesácké divize, přicházející z Jihu, pronikly do Chuchle. Zde se rozdělily na dva proudy. Západní pronásledoval povstalce, ustupující z Chuchle na Barrandov a přes Hlubočepy se později dostal a na vakrovku. Hlavní faistické síly si proráely palbou několika tanků cestu na Zlíchov… Tamní velitelství povstalců volalo ji dopoledne o pomoc. Sto dvacet sedm muů zlíchovské o-brany, vyzbrojených asi 100 pukami, čtyřmi lehkým! kulomety, esti pistolemi, 48 ručními granáty a 21 pancéřovými pěstmi, jen s největím úsilím odráelo mnohonásobně silnějího nepřítele. Zdravotníci ji vynesli z boje první raněné a na velitelově stole ve kole leely doklady padlých, přenesených do kostelíka. Celý Smíchov se snail pomoci. Na Zlíchov dorazilo několik záloních čet, ale postup nacistů se podařilo Jen zpomalit, zastavit ne. Marně se parlamentáři pokoueli vyjednávat. Nacistický velitel útočících SS generál von Klein je sice přijal, ale řekl Jim, e vyjednávat nebude. Má prý rozkaz spojit se s hlavními německými silami v Dejvicích a ten prý bez jakýchkoliv ohledů splní. Zastaví prý palbu jedině v případě, e budou odstraněny barikády a bude-li jednotkám SS zaručen volný vstup do středu Prahy.

Nebude-li mu k tomu dána příleitost, e tak stejně učiní, napsal do zprávy jeden z parlamentářů, a pouije k tomu vech mocenských prostředků, aby toho dosáhl,. “

Obránci Zlíchova se ji doslechli o krveprolití, které esesácí způsobili na jiních předměstích  v Chuchli bylo 40 zastřelených, v Lahovičkách 31, v Lahovicích 36 a na Zbraslavi 15.

Přední okraj se nepodařilo udret ani posilám a barikádníci museli ustupovovat. Zlíchov se jetě drel, ale na přejezd, na Perkutov, pronikly první nacistické Tygry.

Mezi vílami na svahu Zvahova bojovala v poledne 8. května proti pronikajícím esesákům část 9. roty IV. praporu smíchovské revoluční gardy. 33 muů‘obelo nacisty přes Dívčí hrady a vpadlo jim neočekávaně do týlu. Eesesáci rychle ustoupili a k barrandovské silnici. Po setmění vak nepřítel 9. rotu opět vytlačil k Dívčím hradům.

K večeru Němci pronikli k lihovaru, zmocnili se částí nádraí, vrku na Děvíně a severní části Hlubočep. V noci se stránímu zajitění jen stěí dařilo toto postavení udret. Hrozilo nebezpečí, e povstalci bu-dou muset couvnout a na okraj Smíchova, k nádraí a továrnám.

Poručík Rában s vojínem Čihákem od jednotky Sko-dováků přili na pomoc hlídce na můstek u Zvahova v kritickém okamiku. Po deseti minutách dorazili za nimi na motocyklu čtyři vojáci s kulometem. jen zalehli a zahájili odvetnou palbu, jednoho z nich smrtelně zranila nacistická střela. Zemřel na místě. Teprve dalím posilám podařilo se část nacistických odporů umlčet.

kodováni, zejména četař Kařhánek, Spilka a vojín čihák, chodili na výzvědy hluboko do nepřátelského týlu. V noci z 8. na 9. května se vrátil průzkum, který pronikl a k Radotínu. Zjistil, e městečko obsadilo 400600 esesáků s 20 tanky a dělostřelectvem, které se usadilo v palebném postavení. Barikádníci i jejich velitelé dobře věděli, e se tyto síly pokusí ráno znovu proniknout Smíchovem a spojit se s dalími nacistickými jednotkami v Praze, které odmítly uposlechnout rozkazu k oputění města a kapitulaci. Uskupení z jihu se naopak stále větími silami snailo zuřivými útoky zlomit odpor povstalců. Celou noc, zejména k ránu, bouřila na západním břehu Vltavy palba.

Ve válečném deníku úseku je o událostech na rozbřesku 9. května zapsáno:

Od ranních hodin čily bojový ruch. SS vojska projevují tlak předevím na Zlíchov. Snaí se proniknouti za kadou cenu. V tomto počínání je jim úspěně bráněno..

Z oken zlíchovských domků vyhrávaly 9. května ráno plnou silou radiopřijímače. Povstalecká stanice ji několikrát vysílala zprávu o příchodu sovětských vojsk do čtvrtí na opačném konci Prahy. Na Zlícliově vak slova hláení přehluovala jetě prudká palba. Esesáci k ránu znovu obsadili celý vahóv. Mezi elezničními vagóny na přejezdu mířily na silnici do vrku hlavně tankových kanónů tří Tygrů. Kolem kostela i protějí koly vybuchovaly dělostřelecké granáty. Zdravotníci odnáeli z postavení dalí mrtvé; eny s páskami s červeným kříem obvazovaly zraněné bojovníky. Do boje zasáhly poslední zálohy  čety nadporučíka Dobnera, Suchomela, podporučíka Kociána a Čtyři dalí bojové skupiny. Velitelství úseku volalo nepřetritě na táb BARTO o dalí pomoc.

Revoluční tanková rota odejela ze středu Prahy na Smíchov zřejmě bez rozkazu. Moná ji povolali povstalci ze kodovky, třeba se s jejím velitelem spojilo velitelství smíchovského úseku …

Zatím se na Zlíchově tvrdě bojovalo. Sedmadvacet muů nadporučíka Dobnera od kostela pálilo z puek a kulometu proti přejezdu, odkud jim odpovídaly dávky nacistických samopalů a kulometů. Palba zaznívala i ze Zvahova, kde esesáci od 12,30 hodin opět útočili. Vyslaní parlamentáři, poukazující na ukončení války a veobecnou kapitulaci německých vojsk, neměli úspěch. Nacisté na Zlíchově nechtěli vyjednávat.

Zepředu kadou chvíli doléhala ke kole prudká palba. Velitel tankové roty převzal od velitele ve zlíchovské kole těký úkol  jedna tanková četa  dva stíhače  zaútočí na odpory ve vilách na svazích vahova. Dalí dvě čety  čtyři obrněná vozidla, budou útočit čelně po silnici od zlíchovského kostelíka a zničí nepřítele na přejezdu…

Kterýsi z velitelů pěáků byl proti útoku  počkejme, přijdou Rusové…

Kolík naich lidí vak esesáci stačí jetě zahubíti oponoval velitel čety housenek”. lo o poslední minuty války, vichni to věděli. A jeho návrh útočit podporovaly osádky vech vozidel.

Velitel Praačky” Václav Urban má vak pravdu  Chtělo to poslat průzkum, měli jsme přece dva motocyklisty. Kdyby bylo přesně známo, e nacisté mají celou silnici před svými tankovými kanóny jako na dlani, byl útok íleně riskantním podnikem, hazardujícím s oběma četami. Jene na průzkum tenkrát nezbyl čas.”

Vojín Bočan odpoledne devátého května, kdy byl dán povel Jedeme do toho!” vyrazil první. Ne e by se to učil kdysi před válkou u milovického instrukčního praporu, ale vytuil, e Jsou-li faisté na tuto ulici zastříle-ni, pak hlavně na pár desítek metrů silnice, ozářené odpoledním květnovým sluncem.

Velká housenka, kterou Bočan řídil, jela s kopce dolů první. Nabral rychlost. Mrkl po veliteli, stojícím u kulometu a volal na své spolubojovníky, Horníka a karva-na, připravené ke střelbě na německé odpory: Hoi, drte se, pojedem trap!” Přilápl plynový pedál co mohl nejhlouběji k podlaze. Transportér se znenadání objevil v osvětleném oválu.

Střelec německého tanku zpozorněl. V zaměřovacím dalekohledu se mu zjevil nečekaný cíl  kdy se dostal do světlé kaňky, zdůrazňující jeho kontury, zatočil kolečkem náměru a odměru, ale domířit nestačil. Velitel ve věi Tygra zasakroval.

Bočanova housenka u-u mizela z nebezpečného svitu, zalévajícího celé nároí, kdy se dole zablesklo…

Bezprostředně potom jsem cítil, jak těsně nade mnou přeletěl granát  div nelízl ná horní pancíř. Vzadu na silnici křápla exploze. Ohlédl jsem se a strnul  moje druhé vozidlo  malá housenka  dostala ,přímý zásah. Bočan dupl na brzdu a přitáhl páky  vpravo od nás stál barák s dřevěnou přístavbou, vlevo jsem viděl průlom ve zdi. Nejdříve jsem hledal panzerfaustníka, ale nebyl tam. Němci nás zasáhli z tanku. Z housenky jsme vyskákali a kulomety a samopaly jsme odpovídali Němcům na přejezdu. Pak jsme se stáhli do domku opravo. Nacisté nás z něj mohli jen těko dostat. A my jsme je nesměli pustit ani o krok dálel*

Útok povstalcům nevyel. Malá housenka vzplála čadi-vým plamenem. Roztrhla se benzinová nádr, vybuchlo střelivo a paacéřové pěsti. Výbuch vymrtil dva mrtvé, jediný mu vyskočil  podobal se hořící pochodni. Těce zraněného střelce Proka prý tenkrát zachránila nějaká tramvajačka  odvlekla ho do domu, tam ho okamitě oetřila, ale prsty na rukou mu zachránit nemohla. Tak tak se ze svých těkých zranění uzdravil. Ostatní uhořeli. Četař Jan Doubrava, desátník Václav Ulrich a svobodníci Katánek a Port padli.

Druhý granát tankového děla zasáhl Praačku”.

Dostali jsme upu na roh. Ten chlap na přejezdu nás musel mít jako na dlaní a nás zachránilo jen to, e v okamiku, kdy nás Tygr lízl,se vpravo rozevřela ulička. Jeden z Kirchmanů, co právě seděl za řídícími pákami, tam okamitě prudce zabočil. Ztratili jsme se Němcům z očí.. *

Tři členové Praačky44 krváceli  Straka měl snad zraněnou hlavu, druhý měl prostřelenou nohu, třetí zraněnou ruku, to ve způsobily střepiny.

Já měl těstí vzpomíná Václav Urban. Leel jsem právě na podlaze, kdy nás Němci zasáhli. Mou francouzskou přilbu prorazila střepina ostrá jako nů. Později jsem ji z oceli vůbec nedokázal vytrhnout. Druhá střepina mi prořízla odshora dolů gumák  jako břitva, ale nebyl jsem ani krábnutý

Osádka třetího vozidla  tanku Stranice” jedoucího na zádi kolony vyskočila, aby pomohla zraněným kamarádům.

Jen Jsem udělal pár kroků od tanku, vybuchl na dládění dalí granát. Ucítil jsem bolest v předloktí a úder do zad mnou smýkl na zem. V takové chvíli se člověku promítá před očima opravdu celý ivot. Myslel jsem si, e mám přeraenou páteř, Říkal jsem st v duchu  tak, Housko, má po divadle, má po ivotě… Natěstí, jak vidíte, dopadlo to dobře. Přijela sanitka, odvezla nás, zraněné, na Smíchov, do budovy dneního národního výboru, kde nám poskytli první pomoc..*

Zbytek roty se proplétal společně s pěchotou mezi vilkami na svazích vahova. Slíbená dělostřelecká podpora nikde… Konečně ve tři odpoledne začaly vybuchovat kolem Svobodovy vily první granáty pancéřového vlaku Blaník”. Jeho velitel strámistr Kouba měl kanón a tři velkoráová trojčata” a podařilo se mu rozbít několik kulometných hnízd.

V největí nesnázi zůstala osádka velké housenky. Poručík rozestavěl strání zajitění. Jeden z kulometčíků drel pod palbou cestu od přejezdu; ale co kdy vyjedou tanky? Viděli, Jak Jeden z nich co chvíli vyjídí z úkrytu mezi sloupy barrandovského mostu, aby vypálil několik ran a skryl se opět v bezpečí. Kulometem ho určitě nedostanou. Zbývala Jediná naděje  dělostřelci, ale Jak opravovat jejich palbu, mířenou pánubohu do oken”? Z osádky nemohli postrádat nikoho. Vzpomněli si na sklep. Krčilo se v něm třicet lidí  někteří z nich mladí, silní, ale s hláením se nechtělo ani jednomu. * To Jste se zbláznili strachem”, zahartusil kterýsi z tankistů, ale teprve kdy pohrozil pistolí, zvedl se jeden z mladích a apaticky el ke schodům. Seděli zde od pátého května. Pátý den čekali na smrt.

Okna do ulice hlídal Bočan. Měl pancéřovou pěst a ideální výstřel na iroký úsek silnice.

Něco dole na přejezdu zarachotilo. Vyrazila odtamtud stejná housenka* jako byla ta moje. Seděli v ní chlapi v ocelových nacistických přilbách, jeli jistě na průzkum. Krčili se za pancířem a koukali, kam jsme se jim ztratili. Kdyby tak viděli, jak se na ně svrchu dívám. Nechal jsem je přejet a pak jsem se s panzer-faustem naklonil z okna. Mrknul jsem, jestli mám za sebou plac, natáhl jsem plechovou páčku, ale nějak se mi to nezdálo. Mířím, tisknu spoutěcí páku  nicl Místo plamene a výbuchu jen suché lupnutí. Ne jsem mohl přinést dalí pěst, Němci s housenkou zmizeli opět za přejezdem. Teď nám zatopí  pomyslel jsem si  a my přece musíme hlavně získat čas  pár desítek minut času, ne přijdou Rusové a s nácky zatočí. Velitele jsem neviděl, byl v jiné místnosti. Rozhodl jsem na vlastní pěst  půjdu vyjednávat”

Ve čtvrt na est večer po palbě dělostřelectva dva československé tanky zaútočily společně s četou 7. roty praporu revoluční gardy od Dívčích Kamenů na va-hov. Nacisté kupodivu rychle vyklidili svá postavení ve vilách a ustoupili nebo byli pobiti. Četa 7. roty zde ztratila čtyři mue, tankisté nikoho. Ale úspěný boj byl spíe výsledkem dojmu zpráv o příchodu Rudé armády ne postupu obou stíhačů.

To ji na Zlíchov přijela rota sovětské pěchoty a její velitel nacistům na přejezdu vzkázal, e bud do dvaceti minut zastaví palbu, nebo na ně zahájí útok. Deset minut před sedmou večer zaburácely na přejezdu motory esesáckých Tygrů a dalích obrněných vozidel. Tankový kanón mezi vagóny zmizel.

Sovětský důstojník jen mávl rukou  Ničevó, vak daleko neujedou! Nad zlíchovským bojitěm se snáela májová noc a tma milosrdně zahalila ohořelý vrak malé housenky a dalí pokozené tanky revoluční roty. Velitel IV. praporu revoluční gardy zapsal do bojového hláení: Jen nástup Rudé armády uchránil úsek od velkých ztrát a obsazení Smíchova Němci../4 Zraněného podporučíka Housku odvezli do lazaretu SS, kde od rána 9. května vládl obětavý tábní kapitán MUDr. Linhart. Nehnul se od operačního stolu. Praha zatím u Jásala, smála se a tancovala. Nikdo ji nemyslel na stralivé okamiky před několika hodinami, kdy Praze stále jetě hrozilo zničení od ustupujících Schornerových vojsk.

Jen v lazaretech a nemocnicích jetě bojovali se smrtí  řezali a ili Byl zde klid a ticho Čpěla typická nemocniční vůně dezinfekce Na sále dělali stodva-cátou operaci  zachraňovali dvanáctkrát prostřílené-ho člověka.

Vozík vyjel. Operatéři sejmuli rukavice a odeli na chodbičku na cigaretu.

Dalí/ ozvalo se za bílými dveřmi oupli tam vozík s podporučíkem  tankístou Houskou. Venku se setmělo …

Na skleněném stolku leely po operaci dvě střepiny  jednu vyřízli z Housková předloktí, druhou vytáhli ze zad. Páteř to natěstí skutečně neodnesla. ije, bude zdráv, bude zase hrát!

Odpoledne si vzpomněli na jeho kabát. Pytel, do kterého jej sluba nacpala, mu přistrkali tágem na biliár. V kapse toti zůstal zapomenutý ruční granát.

Vy hrdinové!u vrátil se mu humor  poprvé od vyraení do útoku se Karel Houska zasmál.

Po osmé hodině večer 9 května odela ze Zlíchova po silnici skupina několika desítek barikádníků. Velel jim podporučík Kocián Postupovali v patách nacistů, odcházejících na jih Němci jetě tuili trhlinu, kterou by mohli uniknout na západ Proklínali Prahu i své velitele, e je tak dlouho nutili útočit O půl esté ráno

10. května podporučík podal první hláení ze Zbraslavi, kterou SS k ránu opustili.

POPRVÉ S OTEVŘENÝMI PŘIKLOPY

Ziberovova armádní rychlá skupina po odjezdu z Teplic 8 května 1945 zamířila přes Lovosice k Terezínu. S odporem esesáků se poprvé střetla pod Maleovem. Nacisté zde měli 20 tanků, větinou Panthery, ale natěstí jim docházel benzín a tanky v těkém terénu nemohly manévrovat Po krátkém boji sovětské jednotky prolomily jejich obranu Němci ustoupili nebo opustili vozidla a prostě se rozprchli. S dalím nacistickým odporem se sovětské Jednotky střetly na samém okrají

Lovosic. Několik budov v okolí kostela proměnila tamní posádka v úplnou pevnost. Pozorovateli na kostelní věi leelo celé okolí jako na dlani a Vaganovova 69. mechanizovaná brigáda se o tom měla přesvědčit první. Průzkumníka kapitána Voronkova o hrozícím nebezpečí natěstí lovosičtí Čei včas uvědomili.

Čelní vozidla pokračovala v prudké přestřelce s nacistickými odpory, ale hlavní síly střed města rychle objíděly. Spolehliví průvodci vedli tanky přes přístav přímo do týlu německých odporů a ne se nacisté vzpamatovali, vybuchovaly v jejich postaveních první granáty tankových kanónů. Některá obrněná vozidla s černobílým kříem vzplála. Nejblíí křiovatku před Terezínem ji obsadila skupina českých vlastenců. Nacistická esesácká kola z Litoměřic, která měla jako pohyblivá záloha zastavit sovětský postup, se ji před několika hodinami rozutekla  kadý z jejích áků se snail spasit se na vlastní pěst útěkem. A tak jen jednotliví zákodníci stříleli po rychle projídějících tancích a autech s pěchotou. Krátce po půl esté navečer zastavily čelné sovětské tanky na silnici před terezínskou Malou pevností. Nad bránou vlál prapor s červeným kříem, který vztyčila první skupina zdravotníků po příchodu do pevnosti 5. května. Nacistům nezbyl čas, aby důkaz své brutality zničili, jak měli původně v úmyslu. Malá pevnost, přecpaná vězni z několika evakuovaných lágrů, měla vyletět do povětří.

Motopěchota, tanky i motocyklisté hlavních sil armádní rychlé skupiny se vak zdreli jen několik málo minut. Od Prahy je dělilo jetě několik desítek kilometrů. A na kadém, který ujeli, je provázelo nadené české obyvatelstvo, které si teprve nyní mohlo být Jisto, e válka ji opravdu končí.

Strakovem projel průzkum a předvoj plnou rychlostí. Po nepříteli nebyla zatím ani stopu. Jen sem tam míjeli na silnici havarované, oputěné vozidlo. Poručík Zra-evský, velitel průzkumné tankové čety, dorazil k Nové Vsi. Podle mapy se blíili k Vltavě. Musí projet vesnicí, pak přejet elezniční přejezd a po několika stech metrech za ním bude most přes Vltavu… Dostanou-li se přes něj, do Veltrus, překonají hlavní překáku.

První řidič tanku Čsl. rozhlas” Jaroslav Cerha

Vlastenci z Veltrus po setmění 8. května rozebrali v celém okolí protitankové překáky. Sami se později nestačili divit, jak si několik muů dokázalo poradit s těkými, dlouhými kládami, které měly Rudé armádě uzavřít cestu k Praze. Právě včas odtáhli poslední kmeny do dvorků okolních domů, kdy se na silnici ve Veltrusích zastavila dlouhá kolona nacistů. Němečtí vojáci pobíhali od překáky k překáce, ale ani jedinou nemohli uzavřít.

To mají na svědomí ti četí psi sakroval feldvébl, který dobře věděl, e iroko daleko nenajdou ádný les, kde by mohli pokácet nové stromy.

Nakonec vyjelo k severu, po terezínské silnici, několik tanků a transportérů. Kolem jedenácté hodiny v noci 8, května zaslechli obyvatelé Nové Vsi palbu nacistických samohybek. Tank poručíka Alexeje Trofimoviče Zraevského od 53. tankového pluku dostal plný zásah a sjel bezmocně se silnice do příkopu. Samochodka jetě dvakrát vypálila, ale oba dalí průzkumné tanky se ji stačily skrýt a opětovat palbu. Před Novou Vsí se rozpoutal dělostřelecký souboj,.. Osádka zasaeného tanku se proplíila ke svým, ale bez velitele oblíbený statečný poručík průzkumák padl. Po varování napadeného průzkumu se přijídějící kolony jedna po druhé zastavovaly.

U tábních automobilů 69. mechanizované brigády se shromádilo několik důstojníků, Brzo k nim dorazil i velitel armádní rychlé skupiny generál Ziberov s generály Petrovem a Barykimem z Rybalkova tábu, velitel 54. tankové brigády plukovník Čegunkov a dalí důstojníci. Paprsky svítilen osvětlily mapy. Záblesky výstřelů tankových kanónů chvílemi jako blesky blíící se bouřky osvěcovaly předmostí u Veltrus…

Vichni velitelé, kteří se měli nyní rozhodnout, proili celou válku na frontě, viděli padnout tisíce sovětských vojáků …

Musíme se zastavit! Proč máme zbytečně ničit lidi a bojovou techniku, kdy ji skončila válka! argumentoval jeden z hloučku velitelů. Počkejme do svítání, pak uvidíme, kde je nepřítel a jak jej výhodně zničit. Pak, v případě nutnosti, budeme útočit bez zbytečných omylů!11

Vichni ostatní velitelé jej dobře znali  patřil k nej-128 statečnějím důstojníkům Někteří souhlasili, platí přece ji příměří. Ostatní vánivě oponovali  úkolem rychlé skupiny je co nejdříve ovládnout Prahu. Zachránit české vlastence! Nepřítel sice podepsal kapitulaci, ale výbuchy granátů před Veltrusy potvrzovaly, e bojuje dále.

Soudruhu generále”, přihlásil se o slovo plukovník Vaganov, dovolte, aby 69. brigáda jako předvoj pokračovala v plnění bojového úkolu!

Ziberov i Petrov souhlasili a nakonec toto odváné řeení podpořili i ti, co před chvílí radili počkat do svítání.

Rozhodl jsem se, e budu velet noční akci 53. pluku sám, vzpomínal po mnoha letech plukovník Vaganov. Pod mým velením jednu hodinu po půlnoci pronikly určené tanky plnou rychlostí k mostu a obsadily jej. Výsadek samopalníků, průzkumníků a enistů zakrátko objevil dráty elektrického vedení, směřující k náloím, jimi byl most podminován, přeřezal je a znemonil tak faistům vyhodit most do povětří.

Cesta na Prahu byla volná…”

V 03.30 hodin 9. května jako první projela veltruský-mi ulicemi trojice sovětských tanků, Za patnáct minut po nich projely dalí skupiny. Po nich ji pokračoval nepřetritý proud. Noční boj připomínala ráno jen rozstřílená kolona německých tanků, obrněných transportérů a automobilů v příkopech silnice od benzínové pumpy a po Mlčechvosty. Kolonu nepřátelských jednotek u Dolních Chabrů srazil 53. tankový pluk z Chodu. 1 500 muů se po prvních výbuích granátů tankových kanónů vzdalo do zajetí. Před estou hodinou ráno průzkum a předvoj pluku vjely před barikády na Trojském mostě. Výsadek a motocyklisti 50. samostatného pluku rychle čistili ulice severního praského předměstí.

Jel jsem na lehkém polním vozidle za tankem plukovníka Vaganova vzpomíná generál Ziberov, velitel armádní rychlé skupiny 3. gardové tankové armády. Byl se mnou i kapitán A. R. Ljudmirskij. Ten mí několikrát radil, abych se pro jistotu posadil do tanku, který Jel za námi. Ze svého vozu Jsem vak mohl snadněji řídit boj a proto jsem raději zůstal v autě, t kdy kolem nás létaly kulky. Ale ve dopadlo dobře. S hlavními silami 69. mechanizované brigády jsem dojel do ulic v Holeovicích a nedaleko od Trojského mostu, v domě č. 44, jsem zřídil své stanovitě. Jako zástupce náčelníka tábu 3. gardové tankové armády jsem byl oprávněn vydat rozkaz veliteli 54. tankové brigády, která postupovala za naí rychlou skupinou, aby obsadila severozápadní část Prahy a společně s povstalci očistila tuto část města od faistů…*

Do praských ulic a náměstí vjíděly nové a nové tanky a pěchota obou tankových gardových armád 1. ukrajinského frontu. Od severozápadu a severu pronikaly ke středu města. Na několika místech dolo k přestřelkám s nacisty  zbytky divize SS Das Reich”, motorizované divize SS Wiking a dalích Jednotek, předevím SS, které 8. května neuprchly a devátého ráno se střetly s čelními částmi Rudé armády. Jetě devátého ráno v těchto bojích nacisté ztratili asi 500 padlých a raněných. Jejich odpor byl na vech místech vdy během několika desítek minut zlomen. Sovětské tanky obsadily hlavní ulice ve středu města, projely po Václavském i Staroměstském náměstí a jednotlivé úderné skupiny pronikly průchody v barikádách i do východních a jiních předměstí. Jen na Smíchov sovětské tanky dopoledne 9. května neprojely… Ten a celá jiní oblast připadala a druhému sledu, který se teprve blíil po přeplněných silnicích ku Praze.

***

Velitel 1. ukrajinského frontu marál Koněv se o neuvěřitelném osmdesátikilometrovém skoku a o dobytí Prahy dozvěděl bezprostředně po proniknutí Leljuenkových tankistů do praského předměstí. Hláení podal sám velitel 4. gardové tankové armády generál Lelju-enko, postupující v sestavě svého 10. tankového sboru. Dolo rovně stručné hláení Rybalkovy armádní rychlé skupiny, ale dalí podrobnějí zprávy o průběhu a výsledcích bojů v praských čtvrtích stále nedocházely. Linkové spojení bylo jako naschvál přerueno. Rádiové spojení se z dráďanského Koněvova velitelského stanovitě nepodařilo navázat. Hlásila se jen 13. armáda, která ji také pronikla na okraj Prahy, ale ani její táb se nemohl svého prvního sledu dovolat Marál Koněv nařídil, aby do Prahy neodkladně odletěli letadlem frontové spojovací letky styční důstojníci. Marně vak čekal na jejich návrat. Také styční důstojníci ostatních tábů se v Praze záhadně ztráceli. Pouze Krasovského piloti, kteří prolétávali v malé výce nad praskými čtvrtěmi, hlásili, e ve městě ji není patrná bojová činnost a ulice zaplňují zástupy obyvatelstva.

]ak se později vysvětlilo,a napsal ve svých memoá-rech marál Koněv, způsobil to vechno jásot Praanů. V ulicích se nepřetritě manifestovalo. Stačilo, aby se na ulici objevil sovětský důstojník a Praané ho hned brali mezi sebe do přátelského kruhu, začali ho objímat, líbat a vyhazovat do vzduchu, Vichni moji styční důstojníci se postupně dostali do zajetí  polibky, hotění, květiny …

Potom se ve stejných přátelských objetích ocitli jeden po druhém i vyí velitelé  Leljuenko, Rybalko i Gordov, který přijel hned za nimi. Nikomu z nich se nepodařilo dostat se z Prahy na velitelské stanovitě, k vlastním spojovacím uzlům a podat podrobné hláení o situaci… Zkrátka a dobře den osvobození Prahy jsem proíval velmi neklidně. Ztráceli se styční důstojníci, ztráceli se velitelé brigád a sborů  kdekdo se ztrácel. Tady vidíte, co to je, kdy lid propukne v jásot a co z toho můe vzejít”

Devátého května 1945 v lednu hodinu odpoledne dorazil na praská předměstí na jihovýchodě předvoj armádní rychlé skupiny 2. ukrajinského frontu  tanky jeho 5. tankového sboru 6. tankové armády generála Kravčenka. Do půl čtvrté odpoledne celý sbor dojel do Prahy. V est hodin vočer dorazila rychlá skupina 4. ukrajinského frontu od Hradce Králové. V deset hodin dopoledne 10 května 1945 přijela první Čoskoslo venská jednotka  zvlátní oddíl 1. československého samostatného armádního sboru z SSSR, která přes Stranice a Vinohrady, po Národní třídě dojela na Hradčany.

Křídelní jednotky 1, ukrajinského a 2. ukrajinského frontu si v irokém oblouku razily cestu do jihozápadních Čech. Pro ně bylo důleitějím úkolem, ne osvobození Prahy, sevření obrovských kletí, ve kterých uvázne větina obklíčených ustupujících vojsk nacistické skupiny armád Mitte.

Do ustny nedaleko Rakovníku přijely první sovětské tanky 9. května 1945 patnáct minut po sedmé hodině ráno. Hlásil to poručík Vybíral, který sledoval, jak se sovětské tanky rozvinuly do bojové linie a zaútočily na nepřetritý proud nacistů, ustupující po karlovarské silnici. Jejich tanky a nákladní automobily zachvátily plameny. Odpor Němců byl zlomen v několika minutách. Hlavní ústupová cesta skupiny Mitte na západ byla přeseknuta. Kdy se povstalci setkali se sovětskými důstojníky, dozvěděli se, e jde o jednotky 25. tankového sboru generála Fomínicha, které přes Chomutov  Nesuchyni a Krupou dorazily k Rakovníku. Sověttí velitelé nechtěli čekat ani minutu zbytečně  měli namířeno k poslední komunikaci, po které nacisté prchali od Berouna na Plzeň. Byla přeseknuta ji v nejbliích hodinách. Nacisté, kteří se jetě 10. a 11. května probíjeli na západ, narazili Ji na neproniknutelný kruh obklíčení … 11. května 1945 dolo u Milína na Příbramsku k poslední bojové sráce v Evropě. V 02.00 hodin 12. května jsou i zde nacistické jednotky zajaty.

V est hodin večer plukovník J. J. Čečulin se svými samopalníky vztyčil na věi Svatovítského dómu na Hradčanech vedle československé i rudou sovětskou vlajku.

Plukovník Kočetkov s náčelníkem politického oddělení 4. gardové tankové armády projíděl jásající večerní Prahou.

Tak jsem ti ráno jel za podporučíkem Michailem Glazirinem  zaslouí si vyznamenání. Postupoval stále v čele, v prvním tanku a bojoval výtečně. Kdy se konečně mohli zastavit a nikde nepadl ani jediný výstřel, s třeskotem se otevřel příklop jeho tanku a

Glazirin se po pás vynořil z věe. A zakřičel Jako

uličník: Nu, vsjo! KONĚC!

V ulicích na pancířích tanků i na chodnících spaly Jejich osádky. Náčelník politodděla dloubl plukovníka loktem: Válka v podstatě skončila! Rozumí, bra

tříčku? SKONČILA!”

Na Staroměstském náměstí stálo několik tanků s otevřenými příklopy. Poprvé od června 1941 je nemusely jejich osádky zavírat. V zápisníku plukovníka Kočetko-va po čtyřech letech chyběla jakákoliv poznámka. Za datem 9. května následovala jen veliká tečka.

S VĚOVÝM ČÍSLEM 23

Desátého května časně ráno diktoval generálporučík Bělov pobočníkovi na svém novém velitelském stanoviti první rozkaz pro město Prahu …

Dne 9. května za svítání Rudá armáda osvobodila české obyvatelstvo města Prahy natrvalo od jha německého nepřítele” pozorně zapisoval kapitán velitelova slova. Při této příleitosti pozdravuji jako vojenský velitel Rudé armády pro velkou Prahu praské obyvatelstvo, přeji mu veho zdaru a nové budoucnosti a vyjadřuji ádost, aby ivot města přiel co nejrychleji opět do mírových kolejí..

Generál se zamyslel. On a mnozí dalí sověttí důstojníci stáli ji častěji před podobným úkolem, ale byla to prozatím bud osvobozená sovětská nebo polská města bezprostředně za frontou nebo pokořená města třetí říe. Praha a Československo první poválečný den patřily ji do nové éry dějin. Ale přesto v irokém okolí pobíhalo plno převlečených nepřátelských vojáků a dosud nezjitěných nacistů.

Vichni přísluníct německé branné mocí, zbraní SS a bezpečnostních sborů musí být okamitě odzbrojeni a zbraně odevzdány.. ” Bělov se na okamik zamyslel, odevzdány vojenskému československému

veliteli velké Prahy… Neuposlechnutí bude trestáno podle stanného práva. Lhůta k odevzdání… místa odevzdání…*

Osádka Gončarenkova tanku před útokem na Berlín.

Zleva sedící: pomocník řidiče a spodní střelec Alexandr Filippov a řidič Ilja klovský; zleva stojící: střelec Pavel Batyrev, velitel tanku poručík Ivan Gončarenko a nabíječ Nikolaj Kovrigin

Četnictvo, policie a Jiné pořádkové sloky města zů staly podřízeny československému velitelství, které řeilo vechny vojenské otázky pro oblast velké Prahy Policie měla zajistit bezpečnostní ochranu města, řízení pouliční dopravy. Vechny úřady, ústavy a podniky měly okamitě zahájit činnost. Vichni jejich četí zaměstnanci se měli dostavit na svá místa. Směly být otevřeny vechny zábavné podniky, hostince, divadla, kina.. 

Vechny jednotky Rudé armády budou podporovat pořádek ve městě a v tomto směru spolupracovat s československým vojenským velitelem velké Prahy ..končil tento první rozkaz sovětského velitele Prahy.

Byl dohodou o spolupráci mezi přáteli, spojenci, kteří osvobodili Prahu. Ale i tento první rozkaz měl velmi krátkou platnost. Před polednem 10 května navtívil generál Bělov československé vojenské velitelství.

Vae vláda je, pane generále, na cestě do Prahy, aby převzala politickou a vojenskou moc. Pokládejte, prosím, rozkaz, který jsem podepsal, pouze za tlumočení mých přání v zájmu rychlého přechodu vaeho hlavního města do normálního mírového ivota!”

V několika přítích hodinách rozmístilo sovětské velitelství značnou část bojových jednotek mimo Prahu, v irokém okolí, v celých středních Čechách. Zbývala jetě jedna hořká povinnost. Společně s praským obyvatelstvem pohřbili sověttí vojáci své padlé soudruhy, kteří při bojích v praských ulicích poloili své ivoty. Ve společném hrobě na náměstí před Rudolfínem pohřbili gardového poručíka Gončarenka společně s dalími sovětskými vojáky, kteří padli na Klárově a při bojích v ulicích Starého Města. Byl to smutný, přesmutný pohřeb statečných, které zasáhly poslední střely této války.

Střelec Gončarenkova tanku Pavel Grigorijevič Batyrev, jediný nezraněný z celé osádky, se jetě postaral o jejich zničený, nepojízdný tank; 63 tanková brigáda se vak v Praze také dlouho nezdrela a tak prostřílené

téčko” zůstalo na Klárově a mělo zde vyčkat příjezdu odsunové skupiny, která by je dopravila do sběrny porouchaných vozidel 4. gardové tankové armády …

Tenkrát poprvé se Praané obrátili na sovětské velitelství s prosbou  Je to tank, který Jel v čele sovětských Jednotek, který se jako první probil do naí Prahy  věnujte nám ho, postavíme si ho u nás Jako po-mník. A s tímto přáním se později obrátili na sovětské velitelství té oficiálně představitelé praského národního výboru.

Toto přání, které se prostřednictvím různých instancí dozvěděl nakonec generál Leljuenko, vzbudilo u velitele 4. gardové tankové armády nevední zájem  samozřejmě, a v Praze zůstane pomník padlým sovětským tankistům, kteří první proniklí do československého hlavního města. Ale proti pouití klárovského tanku, proděravělého a ohořelého T-34, měl zásadní námitky.

Přece nebudeme Čechům dávat metallolom”! elezo do rotu! A má Praha na Rudou armádu důstojnou památku! Dáme k dispozici těký tank IS Josef Stalin!”

Samozřejmě, e stavba podobného pomníku několik týdnů po válce nebyla snadnou záleitostí. O tom by mohli vyprávět předevím major Kaplun a sovětí e-nisti, které velení Rudé armády v Praze tímto úkolem pověřilo. Nakonec se vsak včas podařilo dovézt kámen, cement a dalí stavební materiál a ikovné ruce, které válka, minování, stavba překáek, ničení a mnoho dalích povinností dělníků fronty” nepřipravily o Jejich zručnost, se pustily do práce. Sověttí vojáci společně s praskými kameníky mohli včas postavit ozdobenou břízku … Jedné červencové noci za svitu reflektorů najíděl po masívní rampě z trámů, která vedla a k vrcholu podstavce, těký sovětský tank. Řidič na centimetr přesně najíděl zádí tanku na úzkou rampu a zastavil Jistě na podstavci. Motor tanku naposledy zaburácel a pak se z příklopu vyhoupl řidič.

Tak a bylo by to! Jetě trochu natoč vě doprava. Sao, a zajisti ji roubama Táák! Hotovo!”

Od podstavce zmizela trámová rampa a zářivě bílou třiadvacítku na věi Stalince”, celý tank i podstavec pomníku zakryla bílá rouka.

Třiadvacítka? Gončarenkův tank měl přece zcela jistě na své věi čtyřiadvacítku  potvrdili to pamětníci a předevím dokumentární fotografie tohoto historického tanku. Dalí pamětníci dokazují, e to skutečně byla právě třiadvacítka, která první přijela k praské barikádě u vokovické vozovny a před polednem 9, května projíděla po Staroměstském náměstí .. Ti i druzí mají pravdu. Tank s věovým číslem 23 nepřeel do historie neprávem; jako nepodloená legenda. Průzkumná četa 1. praporu 63. tankové brigády, ke které patřil i Gončarenkův tank, měla toti stroje s věovým číslem 22, 23 a 24. Moná, e to nebyla dvaadvacítka, ale pětadvacítka … Na tom ale ji nezáleí  třiadvacítka a Gončarenkova čtyřiadvacítka byly vdy mezi nimi. A stalo se ji tradicí, e první, Gončarenkův tank, je ztotoňován se strojem s věovým číslem dvacet tři.

Devětadvacátého července 1945 odpoledne přicházely na prostranství před smíchovskými kasárny davy Praanů. Několik dní lidé zvědavě pokukovali po mohutném pomníku, připraveném k odhalení. Před podstavcem se střídaly čestné stráe sovětských důstojníků. Na jejich kombinézách zářila vysoká sovětská vyznamenání, nechyběly ani hvězdy Hrdinů Sovětského svazu … Četa důstojníků Rudé armády a českosloventí samopalníci stáli v pozoru, kdy ve tři hodiny odpoledne přijeli čestní hosté slavnosti  předseda československé vlády Zdeněk Fierlinger, velitel 4. gardové tankové armády generál plukovník Dmitrij Leljuenko, sovětský velvyslanec v Československu Zorin, generál arov, náčelník československého hlavního tábu a praský primátor Dr. Vacek.

Po primátoru Vackovi promluvil generál Leljuenko. Lidé ho nehnuté poslouchali  připomínali si při jeho slovech nedávno uplynulé dny, kdy je právě tito důstojníci a vojáci  tankisté v kombinézách, rozestavění kolem pomníku, zachránili.

Bílá rouka se rozevřela, spadla a nad náměstím pod Petřínem stál jako symbol vítězství hrdý sovětský tank.

Tento tank nám bude připomínat”, promluvil ministerský předseda Zdeněk Fierlinger, e nad naím bezpečím bdí mocný slovanský bratr, který nedopustí, aby nepřítel opět stál na naí půdě* Přehluil ho mohutný potlesk. Vítězství, dobyté společným úsilím nás zavazuje, abychom byli vdy připraveni k obraně, abychom mohli budovat nai novou lidově demokratickou republiku na dobrých základechín

A osádka prvního sovětského tanku? Jeden po druhém se uzdravení poddůstojníci vraceli z nemocníc a lazaretů. Sovětská vláda padlého velitele poručíka Gončarenka vyznamenala řádem Vlastenecké války I. stupně. Řidiči tanku Iljovi Grigorjeviči klovskému tentý řád připjal velitel brigády po jeho návratu z nemocnice. Střelec Batyrev, nabíječ Kovrigin a pomocník řidiče Filippov obdreli řád Vlastenecké války III. stupně. A vichni dostali medaili Za osvobození Prahy44. Řada útvarů a jednotek obou tankových gardových armád 1. ukrajinského frontu včetně průzkumných praporů 10. gardového tankového a 6. mechanizovaného sboru Leljuenkovy armády dostala Čestný název Praský44 .. Československá vláda nezapomněla ani na statečného Frantika Součka, mue, který provázel sovětské tankisty Prahou a po těkém zranění na Klárově mu lékaři museli amputovat rozdrcenou nohu. President republiky jej vyznamenal Československým válečným kříem 1939.

Osádka Gončarenkova tanku se naposled setkala u náhradní jednotky 63. tankové brigády, odkud ural-tí dobrovolníci v listopadu 1945 demobilizovall. Načmárali si na lístky navzájem své adresy, ale nikdo by je po pár letech na nich ji nemohl najít A také nehledal . Později se ujala legenda, e celá osádka čelního tanku na Klárově zahynula Teprve po dvaceti letech, v roce 1965, z iniciativy pomocníka řidiče Gončarenkova tanku Alexandro Filippova, se pokusilo několik nadenců v Moskvě odhalit poválečné osudy osádky legendárního Gončarenkova tanku. Dávali o sobě vědět jeden po druhém. Filipov il v Moskvě, Sklovský v Kazachstánu, kde pracuje v obcí Bernik jako elezniční dělník. Zootechnik Kovrigin se ozval z jednoho kolchoz.u u Kujbyeva a Batyrev napsal ze Susaninu. Koncem dubna tého roku se seli na výboru válečných veteránů v Moskvě a v květnu 1965 společně se svým bývalým velitelem praporu, plukovníkem Korotějevem, bývalým velitelem armádní rychlé skupiny generálmajorem Ziberovem a dalími sovětskými důstojníky, kteří se významně podíleli na osvobození Československa, tvořili čestnou delegaci na oslavách dvacátého výročí osvobození Prahy.

Společně s rodiči a bratrem poručíka Gončarenka se poklonili památce svého padlého velitele a ostatních soudruhů. Seli se se svým bojovým druhem Součkem, Filippov po letech opět spatřil oetřovatelku, která o něj tak pěkně pečovala a lékaře, kteří operovali Jeho zranění. Vichni převzali československá vyznamenání a stali se čestnými občany naí Prahy…

A stařičká maminka Gončarenková, která četla jméno svého syna na bronzové desce smíchovského pomníku, řekla: Jsem ráda, e chováte k mému chlapci tolik úcty