Smrt si jde pro vraha - Antonín Jirotka, Ivan afhauser

Nic ti to neudělá,” řekl bratranec a v hlase měl naléhavý přízvuk, je to jen pár dní.

Za seikmeným oknem podkrovního ateliéru řádilo jaro, ale uvnitř to nebylo moc znát.

Plynový radiátor tichounce syčel.

Máňa si na to vybrala u tři dny dovolený, ale víc nemůe, kdy chceme jet do toho

Bulharska.”

Jistě, řekl jsem bez nadení.

Koukej,” pokračoval bratranec trochu dotčeně, já bych ti vo tom neříkal, kdyby to lo zařídit jináč. Ale nemocnice by ji zabila, to je fakt.

Pojedu tam. Nedělej si starosti.”

Bratranec povytáhl obočí, určitě chtěl říct - no proto - ale neřekl to. Místo toho vyndal z aktovky láhev Praského výběru a postavil ji na stůl s podobným gestem, jako by právě daroval patnáct let starý francouzský koňak.

Tak to zapijem. Spadl mi kámen ze srdce, váně. To ví, já nemám takovej ivot jako ty. V

podniku je teďkonc úplnej blázinec…”

Tetě Albětě se odnepaměti říkalo Bábinka, v dětství jsem často jezdíval do její chaloupky na prázdniny, a teď, kdy potřebovala pomoc, mi nebylo nijak proti mysli podobný zájezd zopakovat. To, co mně na celé věci mírně vadilo, byl přezíravý postoj jejího syna k mé

vlastní práci. Bratranec byl zkrátka toho mínění, e výtvarník na volné noze je prachsprostý darmorout, který okrádá společnost o peníze. Jó, říkával, já bych vás, holoubci, naučil ve fabrice makat. Kdysi dávno jsem se snail vysvětlit, e malování je taky dřina, e kdyby člověk spočetl hodiny strávené v ateliéru a vydělil je tím málem, co za to nakonec dostane, byla by to mzda spí ebrácká. Ale nijak ho to nedojalo.

Blbost, povídal, co třeba tenhle Píkáso! Nakreslí si pitomýho bejka jedním tahem a dostane za to pomalu tolik, co beru za měsíc. Nevím sice, kolik bratranec vydělává, ale e by na podobný obrázek jeho gáe nestačila, jsem mu raději neřekl. Nijak by to jeho lásku k výtvarníkům nezvýilo a kromě toho, nejsem Picasso.

Bábince u bylo hodně přes sedmdesát a její snad první ivotní návtěva okresní nemocnice měla příčinu vpravdě nicotnou. Pokloval ji kohout.

Nikdy bych neřekl, e takové zvíře můe být agresívní, ale bylo to tak; potvora nevděčně zaútočila na svou hospodyni a zranila ji zobákem na noze. Bábinka si toho nijak nevímala, do rány se dostala nějaká infekce, zanítila se a postupující otrava krve nakonec zlomila hrdě samostatnou starou paní natolik, e poádala souseda, aby zavolal kněze. Pan farář jí vak umírání rázně zatrhl, téměř násilím ji posadil do sanitky a nechal odvézt do pitálu. Co se strhlo, je zahaleno jistým tajemstvím, podstatné vak je, e lékaři nakonec kapitulovali, 5

upustili od předpokládané hospitalizace a souhlasili, aby Bábinka zůstala v domácím

oetřování, ovem s podmínkou, e bude pravidelné jezdit ke kontrole, a to zpočátku kadý den.

Máma byla dycky děsně tvrdohlavá,” řekl bratranec.

Deset králíků, osm slepic vedených zlým kohoutem a dvě kočky, to bylo království tety

Alběty, hospodářství, o které zatím pečovala bratrancova manelka a jeho budoucím

správcem jsem se měl stát já.

Bude se ti tam líbit. Příroda to je ta… ta… inpirace.

Proč ne, něco podobného nemůe kodit. Vlastně jsem opravdu neměl nic pořádného na

práci, nikdo zrovna nestál o pořádání výstavy mého celoivotního díla a na kniních

ilustracích, které jsem měl odevzdat začátkem srpna, se dalo klidné dělat i ve vesnické chaloupce.

Tak na zdraví.”

Napil jsem se zteplalého přeslazeného vína a snail se tvářit, e mi chutná. Zapadající

slunce se ohnivě opřelo do pootevřeného střeního okna.

Vidí,” zasmál se bratranec, venku je tak krásné a já musím tvrdnout ve městě. Ty má váně ve vem kliku…”

*

Automobil se prodíral silnicí jako losos proti proudu řeky, záplava víkendových vozů

vracejících se do města byla náramná, ale cesta v naem směru prakticky volná. Motor

jednotvárně bzučel, člověk by mu nehádal těch sto padesát tisíc najetých kilometrů; na jeho průměrně sluném stavu neměla vak zásluhu pravidelná technická údrba, které nerozumím, nýbr vlídnost. S autem je toti nutné jednat laskavé a pak se odvděčí podobné jako věrný kůň. Musíte ho pochválit, kdy vás doveze na místo, litovat, kdy kalavě startuje v chladných zimních ránech, radovat se s ním při odpočinkovém sjídění táhlých dlouhých kopců. Ten, kdo kope vůz do pneumatik a týrá ho razantní jízdou s přetočeným motorem, si věru zaslouí, aby putoval od servisu k servisu nebo chodil pěky.

Na polích se svěe zelenalo čerstvé osení, v zahradách kvetly stromy. Jaro je jediné období, které ve mně vzbuzuje touhu být krajinářem. Ne okázale barevný podzim, připomínající vojenskou maskovací plachtu, ale jaro se svými nesčíslnými odstíny zeleně, kouřovým opa-rem raících lístků a alebným chvěním prohřátého vzduchu. Jaro přímo volá po tětci, i

kdy ze zkuenosti vím, e ho namalovat nedokáu, e ta nálada prosté vymizí a na plátně zůstane jen barvo-tiskový kýč.

Kousek za Dobříí jsem nabral stopaře, ale byl to nemluvný, otrávný mládenec,

6

který během následujících padesáti kilometrů pronesl sotva dvě slova. Kdy jsem se mu

snail popsat krásu ubíhající krajiny, kroutil pohoreně hlavou a potom řekl jen: Ach jo!

Docela se mi ulevilo, kdy na jedné křiovatce vystoupil.

Okresní město bylo ospalé a tiché, na náměstí uměla kana a slunce se lesklo v radničních oknech. Minul jsem nedělně uzavřený obchodní dům, prokličkoval pravoúhlými ulicemi sídlitě a vydal se po úzké asfaltové silničce mizející ve zvlněném podhůří umavy. Za

dětských časů jsem tu mnohokrát chodíval pěky, deset kilometrů tam a deset zpátky a třeba jen pro zmrzlinu v cukrárně na náměstí, pro svezení na pouovém kolotoči nebo vykoupat se pod umícím otavským jezem. Na stará kolena člověk zpohodlní a přestává si vímat detailů.

Tady za zatáčkou tenkrát bývalo mravenitě. Zpomalil jsem a skutečně, typická hromada z

hlíny a jehličí tam byla pořád. Potěilo mě to jako malý důkaz neměnnosti důleitých věcí.

Cesta začala ostře stoupat v pravidelné vlně serpentýn, motor burácel na dvojku a ručička teploměru na palubní desce se přiblíila k červenému poli. Vylapat tenhle krpál na kole se povaovalo za klukovské hrdinství.

Poslední zatáčka, dřevěný kostelíček svaté Kláry a pohled do mělkého údolí, ve kterém leel Újezd. Lehce jsem pohladil vůz po palubní desce, dobře se s ním jelo.

Náves s dveřmi hospody dokořán otevřenými, mohutné lípy okolo farské zahrady a barokně

laděné průčelí statku. Měl jsem pocit tuláka vracejícího se do dávného domova.

Vítej,” pravila Bábinka a pokynula mi gestem hodným Kateřiny Veliké. Seděla v proutěném křesle v rohu místnosti tak, aby měla přehled o vem dění. Zprava výhled na náves a hospodu, zleva na dvůr, kde pobíhaly slepice.

Jídlo má v troubě, pivo v lednici. Máňa u je pryč, byla tu jako na trní, ale aspoň e uvařila, ne? No nic, posaď se a povídej.”

Posadil jsem se, ale moc jsem toho nenamluvil, Bábinka mě nepustila ke slovu, co ovem

nevadilo, nebo dokázala o osudech vesnických sousedů vyprávět barvitě a poutavě. Při

některých jménech se mi vybavovaly dětské tváře kluků, s kterými jsme kdysi na louce nad rybníkem hrávali fotbal.

A co afránek?”

Ten u tady není. Oenil se, je to tak pět let, s jednou prodavačkou ze Strakonic; dostali tam byt, ale moc jim to spolu neklapalo. Ona byla pěkná potvora. Se dvěma dětma se rozvedla a vzala si o patnáct let starího vedoucího toho obchodu, ovem s tím ji taky ádný těstí nepotkalo, provalilo se, e má ve keftě manko, zavřeli ho a dostal pět let. Frantiek u ádnou jinou nehledal, dal se k partě montérů co pořád rajzujou po světě a od tý doby se tu u neukázal…”

7

Vzpomněl jsem si na pihovatého zrzka, co kopal bos, kouřil startky a proklínal soukromé

hodiny angličtiny, na které ho tatík nutil chodit i o prázdninách. Teď je mu znalost cizích řečí jistě dobrá.

A Hanouek?

Chudák u to má za sebou. Zabil se loni o velikonocích. Na motocyklu.”

To zabolelo. Jardu jsem míval ze vech místních kluků nejradi. Mladej můe, starej musí,”

mínila Bábinka. Podívej na mě. Takovou dobu u tady straím, kadýmu na obtí…”

Ale ne!”

Stará paní mávla rukou, nemínila si stěovat, poznámka byla jen odrazovým můstkem k

historkám z jejího mládí.

Vesnice se v tom vyprávění změnila. Zmizel kravín i asfalt z cest, rozplynuly se bytovky nad hřbitovem, pole se roztřítila o remízky a meze. Do prázdných matalí se vrátily krávy a koně, dávno minulá neděle voněla po tureckém medu prodávaném ve stánku před kostelem.

A uprostřed té poutní parády kráčela mladičká Bábinka s novým kloboukem na hlavě a

vichni mutí na ní mohli oči nechat.

Horvát ze statku vyhrooval, e se zabije, kdy se za něj nevdám. Ale na takovýho

muskýho bych nesáhla ani dřevíčkem. To ví, e to přeil, po válce pak emigroval někam

do Ameriky…”

Zajímavou roli ve vyprávění tety Alběty hrál osud. Jako tajemný reisér vech pozemských příhod posunoval lidmi po způsobu achových figurek, odměňoval spravedlivé, kdeto lumpům na chvilku popřál neřestnou radost z jejich zloby, aby pak drtivý trest dopadl o to větí silou.

U soudu křivě svědčil, ten Kučera, a Kulhánek se musel z chalupy vystěhovat. Ale boí

mlejny, jak říká pan farář, na nikoho nezapomenou. Tenkrát přilo jaro velice brzo, u v únoru hřmělo, rychle slezl sníh a bylo větrno. A starej Kučera oral, on měl pole na Hůrce, tam, jak je ta vestková alej. Vichr byl takovej, e se koně plaili, ale měl spřeení pučený, a tak to chtěl dodělat. Za radlicí se práilo, jak byla země větrem vysuená, a na souvrati bác, stará hruka, co tam stála odnepaměti, se poroučela a milýmu sedlákovi mohli zvonit umíráček. Pole, louky měl… Měl, a co z toho. Tak u to na světě chodí…”

Bábinka si nalila do hrnku se studenou bílou kávou dobrou půldecku rumu a napila se.

Chce taky?”

Zavrtěl jsem hlavou.

Tak si aspoň dej to pivo. Kdy u se tu musí otravovat se starou bábou.”

Nálada starých časů minula a já se dozvídal, co mě vlastně čeká. Králíci, slepice, nákupy, pravidelné cesty do okresní nemocnice. Nebylo to tak zlé.

8

Vařit budu já,” prohlásila Bábinka rezolutně, a kdy jsem chtěl cosi namítnout, dodala, e by si nemohla váit muského, který se motá okolo plotny se zástěrou na krku. Nakonec jsem tedy souhlasil. Ostatně kuchyně tety Alběty byla vyhláená a u teď se mi sbíhaly sliny na jazyku.

Pozejtří udělám toho kohouta. Na víně.

Uvědomil jsem si, e i do přípravy jídelníčku vstoupil Bábinčin cit pro osudovou spravedlnost.

Pyné zvíře se zprotivilo zaběhlému pořádku věcí, zaútočilo na ruku, která ho ivila, a proto bude pykat. V pekáči, samozřejmě.

Dopil jsem pivo a pak, přesné podle instrukcí, jsem se pustil do práce. Vybral jsem popel z kuchyňského sporáčku, natípal dříví, s nůí a kosou se vydal na zahradu, abych nasekal trávu králíkům. Moc mi to nelo, a tak jsem byl rád, e sem není odnikud vidět a e se mi nikdo neposmívá. Přesto jsem se nemohl zbavit podivného pocitu,e jsem sledován. Časem jsem si uvědomil proč. Na kompostu kraloval velikánský bílý kohout s ohnivě rudým

hřebínkem a střídavě mě prohlíel tu pravým a tu levým okem. Vyhlídka na lákavou pečeni

dostala podstatnou ránu. Netuil jsem toti, e kohout, o kterém se vedla řeč, je dosud jetě iv.

*

Prázdné pivní láhve cinkaly v plátěné tace a na temné noční obloze svítily hvězdy. Ve

městě se člověk na nebe moc často nedívá a to je koda. Plejády, Perseus, Kasiopeia…

Bábinka se o názvy souhvězdí nikdy moc nezajímala, ale stačil jí jediný pohled, aby z intenzity mihotavé vesmírné záře odhalila, jaké se chystá počasí. Bude pret, bude krásně, případně vítr přinese bouřky. ,Čertví jak to poznala, mně osobně se zdá, e hvězdy během posledních několika set miliónů let svítí docela stejné.

Dobrý den přeju.”

Hospoda byla příjemně načichlá tabákovým kouřem a působila útulně. Pár očí si mě bez

valného zájmu prohlédlo, kdosi poznamenal, e to je ten Praák od Tomojc, a tím bylo

seznamování odbyté. Vybral jsem si osamocený stůl, na kterém leely Zemědělské noviny.

Pivečko?”

Jistě.”

Hostinský Vávra byl středně vysoký chlapík s příjemným úsměvem a unavenýma očima.

Natočil pivo na jedno otevření pípy a postavil ho přede mne na klasický porcelánový tácek.

Co Bábinka, jak je na tom?”

Řekl jsem, e podle nálady a ivotní energie dobře, jak to ale vypadá s ránou, to zjistí teprve lékař na zítřejí kontrole.

59

Otrava krve je prevít,” mínil pan Vávra.

Hospoda hučela proudem souběných hovorů a já se začetl do článku pojednávajícího o

pěstování řepky v USA. Podle prognóz prý lze předpokládat, e na přelomu století se tam

bude tato plodina vysévat na téměř pěti miliónech hektarů. Inu, tak a.

Kdy jsem dopíjel druhé pivo, ozval se zvenčí vzdálený výbuch a okenní tabulky zadrnčely.

U jsou tady,” pravil červenolící mu o něm jsem se později dozvěděl, e je starosta a jmenuje se Plaček.

Co to bylo?”

Zas ty pitomý flígři.

U za mých dětských let bylo kousek od Újezda vojenské letitě a proráení zvukové bariéry tryskovými letouny vyvolávalo podobné detonace. Vdycky jsem si ale myslel, e v noci jsou cvičné lety zakázány.

Jetě jedno?”

Zavrtěl jsem hlavou a zael do chodby za výčepem vyměnit prázdné láhve za plné. Kdy

jsem znovu procházel osvětleným lokálem, hrály se u stolu tamgastů karty a starosta se

smíchem komentoval nepovedenou sehrávku.

Venku vál chladný noční vítr, okolo výbojky na budově bývalé kampeličky poletoval roj

nočních můr. Okna vesnických chalup světélkovala modrofialovými odstíny televizních

obrazovek. Pak se zdálky ozval zvuk klaksonu, tádá, tádá, chvilku trvalo, ne jsem si

uvědomil, e je to typická kvarta hasičů. Ho-ří! Znělo to stále silněji, pak se v zatáčce za

kostelem vyřítila stařičká erena s blikajícími modrými světly a troubením teď u ohluujícím.

Hoří! Před hospodou dostal hasičský vůz malý smyk, kola rozprskla prach a těrk, světla se zakymácela a divoká jízda pokračovala dál. Z domů vybíhali lidé, hráči v hospodě nechali karty kartami a vyli se také podívat, co se děje.

Koukejte, támhle!”

Na severní straně, za kulisovitou hradbou smrkového lesa, rostla mihotavá oranová záře.

To je Lhota?”

Ne, spí Kromětice.”

Oheň má magickou přitalivost. Moná za to můe zasutá atavistic-ká zkuenost dávného

prapředka, který překonal strach, vydal se pro hořící větev ke stromu zaehnutému bleskem a podpálením první hranice dříví odstartoval dějiny civilizace, nebo snad je to jen ubohá fascinace nad netěstím, které potkalo někoho jiného. Čert ví. Zkrátka, najednou jsem si uvědomil, e spěchám s dosti početnou skupinou místních zvědavců po silnici vedoucí ke Kroměticím.

li jsme kilometr, moná půl druhého, do mírného kopce, pak se cesta zlomila a nabídla

téměř letecký pohled do údolí, v něm leela sousední vesnice.

10

Hořel dům na okraji. Plameny prorazily střechu, olizovaly ebroví trámů, plápolaly z oken.

Hasičské vozy u boj o stavení vzdaly, proudy vody dopadaly na okolní budovy ve snaze

zabránit dalímu rozíření ohně. Vítr přináel pach poáru a a sem nahoru, bylo slyet

zapraténí, s ním se prohořelý krov propadl a zřítil v oblacích jisker.

Čí je to chalupa?”

Lacinojc,” odpověděl kdosi temně.

*

Ráno drobně prelo a nad lesy stoupala pára, silnice byla jako umytá. Celou cestu do

okresní nemocnice Bábinka tlumeně nadávala.

V

podstatě chtěla naznačit, e podobné návtěvy povauje za naprosto zbytečné, doktoři

jsou ouralové a vrazi, kromětické bylin-kářce nesahají ani po kotníky, věčná chyba, e jim jednou padla do rukou, to je cirátů se zanícenou rankou.

Lehce jsem naznačil, e ti neschopní lékaři jí zřejmé zachránili ivot, ale ona to neuznala.

Vechno způsobilo, e si včas nedala na klovnutí list z jitrocele, pak by vichni studovaní mastičkáři byli namydlení. Jako důkaz pro své tvrzení pouila poněkud překvapivě rentgen.

Co takový přístroj stojí hříných peněz a jak dlouho to trvá, ne se snímek vyvolá! Přitom zmíněná kromětická čarodějnice určí přesnou diagnózu z pouhého několikavteřinového pohledu do očí.

A nikdy se nemejlí,” dodala Bábinka, fakt. Jsou argumenty, proti kterým se obtíně cokoliv namítá, a tak u jsem se dál nepřel.

Vrátný v nemocnici ochotně zvedl závoru a nechal nás zajet a přímo před pavilón chirurgie, doktor byl mladý, sympatický a s Bá-binkou to docela uměl. Vyčistil ránu, pochvaloval si, e hojení probíhá docela dobře, znovu vechno zavázal a navrhl, abychom ke kontrolám nejezdili u kadé ráno, bude prý stačit obden. Pokud by to ovem nezačalo bolet.

Poděkoval jsem mu a teta Alběta k mému úasu vytáhla z taky pytlík plný domácích vajec.

Kdy lékaře tak hrubě podceňuje, tak proč jim kčertu nosí dárky?

Ále, vysvětlila při zpáteční cestě. Dy je to Josífek Fraňků. Jako kluk k nám lezl do zahrady na vestky…”

Po návratu jsem se převlékl do montérek a vypravil na zahradu připravit houf kropenatých slepic o jejich vůdce. Nebylo to nic příjemného, ale kdy se člověk jednou rozhodl, e nebude ít jako vegetarián, musí se postavit i ke stinným stránkám této skutečnosti.

Popadnu ho, useknu mu hlavu a hotovo…

Tedy tak jsem si to představoval, výsledek byl docela jiný. Nemyslím samozřejmě,

13

e bych kohoutovi podlehl v tuhém boji kdo s koho, určitě bych to přepral, jene to by muselo být v nějakém vymezeném ringu nebo v místnosti, kde se nepovalují hrábě, na které člověk lápne v nejnevhodnějí chvíli, a kde nejsou zrádné pyramidy z dřevěných kulatin, co se sesypou, kdy se na ně stoupne. Kohoutovi bylo hej, měl křídla.

Teta Alběta mě pozorovala kuchyňským oknem a myslím, e se náramně bavila. Přiblině

po půl hodině, kdy se mi to protivné zvíře asi po patnácté vykublo a s hněvivým

krákoráním zalezlo pod králíkárnu, Bábinka řekla, a toho nechám a jdu dělat něco

rozumnějího. Potom mě poslala pro sousedku Sedloňovou. To byla babka jak vě-chýtek,

nesmírně upovídaná, dlouho si spolu v kuchyni něco ukaly a já zaslechl jen závěrečnou

větu tety Alběty: Je to moc hodnej člověk. Ale ruce, ruce má jalový!”

Potom paní Sedloňová vzala kuchyňský nů, vyla na zahradu a během pěti minut byla celá

záleitost vyřízená. Cítil jsem se zahanbeně a měl chu být chvilku sám. Bábinka nic

nenamítala proti tomu, abych si půjčil její bicykl, bylo to staré cestovní kolo, jaké vyráběli jetě pánové Laurin s Klementem, ale pneumatiky se daly nafouknout a to bylo hlavní.

Nasedl jsem a v táhlém kopci za vesnicí se ujioval, e ten sípavý dech je zaviněn mizernou ivotosprávou, věčným vysedáváním po hospodách a kavárnách. S tím je jednou provdy konec. Kadé ráno budu sportovat a zpátky do Prahy se vrátím s kondicí olympijského

atleta.

Na vrcholu stoupání jsem měl před očima fialové kruhy a pocit, e jsem mrtev. Pak ovem

odpor v pedálech povolil, staré kolo se rozběhlo klesající silnicí, vítr uměl kolem uí a radost z rychlosti zaháněla proité utrpení.

Mírná zatáčka doprava, ostrá doleva, prudké klesání s malým protisvahem, kamenný můstek

přes potok a bílá tabule s nápisem Krotně-tice. Mrňavá ospalá vesnička byla přelidněná jako o pouti, hasičské vozy dosud stály v uzounkých uličkách, okolo páchnoucího spálenitě se mačkal houf zvědavců.

No tak,” povídal mu v uniformě nadstrámistra, tady není nic ke koukání, běte domů.”

Nikdo neodeel a ani on sám zřejmě nepočítal s tím, e ho lidé poslechnou, chtěl je jen udret v patřičné vzdálenosti od trosek vyhořelé chalupy.

Několik policistů v civilu se brodilo v závějích popela, fotoaparát olizoval scenérii sinalým bleskem, hasiči v přílbách strhávali zbytky nebezpečně vyhlíejících zdí.

Co starej Lacina?”

Ten u to má vodbytý.”

14

Kdepak, to by tu byl pohřebák, ne?

Helejte se, proč to vlastně chytlo?”

Chytlo, vy ste dobrej. To bouchlo jak prachárna.”

Jak to?”

Plyn.”

Vzpomněl jsem si na detonaci, která zatřásla okenními tabulkami újezdské hospody, a taky na to, e i Bábinka pouívá sporák ivený velkou propanbutanovou bombou a e bych měl přívody a hadice pořádně zkontrolovat. Člověka a vyděsí, co vechno se můe stát.

Poslyte, pane stráník, zůstal v tom ten dědek Lacina nebo ne?”

Vechno se dozvíte. A teď běte, běte…”

Dav ustoupil o krok, ani o kousek víc. Najednou mi připadalo trapné patřit k čumilům

čekajícím na to, a se budou ze spálenitě tahat ohořelé lidské kosti. Ne, opravdu nemusím hrát v kadém představení. Nasedl jsem na bicykl a vydal se zpátky.

Most přes potok, kratičký sjezd a sáhodlouhé stoupání. Tentokrát mě ani nenapadlo s

kopcem bojovat, včas jsem sesedl a kolo tlačil, lo to pomalu, ale zas mi nepukaly plíce.

Pohled na vyhořelé zbytky domu mi zkazil náladu, snail jsem se myslet na něco jiného, moc mi to vak nelo. Jak málo stačí k tečce za lidským osudem. Troka páchnoucího plynu a jiskřička, krtnutí sirkou, havý uhlík v polovy-haslých kamen, zadrnčení domovního

zvonku…

Jo, toho moc lidí oplakávat nebude,” prohlásila Bábinka přiblině o hodinu později.

Proč?”

Byl to takovej divnej chlap. Kverulant, oural, nic mu nebylo recht.”

Co je na tom tak patnýho?”

Nebyl zdejí,” řekla teta podobným tónem, jakým alabamský plantáník hovoří o černém spoluobčanu, prostě naplavenina.”

To jsem nevěděl.”

Přiel sem, no je to tak deset let. Jako e bude dělat na statku, nějakej čas přespával na ubytovně a kdy se uvolnila chalupa, tak ji. koupil. S nikým moc nepek, takovej samotář, do hospody zael sotva dvakrát za měsíc. Jednou ho chlapi ukecali na karty, hráli hromádky a von za chvíli vechny vobral do halíře.”

To se někdy stane…”

Jo. Jene potom se nesměj prohraný peníze vracet. A jetě s tako-vejma kecama.”

S jakejma?” zeptal jsem se.

No jako e jsou místní oslové. Maj patný pravidla, stačí násobit sázky a obere je pětiletý dítě. Uznej, e takový řeči dokáou pěkné namíchnout.”

Třeba měl pravdu.”

Nesmysl,” mínila Bábinka. Takhle se tu hrajou karty vodjaktě- iva.”

15

Tak skončil v chalupě tety Alběty hovor o podivínském sousedovi z Kromětic, vlastně

takový malý nekrolog. Předčasný, jak jsem se druhý den dozvěděl ve frontě lidí čekajících na příjezd pojízdné prodejny. Kriminalisté prý spálenitě doslova proseli, ale ádné zbytky lidského těla se jim objevit nepodařilo. Potěilo mě to. Říká se, e člověk, o jeho smrti se rozířila mylná zpráva, bude ít dlouho.

*

… Ve nejlepí tobě, náčelníku vlků, a mnoho těstí a silné bílé zuby tvým urozeným

dětičkám, aby nikdy nezapomínaly na hladovějící tohoto světa.

Byl to akal Tabakí, vylízovač mis, kterým vichni indičtí vlci pohrdají, protoe stále tropí velijaké neplechy, roznáí klevety a na vesnických smetitích poírá hadry a kůe…

Jeimarjá, napadlo mě, jak vlastně vypadá akal? Vlka, toho moná dovedu, ale co dál?

Jaké druhy opic ijí v indické dungli a jaké rostliny tam rostou? O tom přece nevím vůbec nic. Polil mě hořký stud diletanta, který se plete do něčeho, na co nestačí. Kdy přila ta na-bídka - připravit nové moderní ilustrace ke Kiplingovu Mauglímu, uvědomoval jsem si, e je to nesmysl. Zdeněk Burian je klasika, a zkouet něco udělat po něm a lépe ne on, je stejně poetilé jako nahradit Ladu ve vejkovi; jene, jak se říká, keft je keft.

Kdy mě, před lety téměř dávnými, na třetí pokus vzali na malířskou akademii, měl jsem

pocit absolutního vítězství. Dokonce jsem potají zkouel tětcem takový klasický umělecký podpis, který by se dobře vyjímal nejen na plátnech, ale i na plakátech zvoucích na nejnovějí výstavu. Jan Vedral. Trochu mě mrzelo, e tam není ádné zdvojené písmeno,

ono to tak hezky vypadá: Matisse, Picasso, Rousseau… Nicméně podpis mi el. S tím

ostatním to u bylo slabí. Po bezstarostných časech studentských mě kola vypustila do

světa, v něm bylo zatraceně málo mecenáů snaících se podpořit mladý talent tím, e by kupovali jeho obrazy. Tedy, přesněji řečeno, nesetkal jsem se s ádným. A bylo potřeba se ivit. Snail jsem se najít místo alespoň vzdáleně spjaté s oborem, v muzeu jsem obkresloval porcelánové figurky pro potřeby katalogu, zřejmě to přilo levněji ne fotografie, několik měsíců jsem pracoval ve výstavnictví, pokouel jsem se dělat výtvarného redaktora v nepříli známém časopise a potom nadlouho zakotvil v reklamní agentuře, kde mé nadání pomáhalo propagovat ochranné pomůcky z Řempa, rodnou sestru másla Sanu, zubní pastu

Bisacidentol, suenou bílou kávu a podobné zboí. Výstavy, o nich jsem snil, se smrskly na jedinou a to jetě společnou s několika dalími spoluáky. Vedral měl vyhrazené místo na pouhých pět obrázků, z nich prodal jeden jediný.

16

Nicméně si nestěuju. Pomalu, pomaličku začaly přicházet zakázky, které mě zajímaly,

kniní ilustrace, plakáty, spolupráce s loutkovým filmem. V první chvíli, kdy se zdálo, e by mě takové vedlejí příjmy mohly uivit, jsem odeel na volnou nohu, čím jsem se zbavil éfů vyadujících dodrování pracovní doby. Na druhé straně jsem zas místo osmi hodin

dělal často mnohem déle, ádný zaměstnavatel mi neplatil zákonem stanovenou dovolenou

a veobecně se předpokládalo, e vím, jak vypadá akal.

Nemá, Bábinko, náhodou Brehmův ivot zvířat?”

Stará paní na mne vrhla udivený, trochu opovrlivý pohled a řekla rezolutné: Ne.

Pokrčil jsem rameny a pokračoval v četbě Kiplingova textu. V dětství jsem míval tuhle kníku doopravdy rád.

… Ten blázen! řekl Otec vlk. - Začínat noční dílo takovým řevem!

Co si myslí, e nai srnci jsou jako ti jeho tuční volové od Vajngangy?

Pssst! Dnes neloví ani vola, ani srnce, pravila Matka vlčice.

Loví člověka.

Vrčení přelo v jakési bzučivé předení, které jakoby přicházelo-ze

vech moných stran. Byl to zvuk, jen dovede natolik vyděsit dřevorubce a tuláky

přespávající pod irým nebem, e často vběhnou

tygrovi přímo do tlamy…

Řídící,” řekla teta Alběta.

Prosím?”

Teda on bejval řídící, dokud tu jetě byla kola. Teď vede knihovnu. Jesli tam pude, tak mu tohle vra a něco mi vypuč.”

Bábinka pokynula ze svého křesla ke kredenci, kde leel ohmataný Klostermanův umavský

ráj.

Co by sis představovala?”

To je jedno. Já u stejně vechno zapomněla. Vyber něco, co by se líbilo tobě.”

Pokusil jsem si představit, jak můe taková vesnická knihovna vypadat. Něco klasiků typu Zeyera či Karoliny Světlé, základ tvořený spoustou nakladatelských omylů, čím myslím tituly vydané v neprodejném mnoství, které od stoupy zachraňuje rozeslání po kolách,

kulturních domech a podobných institucích, a k tomu hrstka laciných pejprbekových

detektivek. Rozbor indické fauny a flóry tam zřejmě najdu těko.

Bude se ti líbit.”

Kdo?”

Řídící. Pokorný se jmenuje. Pozdravuj ho.

Časem jsem si zvykl, e tetiny návrhy jsou kladeny nekompromisním způsobem podobně

jako známé mafiánské nabídky, které nelze odmítnout. A u jsem měl na odpoledne plán

jakýkoliv,.bylo zřejmé, e navtívím místní knihovnu.

17

Nutno vak poznamenat, e jsem toho nelitoval. Pan Pokorný byl příjemný edovlasý pán s

vojenským drením těla a pečlivou kolskou výslovností.

Přejete si, prosím?”

Máte Brehma?”

Jistě.”

Coe?” trochu mi to vyrazilo dech.

Máte-li na mysli ivot zvířat, tak samozřejmě. Ostatně pojďte dál.”

Řídící mě zavedl do knihovny, jakou bych si někdy, a se proslavím a zbohatnu, chtěl pořídit.

Odborné knihy řazené podle disciplín, jen o malování toho bylo tolik, e by to stačilo

průměrnému kunsthistori-kovi k absolvování státní zkouky, a beletrie, no, darmo mluvit.

Byly tu nejen téměř vechny moje zamilované kníky, ale hlavně spousta těch, které jsem

měl dávno přečíst a pocioval to jako kulturní dluh. Přítě, rozhodl jsem se, přítě sem nepřijedu na jaře ani v létě, ale na podzim, a bude od rána do večera pret a vekeré své volno strávím doplňováním chybějícího vzdělání.

Zoologie je vpravo pod oknem,” řekl pan Pokorný tie.

Zatímco jsem se zabýval problematikou elem psovitých, uvařil řídící kávu a nad kouřícími álky jsme si začali povídat.

Teta měla pravdu, e se mi bude líbit. Vlastně jsem ho musel obdivovat. Poklady

nashromáděné v policích byly jeho dílem, jezdil po vech ruených kolních knihovnách v kraji a převáděl ohroený inventář do Újezda, vymínil si přednostní nákup v obou antikvariátech okresního města a ve své pečlivosti el tak daleko, e ádný ze zaměstnanců sběrných surovin nedal do lisu na starý papír nějakou knihu dřív, dokud se na ni pan Pokorný nepodíval.

Chodí si sem půjčovat hodně lidí?” zeptal jsem se.

Málo,” připustil, ale to nevadí. Chce to čas. Zvyknou si. Čtení je jako droga.”

Křehký starý pán s brýlemi posunutými do dosud hustých edivých vlasů, idealistický

bojovník proti záplavě bezduché televizní zábavy, videoklipů, volkmenů a ohluujícímu

randálu diskoték. Frantiek Ladislav Věk konce dvacátého století.

Určitě si zvyknou,” řekl jsem.

Kdy jsem měl skicář pokreslený do poslední stránky a byl čas odejít, vzpomněl jsem si, e mám tetě Albětě vzít něco na čtení. Vybral jsem souborné vydání tetralogie Karla Poláčka, snad nejlepího románu o první světové válce, jaký jsem kdy četl.

Bude se to Bábince líbit?”

Pan řídící přemýlivé pokýval hlavou a pak řekl: Moment.” Vzal mi knihu z rukou, zmizel ve svém království a přibliné po pěti minutách se vrátil a přinesl toté, jene ve čtyřech samostatných svazcích. Okresní město, Hrdinové táhnou do boje, Podzemní město a Vyprodáno.

18

Proč to? nechápal jsem.

Víte,” řekl skoro omluvně, tam byla příli drobná sazba. A ona u teta přeci jen trochu hůř vidí…”

*

Kdysi jsem četl odborně vyhlíející úvahu o regionálním tisku. Autor se snail vysvětlit, proč například ve Spojených státech má kadé miniaturní městečko vlastní noviny, kdeto v naich krajích se specializujeme mnohem víc na centrální deníky a časopisy. Vysvětloval to kulturními tradicemi, mentalitou a bůhvíčím jetě, jene pravý důvod, jak jsem pochopil během pobytu v Újezdě, mu docela unikl.

Je to prosté. Američan přijde do obchodu, bez fronty naplní papírovou taku tím, co

potřebuje, a odjede domů. Nebýt místních novin, neměl by tuení, e dcera kadeřníka z

vedlejí ulice se pokusila o sebevradu, pan Smith prodal snackbar na náměstí a mladý Bili ukradl auto starostovi, za co teď sedí v erifově atlavě.

Čekání na českou pojízdnou prodejnu je mnohem zajímavějí. Tam se toti dozvíte vechno

a někdy i věci, které by se ani nejbulvárnějí plátek neodváil otisknout.

Anča u je zase v tom.”

Vak je to na ní vidět…”

Bábinka mi dost vyčítala, e jsem podobné veledůleité zprávy poutěl jedním uchem tam a druhým ven, ale ona jí stejně vechno chodila převyprávět paní Sedloňová. Mě zajímaly méně intimní informace. Například, co se povídá o poáru v Kroměticích. Majitel vyhořelé chalupy Frantiek Lacina toti zmizel. Hledali ho vyetřovatelé, rád by si s ním promluvil zástupce pojiovny, věci, které se podařilo z hořícího domu zachránit, byly rozstrkány po sousedských stodolách a nikdo se o né nezajímal.

To je dost zvlátní, ne?”

Ani ne, mínila paní starostová, on je to takovej tulák.”

Kromětice jako zapadlá vesnička bez obchodu, poty či hospody byly na Újezdě zcela

závislé a lidé se také vzájemně znali bez ohledu na dva či tři kilometry, které od sebe obě obce dělily.

Kolikrát se stávalo, e zmizel třeba na čtvrt roku. A pak se objevil jakoby nic, nikomu to nevysvětloval, proč taky, můe si to dovolit. Je v penzi, hospodářství nemá, tak co. Kolikrát bych taky ráda utekla, starejte se, ale to by dopadlo!”

Starostovu manelku podobná představa pobavila natolik, e se rozesmála. Zdálky, od

kostelíku svaté Kláry, se ozývalo dlouhé troubení autobusového klaksonu, pojízdná prodejna u tam tedy dorazila, za čtvrt hodiny bude u nás.

Dneska má zpodění.”

19

Ba ne, jetě je čas.

Von ten Lacina,” pravil správce statku pan Marek, který byl starý mládenec a chodíval si nakupovat sám, von to měl v sobě,

V kdy jetě jezdil s traktorem. Prostě na něj vobčas přila toulavá. Dycky za mnou zael a povídá: Pepíku, mám ňáký nevodkladný řízení a potřeboval bych na pár tejdnů neplacený volno. No kdy to nebylo zrovna vo ních, tak proč ne, aspoň přibylo na mzdovej fond pro brigádníky. Neříkal, kam se chystá, měl jsem dycky dojem, e za tou svou rodinou - jednou, kdy tady byl ten jeho kluk, tak na to přila řeč. Já povídal, e si fotříka nedávno uili, ale von koukal jako vyvoraná my, e se v Písku u něj ani u mámy nevobjevil od tý doby, co se sem přistěhoval. Tak nevím. Třeba měl nějakou jinou enskou…”

To by mu bylo podobný.”

ádná by s ním nevydrela.”

Na kadej hrnec se najde poklička…’”

Tedy, a se vrátí, toho ádný radostný překvapení nečeká…”

Chudák.”

Alespoň jedno slovíčko účasti. To je vlastně víc, ne by mohl očekávat samotářský kverulant a navíc naplavenina”.

V zatáčce za zdí farské zahrady se objevil čumák starýho autobusu RTO a za troubení, které rvalo uní bubínky, zastavila pojízdná prodejna na návsi. Z otevřených dveří se spustily schůdky jako z paluby milionářské jachty a čekající se seřadili do fronty. Byl jsem přiblině patnáctý, ale lo to rychle, za deset minut jsem přesně podle včerejí objednávky dostal tři čtvrtě kila hovězího, kus bůčku a dva pecny chleba. Připadalo mi to trochu moc pro dva lidi, Bábinka se při vysvětlování dlouho oívala, ale pak přiznala, e boím darem dokrmuje slepice, co je sice hříné, ale ony pak krásné nesou.

Po návratu do domku mě přivítala neuvěřitelně lákavá vůně a kohout na víně byl věru

delikatesa, kterou kdyby podávali v Interconti-nentalu, stoupne v Praze cizinecký ruch.

Chutná?” zajímala se teta.

Moc.”

Koneckonců,” pravila Bábinka filozoficky, on to vlastně ani nebyl tak patnej kohout.”

*

Na kole jsme často vedli sáhodlouhé hovory, co umění je a co není, ale nikdy to nepřineslo ádný výsledek, pokud jsme se vůbec na něčem shodli, tak jen na tom, e větina zasvěcených komentářů na kulturních stránkách novin a časopisů jsou často jen bláboly.

Nicméně mám jakousi teorii, proč jeden obrázek člověka okouzlí a druhý ne, a jsem natolik drzý, e se ji pokusím vysvětlit.

20

Je to princip ladičky. Myslím toti, e vnímání pocitů je zakotveno v nelogických útrkovitých vzpomínkách, husa na potoce nám připomene dětství, zahradní lavička první lásku, porcelánová hlavička starobylé fajfky tvář dávno mrtvého dědečka a moná dokonce i vůni

tiplavého tabáku, který tenkrát kouřil. Takových detailů jsou tisíce a pokud někdo dovede vystihnout ty pravé, ty, které u jiných lidí vzbuzují stejné pocity jako má on, podobně jako tón ladičky rozkmitá stejně znějící strunu, tak je básník, malíř, muzikant, zkrátka kumtýř. Recept na to natěstí neexistuje, a proto se pořád máme o co hádat, co hledat a někdy i objevovat. O Mauglím se mi u i zdálo a text jsem uměl téměř nazpamě.

…Nač se pak nejdřív upamatoval, byl pocit, e ho drí za ruce

za nohy spousta malých, tvrdých, pevných a silných rukou; pak ho začlo lehat do tváří listí a najednou spatřil hluboko dole mezi rozhoupanými větvemi, jak Balů probudil svým řvaním dungli a jak Baghéra vyskočil na strom s vyceněnými zuby. Opice vítězně řvaly a skřečely.

Hnaly se k vyím větvím, kam se nemohl Baghéra za nimi odváit. Bandarlóg vřetěl:

V Baghéra si nás viml! Baghéra! Vichni obyvatelé dungle se nám obdivují pro nai

zručnost a chytrost!

Nato počaly opice prchat…

Ruce, to je ono! U jsem věděl, co chci nakreslit, nápad byl na světě, to zbývající u je jen řemeslo. Desítky tíhlých opičích rukou, rukou sápajících se a neodbytných, rukou tolik lidských, ale přece zvířecích. Úzké dlaně, temné prsty a indický chlapec s němým výkřikem v dětské tváři.

Bábinka mě dokázala dost dlouho mlčky pozorovat a potom pravila: Fuj, takhle to nějak

vypadá v pekle.”

Neřekl jsem nic, ale měl jsem dojem, e se struna pod tónem ladičky rozezvučela.

Dopoledne jsme byli v nemocnici a tam, v čekárně před chirurgickou ambulancí při

bezmylenkovitém pohledu na tetinu kartu jsem si uvědomil, co znamená strojem napsané

datum. Druhého června, tedy za necelých čtrnáct dní, bude mít Bábinka sedmasedmdesát,

let. Jetě e jsem si toho viml.

Auto se zakusovalo do serpentýn před svátou Klárou a já přemýlel o nějakém vhodném

dárku k narozeninám. Bonboniéra, kytice, láhev becherovky? Ani jedno se mi nezdálo. Na

sladké teta nikdy moc nebyla, kytek byla teď zjara plná zahrada a co se alkoholu týče, rum patřil ke kuchyňským zásobám stejně samozřejmé jako ocet. A tak mě vlastně nic nenapadlo a do chvíle, kdy jsem zjistil, e Bábinka má o malování nefalovaný zájem a cit blízký tomu mému. Chtěl jsem toti, aby se ty chlupaté opičí tlapy opravdu trochu podobaly rukám ďáblíků.

21

Malování se vdycky pokouelo zastavit čas. Zachovat mladé tváře lidí, kteří zestárnou,

připomenout slávu panovníků, co zemřou,

V

nostalgický půvab krajiny, která se změní. A čas jde taky posunout obrazem zpátky. Ne

o mnoho, jen o takových pětapadesát let.

e tě to baví, řekla teta, ale myslím, e byla docela ráda, kdy jsem ze skříně vytáhl krabici starých fotografií, které pro ni znamenaly tolik vzpomínek. Strýček s elegantním knírkem a důstojnickou avlí, dítě v proutěném kočárku, jakási dávná stařena, svírající v kostnatých prstech růenec.

To je babička Veronika…”

Za starých časů měl Újezd své vlastní dopisní pohlednice. Bylo jich tu několik, Blátivá náves, statek svítící čistotou, doky na střechách některých chalup.

A tohle bys asi nepoznal. To jsem já…

Na fotografii v oválném provedení jsem samozřejmé poznal typické rysy Bábinčiny tváře, ale přesto mě překvapilo, jak bývala pozoruhodně krásná. Ani strnulá ateliérová póza a barevná retu ji nedokázala připravit o půvab.

Tohle je strejc Jiří, bratr mojí maminky.”

,

Vydreli jsme si prohlíet ty staré zaloutlé snímky skoro hodinu a pak jsem si vzal krabici do svého pokojíku.

To teda váně nevím, co s tím bude dělat.”

Neřekl jsem nic, ale věděl jsem to. Myslím si toti, e v ivotě kadého člověka jsou chvíle intenzivního pocitu těstí, není jich mnoho, ale jsou, a ty pak zůstávají ve vzpomínkách jako navdycky zářivé krásné dny. Jestli jsem to podle tetina vyprávění správně odhadl, tak jeden takový den proívala právě tenkrát, kdy byla v Újezdě pou, vosy sedaly na turecký med prodávaný ve stánku, jakýsi Horvát ze statku schnul nevyplněnou láskou a Bábinka vemu

kralovala nádhernou svěestí svých dvaceti let. Přímo jsem ten obrázek viděl před očima.

Přece nepoleze na půdu!”

Ale jo. Rád bych se jen podíval…”

Na co?”

Jak je vidět ven shora.”

Teta Alběta udiveně vrtěla hlavou, ale já byl spokojený, po strmých schůdcích s bolavou nohou nemohla, a tak nehrozilo nebezpečí, e se o chystaném překvapení dozví předčasně.

Navíc pohled z otevřeného vikýře byl přesně to, co jsem potřeboval. Náves, kampelička,

tíhlá kostelní vě.

Dy se tam v tom prachu udusí.”

Neboj, je mi tu docela dobře…”

Upnul jsem do taflu naepsované plátno a začal malovat Újezd tak, jak zřejmě vypadal před víc ne půl stoletím. Chtěl jsem, aby to vechno mělo trochu snový nádech, ostré tajuplné stíny, tenkrát přece svítilo slunce.

22

Barvy, co se na pozadí vzájemně míchají, kaňky kvetoucích begónií před okny, blýskavé

trumpety muzikantů posedávajících na chladných hospodských schodech. A vepředu krásná

mladičká enská, která pobaveně točí červenobílým slunečníkem. Některé detaily jsem si

ovem jetě musel ověřit.

Pamatuje si Bábinko, jak vypadal tvůj klobouk?”

Kterej?”

No ten slavnostní.

Počkej… Ale jo. Zrovna ho vidím. Slamák s tákhle irokou střechou. A na něm stuha

uvázaná tak, e se konce daly dát pod bradu. To kdy byl vítr. Jinak jsem je nechávala

volně.”

Na půdě voněl terpentýn a mě čím dál tím víc bavilo vyvolávat atmosféru dávných dní,

připadal jsem si jako kdy ve fantastické povídce někdo obsluhuje pověstný stroj času.

Komu dřív patřila hospoda?”

Purům.”

A měli jméno na títě?”

Jasné. Hostinec… Ne, jak jen to bylo. Zájezdní hostinec u Purů. To stálo napsáno dokulata nad vchodem. Tenkrát se jetě v létě nahoře pronajímaly pokoje. Jezdili sem lepí lidi na letní byt.”

Zajímalo mé, podle čeho se pozná lepí člověk od horího, a teta pravila, e podle

postavení. Tak mi to tedy bylo jasné.

Tlaková výe se ustálila nad střední Evropou, venku bylo krásně a já si vskutku připadal, e proívám báječnou dovolenou. Vlastně měl bratranec pravdu. Kadý den ráno, kdy jsem obstaral slepice a králíky, vyjíděl jsem na Bábinčině kole. Zpočátku jsem z toho byl docela rozlámaný, ale to rychle přelo, bylo a opojné cítit, jak se mi vracejí síly. Kopec, který mě při premiéře téměř zabil, jsem vylapával v pohodě, kraj se před člověkem rozrostl, kdy jsem něco zapomněl koupit v pojízdné prodejně, klidné jsem pro to zajíděl do okresního města.

Na kole, ne autem!

Tetino zranění se hojilo pomalu. To víte,” říkal doktor rozafně, v tomhle věku u to není, jak kdy je člověku estnáct. Musíte být trpělivá.”

Budu,” řekla Bábinka celkem pokorné, ale ve voze vybuchla jak sopka a sepsula

československé zdravotnictví od ministra a po posledního vrátného v nemocnici.

Stejně jsem měla jít za kromětickou bábou.”

Nechápal jsem, proč se tak zlobí, a pak mě napadlo, e má moná pocit, e mě skutečně

zdruje a obtěuje.

Bábinko,” řekl jsem, mně se tu dobře dělá. Vadilo by ti, kdybych zůstal a do srpna?”

Přestala nadávat a prohlíela si mě zkoumavě.

25

To myslí váně?”

Ovem.”

Budu jen ráda,” usmála se a viditelně pookřála.

V sobotu se přijel podívat bratranec s enou Máňou, přivezli hrnec s navařeným jídlem,

fotografie tetiných vnoučat, řadu zdlouhavých historek o kole, praské dopravě,

ignorantském éfovi v zaměstnání a prasklé vodovodní trubce v nově obloené koupelně.

Teta Alběta pochopitelně předpokládala, e zůstanou aspoň do konce víkendu, kdy je tak hezky, ale bratranec odmítl, nebo má prý jetě stranou spoustu práce. Působil dojmem utvaného honícího psa, urychlené naloil nádobí, vajíčka a manelku zpátky do auta,

zamával a zmizel v oblacích prachu. Myslel jsem, e to Bábinku mrzí, ale ona pronesla citát z Hýty a Batula, kníky, kterou nám jako malým dětem předčítala.

Tak jsme se jich zbavili,” poznamenala za odjídějícím vozem.

*

V neděli jsem si vyjel na kole na svátou Kláru. Okna kaplanky byla otevřená dokořán a

slunily se v nich peřiny, na zahradě si hrály děti. Velkým obloukem přes Lhotu a Kromětice jsem se vracel zpátky do Újezda a na návsi před hospodou jsem málem z bicyklu spadl.

Nevím, zda se vám někdy stalo, e jste zčistajasna vstoupili do snu, do vymylené krajiny, neskutečného příběhu, do čtvrtého rozměru zázračného světa. První reakce v podobné situaci je zřejmě leknutí.

Rozkvetlé begónie v truhlících pod okny, ostré stíny zářícího slunce a na návsi před

hospodou dvacetiletá teta Alběta. Přesně tak, jak jsem ji maloval. Slamák s irokou

střechou, tmavé vlasy spadající na ramena, střevíc pohrávající si s kamínkem na asfaltu.

Poprvé v ivotě jsem měl chu se pokřiovat.

Potom ta mladá krásná Bábinka zvedla hlavu a prohlédla si mě. Oveme to nebyla ona. Ale stejně chvilku trvalo, ne se mi uklidnil rozbouřený tep.

Kdy se otvírá?” zeptala se a kývla směrem k zavřeným dveřím restaurace.

Podíval jsem se na náramkové hodinky. V deset. To je za chvilku.”

Fajn,” usmála se. Děkuju.”

Sedla si na lavičku u autobusové zastávky a nastavila obličej sluníčku. Normálně by mě

nenapadlo chodit po ránu do hospody, ale najednou se zdálo, e je to docela dobrý nápad.

Konečně, za ten sportovní výkon si pivo zaslouím a ízeň mám jak trám. Opřel jsem

Bábinčino kolo o zeď a zahájil nezávazný rozhovor.

To máme hezky, e? Nic inteligentnějího mě nenapadlo.

26

To myslí váně?”

Ovem.”

Budu jen ráda,” usmála se a viditelně pookřála.

V

sobotu se přijel podívat bratranec s enou Máňou, přivezli hrnec s navařeným jídlem,

fotografie tetiných vnoučat, řadu zdlouhavých historek o kole, praské dopravě,

ignorantském éfovi v zaměstnání a prasklé vodovodní trubce v nově obloené koupelně.

Teta Alběta pochopitelně předpokládala, e zůstanou aspoň do konce víkendu, kdy je tak hezky, ale bratranec odmítl, nebo má prý jetě stranou spoustu práce. Působil dojmem utvaného honícího psa, urychlené naloil nádobí, vajíčka a manelku zpátky do auta,

zamával a zmizel v oblacích prachu. Myslel jsem, e to Bábinku mrzí, ale ona pronesla citát z Hýty a Batula, kníky, kterou nám jako malým dětem předčítala.

Tak jsme se jich zbavili,” poznamenala za odjídějícím vozem.

*

V neděli jsem si vyjel na kole na svátou Kláru. Okna kaplanky byla otevřená dokořán a

slunily se v nich peřiny, na zahradě si hrály děti. Velkým obloukem přes Lhotu a Kromětice jsem se vracel zpátky do Újezda a na návsi před hospodou jsem málem z bicyklu spadl.

Nevím, zda se vám někdy stalo, e jste zčistajasna vstoupili do snu, do vymylené krajiny, neskutečného příběhu, do čtvrtého rozměru zázračného světa. První reakce v podobné situaci je zřejmě leknutí.

Rozkvetlé begónie v truhlících pod okny, ostré stíny zářícího slunce a na návsi před

hospodou dvacetiletá teta Alběta. Přesně tak, jak jsem ji maloval. Slamák s irokou

střechou, tmavé vlasy spadající na ramena, střevíc pohrávající si s kamínkem na asfaltu.

Poprvé v ivotě jsem měl chu se pokřiovat.

Potom ta mladá krásná Bábinka zvedla hlavu a prohlédla si mě. Oveme to nebyla ona. Ale stejně chvilku trvalo, ne se mi uklidnil rozbouřený tep.

Kdy se otvírá?” zeptala se a kývla směrem k zavřeným dveřím restaurace.

Podíval jsem se na náramkové hodinky. V deset. To je za chvilku.”

Fajn,” usmála se. Děkuju.”

Sedla si na lavičku u autobusové zastávky a nastavila obličej sluníčku. Normálně by mě

nenapadlo chodit po ránu do hospody, ale najednou se zdálo, e je to docela dobrý nápad.

Konečně, za ten sportovní výkon si pivo zaslouím a ízeň mám jak trám. Opřel jsem

Bábinčino kolo o zeď a zahájil nezávazný rozhovor.

To máme hezky, e? Nic inteligentnějího mě nenapadlo.

27

Pan Vávra se vrátil do lokálu, odrouboval z pípy hadici a otevřel kohout. Vytékala čistá voda a v chodbě tie naskočil elektrický kompresor.

Momentíček, váení, u to bude.”

Voda se jakoby kouzlem změnila v lutý pivní proud, hostinský vylil dobrých est půllitrů pěny, potom sám sobě natočil do malé vinařské skleničky a ochutnal. Spokojeně mlaskl a připravil dvě piva pro nás. Do téhle restaurace se člověk nemusel bát přijít jako první host.

Táta sem nechtěl, je s dědečkem na kordy, ale já mám starýho pána ráda. On je vlastně

dobrodruh.”

To snad ne.

Já to nemyslím hanlivé. Je to spí… Vzpomínáte na tu americkou zbitou generaci?”

. Jistě.”

Tak to srovnejte. Byli to dvacetiletý kluci. Vykalali se na rodinný majetky, kariéry, konexe tatínků, ke vemu se otočili zády a bez dolaru v kapse li stopovat na nějakou dálnici a čerta se starali, kam vede. A teď si představte, e děda něco podobnýho udělal v pětapadesáti.

Kam se na něj hrabou slavný beatnici…”

Povídejte mi o tom.

Prostě to u nemohl s babičkou vydret. Já ji pamatuju, take ho chápu. Je vlastně

obdivuhodný, e dokázal její hysterický záchvaty snáet, dokud děti nevyrostly. Potom se sebral a odeel. Babičce nechal vechno. Byt, auto, vkladní kníky, dokonce i snubní prstýnek. Vzal si s sebou jen kartáček na zuby. Myslíte, e by něco takovýho dokázal

Kerouac nebo Ferlinghetti?”

Řekl jsem, e nejspí ne, co dívka přijala jako dědečkovu chválu.

Dělal čerpaře, oféra, bagristu, nakonec se usídlil tady v Kroměticích a naetřil na

chalupu.”

koda jí.”

Poznámka vrátila dívku do chmurné skutečnosti, utěoval jsem ji, nabízel vestrannou

pomoc a postupně jsme se při tom povídání spřátelili. Kdy se přiblíilo placení, věděl jsem u, e se jmenuje Markéta, v Praze studuje na přírodovědecké fakultě, a teď, v nastupujícím zkoukovém období, má poměrně dost volna.

Jetě nějaká přání?” zajímal se pan Vávra.

Toti, myslela jsem,” řekla Markéta a usmála se, nedal by se tu někde u vás pronajmout pokoj?”

Lepí lidi sem dřív jezdívali, říkala Bábinka, jene to bylo dávno před tím, ne se tahle slečna narodila. Do hostinských pokojů v prvním patře u celá léta nikdo nevstoupil. Najednou jsem měl osvícený pocit člověka, který dokáe předvídat běh přítích věcí. Hostinský se ádosti vysměje a já po chvíli - nesmí to jít moc rychle, aby to nevypadalo jako vnucování - po chvíli navrhnu, e se pokusím přemluvit Bábinku, aby vzala Markétu pod svou střechu.

28

To se přece dá přijmout, stará paní bude zárukou korektního jednání. A kdyby zase přijel bratranec, tak můu docela klidně spát na půdě…

Ehm… řekl Vávra váhavě.

Nasucho jsem polkl a do due mi vstoupilo zklamání.

No, ono by to nějak lo… Ale musela byste počkat, ne tam ena trochu uklidí.”

To můu sama…

Vyloučeno. Host je host, ohradil se hostinský. Odpoledne tak kolem páté. Bude to stačit?”

To bude ohromný,” prohlásila Markéta.

Nevěřil jsem svým smyslům. Je věru obdivuhodné, jak obrovské výhody mají hezké enské

proti nám, obyčejným lidem. Nebo tu moná sehrála svou roli skutečnost, e dívka vlastně patří do vyhořelého domu. V netěstí si mají lidé pomáhat, tak je to správné. Ostatně, kdy bude Markéta bydlet v hostinci, můu ji potkávat klidně kadý den.

Náves byla letně rozpálená, klasický voříek leel ve stínu kampeličky a unaveně občas

chňapal po mouchách. Z kostela vzdáleně du-něly varhany.

Tak na shledanou.”

Ahoj.”

Cítil jsem, e by bylo vhodné říct něco povzbudivého.

Určitě vechno dobře dopadne.”

Markéta zavrtěla hlavou. Myslím, e ne.”

Pročpak?”

Děda měl pár takových starých zvyků,” řekla pomalu. Například nosil tabatěrku. Měl k ní nějaký osobní vztah, přendaval si do ní cigarety, i kdy u to dávno nikdo nedělá.”

Poprvé pouila o dědečkovi minulý čas. Znělo to smutně.

Na policii mi to pouzdro ukazovali. Zčernalé a poloroztavené árem…”

Nevěděl jsem, co k tomu dodat. Pes dřímající ve stínu se zvedl a odběhl. Z kostelních dveří vycházeli svátečně oblečení sousedé. Me skončila.

*

V podvečer se u nás objevil mladý Sedloň, tak mu tedy říkala teta, přestoe u je

přinejmením padesátník, a přinesl nového kohouta. Vlastně spí mírné odrostlé kuře s

dlouhým holým krkem a ustraeně působícím tikem hlavy. Slepice ho přijaly s opovrením,

odháněly vetřelce jako nezvedeného koláka a kdy přiel čas odpočinku, nepustily ho do

kurníku. Kohoutek byl nucen nocovat pod králíkárnou, bez hřadla, bez tepla a bez

sebevědomí.

29

Bude dobrej,” mínila Bábinka. Čert ví, jak to poznala.

Třeba jo, připustil Sedloň. Pak se odebral do světnice na skleničku kořalky. Zůstal jsem jetě chvilku venku a pozoroval tmavnoucí nebe a usínající přírodu. Nad stodolou se zatřepetal netopýr a kdesi v dálce těkal pes. Kohout pod králíkárnou snil o zářné kariéře.

Proč ne, čekala ho. Brzo vyroste, zesílí, opanuje a podřídí si neposluné hejno. Pak ale i on zpychne a vechno se bude opakovat. Nihil novum sub sole…

Naladěn téměř filozoficky vrátil jsem se do domu, kde jsem zastihl Bábinku se Sedloněm v debatě o příčinách kromětického poáru. Kraj zkrátka il svou senzací, nikde se nemluvilo skoro o ničem jiném. Povídám, e ho nikdo neviděl dobře tejden předtím…

To je blbost,” oponovala teta. Přece to nemohlo chytnout samo od sebe.”

Samo od sebe ne,” připustil Sedloň. Ale vechno mohlo zavinit právě to, e nebyl v domě.”

Tomu nerozumím.”

Třeba takhle. Dejme tomu, e plyn trochu unikal. Ne moc, jen troičku. Propanbutan se drí při zemi, a tak kdy se do místnosti často chodilo, dveře se imrvere otvíraly, tak se to prostě vycouralo a vyvě-tralo. Ale kdy Lacina odjel, v uzavřeném prostoru se koncentrace plynu pořád zvyovala, a to baflo.”

Od čeho ale?” trvala na svém teta.

Třeba od ledničky. Tu nestojí zato vypínat, a jak pravidelně naskakuje kompresor, tak někdy jiskří…”

Uvědomil jsem si, e soused patří k přemýlivým lidem a jeho úvaha je moná správná. Ano, tak to mohlo být.

Nevím, nevím,” pochybovala Bábinka, sáhla po láhvi rumu a naplnila tři skleničky. Připij si s náma.”

Na kohoutovo zdraví,” řekl jsem.

Houby, na nae. My to potřebujem víc.”

Kořalka příjemné hřála v aludku, měl jsem chu chvilku si po sousedsku poklábosit, ale

hovory o poárech a drůbei člověka neuiví.

Čistý papír a tlumené světlo stolní lampy.

… Potom vichni vystoupili na Skálu porad a Mauglí rozprostřel tygří kůi na plochý balvan, kde sedával Akéla, a přibil ji k zemi čtyřmi bambusovými kolíky. Akéla si na ni lehl a jako dříve začal svolávat radu.

Hleďte dobře, hleďte dobře, ó vlci! Volal právě tak jako tenkrát, kdy sem Mauglího poprvé přivedli…

Jedna z vrcholných scén celého příběhu přímo volá po obrázku. Mladičký snědý chlapec

přemohl nepřítele a teď na jeho kůi tančí divoký vítězný tanec, ruce, nohy, vechno létá v závratném kolotoči, představil jsem si to jako několikrát exponovaný snímek zachycující různé fáze pohybu,

30

smějící se tvář, blýskavé bílé zuby a jediné, co zůstává pevné a nehybné, jsou oči vlků, kteří to ve tichounce pozorují.

. U celá dungle ví, e zabil jsem ér Chána tygra! Hleďte dobře,

hleďte dobře, ó vlci…!

Třikrát jsem napůl hotovou ilustraci roztrhal, protoe to nebylo dobré, počtvrté se mi začínat nechtělo. Ono se to vechno uleí a zítra bude lépe. Z kuchyňky zazníval hlasitý tetin smích, bylo jetě brzo, spát se mi nechtělo, a tak jsem se rozhodl, e zajdu do hospody. Pro láhvové pivo, pro chvilku posezení nad sobotními novinami a samozřejmě také proto, e by tam mohla být Markéta.

Lokál byl zakouřený, hlučný a po příjemném tmavovlasém děvčeti v něm nebylo ani stopy.

Zalezl jsem si do svého kouta, kývnutím hlavy poděkoval za orosenou sklenici a rozloil

zemědělky. Stav chmelnic na atecku ovem nebyl zdaleka tak zajímavý jako prudká debata

u centrálního stolu.

Hlavně e se máte na co vymlouvat!”

Kdo se vymlouvá? Jen se bě na Hůrku podívat.

Dy vám to platíme, ne?

S takovou almunou jděte do hajzlu!”

Část přítomných měla na sobě lesácké uniformy, usoudil jsem, e probíhá myslivecká

schůze, a postupně jsem pochopil, oč vlastně jde. O pole rozrytá a zničená zvěří a o

náhradu, kterou za to má myslivecké sdruení zemědělcům dávat.

Klid, přátelé. Prasat je zkrátka moc…”

Tak proč to nepostřílíte?”

Loni jsme sloili dvanáct kusů.”

Jene na lončáky se vykalete. Kdy to halt nemá trofeje…”

Hostinský Vávra nevzruené nosil pivo lovcům i zemědělcům, věděl, e podobné spory se

nikdy nevyřeí; na stejné téma se tu hádali před rokem a za rok budou pokračovat zas.

Správce statku Pepík Marek byl brunátný a zpocený, zdálo se, e ho kadou chvilku raní

mrtvice, zatímco starosta Plaček, který si obřadně vzal slovo, reprezentoval smířlivý kurs. V

podstatě se snail vysvětlit, e kde nic není, ani čert nebere, e myslivecké sdruení je poměrně chudé a i na ten bál, co se dělá jednou za sezónu, musí kadý člen přispět minimálně padesátikorunou, aby bylo za co pořídit ceny do tomboly. Přesto vak by se

situace mohla v dohledné době zlepit. Konec monopolních výsad společnosti Interlov

pravděpodobně umoní zvát zahraniční hosty přímo, co by mohlo znamenat sluný

valutový příjem.

To ti nikdo nepovolí,” mínil Marek.

Proč ne?”

31

To se uvidí…”

Ten Rakuák loni z toho byl celej nadenej.”

Koukejte, pánové, dejme tomu. Ale to musíme těm lidem taky něco nabídnout.”

To mám právě na mysli,” chytil se poznámky Plaček. Pojďte si probrat, jaký máme

monosti…”

Spor byl zaehnán, kdosi objednal rundu fernettoku a začalo se plánovat. Uvědomil jsem si, e starosta má vechno dávno promylené a e to zní docela reálně. Stará oputěná hájovna Na rozcestí by se dala s minimálními náklady brigádnicky předělat na elegantní loveckou chatu se třemi pokojíky, halou, kuchyní, vinným sklípkem, zkrátka se vím, co k bohatýrskému lovu patří.

Jen aby vo to někdo stál,” pochyboval správce statku.

Neměj starost.” Miroslavu Plačkovi zářily oči, dlouho potlačované podnikatelské schopnosti se zřejmě draly na povrch. Malá pekárna bude připravovat domácí chléb, Venca Sochor by mohl vydělávat kůe nejen pro známé, ale taky na keft, představte si to, cizinec střelí kňoura a můe si s sebou rovnou odvézt předloku k posteli.

To nejde tak rychle.”

Tím lip. Počká si a bude utrácet.”

Vidina rychlého zbohatnutí hospodu okouzlila a se stoupající hladinou alkoholu v krvi byly přítí plány čím dál odvánějí.

A nezapomeňte na udírnu. Z Vaněčkovejch klobás se podělají blahem.”

Taky ňáký staroitnosti, po tom jdou…”

A co enský?”

Otázka rozčísla zakouřený vzduch jak avle.

No jo, bez těch to nejde… To patří k věci, e jo? I v těch nejlepích hotelech.”

Starosta se zachmuřil, bylo mu zřejmé, e rozkvět nejstarího řemesla v tak malé obci

znamená společenskou katastrofu.

No tak, přátelé, mluvíme váně…”

Hele, kličkuje!”

Bojí se starý. Ta by ho nepustila z domu.”

Hostinský rozváně roznesl dalí sklenice. Kdy na to budou zákazníci mít, můem

vobjednat lapky třeba z Prahy.”

Téměř vechny oči se otočily na mne.

Jasně, mladej by to moh zařídit…”

Klidně,” řekl jsem, to je hračka. A aby z toho nebyl malér, tak to můete kamuflovat jako soutě o královnu krásy.”

Byla to samozřejmě pitomost, ale rozjařená společnost ji přijala s nadením.

To je vono! Budem nejen bohatý, ale i slavný!”

Hospodo! Je to tu jak v suárně!”

32

Pánové, děl Vávra mocným hlasem, v tom případě můu nabídnout malej závdavek.

Nejkrásnějí slečnu z Livce.”

Coe?”

Miss Livec.

Starosta pochopil první. No jo, řekl, tak sem s ní.

Hostinský přinesl na stůl litrovou láhev Staré myslivecké. Kdy jsem se konečně dostal z alkoholické pasti, blíilo se k půlnoci a zbytek vosnice pokojně spal. V malém podkrovním okénku hospodské budovy vak stále jetě svítilo světlo.

*

V pondělí nečekaně dola propanbutanová bomba, Bábinku to velmi rozladilo, kuchtila oběd na starém elektrickém vařiči a mě posílala típat dříví do kuchyňského sporáku.

S plynem přijedou a přítí tejden, bědovala.

Ve městě ho neprodávají?”

Kdo by se tam s tím tahal.

Teta patřila k lidem, kteří se jetě nenaučili kalkulovat s některými výhodami osobního

automobilu. Odpoledne jsem strčil prázdnou ocelovou láhev do kufru a vyjel. edivý, detivě působící den se rozzářil, kdy jsem spatřil Markétu. Kousek za kostelíkem svaté Kláry krá-

čela po pravé straně silnice a po stopařském způsobu mávala na kolemjedoucí vozy.

Automobil přede mnou byl natěstí plný.

Kampak, slečno, kampak?

Ahoj, to jste vy? Do města.”

Máme stejnou cestu.

Posadila se, pečlivě přikurtovala bezpečnostním pásem a bez pobízení se pustila do

vysvětlování. Po dědečkovi bylo vyhláeno pátráni a kdy se telefonicky zajímala o výsledky, navrhli kriminalisté odpolední informativní schůzku.

Samozřejmě v době, kdy z Újezda vůbec nic nejezdí.

Já jezdím, řekl jsem hrdě.

To se nedá popřít.”

Nezávazně jsme si povídali a kratičká cesta rychle utekla, zastavil jsem před edivou

budovou městské správy.

Za hodinu vás tu budu čekat.”

Co kdy se to protáhne?”

Nevadí.”

Já to váně zvládnu sama.”

Vyloučeno, zpátky je to do kopce.”

Usmála se, zmizela ve vrátnici a já se pomalu rozjel. Bombu se mi podařilo vyměnit bez

čekání, a tak jsem měl najednou spoustu volného času, chvilku jsem se coural po náměstí a pak zael do antikvariátu, ale ádnou kníku jsem si nevybral.

35

Nebylo divu, pan řídící Pokorný u jistě vechny bonbónky ukořistil pro svou knihovnu. Kdy hodiny na radnici odbíjely čtvrtou, zajel jsem podruhé k budově kriminálky a nečekal déle ne deset minut. Markéta vyla a vypadala ustaraně.

Tak co je nového?”

Posadila se, zabouchla dveře a zaklapla bezpečnostní přezku.

Vlastně nic…”

Rozjel jsem se.

Nemají tuení, kde by děda mohl být.”

On se přece takhle toulal často.”

To vědí. Zjistili u, kam jezdil. Zajednou paní z Olomouce, vdycky kdy měl samoty dost, tak se k ní nastěhoval, ona o něj pečovala. Ale tentokrát se u ní neobjevil.”

Třeba si nael jinou.”

Ba ne. To by jí určitě řekl. Děda byl rovnej chlap.”

Zase to slovíčko byl.

A co si myslej oni?

Těko říct. Člověk má dojem, e počítají se vím. Třeba se mě ptali na dědův zdravotní

stav. Jestli si nestěoval na srdíčko, to je přece docela dobře moné, e na procházce v lese člověk umře a dlouho ho nikdo nenajde. Nebo je zajímalo, jestli netrpěl na smutky a deprese, zřejmě počítají i se sebevradou.”

To musejí. Je to jejich profese.”

A taky,” pokračovala Markéta, chtěli vědět, co uměl za jazyky.”

Proč?”

Jestli nevyrazil do ciziny. Kdy ho nemůou najít doma…”

To u bylo veselejí, tak jsem se usmál.

Vidíte, to je mu podobný, říkala jste, e je beatnik.”

Takovej ne, řekla Markéta zamyleně.

Silnice se přehoupla přes kopec a za poslední zatáčkou se objevil Újezd, malebný jako na starých Bábinčiných pohlednicích.

Stejně si myslím,” poznamenala dívka, e dědeček u neije.”

*

Pátrání po Frantiku Lacinovi bylo zastaveno týden po kromětickém poáru. Ten den od

rána prelo, bylo vak velmi teplo a kraj připomínal prádelnu. Nikomu se nechtělo do toho tropického áru, kadý, kdo nemusel, zůstával doma. Pan Vávra otevřel hospodu o dobrou hodinu dřív neli obvykle. Mlného odpoledne vyuila parta vesnických kluků k pytlačení.

Vyzbrojeni vlasci, háčky a lacinými pruty se vydali k rybníku Hrobárna, který leel kousek od starého, dávno nepouívaného kromětického hřbitova. Byl to chovný rybník, take o úlovky nebyla starost.

36

Hele, tamhle uká.”

Podběrák!”

Kapřík za kapříkem oputěl útulný domov, zatímco se porybný v hospodě u Vávry napájel

grogem, vechno se odehrálo tak, jak se sluí, kdy se náhle v rybníce vzedmulo bahno a se stralivou pomalostí vyplulo ze dna k hladině lidské tělo.

Doprdele!”

Jeimarjá, kluci…

Pochmurný mlný den.

Přijely policejní vozy, civilní auta kriminalistů, furgon pohřební

sluby.

Na odpolední schůzku Markéta nepřila, odvezli ji na patologické oddělení okresní

nemocnice k identifikaci. Chudák holka.

Chudák holka,” řekla Bábinka nahlas. No co, bude to muset skousnout.”

Neměl bych na ni čekat, a se vrátí?”

Spí ne. Třeba bude chtít bejt sama…”

Jsem sice u dávno dospělý, ale zatím jsem neměl důvodu neřídit se Bábinčinými radami.

Konečně, kdyby Markéta potřebovala společnost, ví, kam zajít. Za okenními tabulkami padal na kraj drobný toplý dé a zvolna se eřilo, lesy na obzoru zmizely v mracích.

Je to neastnej rybník…” Bábinka seděla ve svém křesle, ofačovanou nohu měla

poloenou na tokrleti a pohled zahleděný do minula.

To bylo první léto po válce, u po ních se tam jednou ly děti koupat. A taky skákaly ze stavidla, jene hned u hráze jsou pod vodou kameny a Péa Vaněček, Martinův bratr, skočil tak neastné, e hlavou narazil do utru, polámal si obratle a úplně ochrnul. Jetě půl-druhýho roku s tím ivořil a nakonec umřel.”

Bylo to smutné, jene k současnému příběhu se to nehodilo.

Nebo mladej Pur, syn bejvalýho hostinskýho. To byl takovej malé-rista, kořala chlap, ale feák. ádný enský nedal pokoj a taky si namluvil Smrčkovou, manelku kromětického kupce. To bejvala krasavice! Koulel to náramně. Von byl Smrčka toti dost chytlavej na

chlast, a tak ho Pur vdycky pořádné upravil, zná to, do pravý nohy, do levý, na zdraví, jetě jednu a pudem a tak dál. Kdy byl milej kupec nekodnej jak mimino, tak se Pur

vytratil přes dvůr a hajdy kamarádovi do zelí. A jednou, jak se hnal kolem vody, tak tam spadl a měl to vodbytý. Ono se za vechno v ivotě musí nějak platit…”

Musel jsem uznat, e rybník Hrobárna si své pochmurné jméno docela zaslouí. Z

klukovských let jsem si pamatoval jeho strmou hráz, po které vedla úzká pěina dláděná

omletými břidlicovými kameny. Za mokra to tu pěkně klouzalo, a kdy měl člověk moc

alkoholu v sobě, byla to zkratka doslova nebezpečná.

37

Nebo jindy,” pokračovala Bábinka, její zásoba drsných historek byla nevyčerpatelná, to se ale stalo tady, na Pekaříčku.”

Hovořila o malém rybníčku, na který bylo vidět z oken chalupy.

To bylo myslím v dvaaedesátým, kdy přily mrazy brzo, u v listopadu. Po sněhu ani

památky, ale v noci a mínus dvacet, z kadý loue bylo hned prvotřídní kluzitě. Omladina bruslila, kluci hráli hokej, a protoe to trvalo dlouho, zvykli si lidi zkracovat cestu přes led.

Pěina přes Pekaříček byla dokonce vysypaná popelem, aby to neklouzalo. A v prosinci

zase byla obleva. Jene zvyk je zvyk, přes vodu se chodilo, i kdy se led houpal a praskal.

Jednou ráno se objevila uprostřed rybníka díra jako kolo od ebřiňáku, Venca Tolar tehdy nedorazil domů. Hasiči ho hledali ve vodě velijakejma hákama, ale pak zase přimrzlo, a tak ho nakonec vytáhli teprv, kdy přilo dovo-pravdy jaro. V březnu. koda člověka. A iroko daleko to byl taky jedinej pořádnej kominík…”

Koukal jsem na náves upoceným oknem, jako hvězdičky se v něm zaleskla světla

přijídějícího autobusu.

Jo, mínila Bábinka, lidi si občas myslej, e spolkli vecku moudrost světa a přitom nemaj tuení, co s nima bude hned zejtra.”

Ve schůdcích autobusu se objevila dívčí postava, bylo to silnějí ne já, najednou jsem byl ve dveřích.

Kam se tak ene?”

Já toti, moment…”

Teta se také podívala na náves a odevzdaně mávla rukou.

No jo, jsem pitomá. Co se ptám?”

Venku se zatím ochladilo a vlhký vzduch získal příjemnou jarni svěest. Markétu jsem

dohnal jetě před hospodou.

Tak co? Co je novýho?”

Pokrčila rameny. Musím se dát trochu do pořádku, přijdu hned.”

Lokál byl zpola zaplněný, tamgasti hráli karty, na stole, který jsem si oblíbil, leely připravené noviny.

Jedno orosený,” zpěvavě oznámil Vávra a cinkl půllitrem o tácek. Zalezl jsem do koutku, pokouel se číst, ale nedokázal jsem se soustředit na jednotlivé řádky, nakonec jsem jen bezdue koukal do textu a kolem uí mi uměl hospodský ruch.

Flek!… a já mu povídám, to je blbost Franto… Ré! Podříznout chalupu… ne, na to stačí Ipa…

Tutil… a kdo ti udělá vokapy? Kule, s těma to pude… No né, co tu dělá? Pepo, dej nám dva černý viháky! A sedma nakonec!”

Markéta proplula místností a tie přisedla. Najednou jsem nevěděl, co mám říct, a vechny připravené kondolence mi připadaly falené.

Je mi to líto. Váně.”

Co se dá dělat.”

Rád bych nějak pomohl…”

38

Nevesele se usmála a pokrčila rameny. Já vlastně nevím, co mě čeká. Původně jsem si to

představovala docela jednodue. Zařídím nejnutnějí, zjistím od sousedů, kam děda jezdil, a polu mu telegram…”

Mávla na hostinského a objednala kávu.

Jene vechno je jinak. Budu tu muset jetě zůstat.”

To bylo samozřejmě ohromné, nebyl jsem s to vyjádřit lítost, a tak jsem poznamenal, e je tu přece docela hezky. Nevzala to na vědomí.

Přes tři hodiny se mě vyptávali. Úplně na vechno. Jene já toho o dědovi zase tak moc

nevím. Občas jsem sem jezdila na prázdniny. A měla jsem ho ráda…”

Proklel jsem kriminalisty za jejich nedostatek taktu. Copak nemůou v podobné situaci

nechat člověka na pokoji?

Počkejte, nevíte, o co jde.”

Jakpak ne!

Nijak zvlá si mého pobouření nevímala.

Nakonec mě to donutilo přemýlet,” řekla. Je to vlastně divný, jak málo toho člověk ví o lidech, co jsou mu blízký. Hrozné málo. Babička dědu proklela a zavrhla, take vechno, co s ním jen trochu souviselo, bylo patný. Kdy jsem pak zjistila, e to tak není, situace se otočila, aspoň pro mne. Dědeček se mi líbil, obdivovala jsem jeho smysl pro humor, příjemné voněl tabákem, dovedl se straně krásné chechtat… Jene, jak to bylo doopravdy? Nikdo není ani bílý ani černý, ale spí něco uprostřed, děda určitě uměl bejt taky pěkné protivnej…”

Tak u se tím netrapte. To nikomu nepomůe. Co je pryč, je pryč.”

Ale já…”

Neměli vás tam tahat.”

Zatřepala hlavou, jako by teprve teď pochopila celou situaci.

My si nerozumíme,” řekla. Děda do tý vody nespadl jen tak. On ho toti někdo před tím zabil.”

*

V lokále byl čím dál větí hluk, pan Vávra přinesl harmoniku, správce Marek se upnul do

popruhů a fňukna spustila.

Na umavě je dolina,

a v té dolině kalina…

Venca Sochor popadl vozembouch. Din, din…

Zdál se mi, milá, krásný sen,

e jsem byl s tebou zasnouben…

Karbaníci zpívali na celé kolo a pleskali přitom kartami o stůl. Stáňa, odkvetlá, dost u opilá krmička ze statku, se přidala ječivou fistulí.

V oblaku cigaretového dýmu nebylo slyet vlastního slova.

39

Nepůjdem ven?”

Co?”

Na vzduch!”

Markéta přikývla, a tak jsme nakonec z té jedové chýe vypadli, venku byl svěí vzduch, jaký bývá po deti, a neskutečné velikánský zářící měsíc vycházel nad střechy chalup. Pomalu jsme doli a ke kostelíku svaté Kláry, odkud byl krásný rozhled do kraje, jednotlivé vesničky blikaly jako světluky, automobil ujídějící po silnici vzdálené dobře deset kilometrů mrkal dálkovými reflektory.

Je tu váné hezky,” připustila Markéta, a tak jsme si chvíli povídali o docela jiných věcech ne jsou vrady, a já měl pocit, e si čím dál tím víc rozumíme. Bledé měsíční světlo klouzalo po indelových střechách ambitů, kří na věi kostela zlatavě zářil. Nakonec jsem dívku políbil a ona se nebránila, přitiskla se ke mně jako holčička, co potřebuje ochranu před světem, a já byl ochoten v tu chvíli postavit se s holýma rukama proti armádě.

Dneska nechci být sama.”

Tento večer hospoda nemínila jít spát, a kdy jsme se zadem přes dvůr plíili do jejího

pokojíku v patře, schody stralivě skřípaly, ale hluk lokálu byl natěstí silnějí, zpěv duněl ve starém trámoví.

V

Kdy si ná dědeček babičku bral, babičku bral, babičku bral, babička plakala, dědeček

se smál…

Nevelká místnost s plechovým umyvadlem a dbánem vody, čtverec měsíčního světla

promítnutý na bíle povlečenou postel.

Počkej, nespěchej tak…”

Zip na zádech letních atů, jemná vůně holčičího parfému a chu rtěnky. Zespoda cinkal

vozembouch.

V

a ráno, a ráno, a bude bílý den, dřív domů nepůjdem…

Musí mě mít rád.

Mám.”

Časem měsíc zapadl nebo ho moná jen zahalily mraky, pokojík potemněl. Markéta usnula,

já se bál vytáhnout ruku zpod její hlavy, abych ji neprobudil, a ve strnulém lokti jsem cítil drobné mravenčení. Vůbec mi to nevadilo. Zábava o patro ní pomalu utichala, vrzaly hospodské dveře, nocí zněly potácivé kroky a opilecký zpěv.

V

Stará, stará, stará, stará, rozsvi lucernu,

a neupadnu, a pudu domů…

Časem vesnice usnula, lucerny nad vchody pravděpodobně zhasly, začalo svítat. Černé

okno zedlo a do ticha se ozývaly hlasy kohoutů. Přemýlel jsem, zda se ten neastník na tetině zahradě u etabloval a jestli si troufá kokrhat taky.

40

Docela jsem mu kousek toho kohoutího těstí přál.

Bim, bim, bim…

Hodiny na kampeličce odbily tři čtvrtě na pět, pokud jsem nechtěl, aby o mé návtěvě v

Markétině pokojíčku věděla rázem celá vesnice, byl nejvyí čas nějak potichu vypadnout.

U jde?

Musím,” eptl jsem. Ahoj.

Markéta se obrátila na druhý bok a znovu usnula. Já se sesunul po tom stralivě vrzajícím schoditi dolů do chodby, pak na hospodský dvůr, odtud do zahrady, kde mě čekala zamčená brána plotu.

Přelezl jsem a pevně doufal, e mě nikdo nevidí.

Prázdná náves, první autobus do města u odjel a dalí měl přijet a za hodinu, tiché domy a studené komíny. Mnoho sousedů dnes vyspávalo páteční kocovinu.

Původně jsem myslel, e tie a nepozorován projdu do své světnice, jene v kuchyni seděla bábinka, zabořená do proutěného křesla a upíjela z buclatého hrníčku kafe.

Jo, povídala jako by se vůbec nic nestalo, voda je prevít. Kdy tady jetě fungovala kola, tak jednou pan řídící zjistil, e dobrá polovina dětí neumí plavat. A rozhodl se, e je to naučí.

Prostudoval skrz to spoustu odbornejch kníek, pak na Peterkovým rybníku hned u náhonu

nechal udělat zábradlí, ze smrkovýho klacku vyrobil bidlo a přivazoval na něj děti jak ryby na udice. Á, dva tři, vydechnout do vody, á, dva tři, tam a zpátky, tam a zpátky. Dodneka ho vidím, jak vysvětluje - malý kolo rukama, teď jsou nohy a u nám to plave! Lidi si z něho dělali legraci, jene ono se mu dařilo, za měsíc u nebyl ve kole jedinej neplavec a estiletí punti vyhrávali závody v bazénu ve městě. To si zaslouilo odměnu, e jo. Starosta vybral nějaký peníze, koupil krásný potápěčský hodinky, to byla tenkrát taková móda a při malý slavnosti Pokornýmu dárek předali. Jene se u toho taky něco vypilo, a jak byli chlapi v rái, tak pana řídícího popadli a místo hobla ho do rybníka hodili. Začal se topit. Nejdřív si mysleli, e dělá legraci, ale pak ho natěstí vytáhli. V poslední chvíli. Nikdo toti nemohl pochopit, e chlap, kterej naučil tolik vesnickejch dětí báječné plavat, sám nesvede ani jedno pořádný tempo…

Bábinka povídala a povídala a ani náznakem se nezmínila, e jsem nebyl celou noc doma a

e by ji snad zajímalo proč.

Nakrmil jsem hladové králíky a slepice, nastartoval vůz, odvezl tetu do nemocnice k převazu.

V čekárně téměř nikdo nebyl, doktor měl dobrou náladu a s mírně nostalgickým tónem v

hlase vzpomínal na nezapomenutelnou chu ovoce natrhaného v cizích zahradách.

Nákup, recept vyměněný za léky a cesta zpátky. Bábinka se srdnatě pustila do přípravy

oběda, a kdy jsem se jí snail pomáhat, odbyla mě chlácholivou větou.

41

Nech toho a bě si lehnout. Kdy noc hýří, peřiny nehřejou.”

Věru jsem neměl, co bych k tomu dodal.

*

Dům smutku neměl dveře. Ba ani okna, stěny či střechu, jen zčernalé zbytky zdí a ohořelých trámů. Přesto z jakési nepsané tradice se pohřeb vypravoval právě odsud. Ve shluku lidi jsem se drel opatrně vzadu, větina sousedů měla na sobě sváteční tmavé aty a já si ve vytahaném vlněném svetru připadal jako barbar.

V kostelní věi duněl zvon.

Ze zaslechnutých útrků hovorů jsem usoudil, e vesnice nemá tuení, e byl Frantiek

Lacina zavraděn, take jediní informovaní jsme tu byli Markéta a já. A moná nějaký

účastně se tvářící detektiv, jestli tedy opravdu kriminalisté na takové pohřby chodí.

A taky vrah…

Zamrazilo mě při podobné představě.

U černé dvanáctsettrojky pohřební sluby se objevil kněz s dvěma ministranty. Bezvěrecký dědeček u zřejmé do organizace obřadu nemohl mluvit. Nebo moná na stará kolena ivotní názor radikálně změnil, koneckonců říká se to i o Voltairovi. Vysoký hubený pán, který objímal Markétu kolem ramen, byl její otec, přece jen si udělal volno ve svém ostře nabitém programu, sluební vůz, co ho přivezl, čekal opodál a jeho řidič si znuděné četl noviny.

Kapela spustila trauermar, dvanáctsettrojka se rozjela, lidé vykročili.

Lacina snad nemohl být tak neoblíbený, pokud se ovem dají měřit sympatie lidí podle toho, kolik jich vyprovází souseda na poslední cestu. Újezd tu byl téměř kompletní, Kromětice zřejmě také, vlastně nejmení účast měla vlastní rodina starého pána. Vnučka a syn.

Markétina matka nepřila a v ostatním příbuzenstvu jsem se zatím moc nevyznal.

Dechovka plakala, průvod se vinul po klikaté silnici vedoucí ke hřbitovu, protijedoucí auta uhýbala a na samou krajnici a rozsvěcela reflektory. Malý poslední pozdrav na rozloučenou.

Napadlo mě, e takový klasický vesnický pohřeb se nedá srovnat s mramorovou anonymitou

krematoria, tenhle průvod je zbaven studené pochmurnosti a vlastně docela patří k ivotu, stejné jako narození, maturita nebo svatba, prostě je to jen cesta, kterou se jednou bude odebírat kadý, a je sluné ho na takové procházce vyprovodit.

Vítr přináel zvonivý hlas z kostelní věe. Kněz s kropenkou a první hroudy hlíny dopadající na rakev…

Vyel jsem ze hřbitova a vracel se do Újezda zpátky přes louku, kde parta vesnických kluků hrála fotbal. Právě dohráli, pozapomenutý míč leel uprostřed hřitě a mládenci se dohadovali o skončeném utkání.

42

Byl to ofsajd, vole.

Pitomost.”

Úplně jasnej.”

Dobře, tak přítě to bude někdo pískat…”

Původně jsem chtěl kolem přejít nevímavě a čert ví, co mě vlastně zarazilo a přinutilo, abych se pletl do věcí, do kterých jsem se vlastně plést nechtěl. Ten nečekaný pozdrav?

Dobrej den.”

Ahoj, kluci.”

Nebo obyčejná zvědavost? Případné docela normální touha zajímat se o vechno, co nějak

souviselo s tou hezkou tmavovlasou holkou jménem Markéta…

Helejte, viděl jste to? e to byl ofsajd?”

Já se nekoukal.”

Zvon umlkl, účastníci pohřbu se rozcházeli. Větina z nich mířila do újezdské hospody.

Vy jste starýho Lacinu znali?”

Jasně.”

Moná se mě taky zmocnila hloupá domýlivost. Najednou se mi zdálo, e bych moná té

historii dokázal přijít na kloub, protoe mám něco, co ani nejlépe vybavená kriminálka mít nemůe, to jest znalost prostředí. Policista se asi nikdy nedoví, o čem si povídají babky ve frontě na pojízdnou prodejnu, a těko se na něj budou uličníci obracet s prosbou, aby rozsoudil jejich hádku.

Naplavená pejcha, odbyla by mě Bábinka. A měla by pravdu, jene to jsem pochopil a

mnohem později, teď jsem zatím prvními kroky vstupoval do řeky jménem Rubikon.

Jakej to byl chlap?”

Jakej? Jako vostatní, ne?

Nealoval.”

Coe?”

No, prostě byl dobrej, no…”

Zajímalo mě, jak se na osamělém starém pánovi pozná, e nealuje a dalo dost práce z

kluků historii vytáhnout. Nakonec evidentní éf party, kterému říkali Martin, svolil, aby tajemství vylo najevo.

Dneska u je to fuk, ne? Poniváč to bylo předloni.”

Předloni v létě si mládenci dělali za vsí na Hůrce ohníček, nějak u toho blbli a taky foukal vítr, zkrátka najednou chytlo peničné pole. Mohl to být pěkný malér, okamitě začali hasit vím, co měli po ruce, a náhodou el kolem taky Frantiek Lacina. Pomohl poár zlikvidovat, a i kdy ho to stálo propálenou bundu a zničené kalhoty i koili, nikomu z rodičů se o příhodě ani nezmínil.

45

Frajer, fakt.”

To jo,” souhlasil jsem. Taky ho asi měli lidi rádi.”

Jak kdo,” řekl Martin po chvíli rozpačitého ticha.

Měl nepřátele?”

To má přece kadej. Třeba Kudláčka.”

Tomu rozbil hubu…”

Nedovedl jsem si představit, e by se ten důstojný pětaedesátiletý pán pral a navíc, e by dokázal zmlátit hajného, který byl růolící, hřmotný a přibliné o čtvrt století mladí. V

podstatě to bylo asi tak. Lacina měl psa, veliké huňaté zvíře připomínajícího večerníčkové-

ho Fíka, a protoe ho měl rád, poskytoval mu na venkovské poměry nebývalou volnost. Pes

se coural po vesnici, v tlamě nosil z poty uslintané noviny, čůral na patníky a občas se taky zatoulal. Lacina to chápal, Kudláček ne. Lesníci mají toti vrozenou nenávist k neuvázaným psům stejně jako k likám, kočkám, houbařům a klíatům. Zastřelím ho, jestli na něj narazím v lese, sliboval hajný, ale Lacina nad pohrůkami jen mával rukou a pochechtával se. Pokud jsem vyprávění správné porozuměl, Kudláčka nakonec nevyváděl z míry tolik fakt, e si Maxipes volně korzuje mezi Kroměticemi a Újezdem, jako spí skutečnost, e on sám, coby úřad a ztělesněná důleitost, není brán váně. Fakticky ho zastřelím, opakoval. No jo, povídal Lacina, tak si dej na mě u Vrány panáka. Von tě přejde vztek. Nepřeel. Jednoho dne, zrovna kdy se sekala kukuřice a lovci čekali na okraji pole s nadějí, e se podaří vyplait divočáka, el Lacinův pes spořádaně po silnici pro noviny. Kudláček popadl kulovnici, namířil a bylo to odbyté. To ovem neměl dělat. Veřejné mínění se postavilo na psí stranu a večer přiel Frantiek na jednu ze svých výjimečných návtěv hostince. Prodral se ke stolu tamgastů, ukázal na Kudláčka alujícím prstem a řekl - vstaň. Zpitomělý hajný poslechl a vzápětí dostal dvě stralivé facky. Byl tím tak vyveden z míry, e ho ani

nenapadlo nějak se bránit, a Frantiek Lacina mohl důstojně restauraci opustit.

Vole, měl dostat víc.”

Já bych ho bacil půllitrem…”

Podezřelý číslo jedna, Kudláček, nebyl mezi mládeí příli oblíben. Měl na Lacinu vztek, ale jako důvod k vradě je to slabé. Kdyby se měli sousedé zabíjet kvůli fackám, země by u asi byla dávno vylidněná.

Hajnej, dobrá. Kdo dalí?” zeptal jsem se.

Co kdo?”

Kdo jetě neměl Lacinu rád?”

Martin se na mě podíval dost podezřívavě.

Helejte, proč vás to vlastně zajímá?”

Byl to oprávněný dotaz, jene já nemohl přijít s tím, e byl starý pán vlastně zavraděn, kdy to zřejmě bylo tajemství.

46

Nabízela se vak docela snesitelná výmluva.

Nejde mi z hlavy ta chalupa,” řekl jsem. e shořela tak najednou. Prý sama od sebe. Ale dejme tomu, e někdo, kdo měl na Lacinu hroznou zlost, se rozhodl, e se pomstí a podpálil mu dům. Tak by to mohlo bejt, ne?”

No jo, to mohlo…”

Dy bouchl plyn.”

I ten plyn,” namítl jsem po vzoru Bábinky, musí nékdo zapálit.”

Hele, to je fakt.”

Vysvětlení s ledničkou a místností pomalu se plnící třaskavou směsí propanbutanu a

vzduchu nikoho nenapadlo.

Tak kdo to mohl udělat?”

To je těký…”

Berte to jako hru. Vdy je to zábava, ne?

Jo, ale…”

Co Marek!”

Následoval nepříli jasný příběh, v něm se Lacina jetě jako traktorista utkal se správcem statku kvůli prémiím, nakonec po písemné stínosti peníze skutečné dostal, ale od té doby spolu oba pánové přiblině rok nemluvili.

To je slabý,” mínil Martin a já s ním v duchu souhlasil.

Vítr čechral zelený trávník hřitě, malý pihovatý kluk, kterému říkali Ludva, si pohrával s míčem. Nárt, kolínko, hlavička a zase nárt. Nejdřív jsem myslel, e má hroznou chu

pokračovat ve hře, ale později jsem pochopil, e to dělá z rozpaků.

Já bych něco věděl…”

Co?”

Ale, je to takový blbý…”

Vysyp to, kdys to nakous.”

Tak já teda… Tak jo.”

Pihovatý mladíček se pustil do vyprávění, nejdřív trochu přerývaně jako vynechávající motor, ale postupně se rozmluvil docela svině. Historka rozhodně nepostrádala zajímavost. Za časů, kdy jetě il Lacinův Maxipes, si s ním Ludva chodíval často hrát. Někdy mu nosil

krásné hovězí kosti, protoe Ludvův tatínek byl v okresním městě řezník, jindy ho tahal na procházky, ze kterých, jak u víme, nemíval hajný ádnou velkou radost. A tak zkrátka jednou v podvečer, kdy pihovatý kluk dřepěl na dvorku u psí boudy, se za rozsvíceným

otevřeným oknem chalupy odehrála scéna připomínající rozkřičený italský film.

Vachulka řval, e mu dcéru takhle blbnout nebude.”

Fakticky?”

Dy to povídám.”

47

Stáňu Vachulkovou jsem od vidění znal, byla to poměrně pohledná slečna, přiblině tak

osmnáctiletá.

A co Lacina?”

Ten na to říkal něco jako e holka je vlastně plnoletá a můe se rozhodnout sama, jene Vachulka hulákal čím dál víc a pak vypadl a bouchl dveřma tak, e se i pes lekl.”

Vole, ty myslí e jako to?

Co?”

e jako Stáňa a von…”

Kdosi se zachechtal a Martin prohlásil, e něco takového je úplná blbost. Mírně mu přitom přeskakoval mutující hlas a já usoudil, e se mu nejspí mladá Vachulková líbí.

No,” řekl pihatec, jetě povídal, e jestli toho nenechá, tak ho přerazí.”

pička, nárt, hlavička, kolínko. Míč u byl zase ve vzduchu a na obloze a ohluivě trylkoval skřivan. Vlastně to byla zcela absurdní historie. Pětaedesátiletý pán a osmnáctiletá dívka.

Ovem co kdyby přece… Kdyby takový stárnoucí Casanova skutečně děvče získal a, jak se

na vsi říká, přivedl do hanby, byl by to pro rozzuřeného otce docela pochopitelný důvod k vradě.

Dem na to,” řekl Martin.

Přestávka skončila a kluci se pustili do dalí hry.

*

… Mauglí seděl s Akélovou hlavou na kolenou, nedbaje na nic kolem sebe, zatímco poslední zbytky prchajících dhaulů byly dostieny a potřeny nelítostnými lahiniemi. Ponenáhlu vechen křik odumíral a vlci se vraceli kulhajíce, jak jim tuhly rány, ke svým padlým. Patnáct lovců smečky a s nimi est lihinií leelo nehnutě u řeky. A nikdo z ivých nezůstal nepoznamenán. Mauglí seděl netečně a do chladného rána, kdy se jeho ruky dotkl Phaův

vlhký rudý čenich. Tu se odvrátil a ukázal na Akélovo vyhublé tělo…

Dobrý lov, pozdravil Phao, jako by byl Akéla stále jetě naivu. Pak otočil hlavu a zavolal přes své pokousané rameno na ostatní: Vyjte psi! Dnes v noci zemřel vlk!

Smutek, ten měl čiet z celé ilustrace jako protiváha té dávné bláznivé radosti, chvíle, kdy indický chlapec tancoval na kůi přemoeného tygra. Stejné vlčí oči ho pozorují, ale to, co bylo tehdy zářivé, je najednou edé.

Maloval jsem a občas kradmo pokukoval na potemnělou náves. Smuteční hosté se rozeli,

hospoda zavřela. Markétin otec byl dávno zpátky v Praze, okno nájemného pokoje jetě

svítilo. Kreslil jsem, protoe v noci se mi dobře dělá, a navíc měl jsem provinilý pocit, 48

jak málo jsem toho dosud stihl. Neple se, chlápče, do věcí, kterým nerozumí, nejsi placen jako soukromý detektiv, nýbr jako ilustrátor. A soustřeď se na to, sakra!

Vnitřní hlas měl samozřejmě naprostou pravdu, ale mylenky ho neposlouchaly. Mauglí s

Akělovou hlavou na klíně. Vdy to je skoro stejná scéna, jako kdy Frantiek Lacina objevil v příkopu u silnice tělo svého huňatého kamaráda. Taky tam dlouho seděl s psí hlavou na kolenou a nemohl uvěřit, co se stalo. Pak se vrátil domů, oblékl si sváteční aty a s károu si pro Maxipsa zajel. A od lesa ho celou tu dobu pozoroval hajný Kudláček, červenolící, rezavý jako dhaul z Dakkhinu a moná trochu neastný. Spou se stiskne snadno, teprve potom je člověk zaskočen tím, co vlastně provedl. Určitě ho to mrzelo. Proto se taky, později v lokále, fackám nebránil…

Okno ve títě hospody zhaslo a já v duchu popřál Markétě dobrou noc. Měla za sebou

nelehký den.

Dalí papír skončil zmuchlaný v koi. Tak, a vechno znova. Břeh řeky Vajngangy, temné

listí indické dungle a těla mrtvých vlků…

Lacina přivezl zatřeleného Maxipsa domů a pohřbil ho na zahrádce. Tenkrát tam kvetly

květiny, které jsou dnes zavalené vychladlým popelem spálenitě. A Frantiek u také leí v hrobě.

Dost, pravil vnitřní hlas. Zatracené dost. Tohle tě neiví. Zvolna u svítalo, kdy se mi začala práce dařit. Smutek ano, ten k obrázku patří, ale je to smutek takový slavnostní, pyný, smutek vítězů.

Ale z celé smečky dhaulů, ze dvou set rezavých bojovníků, kteří

se chlubili, e jsou vechny dungle jejich a e nic ivého před nimi

neobstojí, ani jediný se nevrátil do Dakkhinu se zprávou o této

bitvě. .

Přilo ráno.

Bábinka se vyourala ze své komůrky a zapálila pod vařičem.

Udělám kafe. Tos nespal celou noc?”

Chtěl jsem to mít hotový.”

Uka, a se podívám.” Z koíku na televizi vyndala brýle a pak si dlouho ilustraci prohlíela.

Ty vlci, nebo co to je,” řekla, vypadaj trochu domejlivě.”

Bůh ví, jak to poznala. Nicméně jsem musel uznat, e pro tetu Albětu je radost malovat.

Bílá káva v buclatém hrníčku, krajíc chleba s máslem a pak kadodenní kolotoč chalupníka.

Slepice, králíci, dříví do kuchyňského sporáčku. Kdy jsem s náručí polínek vonících

pryskyřicí vycházel ze stodoly, ozvalo se zabouchání na branku. Otevřel jsem loktem.

Dobrý den.”

Venku stál chlapík přiblině třicetiletý a omluvně se usmíval.

Přejete si?

Já jsem z kriminálky,” řekl a vytáhl z kapsy kulatý odznak známý z televizních pátracích relací, jmenuju se Petrlík, kapitán Petrlík.”

49

Vedral,” přiznal jsem se.

Kdyby to bylo moné a měl jste chvilku čas, rád bych vám poloil pár otázek.”

No prosím, pojďte dál.”

Teta Alběta přivítala nečekaného hosta celkem vlídně, také mu vtiskla do ruky kafáč.

Copa byste potřeboval?”

Proetřujeme okolnosti smrti Frantika Laciny.”

Něco není v pořádku?” zareagovala Bábinka rychle. Byl jsem zvědav, zda kriminalista vyloí karty na stůl, nebo ne. Pokrčil rameny a problému se vyhnul.

To je běná rutina,” řekl. Jsou tam snad jakési nejasnosti, moná to nic neznamená, ale my u jsme takoví puntičkáři. Rádi bychom si zmapovali, co pan Lacina před svou smrtí dělal.

Kdy jste ho viděla naposled?”

Jo, to u bude dlouho. Já zrovna teď moc nevycházím,” teta odhrnula sukni a ukázala ofačovanou nohu, take tak měsíc zpátky. A to si u ani tak přesně nepamatuju.”

Jistě, chápu, o nic neběí. Mimochodem, jaký to byl člověk?”

Dobrej,” prohlásila Bábinka a přímo jsem cítil, jak celá ztuhla a zostraitěla.

Měl nějaké nepřátele?”

Nevím.”

Nevíte o nikom, kdo by si snad mohl přát jeho smrt?”

Ne!”

Odpověď zazněla rázně a nekompromisně jako prásknutí bičem, kterým dávno mrtvý strýček

odháněl mouchy od uí vyfeákovaných koní. Přímo hmatatelné jsem cítil, co se v Bábince

vzbouřilo. Byla to starodávná vesnická soudrnost, ano, na návsi nebo v hospodě se

můeme pomlouvat a třeba i poprat, ale to je nae věc, pinavé prádlo se z domu nevynáí, do naeho soukromí nikomu nic není.

Ve chvíli, kde se kriminalista představil, jsem byl rozhodnut, e mu převyprávím vechno, co jsem se dozvěděl na fotbalovém hřiti, otec pohledné Stáni, pan Vachulka, se mi zdál doopravdy podezřelý. Jene teď se mi to jevilo jinak. Nejen proto, e by mi to teta Alběta neschválila a e bych přiel i o tu malou část důvěry, kterou ke mně místní kluci mají, ale hlavně, protoe se mi to najednou samotnému nezdálo správné. Co kdy je to nesmysl?

Konečně ten chlapec si mohl docela klidně vechno vymyslet, třeba má z nějakých

pubertálních důvodů na děvče vztek a já to teď rozkecám a docela poctivý pan Vachulka

bude předhozen policistům jako kost psovi. Samozřejmě e se časem prokáe jeho nevina,

ale vyetřování ulpí na vesnickém člověku jako jedovatá slina,

50

lidé si na něj budou ukazovat prstem a kdyby, nedej boe, zůstal pachatel nepolapen, u

nikdy ze sebe nesmyje představu, e je moná vrah. Vzpomněl jsem si přitom na jednoho

vynikajícího českého lékaře, kterému pořádný kus ivota zkazilo absurdní a nesmyslné

podezření, e ve třicátých letech zabil praskou povětrnou dívku Otýlii Vranskou.

A vy? Kriminalista se obrátil na mne. U jsem byl rozhodnut.

Nejsem zdejí.”

To snad nevadí. Chápejte, nám někdy pomůe i úplná maličkost.”

Nikdy jsem pana Lacinu neviděl. Přijel jsem ten den, kdy mu vyhořel dům. Pozoroval jsem poár zdálky. Nerozumím tomu, ale myslím, e hasiči dělali, co mohli. Byt to hroznej oheň…”

Kapitán Petrlík se mračil. Názory na protipoární zásah ho nezajímaly, profesionálně vytuil v mém povídání vytáčku.

Ale jistě si o tom zdejí lidé povídají. Co si myslí?”

To vám snad řeknou sami, navrhla Bábinka.

Moná, připustil kriminalista. No co, půjdu o dům dál. Děkuju za kafe.

Nemáte zač.

Kdybyste si ale na něco vzpomněli… Chápejte, jde o vánou věc… stačí zavolat.” Z bloku, do kterého si neudělal ani čárku, vytrhl prázdný lístek a napsal na něj několik čísel.

To je centrála. Kdybych tam náhodou nebyl, stačí nechat vzkaz.”

Teta Alběta se zatvářila potěené, měla radost, e návtěva končí.

To víte, e jo. Můete se spolehnout.” Na Petrlíkově místě bych Bábince nevěřil ani slovo.

Na shledanou.”

Sbohem,” řekla teta.

Kriminalista odeel, oknem jsme viděli, jak vchází na dvůr k Sedlo-ňům, a bylo mi jasné, e tam nepořídí o nic lépe. koda.

Bábinka se pustila do vyprávění o jedné vradě z časů mocnářství a o úplatném četnictvu, které pod vidinou jidáského zisku zaloilo nevyřeený případ ad acta. Leč, jako vdy, zasáhl deus ex machina.

Dlouho se selskej synáček neradoval. Na květnou neděli ho kopl kůň a o tejden pozdějc z toho kopnutí umřel…”

Kdy kapitán vycházel ze Sedloňovic dvora, měl jsem na docela maličkou chvilku chu

vyběhnout, dohnat ho a poádat o radu. Ale neudělal jsem to a postava kriminalisty zmizela za rohem hospodského domu.

Teta Alběta utrhla lístek z kuchyňského kalendáře a já si uvědomil, e narozeniny má u zítra.

*

53

Pnoucí se liány s podlouhlými temně zelenými listy… Nebo jsou spí do lutá? V dungli pod korunami stromů je velmi málo světla, take barva nemusí být jednoznačná. Nejlépe bude zajít do modré knihovny pana řídícího.

Mimochodem, je docela zajímavé, co lidé ilustrátorům odpustí a co ne. Kadý jistě uzná, e obrázek má vyvolat patřičnou náladu a e kníka nabízející příběh, dejme tomu středověký, byla napsána ve stoletím dvacátém a její autor nikdy nejel z Prahy do Budějovic na koni.

Jene stačí, kdy v krajině namalujete kosmatou větev akátu, případně korunu katanu, tedy stromů, které tehdy nerostly, a spousta čtenářů vám vynadá do bohapustých ignorantů bez ohledu na to, zda obrázek je hezký nebo není. Vzpomínám na neastného kolegu, který se

při malování válečné scenérie dopustil tak stralivého omylu, e u jakéhosi letadla nakreslil místo dvojlisté vrtule trojlistou, případně na přítele z akademie, který jako svou první výtvarnou zakázku dostal monost ilustrovat povídku o zkáze Titanicu pro populární dobrodruný magazín. Připravoval se a neuvěřitelně pečlivě, v archívu se sehnal spoustu dokumentů včetně kreseb a dobových fotografií, pročetl si meteorologické zprávy z toho neastného dne, aby náhodou neudělal moře rozbouřené, kdy mělo být klidné, případné

naopak. Teprve potom nakreslil slavný parník brázdící hladinu Atlantiku a měl pocit, e se mu nemůe nic stát. Opak byl pravdou. Jakýsi nerudný vztekloun nelitoval námahy, sehnal kamarádovu adresu a vtrhl za ním a na studentskou kolej. Tam ho půl hodiny drel pod

krkem a hrozně mu nadával. Příčinou byl kouř. Docela obyčejný dým valící se ze čtyř komínů parolodi, co, jak chlapík hlasitě zdůrazňoval, je nesmysl, protoe Titanic sice čtyři komíny měl, ale jenom tři z nich byly propojeny s kotelnou a ten čtvrtý tam byl kvůli nějaké vzducho-technice nebo estetickému dojmu, zkrátka, kouřit nemohl - a ten padouský mazal si dovolil nad ním tětcem namalovat edivý obláček…

Take jsem se zvedl a el za panem Pokorným prodiskutovat otázku lián.

Vítejte u nás.

Vdy usměvavý řídící a útulné prostředí prosycené zvlátní kolní vůní inkoustu, seitů a knih.

Co byste potřeboval?”

Dotaz na indickou flóru ho nijak nepřekvapil, nicméně musel jít pro příslunou literaturu na půdu, o tuto problematiku, jak omluvně vysvětloval, není v Újezdě zrovna moc velký zájem.

Chvíli jsem myslel, e jsem zůstal v knihovně sám, ale lehké zakalání mě upozornilo, e za přecpanými regály jetě někdo je. Nakoukl jsem a spatřil Stáňu Vachulkovou, jak sedí za nízkým konferenčním stolkem a se zájmem cosi čte.

54

Dobrý den, pozdravil jsem.

Dobrej,” řekla a pokračovala v četbě. S předstíraným zájmem o tituly na policích jsem volným krokem přeel kolem a viml si, e kniha, kterou dívka hltá, jsou sebrané scénáře Frederica Felliniho.

Kromětický poár, mrtvý Markétin dědeček, vědoucí úklebky kluků na fotbalovém hřiti. Ty si myslí, e vona s ním jako to?… Jasné, vole.

Dívka otočila stránku. Anthony Quinn za řídítky motocyklové riki a moře nekonečně olizující pobřeí. Silnici povauji za jeden z nejhezčích filmů, jaké jsem kdy viděl. Stáňa ten film moná neviděla nikdy, ale literární scénář ji zaujal. Měl jsem říct, pardón, promiňte, slečno, ale o vás se povídá, e jste měla poměr s nebotíkem Lacinou a já bych rád věděl, co je na tom pravdy. Moná by se urazila, moná odpověděla. Kdybych se byl zeptal, mohl se celý příběh odehrávat docela jinak. Bohuel jsem nenael odvahu a tie se vrátil zpátky ke

kartotéce.

Tak tady to určité najdeme,” oznamoval pan řídící s plnou náručí zapráených knih, mám tu i dvojjazyčný klíč, take nás nezaskočí latinské názvy.”

Nabídl mi idli, posadil se naproti a začal s hledáním subtropických a tropických rostlin.

Zdálo se, e ho to náramně baví. Dívka za regály si četla asi jetě hodinu, pak se zvedla a odela. Bez knihy. Podobně jako já zřejmě vyuívala hájemství pana Pokorného.

Zahrál jsem si na nevědomost.

Kdo to byl?”

Mladá Vachulková. Taková neastná holka.”

Proč?”

To dělá věk,” mínil pan Pokorný. A taky moná povaha. Prostě v jistém období je mladému člověku vesnice těsná. Vechno jí tu připadá hloupé, malicherné a provincionální, zatímco svět za hranicí okresu je naopak úasně zajímavý, barevný a dokonalý. Jene co s tím, kdy tatínek s takovou námahou postavil rodinný domek zrovna v Kroměticích?”

To přejde.”

Jak kdy,” řekl řídící. Někdy ano, jindy ne.

Měl samozřejmě pravdu, tulácká nátura zřejmě Stáňu se starým Lacinou spojovala. Jenom

jsem nechápal, jak jí mohl takový penzista v touze opustit venkov pomoci. Snad penězi…

Pan Pokorný nenápadně změnil téma hovoru.

Byli také u vás?”

Kdo?”

No přece ti policisté.”

Řekl jsem e ano, a hned jsem si uvědomil, e tenhle moudrý pan učitel toho o poměrech ve vesnici ví spoustu a e kdybych já byl detektiv, zajímal bych se o jeho názor jako první.

55

Co vy si o tom vlastně myslíte?” zeptal jsem se.

Těká věc. Výslovně to ten mládenec sice neřekl, ale z okolků, které kolem dělal, z toho, e případ vůbec takhle vyetřují, soudím, e Frantiek nespadl do vody sám. To dovedou lékaři poznat lékaři stoprocentně. Jene jestli jde skutečně o vradu, tak je to moc oklivé. Já pamatuju válku a vím, co udělá z lidí strach. Zamykání chalup, psi na dvorech, konec vzájemné důvěry. A bojím se, e nepomůe, ani kdy se případ vyetří, protoe pak si kadý řekne, kdy tenhle soused mohl zabít, proč by to neudělal ten dalí? Zkrátka, jeden Kain připraví nevinný svět o pohodu u skoro navdycky.

Třeba to nebude tak zlé.

Přál bych si, abyste měl pravdu…

A vy, pane řídící, kdo myslíte, e to mohl udělat?”

Vichni nebo ádný. Na tom přece nezáleí.”

Jsou otázky, na které moudrý člověk dát odpověď nemůe a moná ani nesmí. Vlastně to

byla hloupost, e jsem se ptal.

Letmý pohled na náramkové hodinky mě upozornil, e jsou skoro čtyři a mám za chviličku

rande s Markétou. Rychle jsem se rozloučil, poděkoval a vypadl, starý mu zůstal ve své

báječné knihovně sám a jestli mi chtěl jetě něco říct nebo poradit, já u se to nedozvěděl.

Ahoj, čeká tu dlouho?

Ne, teď jsem přila. Vechno je zařízený.

Tak to je prima. Jedeme.

Nasedli jsme do mého starého auta, nastartoval jsem a potom pohladil palubní desku za to, e motor tak snadno naskočil. Vyjeli jsme ke kostelíčku svaté Kláry a odtud se spustili dolů do okresního města.

lo to úplně bez potíí,” řekla Markéta. Klidně jsem takovejch dortů mohla koupit třeba deset.

Jen letmo jsem se zmínil o starostech, které mi dělá příprava Bábinčiných narozenin a

přítelkyně se okamité nabídla, e pomůe. A pustila se do toho s chutí, nebo je určitě příjemnějí zařizovat veselice neli pohřby.

S dárkovým koem u to bylo troičku horí, vedoucí bědoval, ale nakonec to činzáno přece jen vyměnil za rum. A koukal na mě jak na úplnou barbarku.

Hezkou barbarku, poznamenal jsem.

Rozhodně tuzemskou,” usmála se.

V

cukrárně na náměstí nám do ohromné krabice zabalili čokoládový dort se dvěma

sedmičkami uprostřed načinčané lehačkové nádhery, v lahůdkářství za radnicí vydali

dárkový ko a spoustu obloených chlebíčků.

Proboha, kdo to bude jíst?

56

Obela jsem sousedy, myslím, e se jich s gratulací zastaví hodně.”

Zatímco jsem studoval subtropickou květenu, Markéta rozhodně nezahálela. A to ji jetě

dopoledne volali na kriminálku.

Co ti tam zase chtěli?”

Vlastně skoro nic. Předali zprávu o vyetřování a úmrtní list, to pro pojiovnu. O tom dalím u se můu dohodnout sama. Nebo to zařídí táta. Vlastně bych klidně mohla jet domů…”

Neřekl jsem nic.

Ale já nechci.”

Ulevilo se mi.

Nechci, protoe bych to stejně nemohla v Praze vydret. Připadalo by mi, jako bych dědu definitivně opustila. Ne, ne. Já tu zůstanu, dokud se neukáe, kdo a proč ho zabil.”

Tie jsem zadoufal, e alespoň docela malým důvodem k takovému rozhodnutí jsem také já,

ale neodváil jsem se to vyslovit.

Navíc mám vlastně prázdniny,” řekla.

A je tu hezky,” dodal jsem.

Zasmála se upřímně.

Ano, je tu váně docela hezky.”

*

Mnoga Ijeta, mnoga Ijeta, mnoga Ijeta, ivijó,” pěl jsem faleně a nesl na stůl čokoládový dort. Bábinka vypadala ustraeně, zřejmě měla pocit, e jsem se zbláznil.

Co se stalo?”

Má přece narozeniny, ne?

Chvilku zapátrala v paměti a pak to musela uznat. No, vlastně jo, ale já to u dávno

neslavím. Zbytečně si dělá kodu.”

Pozor, zavřít oči, teď přijdou dary.”

Teta Alběta vskutku přimhouřila víčka, ale její výraz dával jasně najevo, e celou tu

akárnu podstupuje, jen aby mě neurazila. V duchu jsem se mírně zlobil na Markétu, která vechno zpunktovala a potom se odmítla dostavit. Ne, říkala, to by nebylo vhodné, to je rodinná záleitost. Objeví se prý a s ostatními. Jediná výhoda, která z toho plynula, byl fakt, e mě neuslyí zpívat.

Mnoga Ijeta, mnoga Ijeta, mnoga Ijeta, ivijó…”

Takový vyhozený peníze,” pravila Bábinka při pohledu na dárkový ko, dy to je úplnej hřích.”

A jetě jedna maličkost,” vytasil jsem se s obrázkem tajně malovaným v příeří půdy.

Co je to, sakra, podej mi brejle.”

Vyhověl jsem. Teta Alběta si malbu chvilku prohlíela a potom vydechla v překvapeném

úasu.

57

Ale, to jsem přece já!

Neříkal jsem nic.

A tamhle je Frantík Kolovrat, a tady Turek, ten jezdíval s cirkusem a hrával na křídlovku…”

Tetinu podobu jsem se podle starých fotografií snail vystihnout věrně, tváře muzikantů

odpočívajících před hospodou u byly náhodné a předevím nejasné, tady hrála roli fantazie.

Kdes to vzal?”

Namaloval.”

To není moný. Dy si tenkrát nebyl na světě.”

Ale tys mi to přesně takhle vyprávěla.”

Ku,” pravila Bábinka. Zapomenut byl nekřesansky drahý dárkový ko i nazdobený dort.

Tie, téměř uctivě si zanesla obrázek do své komůrky a tam ho postavila na prádelník hned vedle fotografie strýčka ve vojenském stejnokroji. Měl jsem dojem, e jsem jí přece jen udělal trochu radost.

V podvečer se začali trousit hosté, co nebylo tak docela obvyklé, narozeniny starých

spoluobčanů se tu zpravidla připomínaly gratulací v místním rozhlase, k tomu se zahrála

nějaká polka a bylo to odbyté. Markéta navrhla starostovi jiný postup, a tak to v Bábinčině chaloupce za chvilku vypadalo jako v nádraní čekárně.

Vechno nejlepí vinuju…”

Stálé zdraví.”

Blahopřeju, bábinko, váně blahopřeju…”

tamprličky pro zahřátí sousedské řeči. Jednu dobu tu bylo víc lidí ne v podvečer v

hospodě a já uvaoval, jestli to nebude Vrána brát jako nekalou konkurenci.

Tak co dělá ta noha?”

Jo, kohout dokáe bejt prevít. Já jednou…”

Byli tu Sedloňovi, přiel správce statku Marek, starosta se enou, řezník Kníek a dokonce i hajný Kudláček. Skoro kadý s sebou přinesl nějakou láhvinku, a tak se připíjelo na vechno moné. Potom se zřejmě zákonitě řeč stočila na kromětický mord. V neastnou náhodu u

nevěřil nikdo a taková vrada, to je přece krásné téma k povídání.

Já jen nechápu proč,” prohlaoval starosta Plaček, proč někdo zabíjel takovýho

nekodnýho chlapa.”

Kadej někomu překáí.”

Proto se nezabíjí.”

A pro co?”

Třeba pro prachy…”

Ten jich tak měl. Penzista!”

To nemusí bejt na hotovosti,” mínil správce statku. Ale co třeba taková chalupa. Ve Lhotě loni prodali úplnou kůču na spadnutí za sto osmdesát tisíc…”

58

Počkej, povídal starosta, co to mele? To je vo něčem jiným.

Ba ne. Viděls toho panáka na funuse? No toho syna. ani do hospody nezael. Ten se určitě nemohl dočkat, a dědek natáhne bačkory, aby dědil.

Dědil spálenitě,” řekla Bábinka.

Dycky to vyhořelý nebylo.”

Měl jsem pocit, e bych měl nějak obhájit Markétino příbuzenstvo, a tak jsem se pokusil

svést vesnické podezření jiným směrem.

Někdy člověk můe překáet, protoe toho moc ví.

Jakpak?”

No říká se, e to byl takovej oura. A kverulant. Třeba přiel na něco, co neměl, a aby náhodou neprozradil, tak ho někdo umlčel navdycky.”

Fuj, ozvala se teta Alběta. Co si to o nás vlastně myslí? e jsme jak ty mafiáni, co hrajou v televizi?”

Ne to ne, ustupoval jsem.

Tady ijou samý sluný lidi,” trvala na svém Bábinka. Mylenka přespolního vraha jí vyhovovala ze vech nejvíc. Pan řídící by s takovým řeením jistě taky souhlasil. Já ne.

Jene dost moná, e je mezi nima vrah.

Byla to poněkud silná věta a teta se zachmuřila. Takový věci bys neměl říkat.”

Nechte ho,” zastal se mě starosta. Třeba má pravdu.”

Nesmysl. Tady se nikdá nic takovýho nestalo.”

Byla to nahrávka a já neodolal. Navíc se mi chtělo do té zvánělé atmosféry vrátit ivot.

Jakýpak nikdá, Bábinko. Kdyby se tu odehrála jen polovina mo-ritátů, který vykládá, tak by se člověk neodváil ani do lesa, protoe by tam na kadým kroku zakopl o nějakou mrtvolu.”

Kdosi se lehce zasmál, teta mávala rukama na znamení protestu, soused Sedloň si

vzpomněl na historku z konce války, kdy bylo na Hůrce zbytečně postříleno několik

německých vojenských zajatců.

Potom vstoupila do místnosti Markéta a hovory o vradách utichly jako zázrakem. Předala

Bábince kytičku, vypila stopku rumu, po kterém jí hezky zrůověly tváře, a při nejblií příleitosti mi lehounkým pohybem hlavy naznačila, e by bylo nejvhodnějí urychleně vypadnout. Velmi mi to vyhovovalo.

Musím jetě něco zařídit. Tak mě omluvte.”

Ach ták, řekla teta Alběta vevědoucně.

Odeli jsme a já přímo cítil, jak za naimi zády znovu vybuchl na okamik přibrzděný příval hovorů o vradě.

Venku svítilo oranové podvečerní sluníčko a bylo nádherně teplo.

Kampak?”

59

Ke Kláře,” navrhla Markéta.

Vydali jsme se po mírně stoupající cestě.

Já toti zjistila zajímavou věc.”

Jakou?”

e děda taky maloval.”

*

Zadní vchod do kostelíka byl otevřený, proli jsme příeřím ambitu a zaklepali na dveře

kaplanky.

Za časů, kdy jsem do Újezda jezdíval já, bývala Klára oputěná. Jen jednou do roka, o pouti na den oívala, aby po zbytek roku uzavírala vstupní bránu cedule s nápisem Chráněná kulturní památka”. Potom církevní správa pronajala dvě správcovské místnosti nějakým Příhodům z Budějovic. Noví nájemníci přijíděli pravidelně kadý víkend, o kostel se vzorné starali, vdycky v pátek večer zvonívali klekání a velmi si pochvalovali, e jejich hudbymilovné děti, pronásledované nekulturní nevraivostí paneláku, mohou tady hrát a

cvičit, co hrdlo - či spíe ucho - ráčí.

Prosím, co potřebujete?”

Přili jsme se podívat na ten obraz.”

Ach ták. No, pojďte dál.”

Uvnitř zněly housle. Mladíček ne o mnoho větí ne notový pult, před kterým stál, cvičil jakési ekvilibristické prstoklady a nás si neviml: Pochopitelně mě ani nenapadlo ruit.

Tudy.”

Ve sněhobílé kuchyňce vybavené sporáčkem, jaký by se hodil do pokojíku pro panenky,

visel na jedné zdi veliký dřevěný krucifix a na druhé obrázek kostelíka svaté Kláry.

Co tomu říkáte?”

Byla to téměř klasicky naivistická malba se vemi půvaby, kterými nekolená ruka

připomínala dětský svět. Absurdní perspektiva, pravidelné koruny stromů, loutkové pohyby postav.

Moc hezký.”

,

e jo? Taky tu byl jeden profesor z Prahy a hned to chtěl koupit. Ale to by byla koda

prodávat, ne?’

Rozhodně.”

Pan Příhoda sundal obraz ze zdi a podal mi ho, abych si vechno mohl prohlédnout zblízka.

Umakartová deska pomalovaná na hladké straně olejovými barvami. Pro amatéra by bylo

snazí pracovat s temperami, jene, a s tím u jsem se mnohokrát setkal, to není ono, pro-toe terpentýn tak krásně voní…

Teď je to jetě vzácnějí, ne? Kdy u to má starej Lacina za sebou.”

60

Jak jste k tomu obrázku přiel?”

Úplnou náhodou, váně. Je to tak pět est let. Jel jsem s kárkou do lesa pro dřevo a u

kříku, tam je hezkej pohled na celý Ústí, měl rozloenej stojan a maloval. Slovo dalo slovo -

a jak se říká líná huba holý netěstí - prostě jsem mu povídal, jestli by nechtěl udělat Kláru, e bych o takovej vobrázek docela stál, A von na to, e se uvidí. Tak asi za měsíc se tu objevil s tímhle pod paí. A vůbec nic nechtěl, fakt. To mi bylo blbý, tak jsem mu pak koupil aspoň flaku a krabici s barvama. Těma fajnovejma, čínskejma…”

Pokud byl ten koňak stejně kvalitní jako pověstné čínské barvičky, pak stál přiblině tři koruny litr, ale to pan fPříhoda pochopitelně nemohl vědět, take jsem to také nijak nekomentoval. lo o jiné, důleitějí věci.

A jakej vlastně pan Lacina byl? Jako člověk…

Bezvadnej.

Nevíte, kdo mu chtěl ublíit?”

Nemám tuení. Já bych řekl, e je to ňákej omyl. To je přece nesmysl, vrada. Určitě se to nějak vysvětlí.”

Mládeneček ve vedlejí místnosti spustil Mozarta. Čisounký zvuk houslí se vyplhal do

závratných výek, aby se v rozveseleném tryl-kování zase vrátil do spodní části stupnice.

Kluk je dobrej,” poznamenal jsem. Otcovský pohled se na vteřinku pyné rozzářil, ale vzápětí upadl do vychovatelské vánosti. Fláká to. Musí jetě moc a moc cvičit.”

Vypili jsme kávu, poděkovali a li o dům dál. Jetě ve čtyřech dalích domácnostech měli obrazy od Frantika Laciny a nutno poznamenat - u ani jeden neměl ten milý naivistický půvab svaté Kláry. Jakoby autor postupně, jak zvládal techniku, ztrácel na osobitosti,

poslední oleje byly u jen myslivecké krajinky s jeleny a srnami, jakých jsou tisíce. S

detektivním pátráním to bylo podobné.

Nikdo neměl nejmení tuení, proč by měl kromětický soused figurovat v nějakém

mordýřském příběhu, historky, na které si lidi vzpomínali, nepřesahovaly rámec běných

posměků a hospodského hecování.

Co dál?”

Necháme toho. Půjdem domů.”

Jasně. Bábinka se u po tobě určitě shání.”

Vítr voněl senem.

Já nemyslel k nám. Ale k tobě…”

Docela malou chvilku se zdálo, e ji návrh překvapil, ale pak se usmála a přikývla. V zadním traktu hospody jsme se málem srazili s hostinským Vávrou, který el do sklepa naráet nový sud, ale buď si nás skutečně neviml, nebo nechtěl.

Vrzající schody a okénko rozevřené do návsi.

63

Pod tenkým stropem pleskaly karty, cinkaly půllitry, občas si někdo zahulákal, ale mně to připadalo stejně hezké jako poslední tenounký paprsek zapadajícího slunce, který se zaleskl v okenní tabulce a potom zmizel.

A byla noc a po ní ráno, křik ptáků a vrčící motor prvního autobusu. Slezl jsem do dvora, protáhl se zahradní brankou tentokrát otevřenou a zařadil se mezi probuzené domorodce.

Dobrý den.

Dobrý.”

Počítal jsem s tím, e Bábinka u je taky na nohou, zase jsme měli jet na kontrolu do

nemocnice a v takové dny bývala od nejčasnějího úsvitu pořádně nervózní.

Stařičké auto stálo posluně před chalupou, dávno u jsem neza-jíděl do dvora, a na první pohled mi připadalo takové zvlátní, nízké, jakoby bachratějí. Kdy jsem přiel blí, zjistil jsem, e jsou vechny čtyři pneumatiky prázdné.

Doprdele!”

Nikomu jsem nepřekáel ani nestál v cestě,- tak, ksakru, proč? Pitomý vtip hospodských

opilců. Buď fit! Vytáhl jsem hustilku, nasadil ventilek a pustil se do díla.

Kolo nijak zvlá nepřibývalo. Povolil jsem vnitřek ventilku, zkontroloval, jestli vzduch neuchází někde mimo, a pokračoval v pumpování. Marně. Potom jsem si toho viml. Malé podlouhlé ranky kousek nad ráfkem, tlakem prstů se daly nepatrně rozevřít. Nic víc a nic míň ne propíchnutá pneumatika, A druhá taky, třetí a čtvrtá toté.

Himlhergot!”

Honzíku,” Bábinka se vyklonila z otevřeného okna, proč nadává?”

Zatracenej svět jeden blbej.”

Co je?”

Nic, teto. Jen e se dneska do toho pitálu asi nedostaneme. Já tam zavolám z poty.”

Bodej,” Bábince se viditelně ulevilo. Voni se ty felčaři bez nás vobejdou a my bez nich taky. Dycky jsem to povídala, ne?”

Kopl jsem do nepotřebné hustilky a vydal se do statku. Na dvoře stála spousta

polorozebraných zemědělských strojů a v oknech dílny prskalo světlo elektrické svářečky.

Veel jsem dovnitř. Pan Sedloň odloil svářečskou kuklu a koncem rozhavené elektrody si zapálil cigaretu.

Co potřebuje?”

Myslíte, e mi tu někdo dokáe spravit čtyři píchlý pneumatiky?”

Čtyři?” zeptal se nevěřícně. Kudys to jezdil?”

Ani se neptejte.”

Sedloň se spokojeně nadechl tabákového kouře a bylo vidět, e o problému přemýlí.

64

Von tu zrovna nikdo nejni. A stejně nemáme vyvaovačku…

Chtěl jsem namítnout, e můj automobil je skromný a na vyváení kol zdaleka není tak

háklivý jako nějaký ferrari, e mu bohatě postačí, kdy se v pneumatikách udrí trocha

vzduchu, ale soused u byl v úvahách o krok napřed.

Janák jede do města,” oznámil vítězně. Na pilu. Kdy to stihne sundat, tak tě hodí do gumárny a zase zpátky. A bude to z jedný vody načisto.”

Souhlasil jsem, domluvil podrobnosti a poklusem se vracel k nemohoucímu autu, nebo

Janák spěchal. estnáct matek, čtyři palky, na které dosedly holé nápravy a dlaně pálící po klice heveru.

Promočený potem jsem dokutálel pneumatiky k autobusové zastávce a usedl na lavičku.

Ukázalo se, e jsem se vůbec nemusel tak hystericky honit. Teprve po dobré půlhodině se v barokní bráně statku objevil čumák ify, náklaďák dojel a ke mně a zasyčel brzdami.

Hoď si to na korbu.”

Poslechl jsem a potom se vyplhal do kabiny, řidič byl drobný uvaněný chlapík, a tak dřív ne jsme se dostavili do města, jsem se dozvěděl, e je otcem toho vytáhlýho Martina, s ním jsem se setkal na fotbalovém hřiti, s klukem má hrozné starosti, protoe tenhle věk je k nevydrení, na statku u to taky není, co bývalo, stejně to byla pitomost hospodařit v tak mamutích poměrech, jenom s krmením je to dvanáct kilometrů tam a zase zpátky, člověk toho natočí denně jak tirák a kdo to pak má platit, ne, to je přece jasné, e jdou lidem prachy dolů, vecko by to měl zaplatit ten trouba na ministerstvu, který to vymyslel a jeho podrtakové, co místo aby poslouchali, měli zavolat psychiatry a odvést do cvokárny…

Chtěl jsem se jen…”

Nedovolil mi dokončit větu, nebo si vzpomněl na loňské polomy.

Jó, to je taky jak u blbejch, místo, aby dali dřevařům o nějakou tu korunu navíc, tak to radi nechají shnít v lese, co tomu říkáte, taková koda, ne?, a jetě se do toho dá kůrovec a dopadneme hůř ne v Krunejch horách, myslet se musí hlavou a ne zadnicí, i kdy ta má k éfovský idli nejblí.”

To je jistě pravda, ale já bych rád…”

No a s tím počasím to máte taky tak. Ne, e by dřívějc nebývalo sucho, ovem ta voda se měla kde zachytit, kdeto dneska ze veho liják steče jak pivo z mastného papíru od sekané, meliorace byl zločin proti přírodě a kadej, kdo se na tom podílel, by měl nafasovat dbán a do smrti nosit vodu zpátky z Děčína na umavu, jene to by zas nesměla být tak pinavá, e ano.”

Vzdal jsem se jakékoliv naděje na dialog a dřív ne jsme se zastavili pod pneuservisem,

jsem jetě vyslechl, co si pan Janák myslí o zahraniční politice, jak by měli slávisté přestavět mančaft, aby nedělali v lize ostudu, a proč ve velkoměstech tak katastrofálně ubylo vrabců.

65

Kdy jsem vystoupil z kabiny, brněla mě hlava a musel jsem uznat, e to mladý Martin nemá v ivotě lehké.

Vracím se kolem poledne. Stačí?”

Řekl jsem, e bohatě, a odnesl kola do gumárenské dílny. Za hodinu bylo vechno spravené, a tak jsem měl najednou spoustu volného času. Vydal jsem se na procházku malebnými ulicemi okresního města a konečně začal taky trochu přemýlet.

Proč, kčertu, někomu stálo za to propíchnout zrovna moje pneumatiky? Kdybych měl luxusní automobil, který by budil závist, prosím. Ale stará otlučená kodovka? Bábinka mi sice naznačovala, e vesnice Praáky nijak zvlá nemiluje, ale to takový útok nemůe vysvětlit.

Chápal bych jetě, e se dá podobně jednat ze vzteku. Kdybych třeba někoho urazil na

tancovačce, zesměnil ho před hospodou nebo tak. Případně mu přebral děvče. Nic z toho

se nehodilo. Během svého pobytu jsem procházel vsí bez konfliktů a Markéta nebyla zdejí, take si na ni těko někdo jiný mohl dělat nějaký nárok. Ledae… Ovem tomu, e nějaký mládenec, zamilovaný do mé přítelkyně, ji střeí s téméř chorobnou árlivostí, tajně ji sledoval a sem, a kdy usoudil, e ve mně můe vidět soka, vytáhl dýku a probodal kola.

Pitomost, e? Co by tím, chudák, získal? Ne, tohle není cesta vedoucí k cíli. Někoho jsem rozčílil a nevím o tom. Čím? Určitě ne voením Bábinky do nemocnice nebo ilustracemi Kiplinga…

Najednou jsem si uvědomil, e je to vlastně docela jednoduché a logické, a e jsem to tuil od začátku. Na vesnici se nic neutají. Hovory s kluky na fotbalovém hřiti, návtěvy domácností pod podivnou záminkou Lacinových obrazů, letmé setkání se slečnou Stáňou v

místní knihovně. Zkrátka, při tom svém směném detektivním pátrání jsem zřejmě narazil na nějaký fakt, jeho důleitost si ani sám neuvédomuju; vrah se poplail a teď mi dává na srozuměnou, e by bylo nejlepí, abych veho nechal a vrátil se, odkud jsem přiel. Zatím jen mírně. Přítě by to mohlo být horí.

Ač sluníčko příjemně hřálo, lehce mě zamrazilo.

Vzpomněl jsem si na nevlídného Vachulku a na jeho velikánské ruce, kterými by dokázal

člověku zakroutit krkem.

*

Namontoval jsem opravená kola, otevřel plechová vrata a zajel do dvora. Bábinka si ve stínu starého ořechu četla Poláčka.

Tak a máme to spravený…”

To je dobře,” řekla, ani zvedla hlavu od kníky. Technické problémy spojené s

automobilem ji absolutně nezajímaly. Alespoň jsem nemusel nic vysvětlovat.

66

K doktorovi pojedeme zejtra.

e to radi nezůstalo rozbitý…”

Ze zahrady se přiřítil houf slepic v naději, e by kodovka mohla být dobrá k jídlu, ale kohout se od kompostu ozval mocným hlasem. Slípky se zarazily, chvilku předstíraly, e se jich to netýká, nebo jsou svéprávné, ale pak se jedna po druhé posluně vracely do zahrádky.

Pořádek v hospodářství byl obnoven.

Jídlo má v troubě.”

V

kuchyňce bylo příjemně chladno a okolo stahovací lampy poletovaly mouchy. Usadil

jsem se k pekáči vlaných unkofleků a pustil se do nich; určitě to krásně vonělo a bylo náramně dobré, jene jsem se na jídlo nějak nemohl soustředit. Někdo se mně snaí nahnat strach. Jako ten tygr, co vyřvával před jeskyní, do které si zalezl maličký Mauglí. Co s tím?

Veobecně se povauje za rozumné tygry nedrádit. Vyvěsit bílou vlajku a neplést se do

věcí, do kterých člověku nic není? Odborná práce patří odborníkům a fueřina je jenom

protivná. Amatér pletoucí se do vyetřování udělá víc kody ne uitku a pokud přitom jetě riskuje, e dostane přes kokos, chová se jak úplný blázen.

Dojedl jsem a vrátil pekáč do trouby. Dveřmi otevřenými dokořán, na které bylo vidět oknem, se do hospody trousili první hosté. Bylo zřejmé, jak jsem se měl chovat. A na to, e se mi nechtělo. Ani nápad. Vdy by si ten kretén mohl myslet, e mi nahnal strach… Zmocnil se mě klukovský vzdor a touha neustoupit ani o kousek. U kvůli těm pneumatikám. Kdyby to neudělal, snad jsem té poetilé hry zanechal, ale takhle by musel propíchnout nejdřív mne, aby se mě zbavil…

Co je ti?”

Bábinka se přiourala do kuchyňky a udiveně si mě prohlíela.

Nic. Proč?”

e vypadá tak natvaně…”

Zasmál jsem se. To se jen zdá. Vecko je v naprostým pořádku.”

Bohuel jsem si o problému nemohl s nikým popovídat a to mě mrzelo. Markéta odjela do

města na jakousi odloenou zkouku či co, a já si najednou bez ní připadal náramně

osamělý.

Jen aby.”

Ale Bábinko…” ,

Na návsi zastavil lesácký gaz, z něho vystoupil starosta. Chvilku se bavil s Kudláčkem, který seděl za volantem, pak přibouchl dvířka a mávl rukou na pozdrav. Gaz nastartoval a odjel.

Měl bys jít do hospody.”

Myslí?”

Tam chlap přijde na jiný mylenky…”

Odmalička mě učili, e se vyplatí poslouchat rady starích, a tak jsem se posluně sebral a el.

67

Na mém oblíbeném místě leely noviny a hostinský bezeslova načepoval půllitr s krásnou

sametovou pěnou. U stolu tamgastů probíhala debata o stavbě nové prodejny.

Kdyby tam přijel z betonárky mix, tak je to hotový raz dva.”

Na to zapomeň.”

Proč?

Páč by to dopadlo jako minule, ne? Vykalali se na to a den byl v hajzlu.”

Měl poruchu. Ten řidič.”

Blbost. Oral se tak, e nemoh vylízt do kabiny. Ale na tom nezáleí. Zejtra s tím pohnem.”

V kolik?”

V sedm. Dřív to nemá cenu…”

Budování obchodu na místě dávno zbořené staré kovárny se stalo v Újezdě tématem číslo

jedna, co musel kadý, kdo alespoň jednou zmokl či nastydl při čekání na pojízdnou

prodejnu, pochopit. Stavba kadou sobotu a neděli přímo rostla před očima a já sám u se dlouho odhodlával, e bych měl taky přiloit ruku k dílu. Třeba jen symbolicky.

Nazdárek.”

Obrovitý pan Vachulka napíchl promatěný klobouk na věák a uvelebil se hned vedle

starosty. Vypadal bezstarostně, dobrácky a íni-vě. Najednou jsem si ho nedovedl

představit, jak v noci tajně propi-chuje kola cizího auta.

Zahrajem si?

Proč ne?”

Karty se rozletěly po stole. Z kuchyně tlumeně hrálo rádio.

Ten plzeňský kovář, hezkou dceru má. Komu pak ji, ach můj boe, komu pak ji, ach

můj boe, komupak ji dá? -

Hostinský si pobrukoval s orchestrem, zdálo se, e ho problém neprovdané mladé kovářky

velmi zajímá. Podle Bábinčiny rady jsem se snail přijít na jiné mylenky, ale nelo to.

Odsunul jsem noviny, které mi připadaly nezajímavé a zaplatil účet.

Přijďte zas,” pravil pan Vávra.

Starosta Plaček sloil vějířek karet a obřadně vytáhl z ploché krabičky virinko.

Poslyte,” řekl jsem. Já teda nic pořádnýho neumím. Ale rád bych na tý stavbě taky pomohl.”

Přijď,” řekl Plaček stručně.

Správce statku Marek se zasmál: Jasně, přijď. A to taky jednou vodnese s náma. Od tý

svý kalupinky.”

Věděl jsem, o čem mluví. Přes den se toho zpravidla na stavbě hodně udělalo, ale večer

taky spousta vypilo, take v neděli místo chvály čekala na větinu brigádníků tichá

domácnost.

Tak daleko jetě nejsme,” řekl jsem. A Markéta má jiný starosti.”

68

Mariáníci pokračovali ve hře.

Barva?”

Dobrá.”

Nikdo mě neposlouchal. Ale vzdor, který mě nepřeel vypitím dvou piv, vztek na někoho, kdo si myslí, e jsem strapytel, mě nutil pokračovat v projevu.

Vrada, pánové, to není je tak. A já se o tom postupné dozvídám náramně zajímavý věci.”

Starosta se na mě koukal s údivem.

Jaký věci?”

Vecko brzo vyjde najevo,” prohlásil jsem tajuplně a důstojně odcházel. Ve dveří jsem jetě zaslechl nevzruený Vachulkův hlas.

Bude to sto a sedm v červenejch,” slíbil otec osmnáctileté Stáni.

**

Míchačka monotónně rachotila.

Pojeď blí!”

kvárocementová břečka s pleskáním dopadala do plechového kolečka.

Dobrý, dalí.”

Rozjel jsem se po cestičce vybudované ze smrkových foen.

Člověk se musel ze začátku trochu rozběhnout, aby zvládl setrvačností krátký prudký

kopeček, práh dveří, a u byl ve velké místnosti, kde se betonovala podlaha.

Hoď to sem!”

Vyklopil jsem kolečko a vracel se k míchačce. Dávno u jsem nepočítal, kolikrát jsem se

otočil, čas se smrskl v jednotlivé povely, pojeď, vyklop, dalí, někdy mi někdo do ruky vtiskl láhev otevřeného piva abych spláchl cementový prach, a zase betonová směs padala do plechového kolečka. Ve chvíli, kdy u jsem toho začínal mít opravdu dost, oznámil starosta svačinu. Hostinský nás vítal na hospodských schodech, přes předloktí měl přehozenou bílou utěrku a hovořil noblesním tónem hoteliéra z nejdraího podniku na francouzské Riviéře. V

kontrastu s naimi zablácenými montérkami to působilo docela zábavně.

Račte panstvo, prosím… Srdečně vás vítám v naí restauraci.”

Těbůh,” utrousil Venca Sochor.

Jako předkrm bych si dovolil navrhnout telecí páreček speciálně vyuzený v proslulém

masokombinátu…”

A co pak?”

Pivo.”

Tak to přines. Mám ízeň, e bych se vo ni mohl vopřít.”

Sklenice zacinkaly a Vávra nosil z kuchyně párky na papírových táccích.

71

Bohuel, míeňský servis má od nás momentálně vypůjčený hotel Astoria.

Fajn.”

Únava se příjemně rozlévala po těle, hovor se stočil na pracovní problémy.

Dlabu přivezou přítí tejden.

Jen aby.”

Mám to zajitěný,” řekl starosta.

Hele, zapomněls na aperitiv. Dej nám dokola jednu zelenou.”

Prosím,” souhlasil Vávra.

Sladká kořalka s lesní příchutí, tiplavá hořčice a vůně cigaretového dýmu. Kdyby to bylo jen na mně, vydrel bych tu klidně sedět do večera.

Půlhodinka utekla jako voda.

Tak jdeme na to.”

Zvedli jsme se a vrátili na stavbu, ale ďábelské pracovní tempo bylo to tam. kvárobetonová podlaha přítího skladu byla poloená, teď se začaly zasekávat elektrické kabely a drobné vyzdívky, práce u míchačky se změnila ve vyloenou rekreaci. Odpoledne přijel na místo autojeřáb a zapřel do písku stavenitě své hydraulické tlapy.

Pět chlapů nahoru, Vaněček bude vázat.”

Z úsporných důvodů nebyl na stavbě běný pracovní výtah, a tak se vechno do patra

podávalo rukama nebo, kdy byl náhodou k má-ní, pomohl pojízdný jeřáb.

Uhněte. Jedem,”

Stření holandky byly srovnány na dřevěných paletách, které jeřáb zvedal a pokládal mezi dřevěné ebroví krovu. Teprve tam se rozebíraly a roznáely do různých míst střechy tak, aby je měli pokrývači po ruce a nový strop byl zatíen rovnoměrně.

Etě kousek. Teď, můe dolů.”

Jeřábník se přesně drel pokynů, nebo ze své kabiny nahoru moc dobře neviděl.

Běte tam jetě někdo píchnout. A to vodsejpá.”

Pustil jsem kolečko a vydal se k ebříku opřenému o leení zacákaného maltou. Vtom mě

někdo popadl za záda a mocným trhnutím odhodil stranou. Vzápětí se ozval dunivý rachot a na místo, kde jsem před chviličkou stál, se sesypalo několik metráků holandských taek.

Doprdele…”

Oblak antukově červeného prachu se rozplýval ve slunečním světle.

Na stavbě musí mít voči vude, vole,” řekl Venca Sochor, který mi s největí

pravděpodobností právě zachránil ivot.

Díky,” pitl jsem.

Z vnitřku budovy se vyřítil starosta, byl bledý a hlas se mu třásl.

72

Kterej idiot… Blbec!”

Nikdo se k autorství nehody nehlásil.

Ale to vám povídám, s tím chlastem u je jednou provdycky konec! Definitivně. Dy to

neumíte, tak pijte limonádu. Krucinál. Kdo si to vodskáče, kdy se tu něco stane? Já! Kdo jinej? Ale to bylo naposled…”

Václav Sochor si hromování vládce obce nevímal. Pomalým krokem zamířil k míchačce,

kde z vaničky se studenou vodou vyndal dvě pivní láhve, otevřel je hranou zednické líce a jednu mi podal.

Tak to zapijem, .ne?

Motor autojeřábu znovu naskočil, nová paleta se zvedla do vzduchu, tak, jetě kousek

doprava a teď dolů… Mu, který dával jeřábníkovi pokyny, byl Jiří Vachulka.

***

Co je ti? zajímala se Bábinka.

Ale nic.”

Nepovídej. Ty ses s chlapama pohádal?”

Vůbec ne.”

Jen aby…”

Teta Alběta měla chu do hovoru a já byl pro to prachpatný partner. Záitek ze stavby mě poznamenal víc, ne jsem si byl ochoten připustit.

Ty mě neposlouchá.”

Poslouchám.”

Vypadá jako starej Kruina.”

Kdo?”

Kruina přece.” U mě Bábinka měla. Ústup do hostinského pokojíčku byl překaen a

nezbývalo ne vyslechnout příslunou historii. Ostatně proč ne. Teta uměla vyprávět docela hezky. Tentokrát nasadila kazatelský tón:

Neukládejte si poklady na zemi, jak říká pan farář, protoe tam je zničí rez nebo ukradnou zloději, ale ukládejte si poklady na nebesích… Tenhle Kruina sice na me chodíval, ale k nebesům měl zatraceně daleko. Prevít to byl. S vlastním tátou se soudil jetě před válkou a okradl ho, chudáka, o poslední krejcar. enu nechal udřít a ani o pouti nedal dětem dvacetník na cukrkandl…”

Nalil jsem si z Bábinčiny pohotovostní láhve skleničku rumu a usedl za kuchyňský stůl. V

duchu jsem se snail uhodnout, jak stralivý trest tomu vesnickému vydřiduchovi boí mlýny připravily. Moná, e umřel následkem infekce po vrtání kolena.

Kdy přili Němci, byl s nima hned jedna ruka, nakonec ho udělali správcem na statku,

chodil jako pán a lidi se před nim báli mluvit na hlas.

73

Jemu to nevadilo. On nikoho nepotřeboval. Jemu stačily peníze. Vlastně pak u ani ne

peníze, protoe můe přijít měnová reforma a jsou fuč, ale perky, zlato, drahý kameny. To vydrí furt..

Kde to bral?”

Bábinka mávla rukou. To bylo tenkrát moc snadný. Válka, bída

o jídlo, lidi z města měnili perky za hrnec sádla nebo za kus vepřový-ho… Vivá doba. Ten, kdo byl slunej, za chvilku sám neměl do huby, ale takový keasové jako Kruina, si ili jako lordi…”

Veho do času,” poznamenal jsem, nebo smutný příběh újezdského Harpagona se začal rýsovat s historickou zákonitostí. Konec protektorátu a osudový účet v podobě Malého dekretu. Pokusil jsem se tetě podobný trest navrhnout, ale ona mávla opovrlivě rukou.

S tím on počítal, ne? Začátkem pětačtyřicátého prodal co moh, nakoupil zlato a vechno

zakopal.”

Proč?”

Aby mu to nezabavili, přece. A protoe musel čekat i prohlídku chalupy, tak to zahrabal v lese.”

To se mi líbilo. Lakomec Kruina trochu připomínal nebotíka kapitána Flinta. Poklad

uprostřed jihočeských hvozdů působí pohádkově a romanticky.

Odseděl si přiblině rok a potom se vrátil.”

To to moc neodskákal.”

Nedokázali mu, e má někoho na svědomí. Jene tam, kde je lidská spravedlnost krátká…”

Zatajil jsem dech a čekal, co z Bábinky vyleze.

Tam jsou taky jinačí síly, ne? Člověku stačí maličko. Aby umřel. Nebo zapomněl…”

Coe?”

Prostě si nemoh vzpomenout, kam to schoval. Celý měsíce lítal po lese s rejčem a nakonec se z toho zbláznil.”

Povaoval jsem to za nadsázku, ale teta upřesňovala.

Dovopravdy zbláznil. Chalupa mu padala na hlavu, chodil pinavěj a zavivenej jak poslední ebrák a kadýho prosil, aby mu ukázal to pravý místo. Lidi se ho títili, děti na něj pokřikovaly, občas mu kumpáni z hospody dali napít a on pak netrefil ani domů a spával v příkopech. V estapadesátým umřel v blázinci ve městě a to u to s ním bylo tak patný, e ani nevěděl, jak se jmenuje…”

Příběh se mi zdál působivý, skoro na povídku, kterou bych docela rád ilustroval. Napadl mě takový dvojportrét. Vymydlený správce v rajtkách a vyletěných holínkách si s opovrením prohlíí devastovaného ebráka, na první pohled nic moc, ale kdy se na to člověk zakouká, tak si uvědomí, e obě ty postavy mají stejné rysy, e je to jeden a tentý mu, který v sobě nese pýchu i pád, bohatství i nuzotu, ivot a smrt… Take jsem si v duchu řekl, e začínám přemýlet ve stylu slabomyslných výtvarných recenzí, 74

a e vechny podobné představy jsou na nic, protoe by se to vechno muselo předevím

namalovat. Kdyby tu ovem byl nějaký malíř…

Hele, pan řídící, poznamenala Bábinka a pokynula hlavou k oknu.

Přes náves kráčel knihovník Pokorný a povihával si do rytmu starobyle vyhlíející

turistickou holí.

Jde na procházku…”

Setřásl jsem ze sebe historku o dávném Kruinoví a ocitl se rovnýma nohama ve vlastních

problémech. Mnohem vánějích. Toho kolaborantského lakomce se přece nikdo

nepokouel zabít…

Pan řídící minul plechovou boudičku autobusové čekárny a odbočil na polní cestu vedoucí

ke kromětickým lesům. Uvědomil jsem si, e on je přesně člověk, s kterým bych si rád o věci pohovořil.

Nepočká na večeři?

Ne, stejně nemám hlad.

Venku byl teplý podvečer, postava knihovníka se vzdalovala mezi lány pomalu loutnoucího ita. Rozběhl jsem se za ním.

*

Čím je člověk starí, tím víc začíná obdivovat ty nejobyčejnějí věci na světě. Například vůni pryskyřice…

Les skutečně překrásně voněl a pan řídící byl plný dobré pohody. Skoro mi bylo líto mu

takovou náladu kazit.

Jsou ovem jiné, oklivějí věci.

Co máte na mysli?

Vradu.”

To je opravdu smutné. Moc smutné. Knihovník se zastavil, vytáhl z kapsy flanelový hadřík a začal si pečlivě čistit brýle.

Stále si myslím,” řekl, e je to nějaký omyl. e ti kriminalisté něco popletli, někdo nahlédl do nesprávného odborného posudku, jako kdy se třeba v nemocnici prohodí dva rentgenové snímky, zkrátka e celá vrada byla jen neastná náhoda. 

Tomu nevěřím.”

Pročpak?”

Protoe se tady dějou moc divný věci.”

To snad ne,” řekl pan Pokorný chlácholivě, co se mě trochu dotklo, a tak jsem mu popsal oba útoky, z nich jeden byl namířen proti mému autu a druhý přímo proti mně.

Kdyby mě Sochor nestrhl zpátky, tak u tu moná byla vrada dalí.”

To zní váně,” usoudil knihovník, moc váně.”

Cesta, kolem které bublal potůček, se lomila a mizela v lese. Vedle haldy smrkových klád stál na kamenném podstavci malý litinový kříek s jednoznačným nápisem Bůh s vámi.

75

Podle letopočtu vytesaném v kameni tu tahle připomínka víry stála u osmdesát let.

Pan Pokorný se posadil na poraený kmen a zapálil si cigaretu.

Tak si to probereme…

Přisedl jsem.

S tím autem je to lumpárna. Samozřejmě. Jene víte, ono to vůbec nemusí být osobní.

Například ivotem otrávený opilec zničí to, co se mu první dostane do ruky. Rozbije lampu, poláme čerstvě vysázené stromky, vypustí rybník, a kdy se ho pak ráno zeptáte, proč to dělal, nemá tuení…”

Jene já…

Moment prosím. Chtěl bych jen říct, e kdy si člověk začne vysvětlovat běné

nepříjemnosti jako útoky proti sobě, změní se mu

V

nejvlídnějí svět na řádění spiklenců. Autobus nám ujel ne proto, e jsme přili na

zastávku pozdě, ale protoe řidič proti nám něco má, éf nás zve na poradu, nebo nás

nenávidí a případně ze stejného důvodu na ni nezve, telefonní budka nefunguje právě proto, e si nutně potřebujeme zavolat, a tak dál…”

Já nejsem paranoik,” namítl jsem.

Nepochybuji. Nechci se vás dotknout. Ale já se sám nedávno přesvědčil, jak člověk snadno sklouzne do podobných úvah. Někdo mi kamenem rozbil okno. Zamrzelo mě to, a tak jsem podobně jako v té Čapkové povídce přemýel, komu jsem ublíil, e na mě má takový vztek.

No nakonec bylo vechno jinak. Josífek, to je jedenáctiletý chlapec od sousedů, uviděl na plotě tchoře a pokusil se lupiče slepičích vajíček ulovit. Netrefil se. Nebo spíe trefil zle, jinam ne chtěl.”

Musel jsem uznat, e na tom něco je. Čert vem pneumatiky. Ale co ta stavba?

Nu, to je troičku jiný problém. Viděl bych v tom spí náhodu. Těko si lze představit, e by někdo mohl dopředu kalkulovat s tím, e zrovna ve správný čas vlezete na tak nebezpečné místo. Mimochodem, trochu zkuenějí stavebník by se pod břemeno na jeřábu nepostavil

nikdy. To je automaticky zaité, podobně jako se městský člověk rozhlédne, ne vstoupí do vozovky.”

Nemyslím si, e to bylo předem připravený,” namítl jsem.

Někdo prostě bleskurychle vyuil příleitosti.”

Kdo?”

Pokyny jeřábníkovi dával pan Vachulka.”

Ale ne!”

Viděl jsem ho.”

Před nehodou nebo po nehodě?”

Po ní.”

To je ovem něco jiného.”

Potok uměl a bublal, bylo skoro nepatřičné se bavit o mordech v tak idylickém prostředí.

76

Proč? Teď vám nerozumím.”

Starý pán pečlivě uhasil dokouřenou cigaretu a filtr rozdrtil pičkou boty.

Nedovedu si představit, e chlap, který udělá takovou volovinu, ohrozí ivot člověka a navíc způsobí značnou kodu, e by někdo takový klidně zůstal na místě a velel dál.

Musel jsem uznat, e z toho hlediska jsem o situaci jetě nepřemýlel.

Já tam nebyl, pokračoval pan Pokorný, ale mnohem pravděpodobnějí je, e osla, co

vechno zavinil, vystřídal někdo způsobilejí.”

Moná. Ale kdyby to přece jen Vychulka byl…”

Poslyte, co proti němu máte?”

Tak jsem to vyklopil. Vechno od začátku a připadal jsem si přitom jako Bábinka, kdy

spřádá dávno zapomenuté horory. Stařec a svedená dívka, alem zdrcený tatík, který bere

spravedlnost do vlastních rukou. Knihovník pozorně naslouchal a potom se mu začala mírně chvět ramena. Na docela maličký okamik mě napadlo, e pláče, ale vzápětí jsem si uvědomil, e se směje.

Kriste pane,” vybuchl, na tohle jste přiel sám?”

Připustil jsem, e podobný názor jsem získal od vesnických výrostků.

Tomu je to podobné. Já myslel, e jste to četl.”

Začínal jsem být trochu uraený.

Co se vám na tom nezdá?”

Vechno,” pravil pan řídící. Je to prostě nesmysl. Pochopitelně, vy nemůete tak dobře znát místní poměry…”

Chcete říct, e si to ten kluk vymyslel? e Vachoutka na Lacinu neřval?”

Ale řval. Určitě. On je to moc hodný člověk, ale náramně prchlivý. Tak abyste rozuměl, o co vlastně lo. Ta dívka, Stáňa, se zajímá

o

kinematografii a ráda by v Praze studovala na vysoké filmařské kole. O tom ovem

tatík nechce ani slyet. Pro něj je hlavní město semenitěm zlotřilosti a hříchu a filmaři jsou komedianti, co nic pořádného nedovedou, jen snad chlastat, karbanit a peleit se. Sám nael dcerce místo mzdové účetní v okresním městě, po maturitě by tam měla nastoupit. Jistě chápete, pane kolego, e pro osmnáctiletou holku to není zrovna lákavá představa. Přihlásila se proto na kolu tajně. Potřebovala ovem nějakou adresu, na kterou by dostala pozvánku k přijímacím zkoukám, případně později výsledky, a tak vyuila Lacinu, který měl pro podobné plány plné pochopení. Jene to nějak prasklo a Vachulka sousedovi vynadal. To je myslím celé.”

V

korunách stromů uměl vítr, odkudsi zdálky se ozývala kukačka. Z tragédie byl docela

obyčejný příběh.

A dostala se na tu kolu?”

77

Bohuel ne. Jene ona se hned tak nevzdá. Má tvrdou hlavu po tátovi. Přítí rok to chce zkusit zase.

Bublina splaskla a trouba, co si hrál na detektiva a znalce lidských duí, seděl na smrkových kládách jako zmoklá slepice. Byl jsem rád, e u toho tentokrát není Markéta. Bůh s vámi, stálo na kříku. I s tebou, napadla mě automatická odpověď.

Víte, proč si myslím, e ti policisté někde udělali chybu?” pokračoval starý pán.

Nevím!”

Protoe si vůbec nedovedu představit nějaký motiv, důvod, proč by někdo pana Lacinu

zabíjel.”

Ale on nebyl zdejí,” namítl jsem. A podle toho, co vím, měl za sebou dost pestrej ivot.

Třeba má taková věc kořeny v dávný minulosti.”

Moná, snad. I kdy já na ty dlouhý stíny starých hříchů moc nevěřím. Má to pro mě nádech jakéhosi barvotisku, míry, prostě nepravděpodobnosti.”

Musel jsem uznat, e realistický pohled pana řídícího je mi sympatický. Ke kraji, kde bzučí mouchy, kuňkají áby a poletují ptáci, se hodí pohoda. A společné procházky s hezkou holkou a smích a koupání v rybníce…

Pan Pokorný pohlédl na hodinky. Půl deváté, kdo by to byl řekl…”

Zvedl se, protáhl v zádech a popadl vycházkovou hůl. Vraceli jsme se zpátky k Újezdu, který byl stejně malebný jako vesničky z Ladových obrázků. Vlahý podvečer přináel do kraje klid, odkudsi zdálky zvonilo klekání.

Jak pokračuje vae práce?”

Jaká?” zeptal jsem se pitomě.

No přece ilustrace ke Knize dunglí.”

Díky za zájem, celkem to jde,” řekl jsem, i kdy to vlastně nebyla pravda, podle soukromého harmonogramu jsem toho měl mít hotového víc, ale to se teď vechno změní, dost detektivních hrátek, začne se pracovat.

Zastavte se někdy.”

Rád.”

Podařilo se mi sehnat docela zajímavou publikaci o jihoasijské květeně.”

Ochota, s ní pan řídící přejímal cizí starost, byla obdivuhodná.

To je báječný. Moc vám děkuju.”

Není zač.”

Rozloučili jsme se před bývalou kolní budovou a já el domů pevně rozhodnut na Lacinův

případ zapomenout. Před Bábinčinou chalupou stál osobní automobil s dvěma biči

teleskopických antén. Dvířka klapla a vystoupil mu, jeho tvář jsem znal.

Dobrý večer. Rád bych si s vámi pohovořil,” řekl kapitán Petrlík.

78

Oba jsme nasedli do sluebního vozu, který byl zaparkován tak, e na něj Bábinka ze své

pozorovatelny neviděla. Kapitán asi neměl zájem o dalí vlanou kávu vylepenou rumem.

O co jde? zeptal jsem se.

Vnitřek kodovky se ničím neliil od běných sériových vozů, jen v otevřené přihrádce v

pravé polovině palubní desky byl namontován radiomagnetofon.

Minule jste mi toho o sobě moc neřekl, pravil Petrlík s jistou výčitkou v hlase.

Netuil jsem, e vás zajímám zrovna já.

Zajímáte,” připustil kapitán.

Podle pravidel rozhovoru jsem se měl samozřejmě zeptat proč, jene Petrlíkova tajupnost

mě zlobila, a tak jsem se rozhodl, e se nezeptám; schválně, kdo dokáe okolo horké kae chodit déle. To jsme svorně mlčeli. Za rohem Sedloňovic stavení se objevily ovce vracející se z večerní pastvy. Kapitán je sledoval dětsky udiveným pohledem.

Nějak si nemůu na tyhle venkovský poměry zvyknout,” řekl po chvíli.

Odkud jste?”

Z Prahy. Z Vinohrad. Mám pocit, e tam jsem lidem trochu víc rozuměl.”

Přiznání znělo sympaticky, i kdy to samozřejmě mohl být trik, který mě měl rozpovídat.

Natěstí nebylo co tajit.

Proč vás tedy zajímám?” zeptal jsem se s vědomím, e oddechový čas jsem první poruil já.

Protoe pronáíte taková zvlátní prohláení. Po hospodách.

O

tom, co se postupně o vradě dozvídáte a co vyjde najevo. Prý to znělo skoro jako

nějaká výhrůka.”

Kdo vám to řekl?”

Kapitán se usmál trochu rozpačitě. To vám přece nemůu říct. Co jistě pochopíte…”

Tak vám taky nic neřeknu.”

To by nebylo rozumné,” poznamenal kapitán. Hovořil mírným a tichým hlasem podobně, jako se domlouvá nezvedenému dítěti.

Nevím, jestli si dost dobře uvědomujete, e tady jde o vradu. O jeden z nejtěích

trestných činů vůbec. To není legrace.”

To chápu,” oponoval jsem, ale proto se mnou nemusíte jednat jako s malým klukem.”

Ale to je přece nesmysl!”

Samá sluební tajnost.”

To není pravda. Naopak. Jen se klidně ptejte.”

Trochu mi to vyrazilo trumfy z ruky, taková nečekaná informační ochota,

81

najednou jsem honem nevěděl, jakou otázku vlastně poloit.

Jak si teda stojí celé vyetřování,” plácl jsem.

Nic moc,” zachmuřil se Petrlík. Řekl bych, e zatím jsme na mrtvém bodě. Máme

samozřejmě řadu vyetřovacích verzí, na kterých se pracuje, ale chybí dost důleitý výchozí bod. Motiv.”

Tolik upřímnosti bych od policejního úředníka nečekal.

No jo, o tom jsem taky přemejlel,” připustil jsem.

Vlastně,” pokračoval kapitán, můeme tak nanejvý s jakousi jistotou tvrdit, co takovým motivem není. Nelo o loupenou vradu. Mrtvý měl u sobe peněenku s průměrným obnosem. Z domu, pokud se to dá odhadnout z takového spálenitě, se nic podstatného

neztratilo, vklad ve spořitelně se nikdo nepokusil vyzvednout, přestoe nebyl vinkulován ádným heslem.”

Na vesničku padla tma, jen ohýnek kapitánovy cigarety uvnitř vozu občas zazářil. Z

nedalekých olí pokřikovala mláďata sov. Vzdor, který jsem cítil na začátku rozhovoru, se docela rozplynul, najednou jsem měl chu tomu mírně bezradnému kriminalistovi nějak pomoci. Zmínil jsem se o Sedloňově teorii, podle které mohlo k výbuchu dojít postupným

nahromaděním plynu v uzavřené místnosti a detonační jiskru způsobila třeba elektrická

lednička.

To je zajímavé,” řekl Petrlík, to musím probrat s naím technikem.”

Začal jsem vyprávět historku o sympatickém Maxipsovi a ráně z kulovnice, která vynesla

fořtovi dvě hospodské facky. V temném autě příjemně voněl cigaretový kouř a odkudsi

zdálky rachotil vlak. Kapitán byl pozorný posluchač, čas od času plácl nějaký doplňující vtip, zkrátka, byla to uvolněná přátelská debata o problému zajímajícím obě strany.

Hospodářská revize na statku taky nic nového nepřinesla.”

Revize? Čeho?” divil jsem se.

Účetnictví a tak,” pravil Petrlík. Potom vysvětlil, jak podle jedné z pracovních verzí se uvaovalo i o tom, e Lacina coby výpomocný traktorista a oural, se mohl dozvědět o nějakých nesrovnalostech, dejme tomu ve mzdách, a strach z prozrazení čachrů by mohl být docela dobrý důvod k zabití.

Jene ono je tam vechno v pořádku. Někdy mám pocit, e se sem celý případ vůbec

nehodí, e je to jen takový přelud a sen.”

Tak to já zas ne,” řekl jsem hrdě a vytasil se brigádnickou nehodou, která mě mohla stát ivot. Detektiv byl ovem stejného názoru jako pan řídící.

Náhoda, nic víc. Natěstí to dobře dopadlo.”

Tak jsem dodal své čtyři propíchnuté pneumatiky a byl jsem a překvapen, jak to zabralo, kapitán přímo zářil.

No to je ovem ohromné!”

82

Nevím, co na tom vidíte tak báječného…”

Nejsem zlomyslný, to ne,” omlouval se Petrlík. ale pojďte na chvilku uvaovat se mnou.

Zkusme předpokládat, e nejde o ádný osobní účet a e to skutečně souvisí s případem.

Pak je to dobrá zpráva, protoe pachatel začíná ztrácet nervy. Poslyte, zkuste si

vzpomenout na vechno, co jste dělal od chvíle, kdy jste sem přijel.”

To jsem vzpomínal. Bylo to poměrně dlouhé vyprávění, vesnice kolem nás pomalu usínala,

jen z hospody na návsi se do nočního ticha ozýval tlumený zpěv. Kdy jsem skončil, kapitán prohlásil, e je mi velmi zavázán a má o čem přemýlet, potom se rozloučil a odjel. Zůstal jsem sám uprostřed tiché teplé noci a přitom mě napadlo, e tenhle detektiv rozhodně není tak bezradný a neikovný, jak se tváří. Proti solidárnímu vesnickému mlčení objevil účelovou zbraň. V podstatě mi toho moc neřekl a dozvěděl se vechno. Inu, proč ne? Jestli to opravdu přispěje k polapení Lacinova vraha, pak je to správné.

Vypravil jsem se domů a radostně si uvědomil, e u zítra se vrátí Markéta.

*

Říkám ti znovu,” pravil Akéla, e tento lov u skončil. Odejdi

k svému lidu. 

Nikdy neodejdu. Budu lovit sám v dungli. Řekl jsem to u.

Po létu přijdou detě a po detích přijde jaro. Odejdi dříve, ne tě

to odtud poene. 

Kdo mě poene?”

Mauglí poene Mauglího.”

V

dětství mě tahle pasá naplňovala smutkem a dlouho trvalo, ne jsem ji pochopil. Ne

jsem poznal, e z nejkrásnějí pohody a od nejzajímavějí práce dokáe člověka odtrhnout slabounká vůně dívčího parfému či ustot plátěné sukně.

Mauglí hnal Mauglího. Odmítl jsem pečenou kachnu, která nádherně zlátla v Bábinčině

troubě, vykalal jsem se na smolení ilustrací a docela zapomněl na problémy kapitána

Petrlíka. Nebo přijela jakási studentka z města a vztyčeným palcem po způsobu

automobilových závodníků naznačovala, e poslední odloenou zkouku má konečně za

sebou, take začaly prázdniny. Koupání v rybníce, cyklistické výlety na vypůjčených kolech, bezcílné procházky po travnatých polních cestách a teplé noci v podkrovním pokojíčku, pod kterým duní vesnická hospoda.

Bě u. Bábinka se bude zlobit.”

Nebude. Čert ví, čím to je, ale asi jí připadá sympatická.”

Dny plynuly v idyle tak dokonalé, e by to trochu podezíravějí povahu varovalo, opravdové ráje v tomto slzavém údolí neexistují a za nejbliím patníkem určitě číhá nějaký malér. Já netuil nic.

83

Na houby jsme chodívali do Hákovice, lesa, který od časů mého dětství pozoruhodně

povyrostl, ale místa, kde rostly hříbky, zůstala stejná. Paseka s chladnou, bublající

studánkou, prastarý dub na rozcestí, rokle za potokem…

U jsem se zmínil, e ilustrátor vnímá krajinu poněkud jinak ne je obvykle běné. V

podvědomém strachu, aby se na obrázku nedopustil nějakých nepatřičností, reaguje na

detaily, které by větina lidí přehlédla. Kdy jsme se jednou vraceli kolem vysokého

mysliveckého posedu, rozhodla se Markéta, e si v trávě u nizoučkého smrčí natrhá lesní

jahody. Pomáhal jsem jí a potom si viml, e mezi trávou a maliním roste podivný keř. Pevné lesklé listy, trnité větve, plody podobné planým jablíčkům. Kdoule či kdoulovec, budu se muset v knihovně pana řídícího podívat, jak se to vlasně správně jmenuje; zkrátka keř vy-sloveně zahradní, který tady v lese nemá vůbec co dělat. Kdybych to tak namaloval, určitě dostanu stoh posměných dopisů od milovníků přírody z celé republiky.

Na co kouká?”

Kdoule,” řekl jsem.

To je ohromný,” pravila Markéta trochu posměně a nasypala si hrst červených jahod do pusy. Já myslela, e vidí přinejmením kře-menáč.”

Tím debata skončila a já na celou věc zapomněl, i kdy ne tak docela, jak se později

ukázalo. Podvědomí servíruje mylenky způsobem, do kterého nedokáeme zasahovat;

najednou je to prostě tady a vyrovnej se s tím, jak umí.

Přiel večer, noc, a po ní ráno, u několik dní bylo pořádné vedro a patně se spalo. Probudil jsem se někdy po třetí, kdy sotva svítalo a mezi jinými drobnostmi, jimi se obírala spánkem zpitomělá mysl, se zase objevil ten pichlavý zahradní keř. A u ne sám, nýbr ve spojitosti.

Sedlák Kruina z Bábinčiny tragické historie, lakomec končící v temnotě absolutního

ílenství, si místo, kde v lese zahrabal svůj na-hamounéný poklad, určitě označil. Nějaký kámen nebo plánek mu připadal asi moc nápadný, a tak tam moná zasadil kdouli ze zahrádky a hotovo. Ačkoliv, protestoval rozum, od té doby u uplynula hrůza let, celý les se změnil. Ale na druhé straně, pravil červíček romantiky, proč ne? Některé keříky rostou strané pomalu a zvlá v prostředí, které jim nevyhovuje. Prostě poklad kapitána Flinta je třeba zakopán na okraji malé paseky porostlé maliním a jahodami. Pravděpodobnost jedna ku stu či jedna ku tisíci… Pořád lépe ne ve sportce.

Bylo časné ráno, spát se mi nechtělo, a tak jsem se rozhodl, e to zkusím. Nikdo mě přitom neuvidí, a kdy je člověk sám, aspoň si chvilku můe počínat jako blázen.

Vesnice spala. Potichu, skoro po pičkách, aby ani jeden pes nezatěkal,

84

a ani jeden kohout se neprobudil dřív ne je obvyklé, proplíil jsem se mezi chalupami a vydal po polní cestě, Hájovici. Tráva byla splihlá vydatnou rosou a pomaličku, jaksi s rozpaky, se ozývali první ptáci.

Jan Vedral na cestě za pokladem.

Ano, to mohl být hezký obrázek. Schoulená postava v ranním írání, rozevlátý temný plá a dlátovitá čepel rýče přes rameno. Z oblohy zmizeli poslední netopýři a celý kraj sleduje toho aklimatizovaného Praáka se shovívavým údivem. koda e tu není nějaký malíř…

Vysoká tráva na pasece promáčela nohavice a po kolena a kdoulovec měl jiskřící kapičky na okrajích listů. Zabořil jsem rýč do země s pocitem, e dělám něco nepatřičného, e duch stralivého kapitána Flinta alias kolaboranta Kruiny mě sleduje nenávistným pohledem.

Kořínky zapraskaly a nabral jsem první lopatu trávy a mechu. Najednou jsem uslyel za zády zausténí trávy a sípavý dech. Byl to samozřejmě nesmysl, ale celé tělo mi ztuhlo jakousi nečekanou atavis-tickou hrůzou. A znovu to rozčilené funění. Pomaličku jsem se otočil a pohlédl do očí mladičkému divokému kanci, který si mě prohlíel s docela lidskou zvědavostí.

Kc,” řekl jsem.

Prase sebou kublo, otočilo se a odběhlo do lesa. Trochu jsem se styděl za ten nezvládnutý úlek a pocit, e se chovám jako idiot, se zdvojnásobil. Měl jsem tisíc chutí veho nechat a vrátit se domů, jene kdy u jsem pro ten pitomý nápad udělal tolik, tak se sluelo dotáhnout záleitost do konce.

Znovu jsem se zhoupl na okraji rýče. Hlína pod vrstvou trávy a mechu byla písčitá a lehká, pustil jsem se do kutání s vehemencí krtka a snail se přitom nepokodit kořínky toho otuilého kdoulovce.

Na vrcholcích borovic se objevily první paprsky vycházejícího slunce.

Znovu jsem zaryl a pak se v tom písku objevilo něco, co mě vyděsilo podruhé. Byla to lidská ruka.

*

Psací stroj utichl.

No to snad nemyslíte váné, řekl kapitán Petrlík.

Seděl jsem na dřevěné kancelářské idli a cítil se skoro provinile. Popravdě řečeno jsem kapitána chápal. Kdyby mně někdo povídal, e popadl lopatu, el do lesa, tam na první pokus vyhrabal mrtvolu a to vechno čiročirou náhodou, nevěřil bych mu také ani slovo.

Kdy on ten keř, kdoulovec, prostě na paseku nepatří.”

Kapitán se nedůvěřivě zaklebil a zapálil si cigaretu.

Vlastně,” snail jsem se v celé záleitosti najít alespoň petku logiky, vlastně to mohlo bejt tak.

85

Ten, kdo tam to tělo pohřbil, se bál, e třeba není dost hluboko, e by tam mohly hrabat liky a tak. Proto zasadil to křoví…”

Koukejte,” podotkl Petrlík, máme čas. Zkuste si jetě vechno jednou rozmyslet. Skutečně trváte na této výpovědi?”

Trvám.”

No dobře…”

Stroj se znovu rozklepal.

Zajímáte se o myslivost?”

Ne,” řekl jsem.

Mluvíte německy?”

patně. Učil jsem se angličtinu.”

Přijal jsem hru nepodstatných otázek, tak nějak to asi u skutečného výslechu chodí, člověk automaticky odpovídá na spoustu nesmyslů, aby se pak nachytal na jednu nedbale pronesenou větičku. Jene já váně nemám co skrývat, a tak se prosím ptejte do aleluja.

Kdy jste přijel do Újezda?”

V červnu.”

Přesněji.”

Jedenáctýho.”

Předtím jste tu nebyl?”

Ne. Pokud teda nepočítáte prázdniny, na který jsem jezdil jako kluk.”

Jak dlouho se hodláte zdret?”

Do srpna.”

V pořádku.” Kapitán vytočil protokol ze stroje, rozdělil listy na originál a kopie a přistrčil je ke mně.

Nejdříve si to přečtěte a pak podepite.”

Poslechl jsem.

A mimochodem,” pokračoval Petrlík, kdybyste se náhodou rozhodl odjet dřív, tak nám to dejte vědět…”

Uvědomil jsem si, e touhle větou jsem definitivně zařazen mezi podezřelé, a a mě přitom zamrazilo. Konec polokamarádských debat ve sluebním voze, teď je mezi mnou a pracovníky kriminálky přehrada nedůvěry, cokoliv řeknu, jak stojí v klasické zatýkací formuli, můe být pouito proti mně.

Spolehněte se,” řekl jsem a vyel z kanceláře i z budovy ven, do městečka. Lidé na ulicích a v obchodech se čerta zajímali o nějaké nebotíky zahrabané v Hájovici a nekoukali na mě alujícími pohledy. Nasedl jsem do rozhrkaného autíčka a vydal se zpátky netue, e to

největí rozčarování mě jetě čeká. Markéta měla sbalené věci a čekala na odjezd

odpoledního autobusu.

Co se děje?”

Musím domů. Hned.”

86

Proč?

Dozvěděl jsem se, e Markétina maminka je u delí dobu nemocná se srdíčkem a teď se

její stav prudce zhoril, netroufá si u být doma sama a otec, jak známo, je pořád tak

beznadějně zaměstnaný.

Kdy se uvidíme?”

Pokrčila rameny: Na podzim. V Praze. Neboj, já se ozvu…”

Ale to přece…

Za kampeličkou se objevil autobus, rozvířil oblak naloutlého prachu a zastavil těsně před námi. Dveře, které se se zasyčením otevřely, připomínaly tlamu nějaké prehistorické obludy.

Ahoj.”

Tlama se zavřela, autobus rozjel. Jetě docela malou chviličku jsem uviděl tvář připomínající Bábinčinu mladost, lehounký rozpačitý úsměv a dlaň přitisknutou na okenní sklo, Pak vechno zmizelo, prach usedl a klimbající vesnický voříek se oháněl po mouchách.

Vechno zlý je k něčemu dobrý,” prohlásila o půl hodiny později Bábinka filozoficky. Myslím, e jsem na ni koukal dost nechápavě.

Coe?”

No jen, e jinak bys ty obrázky ktý svý vlčí kníce asi nedodělal.”

Byla to naprostá pravda, ale já na ni zareagoval pitomě, Řekl jsem něco v tom smyslu, e mi můou být vechny ilustrace na světě ukradené, odeel jsem do svého pokojíčku a trucovitě se zavřel jako pubertální kluk. Na pracovním stole stál Bábinčin pohotovostní rum. Nepřemýlel jsem, jak se tam ocitl, a napil se přímo z láhve.

*

Některé zkuenosti se předávají z generace na generaci po věky věků. Kdy dávný

pradědek smutnil nad tím, e ho opustila věstonická Venue - upřímně řečeno, takovou

tragédii bych celkem unesl, - tedy kdy trucoval v jeskyni, jistě se nala nějaká matriarchální hospodyně, která začala nevzruené opékat na ohýnku mamutí svíčkovou. A vůně nahlodala lovcův vzdor tisíce let před tím, ne byla zformulována poučka o lásce procházející

aludkem.

Bábinka pouila na prolomení mé klausury králíka. Roztopila sporá-ček a trpělivě pekla

netástné zvíře na cibuli. Nejdřív mi to připadalo směně nedůleité, přiblině po hodině jsem si s překvapením uvědomil, e na králíka myslím víc ne na Markétin odjezd, a kdy se k večeru zeřilo, nejsilnějí pocit ovládající mé proradné tělo byl náramný hlad.

No to je dost,” řekla teta Alběta.

Usedl jsem za kuchyňský stůl a ivot u mi nepřipadal tak tragický.

Proboha dost, to stačí.”

Jen si dej, jse ve vývinu.”

89

Myslím, e u dobrých deset let není něco takového pravda, ale pokrm byl nebesky lahodný.

Co ti chtěli, ty četníci?”

Nic moc,” řekl jsem neupřímně.

Jen aby! Teď halt začnou vecko vobracet naruby. Ty cizáci musej mít i po smrti

extrabuřty.”

Nechápal jsem, o čem ta teta mluví.

Cizáci?

No ten, cos ho vyhrabal. To byl teda nápad.

On to byl cizinec? Jak to ví?

Ukázalo se, e Bábinka ví prostě vechno. Vesnické tamtamy fungovaly bezchybně, a pokud

se vůbec kriminalisté snaili něco utajit, bylo jim to málo platné. Mrtvý mu byl identifikován okamitě jako lovecký host, který sem u několik sezón pravidelné přijíděl z Německa.

Jmenoval se Hartmann, ale tady mu vichni říkali Franta. Kolikrát u platil za celou

hospodu, zvlá kdy se mu podařilo něco střelit. enský ho u měly plný zuby. Jako by

nestačilo, kdy se chlapi nametou za svý…

Počkej, Bábinko. Tohle mi musí celý vysvětlit. Ke komu jezdil?”

Ke starostům, ne?”

On byl z přízně?”

Kdepak. Kde by se vzal…”

Tak jak k němu přili?”

To u je dýl,” mínila teta Alběta. Dobrý dva roky…”

Dozvěděl jsem se, e začátek historie, její smutný konec jsem objevil pod kdoulovým

keřem, byl docela náhodný. Franz Hartmann si zaplatil u jakési zprostředkovatelské

kanceláře ránu na srnečka a v rámci vzájemných vztahů mysliveckých sdruení byl do

Újezda prostě přidělen. Přijel, viděl, ulovil. A tím to také mělo vechno skončit, jene jemu se v Újezdě zalíbilo. Jak jsem si dovodil, pan Hartmann se u cítil unaven vemi těmi nablýskanými pastmi na turisty a přestalo ho bavit jednání s lidmi, kterým lo jen o to, získat valuty. Zkrátka, kdy tak seděl v obyčejné vesnické hospodě a pil pivo dokonale oetřené panem Vávrou, zjistil, e se cítí podstatně lépe ne v hotelu Inter-continental. Jetě jeden dbánek, navrhoval hostinský, harmonika spustila, a kdy se na závěr Hartmann rozhodl, e zaplatí útratu za celý lokál, nevěřil svým očím. částka na účtence nebyla o mnoho větí ne cena, kterou nedávno poadovali v noblesním motorestu za dvě teplé limonády.

Od tý doby,” řekla Bábinka, sem jezdil skoro pravidelně.”

I kdy téměř nikdo ve vsi neuměl německy pořádně, ve vzájemné komunikaci to nikomu

nevadilo. Posunky, obrázky, hrst mezinárodních slovíček, k domluvám o kachnách a

baantech stačilo málo.

90

Franta, jak familiárně začali domorodci Hartmannovi říkat, byl kamarádský a druný opilec, z ciziny pravidelně přiváel kupy dárků od balíčků kávy a po radiomagnetofony, a tak neměl nouzi o nabídky na přechodné ubytování. Vybral si podkrovní pokojík u starostů snad proto, e to je místnost přecpaná trofejemi, jak se, tuím, říká lebkám mrtvých jelenů a srnců.

Naposled tu byl, je to tak půl roku.

Pečlivě jsem vytřel prázdný talíř chlebovou kůrkou, pochválil tetinu kuchyni a v duchu

spřádal představy, jak asi bude probíhat policejní vyetřování. Hartmann se v lese

nezahrabal sám, to je jasné. A určitě nezemřel pokojně, dejme tomu na infarkt. Take ho

někdo zavradil. Proč? Stejná otázka jako v případě starého Laciny a stejně nejasná

odpověď. To prostě zatím nevíme. Nevadí. Kdo ho zabil? Nejvíc by asi mohl vědět starosta Plaček, ale kriminalisté u s ním bezpochyby vechno dokonale probrali. Kdy jste ho viděl naposled, kdy odjíděl a kam, s kým se přátelil, s kým hádal a podobně. Jak? To se mi jevilo nejjednoduí. Vlastně jsem si teprve teď uvědomil, jak ideální vraedný objekt takový lovec je. Vechno je náramně po ruce. Les, coby odlehlé místo činu, puka, její výstřelů si v mysliveckém revíru nevímá ani zatoulaný houbař, měkká lehká půda vhodná k zahrabání těla. Kdyby nebylo toho pitomě atypického keře, mohl se újezd pochlubit téměř dokonalým

zločinem…

Vem si jetě,” řekla Bábinka. Dy se to zkazí.”

Neodolal jsem a shltl dalí kousek báječné pečínky.

Jak se líbil tobě?”

Kdo?” překvapila se teta.

Ten Franz.”

Kořala jako kadej jinej. Jezdil jak blázen.”

Jasně, uvědomil jsem si. Jistě měl vůz.

Jaký měl auto?”

Vím já? Takový veliký. Černý.”

Popis poněkud nepřesný, ale to nevadí. Cizí automobil musel znamenat komplikaci. Co s

ním?

Pokusil jsem se vít do vrahovy situace. Dlouho spřádané plány mu konečně vyly, na rukou má jetě mozoly od krumpáče a pod propocenou koilí záda potípaná od komárů. Ale je spokojený, protoe zatím vechno klape jako po másle. Nacpe lopatu a loveckou puku do

kodovky, u u chce nastartovat, kdy si uvědomí, e zahraniční limuzína na okraji paseky je nápadná jako maják na mořském útesu. Tie zakleje, začne se hrabat ve věcech uloupených nebotíkovi a nakonec objeví klíčky. Přesedne, po několika pokusech se pomalu a opatrné rozjede a horečné přitom přemýlí…

Nejhorí je, řekla Bábinka temně, e tyhle maléry choděj dycky po třech.”

91

Co prosím?” ozval jsem se nechápavě.

To u je takovej zákon. Kdy loni na podzim umřela mladá Purů a hned po ní kostelník,

taky jsem věděla, e do vánoc bude zvonit umíráček jetě jednou. A taky jo. Honza Trojánek naskakoval do vlaku tak neastně, e se dostal pod vagón…”

Snad teď nebude tak zle.”

Jen nech bejt. Lacina, Hartmann…” Místo třetího nebotíka teta váně pokývala hlavou a pustila se do mytí nádobí. Věděla své a onou pozoruhodnou věteckou jistotou, jakou tak obdivovala u proslulé kromětické báby. Třeba se ukáe, e bude mít pravdu. Svět je

tajuplný. Jen to pořadí jednotlivých úmrtí by chtělo trochu poopravit. Hartmann a teprve po něm Lacina.

Půjdu si lehnout. Nějak mi dneska není dobře…”

Dobrou noc,” popřál jsem.

Talíř cinkl v kredenci a teta Alběta se odourala do svého pokojíku. Znovu jsem se vrátil k automobilovému problému. Kam s takovým vozem? Do stodoly pod seno. To by lo, ale na jak dlouho? Rozhodně lepí by byla voda. Jak je odsud daleko k nějaké pořádné přehradě?

Přiblině padesát kilometrů. A bluňk. Je to ovem trochu filmové a navíc, vrah by se musel taky nějak dostat zpátky.

Za oknem, do otevřených dveří hospody, přicházeli sousedé. Původně jsem tam jít nechtěl, ale kdy jsem spatřil klátivou postavu starosty Plačka, zvedl jsem se.

Kam schová chytrý člověk oblázek? Na plá, odpovídá pan Ches-terton. A kam list? No

přece do lesa. Cestou do lokálu mě napadlo, e pokud měl ten neznámý opravdu pevné

nervy, mohl převézt automobil zpátky do Německa a tam ho mezi stovkami podobných vozů

docela klidně zaparkovat.

Sál byl téměř plný, nad stolem tamgastů se vznáel oblak cigaretového kouře.

Jako obyčejně?”

Přikývl jsem. Na mém oblíbeném místě byly připravené noviny, rozevřel jsem je, ale jen tak pro formu. Mnohem víc mě zajímalo, jaké se tu vedou řeči o vradě.

Jaks tam byl dlouho?”

Člověče, čtyři hodiny,” řekl starosta Plaček. Moná i dýl.”

Hostinský postavil pivo na stůl a na okraj tácku připsal čárku.

Na co se tě ptali?”

Moment. Nejdřív nám dej dokola fernet.”

Vávra kývl hlavou a vytáhl z lednice láhev temné kořalky. Večer se rozjíděl a já si s

nostalgickým smutkem uvědomil, e malý pokoj v podkroví je prázdný.

*

92

Tak spus. 

Plaček do sebe otočil mrňavou skleničku a otřel si ústa hřbetem ruky.

Voni jednomu moc neřeknou, ne? Ale li na to zvostra. Nejdřív, kdy tu byl jako Franta

naposled. Já na to, e v lednu, ale to je nezajímalo, ne? Pořád chtěli slyet, e přijel někdy z jara, tak květen, červen, e si jako mám vzpomenout, určitě, nemusel tu prej bydlet, ale třeba se jen zastavit, a mě to namíchlo, ne, tak povídám, e se cejtím bejt poměrně normální a svéprávnej běloch a se sklerózou, chvála bohu, to etě není takový, abych si nepamatoval, co se stalo před měsícem. A jestli chtěj z něho udělat idiota, tak a se povohlídnou po jiný adrese. To trochu zapůsobilo a začli couvat. e jako pan Hartmann se pohřeuje někdy vod dvacátýho čtvrtý, a oni povaujou za pravděpodobný, e si sem halt přijel zalovit, ne? Tak jsem se zeptal toho policajta, vodkaď je a von e z Prahy. No jo, povídám, to je poznat. Copa by tu střílel touhle dobou? Dy je vecko hájený. To by si moh prásknout jen kodnou nebo nějakýho toho lončáka a kvůli tomu se přece nepotáhne takovou dálku. To je zajímalo, a tak jsem musel vystřihnout vobsáhlou přednáku vo zásadách myslivosti… Hospodo, nalej to jetě jednou dokola!”

Vávra vytáhl z lednice novou láhev fernetu. Pokud jsem dobře počítal, byla to u v pořadí pátá runda, ale nezdálo se, e by to na tamgasty nějak zvlá působilo. Jen Pepík Marek vypadal opile, ale ten u do lokálu nejistou chůzí vstoupil.

Na zdraví,” zahlaholil Venca Sochor, vyzunkl tamprle a ukázal na alpakový tácek. A teďkonc na mě!”

Samozřejmě,” řekl pan Vávra.

No a dál?”

Dál se ptali na vecko moný. I na úplný blbosti. Třeba na to, jaký nosil ponoky, ne? No, jak to mám sakra vědět? Zkrátka, v celý tý komedii lo vo to, jak a proč se tady octnul. A v tom jsem jim moc ne-pomoh. My byli domluvený, e se objeví nejdřív v září, a kdyby plány nějak změnil, tak by určité zatelefonoval, ne?”

Jasně,” mínil Sochor a mávl na hostinského. Nebyl to patnej chlap. Tak a je mu tam nahoře lehko.”

A tam sloí nejmíň korunovanýho estnácteráka.”

Skleničky o sebe cinkly. Správce Marek, který poněkud podřimoval, se vrávoravě zvedl a

zamířil k Plačkovi.

Tak, ty si ho nezamordoval, páč ti byl mmmmoc dobrej…”

Bě se posadit nebo spadne.”

Moc ti byl dobrej, ejo,” prskal Marek, pppprotoe platil v tvr-dejch.”

Nech toho!”

Hostinský, jak se ukázalo, byl mu na svém místě. Okamitě vytuil nepříjemnosti,

93

popadl správce za ramena a téměř vlídně ho dostrkal zpátky na idli.

Vocaď se nehejbej. A nezlob! Nebo ti u nenaleju.

Hrabou, jenom hrabou…”

Ku!”

Marek zmlkl, zabořil hlavu do dlaní a usnul. Kořalku u mu nikdo neobjednával a nedopité pivo před ním alostně teplalo.

Co flinty? Budou je kontrolovat.”

Prej ne.”

To se dalo čekat,” mínil Kudláček.

Jak to?”

Viděls někdy, co z takový kulky zbude, kdy zasáhne kost?” zeptal se fořt. Skoro nic. A kdy proletí naměkko, tak ji nikdo nikdy nenajde.”

Kam to vůbec dostal?”

Vechny pohledy se otočily na mě.

Nevím,” řekl jsem.

Ale vy jste ho přece nael, ne?”

No jo. Jene jsem ho nevyhrabával.”

A jakpak to, e ste věděl, kde hledat?”

Zdá se, e tahle otázka netrápila jen kapitána Petrlíka. Asi jsem měl mít připravené nějaké logické vysvětlení předem a ne pak koktat jako tupec.

Vlastně… jen tak, úplnou náhodou.”

A proč jste tam kopal?”

Vesnice byla při vedení kříového výslechu stejně nekompromisní jako policisté. Měl jsem trapný pocit, e se začínám červenat a to ve mně probudilo vzdor. Kdy je pravda tak nepochopitelná, tak tady máte le.

Toti,” řekl jsem, jeden můj kamarád dělá ve výzkumným ústavu, kde se sleduje vzájemné biologické ovlivňování rostlin. A mezi jiným tam zjistili, e kdy se brambory přihrnou malou vrstvičkou lesní hlíny, tedy spí takové té hrabanky, co je v ní jehličí, raelina, spadaná kůra a podobně, tak se neuvěřitelně zvětí úroda. Prý a trojnásobně.”

Opravdu?”

Co já vím? Chtěl jsem to vyzkouet.”

To bude stejná blbost, jako kdy tuhle psali vo ústavu, kde po letech práce přili na to, e nejlepí na krmení je seno.”

Ba ne, něco na tom můe bejt.”

Jasně. Kdy měl loni tady Standa brambory na Hůrce u lesa, tak byla na a do pasu.”

Jene co bylo pod tím? Nic. Vechno serali divočáci.”

Helejte, já to jehličí prubnu. Dy nic nestojí…”

94

Vyuil jsem oddechového času, Který mi poskytl nastolený zemědělský problém, abych mávl

na pana Vávru a řekl, e zaplatím.

A coe tak brzo?”

Řekl jsem celkem popravdě, e mě trochu bolí hlava a rád bych se dřív, ne půjdu spát,

proel.

Nashledanou. Přijďte zas…”

Noc byla temná a jen chvílemi se mezi uhánějícími mraky zableskl měsíc nebo hvězda.

Chladný jiní vítr voněl předzvěstí detě. Vydal jsem se nahoru ke svaté Kláře, asfalt silničky jetě sálal teplem nastřádaným přes den, jabloně při okraji uměly. Temné indelové báně poutního kostelíčka a odkudsi zdálky zaznívající zvuk houslí. Měl jsem chu zaklepat na dveře, pozdravit tu starosvětsky muzicírující rodinu, jene u bylo příli pozdě na

společenskou návtěvu. Tak jsem zabočil doprava podél lesa, kde se cesta ve velikánském

oblouku znovu vracela k Újezdu.

Zdálky se ozval zvuk automobilového motoru a nad okrajem stromů se objevila bledá záře

reflektorů. Vypadalo to malebně jako při nějakém přírodním divadelním představení. Vůz se blíil, bylo slyet, jak opatrně přeřazuje v zatáčkách, pak se dva oslnivé body objevily přede mnou a zeleskly odrazem od asfaltu. Uhnul jsem na samý okraj silnice, zvolna jedoucí auto mě minulo a kraj zhasl.

Některé věci člověk vnímá podvědomě, jaksi automaticky, ani by si uvědomil, e na ně

myslí. Zaskřípění brzd, zpátečka, brzdy a dalí rozjezd. Vůz se na úzké cestě obrací, asi něco zapomněl, napadlo mě, jetě e to nemá daleko… Ačkoliv, odkud vůbec je? Ze Lhoty, z Újezda nebo Krométic? A kam jede takhle v noci? Moná k doktorovi, třeba se někomu udělalo patně…

Motor zařval.

Zdálo se mi divné, e řidič, který si dosud počínal pokojně a klidně, změnil tak prudce

chování. Týrané pneumatiky zaječely, masa eleza a světla se dala do pohybu. A v tu chvíli jsem si uvědomil, e se řítí na mě. Později jsem se snail odhadnout, jak dlouho trvalo, ne přeel bezprostřední úlek a tělo začalo reagovat, moná jen vteřinu nebo dvě, i kdy se mi tehdy zdálo, e je to doba přímo nekonečná.

Vůz se blíil a já si připadal ztuhlý jako my pod pohledem hada, oslněný reflektory a

ohluený bouřícím motorem. Uhni, sakra, uskoč, ozýval se zbytek zdravého rozumu. Skočil

jsem. Zdálo se mi, e světla proletěla pode mnou, vzápětí jsem ucítil tupou ránu do pravého boku, náraz mě odhodil do ostruiní za příkopem, kam jsem dopadl jako do peřinek, nevnímaje trní. Vlastně jediné, co jsem byl schopen cítit, byl údiv, e jsem jetě naivu. Vítr uměl v korunách stromů, z mraků vykoukl měsíc a ozářil temnou krajinu snovým přísvitem.

Na okamik jsem zapochyboval, zda je to vechno fakt nebo se mi to jen zdá. Docela rád

bych se byl probudil…

Zabijácký vůz stál přiblině o sto metrů dál pod mírným kopcem zhasnutý a zdánlivě mrtvý.

Pak klapla dvířka.

Jeímarjá, uvědomil jsem si, teď mě jde dorazit.

Stín tmavé postavy nespěchal. Chvíli se hrabal v kufru, bylo slyet cinkání nářadí, nakonec nael baterku a úzký kuel jejího světla přeletěl přes asfalt. Zaslechl jsem kael a blíící se kroky.

Pud sebezáchovy mě postavil na nohy. lo to nesmírně těko vechno mě přitom bolelo a

připadal jsem si jako opilý. Trní za-pratělo.

Stín na silničce se zastavil a namířil baterku po směru zvuku.

Kde jse?

Podivný syčivý hlas plný napětí a zuřivosti. Určitě jsem ho u někdy slyel, kdy mluvil klidně, ale v tomhle afektu jsem nic nepoznával.

Kde jse?

Byl jsem věru dalek toho, abych se ozval. Světlo klouzalo po ostruiní a kmenech stromů, na docela malou chviličku jsem zadoufal, e mě mine, ale pak mi zasvítilo přímo do očí.

Hajzle!” zavrčel stín.

Obrátil jsem se směrem k lesu a začal prchat. Zpočátku jsem měl dojem, e nedokáu urazit víc ne deset kroků, ale kdy jsem za zády zaslechl dupot a funění, pádil jsem jako atlet na olympiádě. Větve mě lehaly do obličeje, zakopával jsem o pařezy, ale to vechno nic neznamenalo, protoe ten ílenec mě chtěl zabít.

Stůj,” ozývalo se lesem, stůj!”

Ani mě nenapadlo. Zaslechl jsem zaúpění a pád kdesi za mnou, světlo přestalo tančit po

stromech. Povzbuzen vzrůstajícím náskokem jsem přidal, teď u jsem věřil, e mě ten cvok nedohoní, jen jetě chvilku vydret. Tělo ovem fungovalo obráceně. Jakmile přeel bezprostřední strach, ozvala se bolest. Síravá a hrozná, jako by mi mělo půl těla upadnout, najednou jsem u nemohl udělat ani krok, zastavil jsem se u drsného smrkového kmene, opíral se o něj, abych neupadl a popadal dech.

Kdybych tak vydrel, bylo vechno v pořádku. Útočník měl jen minimální naději, e mě

objeví, kdy budu zticha.

Naloutlé světýlko se potácelo mezi stromy jako přiopilá bludička. Rozum velel, abych se ani nehnul, ale já to nevydrel. Kdy nejhorí nával bolesti pominul, zase jsem se rozběhl. Snail jsem se pohybovat jak nejtieji jsem dovedl, lehce jako srna, skoro jsem se nedotýkal země, kdy ta najednou jakoby zmizela pod nohama, potlačil jsem výkřik a řítil se z jakéhosi strmého svahu, letěl jsem, padal v kotrmelcích a bolest, která se zase ozvala, přepálila pojistky vědomí a najednou byla kolem jen tichá černočerná tma.

96

Probudil mě lahodný zvuk, vzdáleně připomínající dětství. Cosi mezi bubláním a uměním,

neměl jsem tuení, co to je a chyběla mi síla, abych pootevřel oči a přesvědčil se. Monotónní plouchání mě zase uspalo, zdálo se mi, e jsem s tatínkem na horské boudě v Krkonoích a místo slibovaného lyování bez ustání prí a proud vody ze střechy zvoní v okapové,rouře.

Jsem otrávený, protoe takhle jsem si prázdniny nepředstavoval, ale táta se jenom směje.

Sen se přetrhl, zvuk proudící vody zůstal. S námahou jsem otevřel pravé oko a ve kvírce, kterou nabídlo opuchlé víčko, se objevilo listí kapradin nad uhánějícím potokem. Přisunul jsem se k němu, strčil obličej do vody a pil. To mě poněkud vzpamatovalo. Ale co tu, ksakru, dělám? Chvilku trvalo, ne se mi podařilo vzpomenout na bláznivý včerejí večer, vraedné auto a neznámého pronásledovatele. Tak jsem mu přece jen utekl-to je koneckonců dobrá zpráva,kdy hlava bolí jako při těké kocovině. Pomalu a zvědavě jsem začal oivovat ztuhlé tělo. Levé oko, výborně, taky funguje. Ruce v pořádku, nohy, to u se zdálo slabí. Pokusil jsem se vstát, ale lehnutí bolesti mě zase srazilo na zem, skulil jsem se do koryta potůčku a proudící voda chladila rozpálený bok. Druhý pokus byl o něco úspěnějí, po třetím jsem u stál a nakonec i el. Les voněl, bzučel a těbetal, byl to příjemný kultivovaný středoevropský les a ádná indická dungle, nicméně jsem si klukovsky připadal jako Mauglí, jen přelstil nepřátele, a teď se mírně pocuchaný vrací do doupěte Matky vlčice. A bez ohledu na vechny bolesti zmocnila se mě radost z toho, e jsem naivu.

Panenko Maria,” spráskla ruce vyděená Bábinka, cos to dělal?”

Zápasil s dhauly, řekl jsem a připadalo mi to jako velká legrace. Teta Alběta se ovem neusmála, starostlivě mi sáhla dlaní na čelo a pak mě zahnala do postele.

Zavolám pro doktora.”

To se mi nelíbilo. Kdybych toti musel lékaři vysvětlit, co se to vlastně včera událo, nemohl by si nechat takovou záleitost pro sebe, a to by mě přivedlo znovu před nedůvěřivého kapitána Petrlíka a jeho rozhrkaný psací stroj. Moná později, prosím, ale dokud mě policie podezřívá, musím si vechno nejdřív opravdu pořádně rozmyslet.

Doktora ne!

Nekecej.”

Bábinka byla ve svých rozhodnutích velmi nekompromisní, i kdy nemohla tak docela

překročit svůj stín. Začal jsem citovat vechny její výroky o nepotřebnosti lékařů a jejich podivném nepřiznaném úsilí sprovodit co nejdřív vechny pacienty ze světa.

A to jsi povídala sama!

Povídala, povídala, ale nakonec jsi mě k Josífkovi stejně vozil.”

Tohle je něco jinýho.”

99

Jakpak to?

Je to jen modřina, nic víc. Na to bohatě stačí kromětická bába.

Teta se zamyslela, a protoe mě skutečně chtěla poskytnout co nejdokonalejí péči, musela souhlasit.

To já tam zajdu…”

Hodila si přes ramena velikánský átek a vyběhla z domu tak křepče, jako by jí bylo o dvacet let míň. A já zatím měl konečně na uvaování.

Noc, oslepující světla, rozeřvaný motor. Nárazník mě natěstí nezasáhl, ale určitě to odnesl blatník. Docela přesně jsem si vzpomínal na zvlátní třesk skla a borceného plechu, na tom voze to musí být určitě vidět. Petrlík by zřejmě upozornil vechny opravny, státní, soukromé i melouchářské, moná i hlídky na silnicích. Prosté vyjet s automobilem, který má nabouranou pravou stranu, je v současné chvíli pro pachatele pořádné riskantní, protoe nemůe vědět, e celou záleitost neohlásím. Já vak právě to dělat nemusím, on se bude bát stejně a nevystrčí nos…

Napil jsem se Bábinčiny chladnoucí rumové kávy a byl spokojen, e zásadní nechu k

návtěvě policistů se dá jak tak rozumně podepřít.

Lída, lída, lída, lída, pokřikovala venku sousedka Sedloňová, enoucí kachny k místnímu rybníku. Liduka, Lída…”

Poněkud bezdůvodně jsem si vzpomněl na Bábinčiny narozeniny, na chvíli, kdy byla

světnice plná popíjejících sousedů, a hlas paní Sedloňové mezi vemi dominoval, teta

Alběta měla tváře zrůovělé alkoholem, na peci stál načinčaný dárkový ko a…

A najednou jsem to měl!

Situace se mi vybavila s podobně jasnozřivou přesností, s jakou se starcům zjevují záitky z pradávného dětství.

Mluvilo se o Lacinově mordu, s typickou vesnickou zlomyslností podrobili kritice Markétino příbuzenstvo a já tehdy zasáhl do hovoru. Někdy můe člověk překáet, protoe toho moc ví, říkal jsem, a Bábinka to povaovala za útok na bezúhonné sousedy.

Co si o nás vlastně myslí, namítala, e jsme jako televizní mafiáni? Kdepak, tady ijou samý sluný lidi! A já na to oznamoval, e a na toho jednoho, co je vrah. A teta Alběta tvrdila, e takový věci se tu nedějou, co mi připadalo jako dobrý důvod udělat si trochu legraci z jejích mordýřských historek a řekl jsem, tuím, doslova: Kdyby se tu doopravdy odehrála jen polovina věcí, co vykládá, tak by se člověk neodváil ani do lesa, protoe by tam na kadým kroku zakopl o nějakou mrtvolu…

Ano, tak to bylo. Leel jsem na posteli, smysly jsem měl zjitřené začínající horečkou a téměř s úasem si uvědomoval, jak jednodue do sebe vechno zapadá. Tenkrát jetě nikdo neměl tuení, co se skrývá pod kdoulovým keřem na hájovické pasece.

100

Jenom vrah. A ten nemohl přece uvěřit, e jsem podobnou větu plácl jen tak, docela

náhodně. Ne, to rozhodně ne. On v tom musel vidět jakési poselství či varování, moná první náznak budoucích vyděračských pokusů. Nebo, pokud jsem byl informován o Franzově smrti a dosud nic neřekl policii, určitě mám za lubem nějakou pořádnou lumpárnu…

Snail jsem se vzpomenout, kdo vechno tenkrát v Bábinčině sekni-ci byl. Sedloň, Kníek, Marek, Plaček, Kudláček, Vrána, Vachulka a, tuím, i pan řídící Pokorný…

Jeden z nich. Jeden z nich mi potom probodal gumy, aby naznačil, e se bude bránit.

Vlastně to byl takový decentní pokyn, abych na vechno zapomněl a odjel pryč. Já se místo toho zmohl na pyné hospodské projevy a následovala nehoda na stavbě. Tedy, moná e následovala. Pan řídící má bezpochyby pravdu, kdy říká, e něco podobného se dá obtíně předem zorganizovat a e to mohla být jen čiročirá náhoda. Dejme tomu. Ale vraedný útok ze včerejka, to u náhoda nebyla, co z případu dělá cosi podobného soustavě rovnic o dvou neznámých. To, e se půjdu večer projít, mohl zaslechnout jenom někdo, kdo seděl v

hospodě. Tak do toho, jak vypadal stůl tamgastů. Byl tam starosta Plaček a taky Venca

Sochor, Vachulka ne, ale správce Marek ano, i kdy ten vypadá ze hry, nebo byl zlitý pod obraz. A Vrána samozřejmě coby výčepák, Sedloň, sakra, byl tam Sedloň taky, nebo ne?

Dveře vrzly a do místnosti vstoupila teta Alběta s kromětickou bábou. Popravdě řečeno,

představoval jsem si tu pověstnou osobu trochu pohádkovou čarodějnici, ale paní Blaková z Kromětic byla úhledná usměvavá padesátnice, která vypadala mnohem spí na profesorku gymnázia, ne na bytost vládnoucí magickými silami.

Tak tady máme pacienta, prohlásila vesele. Copa vás bolí?”

Řekl jsem, e vechno.

Tak se na to podíváme.”

Rána na boku získala od rána mnohem sytějí zabarvení, bylo to tak hrozné, e jsem

najednou nebyl jistý, zda jsem měl skutečného doktora odmítat. Bylinářka mě prohmatala

jako posvícenskou husu.

Co tomu říkáte, Růenko?” ptala se Bábinka starostlivě.

Bude to dobrý. Zlomenýho nemá nic.

Konečně jsem na vlastní kůi poznal, jak se dá uetřit na přístroji zvaném rentgen. Zadoufal jsem, e to opravdu funguje a paní Blaková má pravdu.

Horkou vodu,” přála si odbornice z Kromětic.

Teta Alběta postavila na plotnu hrnec nejméně desetilitrový, poněkud to připomínalo filmové scény, při nich se schyluje k porodu, co mně lehce zvedlo náladu. Rozhodně to bylo lepí, ne příprava na pohřeb.

101

A coe ta mladá Kuncojc?”

Přestěhovala se do Budějic. S tím svým inenýrem.”

Já ani nevěděla, e se vdala, ne?

Jako pacient jsem zvolna přestal existovat. Bylinářka si ověřovala vechny drby z blízkého i vzdáleného okolí, Bábinka ochotně vyprávěla, bylo to skoro stejné jako ve frontě na pojízdnou prodejnu.

Samozřejmě, časem dolo i na událost nejčerstvějí a já se dozvídal věci, o kterých jsem neměl ani tuení. Od časného rána obsadil vyetřovací tým vedený kapitánem Petrlíkem dvě místnosti na místním národním výboru, v Hájovici proběhlo cosi jako rekonstrukce za účasti německých policistů, vichni bez výjimky jsou postupně zváni ke svědeckým výpovědím, zkrátka, vyetřování se rozběhlo na plné obrátky.

Já tam budu taky muset,” řekla teta Alběta neastně.

No vak vás neukousnou.”

Ale kdy já nevím, co jim povídat…”

To, co víte, ne?

Kromětická bába se mi líbila čím dál tím víc a její pohled na věci byl zdravě realistický. I na můj případ se hodila její rada. Zajdi tam, řekni vechno, co má na srdci, a bude mít klid.

Odborníci mají tisíckrát větí monosti prověřovat jednotlivá podezření, co amatérovi trvá celé dny, pokud se vůbec k nějakému výsledku dobere, zvládnou za pár minut.

koda e při člověčím rozhodování hrají roli i jiné záleitosti ne zdravý rozum. Chu

soutěit, pýcha a uraená jeitnost. Nevěřili jste mi, vae chyba, počkejte, teď vám ukáu.

Tohle dvě minuty povařit a pít třikrát denně.”

Bábinka přijala pytlík s bylinkovým čajem a vděčné se usmála.

A z tohodle obklady. Ty musíte často měnit, ne?

Kořenářka nasypala do hrnce s vřící vodou několik hrstí svých zázračných léků a v místnosti to zavonělo jako ve specializované lékárně.

A kdyby do toho dostal zápal, tak jitrocel…” Teta přijala dalí pytlíček suiny.

Taky mi dej vědět, jak se mu daří.”

To víte, e jo, souhlasila Bábinka. A co jsem dluná?”

Na to zapomeňte, babi.”

Bylinářka, připomínající paní profesorku, se chystala k odchodu, ale to Bábinka samozřejmě nemohla dopustit, tedy nakonec přinesla ze spíky alespoň pytlík vajíček a babka řekla: Pánbůh zapla.” Podobnost s lékařem na chirurgické ambulanci se mi zdála čím dál tím méně náhodná.

Tumá, vypij to, dokaď je to horký.”

Posluně jsem srkal loukou vonící hořký čaj, nechal si dávat obklady a myslel přitom na

docela jiné věci ne na léčbu.

102

Mám Petrlikovi oznámit, co vím, nebo ne?

Co pro tebe jetě můu udělat?”

Nesměle jsem navrhl, e zajít na potu, a teta Alběta bez řečí vyla z domu. Kdy se vrátila, řekla jediné slovo. Nenapsala.” Zamrzelo mě to, ale snail jsem se nedávat najevo zklamání.

To nic…

Jo,” pokračovala Bábinka, taky mě zastavil jeden z těch četníků. e prej bys tam měl zejtra v podvečír zajít. Já na to, e leí v posteli celej horkej, ne? A von, e to nevadí, stačí vzkázat a přijdou sami.”

Zítra budu fit.”

Jen se nekasej,” řekla teta pochybovačně.

Zdálo se mi, jako by běh věcí sám za sebe rozřeil mé dilema. Zítra v podvečer. Do té doby zbývá víc jak čtyřiadvacet hodin, dost na to, abych si ověřil, co potřebuju, a kdy se to nepovede, tak halt vechno vyklopím, a se Petrlík tváří jak chce pochybovačně.

Mají Kníkoví auto?”

Maj, proč se ptá?” divila se Bábinka.

Jen tak. Neví jaké?”

Vobyčejný.”

S tím jsm se musel spokojit, ale koneckonců bylo jedno, jestli je to kodovka nebo igulík.

Úkol, který jsem měl před sebou, byl a dětsky jednoduchý. Zkontrolovat pár pravých

reflektorů a blatníků. A to zdaleka ne u vech vozů ve vesnici, ale jen u těch, jejich majitelé byli na oslavě Bábinčiných narozenin i včera večer v hospodě.

Kdy se tu vstává?”

Coe?”

No po ránu. Kdo je ve vesnici nejdřív vzhůru?”

Teta Alběta projevila údiv, proč se o takovou záleitost zajímá člověk, který málokdy vyleze z kanafasu před osmou, nicméně nakonec se pustila do popisu časného venkovského rána.

Přpadalo mi to velice drsné i v létě, natopak v ročních obdobích, kdy se vechno odehrává za hluboké sychravé tmy. Před čtvrtou se probouzejí krmiči. Kravín není daleko, za dvě hodiny se dá vechno zvládnout, a pokud nepokračují starosti s vlastním hospodářstvím,

mohou si pak jetě na chvilku lehnout. V půl páté jede první ranní autobus. Je to spoj velmi neastný, nebo větina provozů ve městě začíná v est, a tak pasaéři ztrácejí vlastně skoro hodinu, ne se otevřou tovární brány. Dalí autobus v est deset přijídí pozdě. Lidé na to nadávají, starosta u vedl řadu jednání, ale zatím bezúspěně.

Ten, kdo zaspí, halt musí autem, nebo na motorce, ne? dodala Bábinka.

Vypil jsem nový kafáč bylinek, a a u byly skutečně tak léčivé nebo to vechno způsobila autosugesce, měl jsem pocit, e se cítím mnohem lépe.

103

Kromětická bába by zaslouila Nobelovu cenu.”

To ví kadej,” mínila teta.

Čas ubíhal, shora od svaté Kláry se ozývalo klekání, připadalo mi skoro neuvěřitelné, e u je večer.

Dojdu ti pro pivo.”

To zvládnu sám.”

Ani nápad,” stála na svém Bábinka a rezolutně popadla květovaný kameninový dbánek.

Sledoval jsem její drobnou postavu, jak stoupá po hospodských schodech a mizí v

rozzářených dveřích lokálu.

Pak na zeřelou náves přijela lutá kodovka, správce Marek vytáhl z kufru dvě prázdné

pivní basy a zael dovnitř také. Lucerna na kampeličce se leskla v neporueném laku

pravého blatníku správcova vozu. Ze seznamu svých podezřelých jsem si mohl jedno jméno

odkrtnout.

*

Crrrr.

Hmatal jsem po budíku a zamáčkl protivné zvonění. Útrek jakéhosi docela hezkého snu se

rozplýval ve vědomí, v místnosti byla tma a jen světlounce naedlý obrys okna dával tuit, e se skutečně blíí ráno.

Zvedl jsem se z postele a ocákal obličej v umyvadle. Snídaně počká. Teprve ve chvíli, kdy jsem se cpal do svetru a din, jsem si uvědomil, e mě téměř nic nebolí a e se cítím docela fit. Zlatá čarodějka. Protivně zimavé ráno rázem zkrásnělo.

Ve vedlejím pokojíku zaskřípala postel, jak se Bábinka převalovala z boku na bok, doufal jsem, e ji neprobudím. Opatrně jsem za sebou zaklapl domovní dveře, branka zavrzala a já byl venku na návsi, kde vedle plechové čekárny na autobus postával houf lidí. Náramkové hodinky ukazovaly čtyři třicet jedna. Napadlo mě, e spoj, který odjídí tak hloupě brzy, má jetě ke vemu zpodění, ale to u se od Kromětic ozval typický zvuk dieselová motoru.

Autobus přijel, ve dvířkách se utvořila fronta. Ve čtyři třicet pět vichni nastoupili a autobus odjel. Vlasně jsem vylezl z postele zbytečně brzo, ale nechtěl jsem nic zmekat. Světla mírně přibylo a zvolna oívali ptáci. Kosové, vrabci, vlatovky. A přitom zrovna je někdo vstá-

vat nenutil.

Jen tak, aby čas lépe utíkal, vydal jsem se pomalu nahoru ke svaté Kláře, do města se

nedalo jet jinudy, nemohl jsem ádný vůz promekat. Nad vrcholy věiček se konečně

začalo doopravdy rozednívat. Za mými zády, v Újezdě, se ozval motor automobilu. Otočil

jsem se po zvuku. Stařičká bleděmodrá oktávka bojovala sama se sebou a pomalu se blíila.

Kdy se dostala na mou úroveň, zastavila a v pootevřeném okénku se objevila usměvavá

tvář pana Janáka, toho ukecaného oféra ify, který mně nedávno dopravoval pokozené

gumy do servisu.

104

Do města?”

Zavrtěl jsem hlavou, e ne. Na sedadle vedle spolujezdce seděl zachmuřený starosta

Plaček.

Nevadí. Já jen, e bych vás vzal víc, ne?, kdy tady Mirek je nepo-jízdnej. Zatracený křápy, furt se to sype. U aby se svět vrátil ke koňům. Koukejte, jak se páří z lesů, houby porostou jak ílený…”

Jedeme,” velel Plaček netrpělivě.

No jo, já vím. Ale stejně je čas.

Oktávka se znovu namáhavě rozjela. Podle zvuku měla motor skoro na cucky, ale karosérii v pořádku. Dalí podezřelý vypadl z kola ven. Ovem starosta je nepojízdný. Zajímavá informace, řekl jsem si v duchu a dodal k tomu to klasické jihočeské -ne?- na konci věty.

Ve čtvrt na est mne minul důstojně vyhlíející pan Vachulka s dcerou Stáftou. Lehce kývl od volantu na pozdrav, ale zastavovat se neobtěoval. Proč taky, to jsem u toti mířil zpátky k Újezdu. Přísný otec měl pečlivě udrovanou dácii s neporuenými blatníky.

O deset minut později přejel kolem Kudláček v lesáckém trabantu a potom řezník Kníek s

Wartburgem. Za nimi jsem se ani ohlíet nemusel, a u na mě v noci najíděl jakýkoliv

automobil, rozhodně to nebyl dvoutakt.

Vesnice se konečně doopravdy probouzela. Hulákali kohouti, s bafáním projíděly po polních cestách traktory, před potou zastavila úřední modrá avie a mu v placaté čepici vynesl ven balík novin. Bylo pár minut před estou, kdy se rozletěla elezná brána do dvora pana Vaněčka, proslulého amatérského výrobce domácích klobás. Vzápětí z ní vyrazil zablácený

olcit, v pravotočivé odbočce dostal smyk, který vyrovnal po způsobu automobilových

závodníků, rozpráil hejno hus a s postupně slábnoucím řevem se zakousl do stoupání ke

svaté Kláře. Nikdo se nenamáhal bránu zavírat, na dvorku u boudy leel pes zvyklý na

opoděné starty svého pána natolik, e nevzrueně ohlodával jakousi prastarou kost. Byl

jsem skoro zvědav, jakého času na pí-chací kartě Vaněček dosáhne, i kdy to byla

záleitost podruná. Olcit byl zalý a umouněný, nicméně - a to bylo vzhledem ke stylu jízdy majitele s podivem - nenabouraný.

Připadal jsem si jak v dětské hře, při ní se ubývající písek prosívá střídavě z dlaně a hřbetu ruky v rytmu rozpočítadlové říkanky. Ze vech mých podezřelých u zbývalo opravdu velice málo, vlastně jen dvě jména. A to jedno se mi tam zatraceně nehodilo, protoe lo o kluka, který mi pohotovou reakcí na stavbě moná zachránil ivot.

Václav Sochor byl ovem traktorista z místního statku a nemusel honit ádné autobusové

spoje. Měl jsem docela chu trochu si s ním popovídat, a tak jsem proel omelou, barokně vyhlíející branou s cedulí oznamující, e nezaměstnaným je dovnitř vstup zakázán.

Valníky na splasklých gumách, rezivějící zbytky starých secích strojů a uprostřed dvora

mohutná betonová rampa,

107

která by unesla tank. Bleděmodrá kodovka na ní vypadala poněkud titěrně. Dole v kalui

oleje stál soused Sedloň a promazával přední nápravu.

To jsou k nám hosti,” pravil a vyplivl nedopalek cigarety, zase potíe s pneumatikama?”

Ne, to ne…

Tak co?”

Hledám Vencu Sochora.”

Ten vozí krmení. Vod Hájovice…”

Dík!”

Není zač,” řekl způsobně soused a dál se věnoval svému pečlivě udrovanému vozu.

Volným krokem jsem doel ke kravínu, leícímu v údolíčku kousek za vesnicí. Prý to byla

náramná pitomost tady podobné monstrum vybudovat, protoe se zde stékaly prameny

přímo ideální pro vybudování centrálního vodovodu pro celý Újezd, jene co se stalo, stalo se, místním občanům zbyla alespoň útěcha, e oklivé betonové stavby nekazí panorama vesnice.

Zvuk motoru za zády mě přinutil uhnout z rozjeděné cesty, od jisté doby jsem cítil k

projídějícím vozům patřičný respekt. edivá ifa rozvířila prach a zmizela za zatáčkou. V

místě, kde se uzounká cesta roziřovala, aby se tu dva protijedoucí vozy mohly minout, jsem se posadil na vyvrácený patník a čekal. Pět traktorů a tři náklaďáky jsem napočítal, ne se objevil kalající zetor se sympatickou Vencovou tváří za volantem.

Hele, co tu dělá?”

Čekám na tebe.”

Proč?”

Měl jsem říct rovnou: Protoe mě zajímá blatník a pravý reflektor tvýho auta, neber to ve zlým, nic si nepřeju víc, ne aby to bylo v pořádku. Jene jsem to nedokázal a místo toho spustil vyhýbavě jak stará děvka.

Toti… Chtěl jsem se zeptat, má auto pojízdný?”

Jasně, proč ne?

Nic, já jen…

Chce ho pučit?” rozjasnil se Sochor. Tak si ho vem. Je na dvoře a klíčky jsou v

zapalování. Tak čau…

Václav odjel a já si připadal zahanbeně jak shakespearovský intrikán. Nicméně jsem se na Sochorův dvůr podíval. Stálo tam luté embéčko, přesně ten typ vozu, jeho cena kolísá podle mnoství benzínu v nádri mezi dvě stě padesáti korunami a absolutní nulou. Pravý

blatník byl nabořený jetě tak ze veho nejméně a zaraná rez dávala najevo, e jde o

rámy letité. Tie jsem vycouval z cizího dvorku a podíval se na hodinky. Bylo půl desáté. Z

podezřelých vylučovaných na způsob prosívaného písku zbývalo u jen jediné zrníčko.

108

*

Prokristapána, kde jsi byl?” Bábinka vypadala ustaraně, a mě to dojalo. Dávno u o mě nikdo nemíval obavy.

Jen se tak projít.”

Vůbec jsi neměl vstávat z postele.”

Prohlásil jsem, e se cítím dokonale fit a abych to dokumentoval, zdůraznil jsem, e mám hlad. Chu k jídlu Bábinka vdycky povaovala za jasný symptom vracejícího se zdraví.

Tak to je dobře.”

Chléb, máslo, domácí uzené. Hltal jsem opoděnou snídani a připadal si jako závodník před poslední, rozhodující etapou.

Posly, Bábinko, jakej je vlastně ten Plaček?”

Kterej?”

Vono je jich víc?”

Tři. Jeden je v Budějovicích, druhej…”

Myslím starostu.”

Mirek? Ten je nejmladí. A jedinej tu zůstal. Původně je to vlastně lesácká rodina. Dědek, ten slouil jetě za pana barona, pamatuju na něj, byl to vysokej pěknej chlap, voskoval si kníry. Jene ho odstřelili pytláci. Karel, jako Mirkův táta, nejdřív taky začal s kamizolou, ale za války ho Němci oupli do zbrojovky, no a tam u nakonec zůstal natrvalo. Umřel někdy v pětaedesátým. Nebo vo rok pozdějc…”

To není tak důleitý.”

Je to pryč. No a Mirek se ve fabrice vyučil, pak tam dělal mistra a nakonec se stal tímhletím předsedou. Teda tak to bylo dřív, teď u je to zase starosta…”

A co si o něm myslí?”

Teta zrozpačitěla: Já? Coby. Slunej chlap, dříč, kadýmu pomůe. Barák postavil celej

prakticky znovu, vo hospodářství se stará skoro sám, vona Plačková je patná na nohy…”

To byla celá Bábinka, o sousedech se zásadně mluví jenom dobře.

Není troku víc schánčlivějí?”

Kdo bý nebyl?”

Dojedl jsem, napil se mléka a začal se připravovat na poslední část výpravy.

Kam zase de? Za chvíli je oběd.”

Vdy jsem teďka dosnídal.”

To je jedno. Nemocný tělo…”

U jsem váné zdravej.”

Popravdě řečeno, natlučený bok u zase začínal poněkud bolet, ale nemínil jsem to dát

najevo.

Dělej si, co chce,” mávla rukou Bábinka. A ti bude ouvej, tak si na mě vzpomene.”

109

Nazul jsem gumové holínky, ačkoliv za oknem krásně svítilo sluníčko a odhodlaně vyrazil z domu. Bojový plán jsem měl předem promylený. Zahrada za starostovým domem se táhla a k mělkému rybníku a tam, kde končila nízkým travnatým břehem, nebyl ádný plot. Vodní hladina byla dokonale porostlá abincem, který kadou chvilku někdo sbíral, nebo se po vsi rozířila zpráva, e abinec je báječné krmení, po kterém speciálně krůty zázračně přibývají.

V kůlně jsem vyhrabal strýcův gumový rybářský klobouk, cosi na způsob plátěného podběrá-

ku a proutěný koík. Takto vybaven jsem vstoupil do vod rybníka zvaného Kováříček. Bahno čvachtalo pod nohama, hladinu čeřily bubliny a áby ustraeně seskakovaly ze břehů.

Po chvilce neikovného zápolení s nezvyklými nástroji - jalový ruce, povzdechla by si

Bábinka - se začal koík utěeně plnit záplavou droboučkých zelených lístečků a já

postupoval ke starostovu území. Téměř odnikud sem nebylo vidět, ale kdyby mě někdo

přece jen pozoroval, měl jsem připravenou malou etudu. U Plačkovy zahrady si jako naberu vodu do holínky, bude tedy pochopitelné, e vylezu na břeh a pak u je to jen pár kroků, abych nakoukl za stodolu, kde stojí údajně nepojízdný starostův vůz. A jestli má, jak jsem byl přesvědčen, skutečně nabořenou pravou stranu, bude záleitost vyřízená. Fabula acta est, říkají latiníci.”

bluňk. Ko se skulil ze břehu do vody a já přiel téměř o polovinu svého úlovku. Nevadí.

Bábinka stejně krůty nepěstuje. Zvolna jsem obeel rezavý plot mizící ve vodě a bylo to tady.

Divadelně jsem zalá-teřil, vylezl na suchou zem a ostentativně vyléval ze suché boty vodu.

Nikdo, vyjma několika lenivých kachen na rybníce, můj herecký výkon neocenil. Znovu jsem se obul a po pičkách vyrazil k Plačkově stodole. Ano, tady to je. Auto stálo na palkách, chyběla mu celá zadní náprava a motor. Pomalu jsem ho začal obcházet a k značnému údivu zjistil, e předek je netknutý. Jak je to sakra jen moný? Vechny nitky sem vedou. A na tu poslední. Najednou v domě cosi zavrzalo a kdosi vyel na dvůr. Poděeně jsem se schoulil za vozem.

Ná, pipi!

Čert ví, odkud se vynořil houf kdákajících slepic, a já zpod podlahy polorozebraného

automobilu sledoval paní domu, jak jim rozhazuje zrní. Červená zástěra, sukně, masívní

ortopedické boty a těká hůl. Paní Plačková u měla léta potíe s chůzí a její pohyby po vlastním hospodářství byly úsporné. Nevrátila se do domu, prázdný hrnec postavila na zápraí a ouravým krokem se vypravila k lavičce opřené o betonové roubení studny.

Usedla, ze záhybů zástěry vytáhla brýle, noviny a pustila se do čtení.

V

duchu jsem proklínal svůj slabomyslný zaječí nápad ukrývat se za autem. Kdybych se

neschoval, stačilo jen pozdravit, říct pardón, já se zmáchal támhle v rybníce, a tak jsem si dovolil vstoupit, jistě by to pochopila,

110

moná nabídla i kafe a já mohl důstojně odejít. Jene takhle se situace stávala čím dál tím neúnosnějí.

Bě domů! Nebo aspoň usni, loudil jsem v duchu.

Paní starostová se nemínila řídit podle mých sugestivních rad. Vyhřívala se na sluníčku a tvářila se velmi spokojeně. Z domácího zvířectva mě první objevila kočka. Z bezpečné vzdálenosti mě sjela podezřívavým pohledem a la to oznámit slepicím. Ty za mnou přichá-

zely jedna po druhé s trhavými pohyby a pobouřeným třepáním hřebínků. Prase bylo

natěstí zavřené ve chlívku, a tak se nedostavilo. Přemýlel jsem, jak to vechno můe

dlouho trvat. Hodinu! Dvě? To se pak Plaček vrátí z města a nebude věřit svým očím.

Uzounké uličce mezi stodolou a zdí vedlejího domu se, tuím, říká závětří či záta. Bývá tam spousta haraburdí, prachu a svinstva, jene je-li to jediná moná ústupová cesta, člověk si nemůe zas vybírat.

Rozhodl jsem se, e počkám jetě pět minut.

Přes slunce přeletěl mráček, ale jen na chviličku, hned se zase rozjasnilo. ena na lavičce pomalu otočila dalí stránku novin.

Teď, zavelel jsem si. Pokusil jsem se v podřepu couvat, co velmi překvapilo kropenatou

slepici.

Paní starostová se protáhla a skla jejích brýlí se zaleskla. Ztuhl jsem, nebo se zdálo, e se kouká přímo na mě. Natěstí vyhlíela někoho jiného.

Macíku!

Kočka vyskočila na lavičku a dala se pohladit. A ke mně bylo slyet, jak přede.

Ústí záty u jsem měl za zády, a tak jsem se tie postavil, otočil se a nacpal dovnitř. Světlo na protějí straně připomínalo konec tunelu a slibovalo, e se snad přece jen z téhle mizérie dostanu se ctí. Opatrně jsem nalapoval mezi zulámanými zbytky střeních taek a cihel a snail se působit co nejmení hluk. Celkem to lo, ale potí spočívala v tom, e se prostor mezi zdmi sice pomalu, ale neustále zuoval.

V

závěru jsem se prodíral s vyraeným dechem a zapadlým hrudníkem a představoval si,

jak tu uvíznu a budu čekat ne zhebnu, jako trest za oberství, kterého se dopoutím u

Bábinčina stolu.

Nakonec jsem prolezl. Konec záty byl zahraený kusem pletiva v poloshnilém rámu, to asi

aby tudy necouraly slepice, stačilo to odsunout a byl jsem volný.

Pocit úlevy a těstí nekazilo ani to, e jsem byl znovu na jakémsi cizím dvoře. No co. Stejně se tady na vsi málokdo zamyká a kdy bude nejhůř, přelezu přes plot.

Opráil jsem se od pavučin a vápenné omítky a vykročil k vratům.

V

tom se dveře domu otevřely a v nich se objevil Pepík Marek.

Nemínil jsem stejnou chybu opakovat dvakrát.

Ahoj, řekl ve snaze okamitě celou situaci vysvětlit. Nezlobíte se, já jsem prolez od starostů.”

113

Správce statku mlčel.

Toti, sbíral jsem abinec…”

Marek se otočil a zmizel v domě. Musel si asi myslet, e si z něj dělám srandu, zamrzelo mě, e jsem si během toho dlouhého čekání za Plačkovým autem nevymyslel nějaké jednoduché vysvětlení.

Dům se znovu otevřel.

Já u musím jít, protoe…”

Hlas se mi zasekl v hrdle. Na zápraí stál nevlídně vyhlíející Josef Marek a loveckou

kulovnicí mi mířil doprostřed hrudi.

*

Dej ruce za hlavu!”

Připadal jsem si jako ve slabomyslném snu. Pan správce se zbláznil.

Dej pracky za hlavu!”

Poslechl jsem.

Teď se otoč a postav ke zdi!”

Doel jsem k dřevěným vratům stodoly a opřel o ně čelo. Marek je zřejmě paranoik a můj

vstup do jeho hájeného soukromí v něm vyvolal záchvat. Choval jsem se jako beránek a

doufal, e spou nezmáčkne. Cítil jsem ruku, která mě zběné acovala. Proboha, napadlo mě, on ije někde ve světě filmu. Copak čeká, e se sousedi courají po Újezdě s bouchačkou v podpadí?

Chvíli bylo ticho a pak nenásledoval příkaz, nýbr otázka.

Co vode mě chce?”

Cvok, uvědomil jsem si, tím je to jasný. Snail jsem se, aby můj hlas zněl vesele, jako e vechno je jen ert.

Nic,” řekl jsem, to je omyl. Byl jsem u Plačků. Nevěděl jsem, e ta záta vede sem.

A starosta?”

Není doma.

Proč?”

Slabomyslnosti rozhovoru mohla konkurovat jen celková situace. Sběrač abince s rukama v týle a správce nepříli prosperujícího státního statku s namířenou flintou.

Co chce?”

Boe, co to pořád blábolí? Chci jít domů.”

Konečné se Marek zasmál, ale moc úlevy v tom nebylo.

Bě dovnitř!”

Veliká vrata stodoly měla v pravé části vyříznuté obyčejné dveře. Vlezl jsem do nich. V eru vonělo seno.

Stůj!”

Strnul jsem, Pepík Marek se kolem mě protáhl tak opatrně, jako bych byl karatistický zabiják.

114

Kulovnici odloil vedle, aby ji měl stále při ruce a vytáhl z kapsy svazek klíčů. Pokouel se otevřít těký visací zámek, ale moc se mu to nedařilo. Rozčilením se celý třásl. Já ostatně taky.

No tak, pane Marek. Neblázněte.”

Opatrné jsem vyndal ruce zpoza hlavy, brněly mě, čekal jsem, a se rozproudí krev. Správce zatím stále bojoval se zámkem. Stínově jsem se pokusil zacvičit, přitom jsem zavadil o balík slisované slámy, který spadl dolů a strhl cíp nepromokavé vojenské celty. Pootočil jsem se a spatřil odkrytý čumák forda se západoněmeckou poznávací značkou a roztřítěným pravým reflektorem.

Slepé kuře zrno najde. I kdyby ho to mělo stát krk…

Pořádně se mi podlomily nohy a pocítil jsem pravý nefalovaný strach.

Zámek konečné klapl a nízké dřevěné dveře se otevřely. Správce znovu popadl puku.

Sem, řekl a ukázal na strmé schody mizející ve tmě.

To je konec, pochopil jsem, to je definitivní konec. To, co se mu nepovedlo na noční silnici u lesa, teď lehce zvládne v příeří sklepa. Ani tu ránu nebude ven slyet. A na místo, kde mě zahrabe, nebude muset sázet ádný keř. Lidská mysl funguje a dětinsky nesmyslně. Najednou mi bylo upřímné líto, e nad mou hlavou nepokvete kadé léto kdoule.

Dělej.”

Nepudu!”

Správce natáhl závěr a zasunul náboj do hlavně. Oklivě to cvaklo.

Dělej!” opakoval.

Jsou nabídky, které se těko odmítají. Neochotně jsem udělal krok. Pak dalí a dalí.

Koukejte, tohle nemá cenu. Co z toho budete mít?” Pokouel jsem se navázat nějaký

uklidňující rozhovor, ale Marek mě stejně neposlouchal.

Dr hubu!”

Vlhké kamenné schody vedly dolů do tmy, kdy jsem byl na druhém, cosi mě prudce udeřilo

doprostřed zad a já letěl do neznáma v divokých kotrmelcích. A celou tu dobu jsem s hrůzou očekával výstřel. Neozvalo se. Místo něj kdesi nahoře zaskřípěla petlice a cvakl zámek.

Rozpláclý na studené hliněné podlaze jsem zaíval snad nejin-tenzívnějí pocit těstí, jaký si člověk dovede představit. iju. Je to zvlátní, neuvěřitelné, ale iju.

Kdesi s tichým plesknutím ukápla krůpěj vody. Zvolna jsem přivykl tmě a začal se

rozkoukávat. Z malého větracího okénka u stropu padalo dovnitř alespoň tolik světla, aby se člověk mohl zběně orientovat. Cihlová klenba s drobnými krápníčky sraeného vápna, hrubě sbité dřevěné police u zdi,

115

pod schody halda briket. S opakující euforií se pomalu vracel rozum a střízlivé hodnocení situace. Prozatím mě ani v nejmením nevadilo, e jsem tady zamčený, spí naopak. Smr-telné nebezpečí číhalo venku a dveře mezi námi byly vítané. Jen kdyby ly zavřít také zevnitř. Zkoumal jsem je, ale pochopitelné to nelo, kdo a proč by se zamykal ve sklepě.

Nicméně jsem se rozhodl, e na své straně vybuduju pořádnou barikádu. Bedničky od

ovoce, prázdný barel do nafty, keramický sud na nakládání masa. To byly základní kameny

mé stavby, plnil jsem je briketami a zpevňoval dřevěnými trámy, vechno proplétal zbytky elektrických kabelů, které se tu povalovaly. Výsledek přiblině tříhodinové dřiny sice napohled nebyl tak estetický jako dílo pana Corbusiera, nicméně z hlediska účelnosti svůj úkol plnil. Pistolnickému panu Markovi by trvalo pořádně dlouho, ne by se dostal dovnitř.

Teprve potom jsem se pustil do zevrubné obhlídky svého vězení. Uhelný prach, pavučiny,

zrezivělé pasti na myi. Jedna z nich mi při-cvakla prst, ale za chvilkovou bolest jsem byl vzápětí odměněn nálezem stearinové svíčky. Pro obyvatele kobek pravý poklad. Knot zaprs-kal a světlo, které se rozlilo kolem, se zdálo být úasnějí neli záře křiálového lustru.

Odhadem tak čtyřikrát sedm metrů sklepního prostoru, sídlitní architekti by na podobné

podlahové ploe zvládli luxusní dvougarsonku s přísluenstvím. Nemohl jsem si vlastně

stěovat. V rohu pod větracím okénkem byla velikánská halda prázdných rených pytlů,

take jsem se nemusel bát, e v tomhle sychravém prostředí budu v noci trpět zimou a

dřevěné police podél stěny byly zaplněny kompoty i konzervami. První plechovka, do ní

jsem se pomocí kapesního noe dostal, byla plná lahodného domácího uzeného. Hlad, který

jsem si do té chvíle ani neuvědomoval, mě popadl do zvlčilých drápů a teprve kdy jsem

skoro celou konzervu snědl, jsem si uvědomil, jak poetile si počínám, nebo se dostavila ízeň. Znovu jsem rozsvítil etrně zhasnutou svíčku a pustil se do inventury nápojů. Objevil jsem dvacet láhví jakéhosi podivného domácího vína, dva litry celkem sluné slivovice a ubohých pět lahvových piv. Z hlediska těkého alkoholika to moná nebyl tak patný

výsledek, ale nasládlé víno zahání ízeň jen velmi mizerně. Nicméně jsem si jednu láhev

otevřel. Zavoněly bylinky, po chvíli sklep zkrásněl a zmocnila se mě docela dobrá nálada.

Přemýlel jsem, co se asi odehrává venku. Co dělá Bábinka, která se mě nedočkala na

oběd, a co kapitán Petrlík, k němu jsem se měl dostavit na odpolední pohovor. A hlavně, co asi vyvádí ten ílenec s pukou. Jeho situace si mi moc příznivě nejevila. Vesnice plná policistů, jeden svědek zavřený ve sklepě, ve stodole nabouraný auák mrtvého cizince. Dá se vůbec z takové lamastyky vyváznout? Dejme tomu, e dá…

116

Dopil jsem láhev a bezstarostně načal druhou. edavé větrací okénko ztmavlo, take venku u byla asi noc, jinak časovou orientaci jsem neměl, nebo své dávno nevodotěsné hodinky jsem před tím cochtáním v rybníce nechal leet u Bábinky na kuchyňském stole. Celkem jsem je nepostrádal. Zachumlal jsem se do pytlů páchnoucích shnilotinou a zase se trochu napil. Víno mi začínalo chutnat.

Tak jakpak z maléru, pane správče? Nabízel se útěk. Auto, plná nádr benzínu, pas. V čase vzkvétající turistiky a bezvízových styků se dá bez problémů dojet třeba a do panělska. A tady prodat auák a koupit si lodní lístek do nějaké země, která s Československem nemá dohodu o vydávání zločinců; předpokládejme, e takových států jetě pár existuje. Je to

řeení riskantní a dobrodruné, nicméně mnohem lepí ne patnáct dvacet let kriminálu za vradu…

Pokusil jsem se představit sedláčky oplácaného pana správce, jak putuje v burnusu po

pouti s velbloudí karavanou, a přilo mi to k smíchu. Skoro jsem se zakuckal, kdy jsem se chtěl napít. Pokud jsem dovedl Markovu povahu odhadnout, zvolil by asi jiné východisko.

Taktiku zajíce, který přitisknut v pelíku do poslední chvíle čeká, e kolem nakonec přejdou lovci bez povimnutí. Samozřejmě jistá naděje tu byla. Vyetřovatelé budou pár týdnů otravovat okolí a potom si sbalí fidlátka a odjedou, případ se zařadí do těch tří či pěti procent neobjasněných vrad. A ivot půjde dál. Ford ve stodole zrezaví a promění se ve vrak a ve sklepě, jeho vchod by bylo nejrozumnějí zazdít, tie zahyne jeden frajírek, co si myslel, e toho ví náramně mnoho. Bude to stát pár vepřových konzerv, ale vzal to ďas, do vánoc se bude zabíjet znova.

Nebyla to nijak optimistická vyhlídka, ale v mém alkoholickém opojení mě to moc neděsilo.

Vlastně mi Pepíček Marků připadal docela chytrý. Byla by hloupost, střílet předčasně. Takhle za předpokladu, e lovci na zajíce přece jen narazí, nebude mít na krku o vradu víc, nebo stačí otevřít sklep. Teprve kdy mu to vyjde, tak spánembohem…

Chtěl jsem se jetě napít, ale v láhvi u zase nic nebylo, odhodil jsem ji, dlouho se koulela po podlaze, a jsem usnul.

Probudila mě bolest hlavy a stralivá ízeň. Větrací okénko zase vybledlo a edavě

osvětlovalo místnost, z dálky, která se zdála nekonečná, zaznívalo slabounké kokrhání

kohouta.

Dávno jsem si viml, e kadý kohout má vlastní melodii, tahle začínala čtyřmi tóny

shodnými s úvodem Saint Louis Blues, byl to tedy stejný kohoutek, který se před několika týdny bál Bábinčiných slepic. Jeho hlas mi připadal jako pozdrav ze vzdáleného domova.

Hlava ovem třetila. Otevřel jsem jedno ze svých pěti piv a lačně ho vypil. Bylo to příjemné, rázem se mi udělalo mnohem lip, nicméně podobnou ivotosprávu jsem si u nemohl dovolit.

Propřítě bude nutno omezit nejen jídlo, ale předevím pití. Na chvíli jsem rozsvítil oharek svíčky a znovu zkontroloval zásoby.

117

Kořalka nebyla k ničemu, ale kompoty nabízely monost přijatelně rozředit to lepkavé,

bolehlavové víno. Napočítal jsem troje hruky, paterý třeně a asi est skleniček

kompotovaného rybízu. Usoudil jsem, e s tím mohu tak týden, v nejhorím případě čtrnáct dní vydret.

Tedy jestli se nezblázním nudou. V duchu jsem zatouil po tuce a papíru, dva týdny

takového vězení, a člověk by zvládl vechny pracovní dluhy. Dokonalá rada pro nespokojené manelky výtvarníků. Zdá se vám, e mu vydělává málo peněz? Zamkněte ho do sklepa.

Pak uvidíte, e i ilustrace ke Kiplingovi odevzdá včas.

U větracího okénka se ozvaly kroky a nahoře nad schody zazvonila petlice. Srdce se mi

sevřelo úzkostí.

Dveře zavrzaly v pantech.

Napadlo mě, e nedostatek tekutin nebude asi ten pravý problém, se kterým se budu muset

v nejblií době vyrovnat.

*

Nahoře někdo kopl do mé barikády. Zatřásla se, ale vydrela.

Haló, jste tam?

Nepovaoval jsem za vhodné odpovídat.

Hergot, tak se ozvěte!”

Mlčel jsem. Následoval úder a zapratění dřeva. Kdosi začal mou bezpečnostní hradbu

rozebírat. Najednou u mi nepřipadala tak pevná, jako kdy jsem ji budoval, nicméně jsem byl rozhodnut, e ivot neprodám lacino. Ozbrojen dvoumetrovým trámkem jsem vyčkával, kdy se v sutinách objeví hlaveň kulovnice.

Honzíku!

Konečně hlas, který bych poznal mezi spoustou jiných. To byla Bábinka.

Co je? Tady jsem!

Zaplapánbu, pravila teta Alběta.

Okamitě jsem se pustil do likvidování zátarasu, lo to mnohem rychleji ne jeho stavba, za čtvrt hodiny proniklo dovnitř světlo a čerstvý vzduch. A v trámu sklepních dveří stál kapitán Petrlík.

Kdy nejde hora k Mohamedovi… řekl trochu namíchnutě.

Jse v pořádku? Není ti nic? zajímala se Bábinka.

Vechno je báječný, prohlásil jsem optimisticky.

Kdy myslíte, zabručel kapitán.

Vylezl jsem ven a i to ero ve stodole mě oslepilo.

Ty vypadá,” spráskla ruce teta Alběta. Jistě měla pravdu, sklep s briketami není herecká atna, jene na zevnějku mi pramálo záleelo.

Marek, vyhrkl jsem. Správce…

118

Klid, odbyl mě Petrlík. Není spěch. Teď u není spěch. Proberem to odpoledne.”

Okolo úplně odkrytého forda s německým číslem se pohybovali dva mui v pracovních

plátích, vrata stodoly byla otevřena dokořán, na dvoře se rojily uniformy.

Jdeme domů,” řekla teta Alběta. Musí se dát do pořádku.”

Neprotestoval jsem. Před Markovým domem bylo víc lidí ne jich běně čeká na příjezd

pojízdné prodejny, vichni si mě prohlíeli jako kdy v zoologické zahradě děti zírají na orangutana.

No těbůh,” vyhrkl Venca Sochor. Kdes fáral?”

Ku,” řekla Bábinka a důstojně mě provedla palírem zvědavců do své chalupy. Jistě by taky ráda věděla, co se vechno odehrálo a proč jsem strávil noc ve správcově sklepě, dokázala se vak ovládnout a nezeptala se. Byl jsem jí za to vděčný.

Koupelna, vana plná pořádné horké vody, vůně holicího mýdla a kolínské, studená sprcha

na závěr a potom příchod k prostřenému stolu. Phil Marlowe byl bezesporu úspěnějí

soukromý detektiv, ale rozhodně o něj nebylo tak dobře postaráno.

Ty jsi zázrak,” řekl jsem tetě.

A ty vosel. Cos to vlastně vyváděl?”

Nejdřív jsem sbíral abinec.”

Bábinka udiveně polkla: Proč?”

Abych se dostal ke starostům.”

Proč jsi tam neel dveřma?”

Teta měla pravdu. Mohl jsem si uetřit spoustu nepříjemností.

Protoe jsem pitomec.”

To nevadí,” utěovala mě Bábinka. To není tělesná vada. Jó, vidí, něco tu pro tebe mám.”

Vytáhla z kredence láhev a nalila do skleničky. Tohle tě postaví na nohy.”

Opatrně jsem ochutnal. Lehce nasládlá chu s vůní desatera bylinek. Při vech omylech,

kterých jsem se dopustil, jsem konečně objevil jeden nezvratný fakt. Teta Alběta a správce Marek museli mít stejného dodavatele domácího vína.

Nicméně bylo zřejmé, e tím kapitána příli neohromím. Vůbec se mi nechtělo do jeho

provizorní kanceláře, připadal jsem si jako student před návtěvou kárné komise učitelského sboru.

Tak tam nechoď.”

To přece nejde.”

Vechno jde. Řeknu, e jse nemocnej.”

Ba ne, odpověděl jsem, tenhle pohárek si jednou vypít stejně musím.”

V budově bývalého národního výboru mě nechali čekat přiblině pět minut na chodbě, potom se otevřely dveře kanceláře, kde v klidnějích časech úřadoval starosta, a Petrlík řekl: 119

Pojďte dál.

Poslechl jsem a přijal nabízenou idli. Kapitán neusedl, ale chodil po místnosti ode zdi ke zdi jako lev v kleci.

Mám vám zopakovat vechny voloviny, kterými jste nám zkomplikoval práci?” zeptal se.

Pokrčil jsem rameny.

Vechny ne, řekl sám. To by bylo moc dlouhé povídání. Tak jen k té poslední. Někdo se vás pokusí zabít automobilem a vás ani nenapadne, abyste to oznámil?”

Já myslel…”

To je pozoruhodné, e jste taky myslel. A na co? Uvědomujete si, člověče, e z toho mohla být dalí vrada?”

Byl jsem potlučenej.”

Nesmysl. Stačilo vzkázat. Byl jste potlučený, ale to vám nevadilo, abyste lezl do cizích dvorů.”

Na to se nedalo namítat u nic, a tak jsem radi mlčel.

Kdybyste přiel, tak bylo vechno vyřízené do hodiny.”

Petrlíkův hlas zvlídnél, zdálo se, e láteření povauje u za odbyté. Ze stolu vytáhl balíček kávy a nasypal do dvou hrníčků. Potom postavil konvici s vodou na elektrický vařič.

A jak jste na to vlastně přili?” zeptal jsem se.

Těko,” řekl kapitán. Těko, kdy si tu kdekdo nechával důleité informace pro sebe. Tak jsme halt museli probrat kadého zvlá, zmapovat chování lidí den po dni, hodinu po hodině, do kořene probrat kadý rozpor v jednotlivých výpovědích. Proto to taky trvalo tak dlouho, ne prokurátor podepsal jedno povolení k domovní prohlídce.”

A ta druhá vrada, myslím Lacinu, ta s tím souvisela?”

Samozřejmě.”

Jak?”

Konvice hvízdala a Petrlík nalil horkou vodu do připravených álků.

To víte, e vám to povím. Já tajnůstkář nejsem.”

Tak u mi to odpuste.”

Fajn. Teda popořádku. Franz Hartmann. Nebo Franta, jak mu tady říkali. Poprvé se sem

dostal úplnou náhodou, zalíbilo se mu tu, a tak začal dojídět pravidelně. Lovec, kamarád, veselý společník. Ale předevím podnikatel. Od samého začátku si uvědomoval, co tenhle pod- umavský kraj nabízí. Lesy se spoustou vysoké, srnčí a černé zvěře, na hranici

Rakouska a Německa coby kamenem dohodil a hlavně fantastická cenová relace, jedna

marka rovná se skoro dvaceti korunám, to je vlastně toté, jako by u nás bylo vechno

dvacetkrát levnějí. Zkrátka Franz Hartmann si vymyslel firmu, která by zprostředkovávala lovecké zájezdy, zajiovala ubytování a dalí sluby, co k tomu patří, a on e by podnik financoval. Kámen úrazu spočíval ale v tom, e jako cizí státní přísluník nemohl u nás kupovat nemovitosti, přitom ale právě na nich byl celý plán zaloený.

120

Renovované hájovny, vesnické chalupy, bistra, hospody a tak dál. Sháněl tedy nějakého

tuzemského společníka a dělal to v tichosti, nebo dobrý nápad v podnikání je nadeve a

není nic horího, ne kdy váhavého člověka někdo předběhne.

Těko říct, proč volba padla zrovna na Josefa Marka. Snad proto, e umí poměrně sluně

německy. Moná se taky Hartmann mylně domníval, e kdy někdo vede tak veliký podnik

jako je státní statek, musí věci rozumět a má schopnosti i organizační talent. Ale vrame se k věci…

Kapitán konečně přestal chodit po místnosti, usadil se ke své stydnoucí kávě a vytáhl ze stolu průklep protokolu. Téměř automaticky otočil několik stránek.

Marek sice tvrdí, e celý podnik mu od začátku připadal poněkud nereálný, nicméně

nabídku přijal. Hartmann byl spokojen a netuil, e se právě dopustil hlavní katastrofální chyby. Při podobných dohodách je toti zvykem vyádat si o budoucím společníkovi reference. Kdyby to byl udělal, zjistil by, e Marek, který je u deset let vdovec, si ve městě nael přítelkyni přiblině o čtvrt století mladí. Navíc, e je to dívka náročná a pan správce se u stačil pořádně zadluit, aby plnil, co jí na očích vidí.”

Otočený list zaustil.

Znovu z výpovědi,” pokračoval kapitán, Marek povaoval Franze Hartmanna za boháče, který ani neví, kolik peněz ve skutečnosti má. Celou dobu věřil, e jestli se mu povede aspoň jedna skutečně dobrá investice, tak se na drobné zpronevěry zapomene. Jene ony nebyly drobné, padesát, později sedmdesát tisíc marek není zanedbatelná částka ani pro dobře

prosperujícího západního obchodníka. A časem začal být Hartmann netrpělivý. Nepomohlo

ádné chlácholení, podnikatel vycenil zuby a dal najevo, e není tak naivní a bezbranný, jak se zdá. Ultimátum, hrozba právníkem, sladké dny lehkomyslného rozhazování cizích peněz skončily. Z hlediska zákona je dost podstatné, jestli Marek vradu předem plánoval, nebo ne.

On sám tvrdí, a nejsou zatím důkazy, které by to vyvracely, e vechno vzniklo z náhlého okamitého popudu. Dejme tomu. Hartmann přijíděl za správcem zpravidla za tmy, nechtěl, aby o jeho plánech a transakcích věděla celá vesnice. To se později ukázalo výhodné pro vraha, stejně jako fakt, e při bezvízovém styku se na hranicích nevede ádná evidence. Ale vrame se k tomu večeru. Obchodní debata, na stole láhev slivovice…”

Znamenitá slivovice,” poznamenal jsem, abych vůbec něco řekl.

Prosím,” připustil Petrlík. Znamenitá. I kdy o to snad tolik nejde. Pánové se nakonec přece jen dohodli na odkladu, správce byl potěen, za okny pomalu začínalo svítat. Starosta Plaček nás, laiky, poučil, e i na jaře, v době obecného hájení lovné zvěře, se smí střílet divoký kanec zvaný lončák. A Franz Hartmann miloval les, měl natolik myslivecké srdce, 123

e nebail jen po trofejích, vyhlídka na ranní procházku po zvlhlém mechu a jehličí ho lákala víc ne rozestlaná postel.

Správce mu půjčil puku a vyrazili. Myslím, e si to dovedu představit. Mlné letní ráno, skřípající kanady, rosa kapající ze smrkových větví. Nejdřív li spolu, ale u paseky zahlédl Hartmann liku, a tak se rozdělili, aby zabrali větí část okraje lesa. Vítr cuchal trávu… A právě v téhle chvíli si - podle zprotokolované výpovědi - správce Marek uvědomil, jak snadno by mohl vechny nepříjemnosti smést ze stolu. Postava v zaměřovacím kříi dalekohledu a kulový náboj v horní hlavni kozlice… Třikrát prý sklonil zbraň, uklidňoval rozbouřený tep a snail se odolat hroznému pokuení. Počtvrté stiskl spou. Pak u se vechno valilo dál s řetězovou zákonitostí příčin a následků. Cesta domů pro krumpáč a rýč, pohřbení těla.

Mimochodem, s tím keřem jste měl pravdu. Zřejmě lika se párkrát pokouela mrtvého

vyhrabat, a tak tam správce zasadil kdoulovec, který je nejen trnitý, ale i mírně jedovatý, take se mu zvířata vyhýbají.”

Chvíli bylo v kanceláři ticho a já si pohrával v prázdném hrníčku se zaschlou kávovou

sedlinou. Kromětická bába prý umí z něčeho podobného předpovídat budoucnost. Vzpomněl

jsem si na Markétu a samozřejmě vzápětí na jejího dědečka.

A jak se k tomu dostal Lacina?”

To u je druhá část celé tragédie. Pan Lacina byl, jak moná víte, poněkud svérázný typ.”

Beatnik,” řekl jsem.

Coe?”

Dědeček Beatnik. Dokázal v edesáti dělat podobný gesta jako Jack Kerouac ve dvaceti…”

To tedy nevím,” poznamenal kapitán pochybovačně, ale rozhodně měl dost osobité názory na spoustu věcí, včetně morálky. A taky maloval. Prý docela hezky, já tomu nerozumím, a tak to nemůu posoudit.”

lo mu to, zvlá ze začátku.”

Dobrá. Prostě se to neastné ráno vypravil s malířským nádobíč-kem do plenéru a místo páry nad bainou a hravého světla vycházejícího slunce se mu naskytlo jiné divadlo.”

On to viděl?”

Ano. Jene si vechno úplně patně vyloil.”

Jak to?”

Pochopte, e nic nevěděl předem. Výstřel, leící tělo, sehnutá postava správce. Naprosto logicky ho napadlo, e dolo k jedné z neastných, bohuel dost běných nehod na lovu.

Tragédii, při které není člověku jasné, koho je mu víc líto, zda oběti nebo zoufalého střelce.

Zahrabání těla bral jako jednání poetilé, leč omluvitelné pochopitelným okem. Svědomí mu nedovolilo na celou scénu zapomenout, ale udat souseda také nemínil.

124

Jetě tentý den si v knihovně pana řídícího prostudoval trestní zákoník a vypravil se za správcem. V podstatě mu oznámil, e tresty za podobnou nehodu nejsou tak zlé, e spousta polehčujících okolností hovoří v jeho prospěch, a pokud jetě sám celou záleitost ohlásí, můe počítat s minimální sazbou. Vlastně to musela být úplně románová situace.

Dobrosrdečný Lacina se snaí sousedovi pomoct v netěstí a Marek naoko souhlasí a přitom si dobře uvědomuje, e i to nejběnějí vyetřování musí objevit jeho zpronevěru a pak ádný soud na světě nebude brát verzi o neastné náhodě váně.”

Take ho zabil…”

Tenkrát jetě ne,” řekl kapitán. Vyloudil pár dní odkladu, aby si mohl obstarat nejnutnějí záleitosti; nezařizoval samozřejmě nic, jen čekal na příleitost. A ta se mu později naskytla na oputěné hrázi rybníka.”

Připadalo mi to odporné. Chudák starý pán, který nedokázal alovat ani na vesnické kluky, kdy málem podpálili peničné pole. Pro dobrotu na ebrotu, říká se. Ale tady to pro dobrotu bylo kamenem do hlavy.

Není vyloučeno, e první vrada mohla ujít pozornosti,” pokračoval Petrlík. Kdyby se tělo nikdy nenalo, zůstal by Hartmann jen v seznamu pohřeovaných. Ale ten druhý mord u se utajit nedal. Marek jen zalepoval nové a nové díry v potápějícím se člunu, začal jednat

zkratkovitě a zmateně. Nejdřív touil Lacinu jen umlčet a kdy to udělal, uvědomil si, e dřív nebo později mrtvola vyplave. Nutně bude následovat prohlídka domku a co kdy tam soused něco o Hartman-nově smrti sepsal. Dvakrát prohledal vechny místnosti, nic

nenael, ale jistotu stejně neměl, take nakonec nařízl hadici od propanbutano-vé bomby.

Výbuch chtěl odpálit domovním zvonkem, ale předela ho, jak pan Sedlort správně

předpokládal, pravidelně spínající lednička. Poár, zničený dům a mrtvé tělo v rybníce. A do toho veho jste se připletl vy.”

Tím se snad tolik nezměnilo,” namítl jsem skromně.

Ale naopak. Změnilo a dost podstatně. Uvědomte si, e správce byl přestraený, vude

kolem viděl nová a nová nebezpečí, trpěl stiho-manem. A najednou se tu objeví chlap, který je jedna ruka s Lacinovou vnučkou; není přece vyloučeno, e starý pán svěřil své tajemnství rodině. A ten amant má jetě ke vemu takové veledivné řeči.”

To mě taky napadlo,” připustil jsem. V souvislosti s těma guma-ma.

Jistě. Dětinský pokus nějak vás setřást. Marný, samozřejmě. Marka vak trápila jetě jiná otázka. Pokud něco víte, proč to neřeknete policii? K čemu takové vyčkávání a nejasné naráky? Usoudil, e ho nejspí míníte vydírat.”

Ale fuj.”

125

A vy zatím nic, vy muzikant, zdá se, e máte oči jen pro tu mladou holku. A pak vyhrabete mrtvého Hartmanna. Kdoule, výtvarnické vidění přírody. Snad, ale to bylo, pane kolego, moc i na mě. Správce u nepochyboval ani v nejmením, e ho chcete přimáčknout ke zdi.

V

hospodě dělal opilého schválně, aby zjistil, co se o něm povídá. A vy bezelstně

vykládáte hostinskému, e se chystáte na noční procházku…”

To byla hloupost.”

Zdaleka ne první ani poslední.”

No jo, já vím,” řekl jsem zkroueně.

Vzal si na to Hartmannovo auto. Počítal s tím, e rozbijete karosérii.”

Poslyte,” zeptal jsem se. Na té silnici mě chtěl přece zabít. Proč potom nevystřelil, kdy mě cpal do sklepa?”

Měl mezitím čas na přemýlení. Pochopil, e je hra prohraná. Chystal se utéct.”

Kam? Do ciziny?”

Kdepak, to by byl rychle zpátky. Měl platnou občanku, kterou si u něho jako zástavu nechal kdysi nějaký brigádník, tak chtěl zkusit chvilku vegetovat pod cizím jménem.”

Kapitán Petrlík si přisunul psací stroj a natočil do válce několik listů proloených kopíráky.

Tak jsme si popovídali a teď sepíeme výpověď.”

Jetě maličkost. Jaký ho čeká trest?”

ádný,” řekl kapitán. Správce se dneska dopoledne v cele oběsil.”

Vzpomněl jsem si na Bábinku a její prorocká slova: Hartmann, Lacina a jetě někdo dalí.

Tyhle maléry prý vdycky chodí po třech.

*

V září jsem se vrátil do města a nakonec jsem ty ilustrace přece jen stihl odevzdat ve

stanoveném termínu. Mezitím jsem mnohokrát marně obtelefonovával vysokokolské koleje

a doufal, e uslyím Markétu, ale nepovedlo se mi to. A pak jsem ji najednou potkal, docela náhodou. la zavěená do vysokého blonďatého chlapa, smála se na něj a občas se nechala políbit.

Ten den jsem si koupil láhev Bábinčina veléku zvaného rum a zalezl do podkrovního

ateliéru. Připadal jsem si jako Mauglí, kterého zase zradila ta proradná smečka lidí.

Konec