Smrt v serpentině - Vítězslav Květenský

Za poslední rok jsem téměř zapomněl, jaký zatvrzelý odpor kladou těká dubová vrata staré budovy okresního soudu.

Zamířil jsem k okénku a na desce pod ním nahlédl do otevřené knihy. Známá jména zaměstnanců, vepsaná do kolonek fixem, se mi roztančila před očima.

Copak, mladej? Koho hledáte?”

Stráný, pan Nováček, měl brýle na nose a nos na skle. Díval se na mě nedůvěřivě.

Sundal jsem si kostkovanou čepici a přimáčkl obličej také a skoro na sklo okénka.

Pan Nováček jetě chvíli moural, ale pak odsunul skleněnou přepáku.

Jindro! U po vojně, nebo jenom na opuák? Ale asi po vojně, co? Vdy má civil, no jo. Vono to uteklo. Ale jsi nějak vostříhanej. Neříkej, e ti to udělali na vojně. A kde má fousy?”

Zvedl se ze idle a vzápětí stál mezi dveřmi. Tiskl mi obě ruce. Nae přátelství začalo, kdy jsem skoro před dvěma lety nastoupil jako právní čekatel k zdejímu okresnímu soudu. Poučil mě, e kadý nový čekatel chodí vrátnému pro pivo. To jetě nevěděl, e budeme společně sdílet pokoje ,pro hosty’ v podkroví soudu. On u byt neměl, nastěhovala se do něj dcera se zetěm, já ho jetě neměl. Pokojík pro mne vyklidili prý na půl roku, pak se něco seene. Ale z vojny jsem se vracel zase sem. Prostě se zatím nic jiného nesehnalo.

éf na tebe čeká Jak na smilování boí. Černá la na mateřskou. Není obsazená desítka, take bys ji měl převzít.”

Tím samozřejmě myslel, e bych měl převzít senát okresního soudu, označený pořadovým číslem deset. A za desítkou jetě písmenem T  trestní.

Vystoupil Jsem po kamenném schoditi do prvního patra.

V sekretariátu předsedy soudu, hned naproti schodům, byl nový nábytek  moc se tam nehodil  a nová hezká sekretářka. Ta se tam naopak velice hodila. Ale zatím Jsem ji osobně neznal.

A předseda.

Hřmotný chlap kolem padesátky, který si nebral před ústa servítky a na ruce rukavice. Jene alespoň lo z těch rukou obyčejné lidské teplo, kdy u Je někomu podal.

Buď zdráv, Jindro! Volali mi ráno z kraje, e ses přihlásil po vojně. U mě vedle se maluje.” V té chvíli jako by ho přela dobrá nálada. Věř mi, já bych to nejradl vzal do ruky sám. Kdy vidím ty experty, co se vydávají za malíře pokojů, otvírá se mi kudla v kapse. Říkají mi éfe… a chtějí pivo. Já jim dám pivo!”

Z vedlejí kanceláře bylo slyet řinčení něčeho plechového a řval odtud tranzistorák.

Předsedovo rozladění Jsem chápal. Před léty dělal jako tavič v hutích, u pece, a uměl za práci vzít. Vyadoval to ovem i od svých podřízených.

Take Jsem se po dobu malování usadil u tebe, v tvém bývalém kamrlíku,” nenechal mě vydechnout. Ale nic si z toho nedělej, zatím si sedne k doktoru Petrovi. Ostatně, je to tvůj kolitel, aspoň bude po ruce. A za dva, za tři dni ti to uvolním.”

Dívka stála u jediného psacího stolu a tvářila se rozpačitě.

Svedl jsem bitvu s krajem. Chtěli tě oupnout do Hor, e prý tam potřebujou čekatele víc ne my. Jene do toho přila ta černá … ví, má rizikový těhotenství. Odela mi o tři měsíce dřív, ne Jsem počítal. Ale snad ti zkrátí čekatelskou praxi. U jsem o to ádal..

Pozorně si mě prohlíel.

Dobře, e jsi shodil ty fousy. Nesluely ti. Pojď, zavedu tě k Petrovi. Kdy slyel, e dneska nastoupí, přímo zářil. Někoho mu zadreli, tak tě asi hned pole do věznice. Na výslech.”

Pěkně to začíná. Neměl Jsem sice nikdy nic proti tomu jezdit do věznice, provádět tam výslechy zadrených a publikovat jim usneseni o vzetí do vazby. Jene …

Objekt je od okresního města vzdálen dobrých pět kilometrů, sluební vůz mi nikdo nikdy na cestu nenabídl a sám jsem auto neměl. Take kodrcat se autobusem a ve věznici neustále sledovat čas, aby mi neujel spoj v 15.20 a abych pak buď nemusel zpátky do města pěky anebo jetě hůř  do blízké hospody Na Kahánku a tam čekat, často ve společnosti právě proputěných, dvě hodiny na dalí autobus.

Doktor Vladimír Petr, předseda trestního senátu okresního soudu, pro mě od třetího týdne čekatelské praxe Vláďa, byl machr. Jiné slovo by to asi dost přesně nevystihlo. Ve svých pětatřiceti letech byl uznávaným odborníkem, dost publikoval v odborných časopisech. Poprvé jsem se s nim takto nepřímo setkal v době, kdy Jsem na praské fakultě dával dohromady diplomovou práci a vyuil k tomu jako pramenu některých jeho článků. Kdy jsem se mu s tím po nástupu sem svěřil, chechtal se jako blázen. Pak zael za předsedou soudu a poádal ho, abych byl v rámci praxe na trestním úseku zařazen u něj.

A to bylo pro mě moc dobře.

Teď jsem ho po dlouhé době zase spatřil. Předseda se kolem mě protlačil do kanceláře, malé jako dlaň.

Soudruhu doktore, vedu ti čekatele, kterého u zná. Tak ho pořádně zapřáhni. Určitě nám na vojně zvlčil.”

Janák, předseda soudu, si přátelsky tykal skoro s kadým soudcem, a bylo Jich u soudu dvanáct  jako apotolů, jak se Jednou někdo vyjádřil a pak musel dlouho Janákovi vysvětlovat, který z nich e Je Jidá. Ovem přátelské tykáni se v okamiku průvihu beze stopy ztrácelo. Pak byl kadý VV a Janák ho dřel. Ujel jste? Tak příplatky dolů, prémie vekeré ádné. A kdy přestal nadávat, znova tykáni  Jene pro postieného u bez příplatků a prémii.

Doktor Petr mě přivítal obřadně, ale jen co éf zavřel zvenčí dveře, plácl mě po rameně a zaburácel potenciálem svých sto patnácti centimetrů kolem hrudníku:

Končíme v půl pátý. Ve tři čtvrtě na pět bude ve svý komoře. Tam se oslaví tvůj návrat. Teď ale koukej vzít tenhle spis, udělej si papíry a vzhůru do vazby. Referát u tam má, usneseni taky, ádost o předvedeni k výslechu si napíe sám. Za chvíli bude poledne, tak a to vechno stihnem!”

A tak jsem to začal stihat.

Dvakrát, s kopií, vyplnit přikaz k přijeti do vazby, ádost o eskortu obviněného k hlavnímu líčení, obálku pro obviněného, do ni opis obaloby a jetě vyplnit předvolánku. Potom za Vláďou, aby doklady podepsal a znovu do trestni kanceláře pro temply. Kmital jsem. Jetě do obálky usneseni o vzetí do vazby.

Za rok na vojně Jsem téměř zapomněl psát na stroji. ukal Jsem jako datel a obě zapisovatelky se mi v kanceláři smály. Řekl bych, e se smály, a se za břicho popadaly, ale obě byly tak tíhlé, e …

Jene tu meni, blondýnku, Veroniku, smích přeel ve chvíli, kdy do kanceláře vpadl Vláďa, pro ni soudruh předseda Dr. Petr, a tvářil se zlověstně.

Kolik u nás, Veroniko, berete? Neříkejte, e málo!”

Bylo mi ji lito.

A ty se nekřeň.”

To platilo pro změnu na mě. Co bys udělal se enskou, která ti zmaří líčeni ve věci, kde má patnáct obalovaných, stejně tolik obhájců a svědků? Kdo to podle vás asi bude platit?” obrátil se opět k Veronice. To svědečný, myslím. Nebo Jim snad vem budete ze svý kapsy posílat telegramy, aby sem nejezdili? Kde je teď ten Vaňousek a jakou má podle vás adresu?”

Ve věznici,” pitla Veronika. Je u nás ve vazbě.”

Jo, ve vazbě. A kam jste to, enská neastná, poslala? Na bydlitě.”

Já jsem myslela, soudruhu předsedo ..

Myslela! Dy to máte v referátu. Kdybyste pořádně četla referáty!”

Obrátil se ke mně.

Stojí mi to za ty nervy? Já s tím tady pratím a půjdu radi někam dělat podnikovýho právníka.”

Posadil se ke stolu pro návtěvy a z náprsní kapsy saka vytáhl jeden ze svých smrdutých doutníků. Úplně ignoroval nápis Zde nekouříme, který si děvčata z kanceláře připevnila na stěnu.

Listoval jsem zatím ve spise, který předtím pohodil před Veroniku.

Vdy je jetě dost času. Já to vezmu s sebou do věznice, nechám si toho Vaňouska předvést a předvoláni a obalobu mu doručím. To nebude takový problém.”

Fajn… Kdy ovem dokáe věznici přesvědčit, aby nám ho eskortovali. U něj sice jetě lhůtu chytíme, ale na eskortu u určitě ne.”

A kdybys ty, nebo raději kdyby předseda zavolal náčelníkovi věznice?”

Byl očividně znechucený a neměl náladu do čehokoli se jetě poutět. Pak v něm ale zvítězilo to, čemu se říká lepi já.

Samozřejmě to zkusím, ale nemůu ručit za výsledek. Jestli u mají hotový papíry, tak s nima nehne ani éf.”

V kanceláři po něm zůstal doutníkový puch a stísněná atmosféra. Veronika skoro plakala, druhá ze zapisovatelek se tvářila, e nic neslyela, o ničem neví a je někde úplně jinde.

Veroniko, napite novou předvolánku, dejte tam obalobu a vyplňte mi ádost o eskortu.”

Postavil jsem se za ni s rukama v kapsách, Jak má stát správný chlap, kdy zachraňuje situaci.

Vláďa měl stát na dvoře soudu kodovku sto pětku. Spi vzpomínku na auto. Vůz sice větinou jel, ale někdy nela světla, kdy la světla, nefungovala houkačka, jindy nedobíjela baterie a kdy u jednou vechno fungovalo, tak určitě neměl Vláďa dost benzínu, aby dojel tam, kam si usmyslel.

Ale Jezdil Jsem s ním rád. Řídil výborně a mizerný technický stav vozidla mu nevadil. Ostatně, nechápal jsem Jak je moné, e se zdejím dopravákům jetě nepodařilo odebrat mu technický průkaz. Náčelník sice neustále vyhrooval, ale Vláďa měl zřejmě neuvěřitelné těstí.

Po dvanácté pro mě dopadlo vechno výborně. Vláďa vydal asi před měsícem zatykač na Jakéhosi Demetera a právě před chvílí Bezpečnost ohlásila, e ho zadreli a převezli k nám do věznice. A protoe si ho Vláďa chtěl vyslechnout sám, seděl teď na místě řidiče a směřoval se svým starým vozem a se mnou na sedadle smrti serpentinami vysoko nad okresní město, přes vesničku Splavy do stejnojmenné věznice a současně i nápravně výchovného ústavu ministerstva spravedlnosti.

Pootevřeným okénkem na mé straně vozu proudil dovnitř sychravý podzimní den. Pro mě Jako nekuřáka bylo přijatelnějí mít otevřené okénko ne dýchat vzduch, otrávený Vláďovým doutníkem.

Sáhl Jsem do kapsy a zaustll sáčkem.

Nechce klokanku?”

Nechci. Mně chutná víc doutník ne klokanka.”

Klokanka je lepí.”

Zkus sl ji zapálit a potom mi řekni.”

Vlastně nemluvil, ale pasíroval jednotlivá slova přes ovýkaný konec doutníku. Oharek byl u krátký, take musel před kouřem přivírat oči. Ale byl zřejmě spokojený, po dopoledním výbuchu nebylo ani stopy. Toho jsem vyuil.

Posly, Vláďo, proč jsi dneska tak vyjel na Veroniku? To se přece můe stát kadému.”

Jo, vylít jsem. Já to klidně uznávám. Jene uva, v Jaké situaci jsme. Děláme prakticky dva, já a Honza Čmert. Černá la na mateřskou dřív, ne se počítalo. Ale dobrý, to by se jetě uneslo. Jene vedle normálního nápadu nám sem přilo Jetě monstrum s patnácti obalovanýma. Má to přes třicet svazků hlavního spisu. A těch příloh. Jen to nastudovat Je votročlna. Ví, kolík to zabere jednacích dnů? Potřebovali bychom Jetě jednoho soudce, aby mohl převzít moje běné věci. Pak u by to lo. A ono to není nic Jednoduchého ani skutkově ani právně. Take radost na radost. No a vyfasoval jsem to já.”

Tomu Jsem se nedivil. On vlastně taky ne. Byl nejzkuenějí a v takovém případě bylo rozhodování Jasné. Vdycky to zůstane na něm.

O co tam, prosím tě, jde?”

Ale… parta spekulantů. Valuty, elektrosoučástky, auta. Spojení do zahraničí, ilegální dovoz a vývoz. Taky pár úředníků do toho spadlo.”

A perspektiva?”

Zatím to plánuju na měsíc. Kadý den. Začínám přítí týden. Proto ten

zmatek s doručením obaloby. Kdybych měl v doručeni závadu, nemůu pochopitelně jednat a celý plán práce se nabourá. A jetě ke vemu …”

Odmlčel se. Chvíli váhal, pak stáhl okéko na své straně a vyplivl zbytek doutníku ven.

… A jetě ke vemu to zpracovával Mrázek. Ví, prokurátor Mrázek. A bude u toho celej měsíc sedět. U líčeni.”

Tak odtud vítr vane, odtud ta jeho nenálada.

Mrázek byl Vláďův bolák. Dlouho, ne a od okamiku, kdy se na ONV stala z pani Marie Mrázkové Marie Petrová.

Znali se jetě ze koly, z fakulty, tam spolu dokonce chodili do jedné studijní skupiny  Mrázek, Petr a Jetě nynějí advokát Fencl. Jejich společnou kolegyni byla i Mařenka. Ví bůh, jak se původně jmenovala. Fakt Je, e od posledního semestru na fakultě se Jmenovala Mrázková.

Já u pamatuju Maruku jako Vláďovu manelku. Od téhle svatby bylo unikum vidět někde Mrázka a Petra pohromadě. Mrázek to ale vyřeil, kdy přeel pracovat na kraj a alespoň pracovně se téměř spolu nestýkali. A teď.

Za poslední zatáčkou se vynořila pička červeného cihlového komína. Ten u patřil k nápravné výchovnému ústavu.

Vláďův vůz si na vrcholu táhlého stoupání zřetelně oddechl a rozběhl se na vyí rychlost směrem k parkoviti poblí brány ústavu.

Vláďa ukl na směrovku a zastavil levými koly na bílém dělicím pruhu uprostřed silnice.

Tak dělej, chlape. Hrabe se Jak nek!”

Kdy zadýchaná dodávka projela, zabočil na asfaltované prostranství, ohraničené z jedné strany edavou zdi, z dalí kioskem, z třetí průčelím hostince Na Kahánku a z čtvrté, z té, odkud jsme přijeli, silnici. Na rozsáhlém parkoviti stálo jen několik vozů. Vláďa zamířil vedle béového fiata 127 a kdy zatáhl ruční brzdu a chystal se vysunout nohy z vozu, prohodil:

To je Fenclova kára. Zdá se, e pan advokát s klientem jetě ladí formu.”

Nevypadal jsem asi přespříli chápavě.

Ty to vlastně neví. Fencl háji v tom monstrprocesu právě Vaňouska. On sice Vaňousek není v obalobě na prvním místě, tuhle pochybnou čest má klient doktora Soboty, nějaký Vystrčil, Jene Vaňousek Je na tom nejhůř co do sazby. Má alovanou zvlá nebezpečnou recidivu ke sto sedmnáctce druhýmu odstavci. Na áčko.”

čím měl Vláďa na mysli, e Vaňousek je obalován z trestného činu spekulace podle §117 odstavec 2 trestního zákona a to Jako zvlá nebezpečný recidivista ve smyslu § 41 písmeno a) trestního zákona. Tedy situace pro obalovaného nijak příjemná, protoe mu nezbývá ne očekávat trest zhruba mezi osmi a třinácti roky. Spi bli k těm třinácti.

Vystrčil na tom sice taky není moc slavně, ale přeci Jen má Jen prostý a jednoduchý druhý odstavec. Ostatně, jak se zdá, i doktor Sobota je v pilné práci. Tamhle ten lgulík je Jeho.”

li jsme vedle sebe k bráně pro pěí. Vítr tady nahoře řádil, take ani já ani Vláďa jsme nepůsobili příli seriózním dojmem. Kadý v levé ruce

kufřík, zatímco pravá přidrovala pokrývku hlavy na přísluném místě. Moje drela čepici, Vláďova klobouk, který u leccos pamatoval.

Proti nám se od zeleně natřených plechových dveří se zamříovaným okénkem blíila mlčenlivá skupinka muů. li, krátce ostřiháni, mnozí oblečeni zcela nepřiměřeně ročnímu období. Kadý z nich nesl v ruce větí či meni zavazadlo. Vítr jim metal do tváři drobné kapičky detě.

První pozdrav, se kterým se na svobodě setkávají. V oficiálních materiálech se jim říká osoby proputěné z výkonu trestu. Některé z nich povede první cesta na okresní správu SNB, aby se přihlásili k výkonu ochranného dohledu, jiní se vracejí domů, k manelce, druce, dětem. Mnozí s obavami z návratu. Pár jich zamíří nejdřív do hospody. Kolik z nich za čas znovu usedne na lavici obalovaných?

Mimoděk Jsem zvolnil krok a pozorně si je prohlíel.

Mui nás míjeli. Mě si prohlíeli zdvědavě, Jetě mě neznali. Při pohledu na Vladimíra někteří odvraceli oči. Nemohu říci, e by se větina z nich tvářila přívětivě. Spi lhostejně.

Na konci skupinky vlekl modrou taku z umělé hmoty drobný, ramenatý chlapík. Kdy zpozoroval Vláďu, zastoupil mu cestu a jako by se bál, e nestačí říct vechno, co by říct chtěl, začal drmolivě mluvit.

Vy mě nepoznáváte, pane předsedo? Já Jsem váb. Násilník váb, jak Jste napsal v rozsudku. Ten nenapravitelnej lump, recidivista, co u se dá Jenom zavřít a je úplně nenapravitelnej. To ste taky napsal v rozsudku. Já vám přeci u u líčeni říkal, e v tom nejedu, e je to bouda. Vy ste na to kalal. Kadej na mě kalal. I vona. Děvka mizerná! Vy to přece dobře víte, e sem v tom nejel. Copak bych ji to udělal, dy sem ji měl rád? Copak vy víte, Jak zloděj můe mít enskou rád? Hovno víte, pane předsedo! Ste zalezlej ve svejch paragrafech. Proč ste věřil ji a tomu Jejímu amstrovi?”

Vláďa udělal dalí krok směrem k plechovým zeleným dveřím.

Vy se mnou nechcete mluvit, pane předsedo? Já se vám nedivím. Sek ste se. Já bych přece tý holce nikdy neublíil. Dy já ji měl nejen rád, já sl ji přece taky vzal, aby ty její haranti měli tátu. Ale vy jste věřil svědkům, mně ne. Vykalal jste se na to, co jsem říkal. Vykalal..

Stál jsem metr od nich. Vítr mě stejně Jako je bičoval studenými kapkami detě.

Já se o tom s vámi, pane váb, bavit nebudu. Měl jste monost vyjádřit se k věci u hlavního líčení, rozsudek se vám nelíbil, podal Jste si tedy odvoláni. Ten rok na tvrdo vám odvolací soud potvrdil, kdy vae odvoláni zamítl. Rozhodl jsem tak, jak Jsem povaoval vzhledem k důkazní situaci za jedině moné. To znamená, e jste byl uznán vinným za ublíeni na zdraví a byl vám uloen nepodmíněný trest odnětí svobody. Vae právo na obhajobu nebylo nijak zkráceno. A buďte tak laskav a nepite mi domů dalí osobní dopisy. Nemá to význam. Pokud cokoliv chcete ve své trestní věci, obracejte se na soud jako takový.”

váb postoupil o krok k Vláďovi. Pro vechny případy jsem se přiblíil a těsně k nim  nevíte, co můe takový chlap provést.

Vrazil ruce do kapes utahaného baloňáku a změřil si nás oba, mě i Vláďu, nenávistným pohledem.

Nemám vás votravovat, co? Abyste měl klid, pane předsedo. Jene vy na mě budete vzpomínat. A do poslední chvíle … a aby u tu byla!”

Odplivl si a rozběhl se za ostatními. Stál jsem a díval se za ním, dokud společně s celou skupinou nezmizel ve dveřích hospody Na Kahánku.

Co je to za člověka?” otočil jsem se k Vláďovi,

Ale ten u vedle mě nestál. Blíil se k plechové brance.

Stálá sluba byl mladík přiblině stejného věku jako já. Neznali jsme se, tedy my dva Jsme se neznali. On znal Vladimíra. Zřejmě nastoupil ke Sboru nápravné výchovy v době, kdy jsem si odbýval roční základní vojenskou slubu v jihočeské posádce.

Podali jsme mu s Vláďou kadý svůj občanský průkaz. Na jeho se skoro ani nepodíval, zato mě sí dlouhou dobu měřil zkoumavým pohledem a srovnával fotografii v občance s mou vlastni podobou.

Vousy,” zabručel nespokojeně. V občance máte na fotografii vousy.”

Chvíli přemítal, pak průkaz poloil na pultík v okénku.

Dneska vás tam jetě pustím, ale pro přítě musíte mít fotku v pořádku. Já vás neznám. To jedině, e jdete se soudruhem předsedou.”

Vladimír začal ehlit situaci.

Kolega se k nám vrátil po vojně. Chodil sem u před víc ne rokem. No, a na vojně ho oholili… asi kvůli plynový masce.”

Uchechtl se.

Nezdálo se mi, e by stráný jeho veselost sdílel.

Nakonec nám přece jen podal vyplněné propustky a stroze poznamenal.

Zajděte si k předvaděči a ohlaste se mu. Stejně se budete muset posadit v čekárně. Bude oběd. Předvaděče má dneska podpraporčík Málek.”

li jsme vedle sebe přes vyasfaltovaný dvůr, pak vystoupili po betonových schodech do hlavní budovy věznice.

Předvaděč samozřejmě ve své kanceláři nebyl.

Chvíli jsme podupávali v průvanu, ale potom nás zima vyhnala do útulnějí a hlavně teplejí čekárny. Vláďa nechal pootevřené dveře, aby nám předvaděč neproel ven z budovy.

Vybavení místnosti nebylo valné, ale alespoň se dalo na čem sedět a na stole rozloit spisy, pokud by si člověk před výslechem potřeboval jetě něco připravit.

Vláďa se usadil na jedné z kovových idlí, já se postavil u okna a pozoroval dvůr. Z postranního vchodu právě vycházela řada odsouzených en. Byly neforemné v hnědavém ústavním oblečení. Bez líčidel, bez kadeřníka.

Kdy jsem nastoupil k soudu, neuměl Jsem si vůbec představit, jak i sebekratí vazba dokáe změnit vzhled postieného. Hlavně je to v očích. Objeví se v nich ostraitost, ale i rezignace. Tvář jaksi zeedne.

Z chodby se ozvaly kroky. U otevřených dveří se zastavili dva mui. Jeden starí, bělovlasý, v uniformě přísluníka SNV, Vláďovi přátelsky pokynul. Pochopil jsem, e je to zmíněný předvaděč podpraporčík Málek. Druhý se při pohledu na Vláďu zamračil a odstoupil dál. Poznal Jsem ho, byl to prokurátor Mrázek.

Soudruhu předsedo,” oslovil Vláďu Málek, omlouvám se vám, ale budete muset vy i vá kolega … alespoň si myslím, e je to kolega ..

Vladimír přikývl……chvíli počkat. Soudruh prokurátor u sice skončil,

ale do Jeho výslechové místnosti jsem pustil vyetřovatele z krajské zprávy SNB. Tomu to bude trvat jetě chvíli. Take musíte počkat, ne se něco uvolni. Tady soudruh prokurátor jetě dokonči prověrku věznice.”

Podíval se někam doleva, kam jsem neviděl, ale kam předtím ustoupil Mrázek.

Za dvě tři minuty byl ale předvaděč zpátky, nakoukl do čekárny a sdělil:

Za chvíli bude končit doktor Fencl. Tak vás pustím do výslechové místnosti po něm.”

Zmizel tak rychle, e ho Vláďa u nestačil zarazit.

No nic. Chtěl jsem mu jen říct, e nemusí Vaňouska odvádět z výslechové místnosti, a s nim advokát skonči, protoe mu chceme hlavně doručit tu obalobu. Ale jeho chyba, e tak rychle utekl. Takhle si Vaňouska odvede zpátky na celu a pak ho bude muset znova předvádět k doručeni.”

Dopadlo to přesně tak. Podpraporčlk odvedl Vaňouska na celu a kdy zjistil, e s nim potřebujeme mluvit, rozhodl se, e nás vezme s sebou do prvního patra, mě zatím pole do výslechové místnosti a tam mi z cely přivede zadreného.

Advokát Fencl, mladí elegantní chlapík se suverénním vystupováním, byl téhle domluvě přítomen. Prohodil pár slov s Vláďou.

V estce se netopí. Respektive topí, ale je tam zima, nejde dovřít okno,” prohodil ke mně. Ne, abyste si bral estku. Ta jim tu asi slouí k zostřeni trestu.”

Předvaděč ho u neslyel. Odcházel s Vladimírem k prvé uzamčené mříi a cestou hlasitě zvonil klíči. Dohonil Jsem je a v okamiku, kdy podpraporčík mři otevřel.

Proli jsme dál do chodby a zůstali stát. čekali jsme, a se mři zase za námi zamkne. Ve věznici se nevyplácí chodit bez doprovodu předvaděče. Ostatně se to ani nesmi. Jsou sice jedinci, kteří tenhle zákaz přestupuji. Vystavují se ovem nebezpečí, e budou orgány Sboru nápravné výchovy povaováni za uprchlé vězně. Přeďvaděči mi tím alespoň v době, kdy Jsem v tomhle okrese začínal, vyhroovali. Volně se tu člověk můe pohybovat jen v prostoru chodby, kde jsou umístěny výslechové místnosti a potom cestou na podatelnu věznice.

Kráčeli jsme dlouhou, holou chodbou. Od stropu se linulo naloutlé, slabé světlo. Alespoň tak působilo. Po pravé straně chodby jsme minuli několikeré oplechované dveře. Doli jsme ke druhé uzamčené mříi. Za ní chodba končila výslechovými místnostmi. Na poličce stál telefon. U něho na zdi visel umudlaný list papíru s označenými interními linkami k předvaděči, na sekretariát náčelníka a na podatelnu.

Málek řekl to, čeho jsem se po rozhovoru s Fenclem obával.

Jděte si na estku a počkejte tam. Já skočím se soudruhem předsedou nahoru, přivedu mu Vaňouska a pak vám dojdu …” podíval se do papírů … pro toho Fábryho.”

Fencl nelhal  byla tu nekřesanská zima.

Rozsvítil jsem a pověsil čepici na dřevěný věák pod oknem.

Vybaveni?

Co nejjednoduí. Stůl, Jedna idle pohodlná  pro mne  druhá méně pohodlná, stolička, skříň. U dveří umývadlo s kohoutkem jen na studenou vodu. Na stole postarí psací stroj.

Otevřel jsem svůj kufřík, vytáhl spis, několik čistých papírů, nasadil si brýle a na zkouku zasunul do válce jeden arch. Nadepsal jsem spisovou značku a nadpis  protokol.

Vyndal Jsem z kapsy klokanku. Přestoe Jsem u dlouho nekouřil, měl jsem neustále potřebu cigaretu něčím nahrazovat, zaměstnávat rty, jazyk.

Málek neel dlouho. Konečně asi po dvaceti minutách se dveře otevřely a podpraporčík vpustil dovnitř podsaditého mue ve pinavých montérkách. Mlčky ukázal na tlačítko zvonku a zavřel za sebou. Zůstali jsme ve dvou.

Dveře neměly zevnitř kliku.

Mu stál dva kroky v místnosti, v pozoru, ruce na vech modráků. Bylo na něm znát, e není ve vazbě poprvé a u ví, Jak se má chovat.

Zadrený Fábry, ohlásil se řízně. Skoro vojensky, Jak jsem si pamatoval Jetě z minulého týdne.

Seděl jsem za stolem a mlčky mu pokynul k idli na druhé straně. Posadil se.

Nalistoval jsem si protokol a jeho výpovědi na VB a rychle přehlédl jeho osobni data. Podle nich Jsem otázkami prověřil totonost předvedeného a potom jsem ho poučil o jeho právech. Přikývl. Takové poučeni u slyel víckrát.

Věděl, proč je stihán. Samozřejmě. Vzal na vědomi moje jméno a funkci. Zatím to byla vechno rutina. Oba jsme věděli, jaký bude dalí průběh.

Já jsem se váně chodil hlásit na dohled od tý doby, co jsem měl výstup z výkonu trestu. My se u s dohledářem známe z dřívějka.”

Odmlčel se, zavrtěl se na idli a náhle vyrazil.

Cigareta by nebyla? Nekouřil jsem u tři dni. Já mám ve svejch věcech prachy, ale nechtěj mi tady v keftu koupit cigára, e prej a budu ve vazbě. Teď jsem jen zadrenej a to prej e nemám nárok.”

Zjevně Jsem ho zklamal tím, e nekouřím. Bonbóny odmítl.

Já jsem se teda hlásil pravidelně a do půlky záři. To Jistě máte v papírech, v dohledovým svazku ..

S určitosti jsem přikyvoval, ale opak byl pravdou. Ve spise jetě dohledový svazek nebyl. Vdy Fábryho zadreli před dvěma dny a tak byl zatím spis dost neúplný  bez dohledového svazku, bez osobních výkazů. Jen protokol o zadreni, protokol o Jeho výpovědi, pár úředních záznamů, které ověřily oprávněnost zadreni. Doplnit spis dalími potřebnými dokumenty, to u Je otázka činnosti soudu do hlavního líčeni.

Jene dohledář chtěl, abych nastoupil do práce. No jo, já bych třeba i nastoupil… kdyby to nelo jinak … jene co Jsem byl v posledním výkonu trestu, stará si vzala do bytu amstra a ten mě vyhodil. e prej u tam nemám co dělat. Tak Jsem sháněl nějakej flek s ubytovnou. Jene kdy jsem se měl hlásit kadej druhej den na místním odděleni, tak se mi

to hledalo blbé, viďte? Zkrátka jsem se na to vybodnul. Půjdu do vazby? Asi Jo. Beru.”

Protokoloval jsem. Stránka se plnila drobnými písmenky, která vlastně u naznačuji budoucí odsouzeni Fábryho. Pro přečin maření výkonu úředního rozhodnutí. Trest? Maximálně est měsíců. Tedy cosi jako zaopatřeni přes zimu.

V klapotu stroje jsem přeslechl zvuk otevíraných dveří. Někdo mi poloil ruku na rameno. Vladimír!

Mlčel, Jen mi pokynul, abych za ním vyel na chodbu. Fábrymu jsem řekl, aby zůstal sedět.

Na Vláďovi bylo na první pohled vidět, e je rozčilen. Viml jsem si, e u musel být mezitím v čekárně, protoe v ruce drel spis. Ten si předtím nechával v aktovce. Předvaděč Málek stál u otevřené mříe.

Jindro, já si tady musím Jetě něco vyřídit.”

Mávl rukou a přitom mu ze spisu vypadly papíry, připravené pro zdejí podatelnu. Oba jsme se prudce sehnuli.

Vstával celý rudý, jak se mu navalila krev do hlavy. Začal rovnat rozsypané papíry a postupně mi je podával.

Tady toho Demetera Jsem si chtěl vyslechnout sám, ale vezmi to za mě. Sejdeme se u auta.”

Zamyslel se, pak mi vrazil do ruky celý spis, u k té hrsti volných papírů a procedil mezi zuby:

Hajzl!”

Stál jsem a hleděl nechápavě. Vzdalovali se s předvaděčem a ani se neohlédli.

Vrátil jsem se do výslechové místnosti a vyptal Jetě Fábryho, chce-li si zvolit advokáta sám nebo jestli souhlasí s ustanovením obhájce. A koho chce vyrozumět o vzetí do vazby. U předtím jsem mu nejprve publikoval, tedy přečetl, usnesení o uvalení vazby a předal mu návrh prokurátora na potrestání a dalí doklady, které mu náleely podle zákona. Ale byl jsem nesvůj. Vláďa mi neel z hlavy.

Stiskl jsem zvonek. Chvíli do příchodu předvaděče jsme s Fábrym strávili v tísnivém mlčení, z kterého mě vysvobodilo odemykání dveří.

Podpraporčík Málek vyvedl zadreného na chodbu a jetě mezi dveřmi prohodil.

Já u o tom vím. Take tohodle odvedu nahoru a přivedu vám sem toho druhého.”

Zaloil jsem do válce psacího stroje nový arch papíru a otevřel spis.

xxx

Vláďu jsem uviděl hned, Jak jsem vyel z areálu věznice. Byl v té chvíli ode mne dobrých padesát metrů a zvolna se blíil od restaurace Na Kahánku k zaparkovanému vozu. Nespěchal, spí se plouil. Vyrazil jsem proti fičícímu větru. Viml Jsem si, e se kolem jeho vozu někdo motá, ale podobu jsem kvůli svým mizerným očím a větru nerozeznával. Byl sehnutý tak tři metry před autem a na něco upřeně civěl. Pak se napřímil a el vstříc Vladimírovi. Kráčeli proti sobě a setkali se asi deset, patnáct metrů od vozu. Změnil jsem směr a namířil přímo k nim. To u jsem poznal, e ten dotyčný je advokát Sobota.

To tedy v ádném případě, pane doktore, nepřipadá v úvahu. Já chápu, e by se vám taková věc mohla hodit, ale s tím si na mě nepřijdete,” zaslechl jsem Vladimírův rozčilený hlas.

Doktor Sobota se po mně ohlédl a nebyl asi rád, e mě vidi.

V mé přítomnosti zřejmě nechtěl dál pokračovat v rozhovoru.

Tak Jindro, nastupuji” řekl Vladimír. Já u jsem měl být stejně na tom koleni soudců z lidu.”

K Sobotovi prohodil na půl úst.

Bohuel, nemám u na vás čas. Pokud cokoli chcete, obrate se na mě v úředních hodinách u soudu. A prosil bych pouze oficiální cestou. Sbohem!”

A ani by se na advokáta jetě podíval obeel vůz, odemkl dveře na straně řidiče a nasunul se dovnitř. Natáhl se přes přední sedadlo k dveřím na mé straně, uvolnil zámek a dveře pootevřel. Sobota stál opodál celý nesvůj.

Jetě venku jsem si sundal mokrou čepici a otevřenými dvířky ji vhodil na zadní sedadlo. K ní jsem přidal i kufřík. Vláďův u tuhle společnost na sedadle očekával.

Zabouchl jsem a okénko nechal vytočené nahoru.

Jak byl Vláďa jetě ke mně nakloněn, ucítil jsem z Jeho dechu slabounce alkohol. Zarazil jsem se.

Vláďo, ty jsi něco pil!”

Seděl, jednu ruku na volantu, druhou na spínacím kličku. Díval se kupředu, přes mokré a pro deové kapky skoro neprůhledně sklo. Stěrače byly jetě vypnuté.

Proč mlčí? To si snad myslí, e s tebou pojedu?”

Otřásl se, jako by se teprve probudil a Jen tak pro sebe se usmál. Pootočil se ke mně a ruku mi lehce poloil na rameno. Jen na okamik. Pak mu úsměv na tváři pohasl a v nějaké divné formě zůstal Jen v očích.

Jo, Jednoho panáka jsem vypil. Malýho. Jinak bych asi nemohl jet. Klepaly se mi ruce, ví? Vztekem. Ale neměj péči, Jednoho malýho ruma unesu.”

Jetě mluvil a motor u zaburácei. Stěrače začaly odhánět clonu vody z čelních skel.

Vůz vyrazil s prudkým trhnutím.

Vláďa svíral volant oběma rukama, téměř ho drtil. Mlčel. Já taky. Abych se přiznal, měl jsem strach.

U v první zatáčce prudké serpentiny to přilo. Zadek vozu uletěl trochu do strany, Vláďa vyrovnal, ale do druhé zatáčky Jel příli rychle. Dupl na brzdu. Řekl bych, e příli. Jakmile by brzda zabrala, li bychom zase do smyku. Jene brzda nezabrala.

Letěli jsme k přikopu. Za nim byl dobře desetimetrový sráz.

Vláďa zatáhl za ruční brzdu. Marná snaha.

Vyskoč ven!”

To Jetě stačil vykřiknout. Vrazil Jsem vi silou ramenem do dveří. Povolily.

Náraz spodku vozu o příkop mě vymrtil ven. O vlas Jsem hlavou minul kamenný patník, ve vzduchu jsem se přetočil a dopadl prudce na okraj přikopu. Pravou nohou. Bolest jsem necítil.

Byl jsem stále při vědomí. Slyel jsem rachot a viděl siluetu vozu, jak mizl ze srázu. Vláďa musel být vevnitř. Nevypadl.

Zvedl jsem se na loktech a plazil ke svahu.

A tam jsem uviděl hluboko dole, pod sebou, obrácený vůz. Teď z něho vyráely vysoká Jasná plameny.

XXX

Schopnost reagovat jsem znovu získal teprve v okamiku, kdy Jsem těsně za sebou uslyel něčí kroky.

Ke rtům mi kdosi přitiskl hrdlo láhve. Pijte, člověče, a se vzpamatujete!”

Nebyl Jsem schopen bránit se vemlouvavému hlasu.

Napil Jsem se. Několikrát.

Pak jsem odstrčil ruku s láhvi. Před očima se mi mihla viněta. Vodka. A obličej doktora Soboty. Advokát se pomalu vzpřímil. Zaslechl jsem někde nablízku rozčilené hlasy… Mnoho hlasů. Zavřel jsem oči. Hlava se mi točila. Hlasy zněly u téměř vedle mne. Přinutil jsem se pootevřít víčka.

Zůstal tam v autě,” zaeptal jsem. Vytáhněte hol”

Uslyel jsem skřípěni brzd. Fiat 127, zastavil, bouchla dvířka. Poznal Jsem okamitě doktora Fencla. Přiběhl k Sobotovi a jediným úderem mu vyrazil z ruky láhev s vodkou.

Nevidí, e je v oku? Jak tě mohlo napadnout, dávat mu alkohol? Co kdy má nějaké vnitřní zraněni?”

To byla nečekaná slova od člověka, který se ke starímu kolegovi advokátovi Sobotovi bez ohledu na vzájemnou řevnivost vdycky choval korektně a vykal mu.

Mezitím zastavovaly na silnici dalí automobily.

Okamitě to tu uvolněte!! Pokodíte stopy havárie. Uvolněte levý jízdní pruh.” zasáhl do situace Fencl. Vtom se objevil ramenatý přísluník Sboru nápravné výchovy. Musíme dolů, k autul” zvolal.

A začal organizovat pomoc. Z přibývajících diváků se Jen málokomu chtělo pustit ze stráně dolů.

Fencl vyzval jednoho z přihlíejících automobilistů, a okamitě zajede zatelefonovat na okresní správu SNB.

Vy Jste byl v havarovaném voze?” zeptal se mě.

Přikývl jsem. Slova bych ze sebe v té chvíli u nebyl schopen vyrazit. Noha začínala bolet a zjioval jsem, e to nebude jediné zraněni. Alkohol mě mimoto otupoval.

Obrátil se ke zbylým divákům:

Pojďte mi někdo pomoct. Musíme ho přenést ke mně do vozu a odvézt do nemocnice…”

Přiblíil se k nám jeden z těch nakrátko ostříhaných civilů.

Co kdy má něco s páteří? To bysme s nim asi neměli hejbat.”

Fencl se ke mně naklonil.

Bolí vás něco kromě té nohy?”

Zavrtěl Jsem hlavou. Snail jsem se promluvit, ale nemohl jsem zvládnout jazyk.

Nakrátko ostřihaný chlapík měl na sobě dínsy a tenkou bundu ze usákoviny. Čerstvě proputěný vězeň.

Slezli ke mně s Fenclem do přikopu a zvedli mě. Pravou rukou jsem si drel nohu pokud mono stále ve stejné poloze. Kadý pohyb nepříjemně bolel.

Donesli mě a k vozu.

Fencl otevřel dvířka a sklopil přední sedadlo na lůkovou úpravu. Kývl

na civila.

Vy si sedněte dozadu.”

Leel jsem na levém boku, pravou nohu drel oběma rukama ve vzduchu. Fencl jel ohleduplně.

Cesta byla nekonečná. Snail Jsem se nemyslet a nevzpomínat.

S vrátným v nemocnici Fencl nemínil diskutovat. Nebral ohled na Jeho dotaz, proč zraněného neveze sanitka.

Otevřete tu závoru! Nebo si to vyřídíme u doktora Blaka.”

Jméno ředitele nemocnice zapůsobilo. Závora se zvolna vyplhala vzhůru.

Zabodli jsme k dlouhému pavilónu chirurgického odděleni. Fencl zastavil těsně u vchodu. Vystoupil a uvolnil pojistku sedadla.

Vystupte a pomozte raněnému z vozu.”

Bývalý mukl vylezl ze svého místa a otevřel mi dvířka. Pomáhal mi jak mohl. Kdy u jsem konečně stál a opíral se rukama o střechu fiata, poplácal vesele na přední kapotu a podotkl:

Zrovna z takovýhleho jsem vybral rádio a kazeák. Ale předtím Jich bylo etě víc.”

Podíval se na moji nohu.

To bude dobrý. Dva tři měsíce a ste zase Jura.”

XXX

MUDr. Václav Jirsa, chirurg, měl postavu basketballsty, ale Jeho ruce byly jemné a pozorné. Opatrně mi zul pravou polobotku, stáhl ponoku. Zatínal Jsem bolesti zuby.

Je to hezký,” zabručel pro sebe. Moc se mi to libí. Tak s tímhle si uijeme.”

Nasál nosem vzduch.

Srovnáme to, ne to začne natýkat.”

Znovu začenichal.

Sakra, z vás je cítit alkohol. Copak Jsme to popíjeli? A kdy? A řekněte mi rovnou i kdy Jste co Jedl, a to máme z Jedné vody načisto.”

Pověděl jsem mu to.

Kolik té vodky do vás nalil, to samozřejmě nevíte. Hm. čtyři, pět loků. Jde o to, jak velkých loků. A předtím Jste váně sám nic nepil, Jo? No dobře, Já vám to věřím. Ale potřebuju skutečně pravdu. Je to předevím

ve vaem zájmu. Nemůeme vám dát narkózu, dokud to z vás nevyprchá.”

Mám prostě smůlu.”

To tedy máte. Jestli vám to budeme muset rovnat při vědomí, tak teprve poznáte, Jak velkou smůlu máte. Rád bych znal toho dobráka, který vám za dané situace dal pit vodku. Ten by tu měl leet místo vás, aby si taky trochu uil. No nic, obrátil se k psacímu stolu a přitáhl si telefon.

Máte tam po ruce Morávka? Jo, tak a se vrátí, a naklue ke mně do ordinace. Poveze jeden příjem na rentgen.”

Poloil sluchátko a začal vyplňovat přijímací papíry podle mého občanského průkazu. Občas se na něco zeptal. Kdy dopsal, vstal a vyhlédl do čekárny. Vyel ven a po chvíli se vrátil s mým černým koeným kufříkem.

Teď pojedete na rentgen a pak budeme stejně muset počkat, ne do vás pustíme narkózu. Vypadá to na frakturu.”

Tím mě nepotěil…

xxx

Nemohl jsem se nadechnout. Nedostatek vzduchu byl zoufalý. Něco mi přilnulo k obličeji, něco co mi bránilo v dýchání.

Snail Jsem se uvolnit ruce a co nejrychleji strhnout dusivý poltář. Nelo to. Něco mi ruce pevně drelo podél těla.

Konečně jsem se dokázal nadechnout. Pomalu Jsem otevřel oči. Leel jsem na zádech, kolem mě několik postav v nazelenalém.

Koutkem oka jsem zpozoroval gumovou masku. Právě mi ji z nosu a úst kdosi snímal.

Pravou nohu jsem měl na Jakési podloce, ruce i nohy mi poutaly Jakési kurty. S tím, jak se mi vracelo vědomí, Jsem si i uvědomoval, kde jsem.

Doktor Jirsa se mi podíval do obličeje.

To bude dobrý,” prohlásil. Můete to dodělat,” obrátil se k někomu u mých nohou.

Kupodivu  nohu jsem měl u rovnou, nevykláněla se v kotníku tak jako předtím, v nesmyslném úhlu. Právě mi ji omotávala sestra nekonečnými metry fáče. Kdy dokončila svůj výkon, odela.

Zůstala tu se mnou pouze anestezioloka.

To u Jsem měl ruce a nohy volné. Pohnul Jsem se.

Take teď se vám zdá, e můete seskočit ze stolu a odkráčet středem, co?”

Podíval jsem se na ni překvapeně. Smála se.

To víte, dělám to hezkých pár let, take Je mi Jasné, jaké máte pocity.”

Měla veselé ohníčky v očích. Pochopil Jsem, e to s mým odchodem po vlastních nebude tak jednoduché.

Na chvíli zmizela někam za mou hlavu. Kdy jsem ji znovu zachytil v zorném poli, nesla si idli. Obyčejnou, dřevěnou, bíle natřenou. Postavila ji vedle operačního stolu a posadila se.

Budeme si povídat, jo? Ono se to vlastně musí, kdy se takhle

probouzíte z narkózy. Jirsa se s vámi dost nadřel, nebylo to jednoduché.” Zatouil jsem také něco říct.

Moc vám vem děkuju.”

Jenom mlčky přikývla.

Vy pracujete u soudu. Soudíte lidi? Vdy je vám sotva pětadvacet.” Já sice dělám u soudu, jene nejsem soudce. Teprve právní čekatel.” Dívala se na mě vyčkávavě.

Asi nevíte, co je to za funkci.”

Tak mi to povězte.”

Kdy skončíte právnickou fakultu a chcete jit k soudu, tak vás sice,

pokud mají volné místo, vezmou, ale musíte absolvovat tak zvanou čekatelskou praxi. Měla by trvat dva roky. To jsou vlastně dalí semestry právnického studia. Učím se v praxi to, co budu konkrétně dělat. To znamená, e se učím soudit. A to není jenom znalost paragrafů. Kadé povoláni má své specifické věci. Po skončeni praxe je třeba sloit odbornou zkouku. Justiční. To není legrace. Státnice na fakultě je hotová během hodiny. Tahle zkouka se skládá tři dny. A teprve kdy se mi povede úspěně ji sloit, můe mě resort navrhnout k volbě. České národní radě. Teprve potom mě pole předseda soudu za skladníkem, abych vyfasoval talár.”

Zamourala na mne hnědýma očima.

Tohle jsem nevěděla. Já si myslela, e vám stačí jen ta fakulta.” Ostatně, podobné je to i u prokurátorů, advokátů nebo notářů.” Chystal jsem se poloit ji otázku, kterou jsem po celou dobu oddaloval. Co se stalo s doktorem Vladimírem Petrem. Nepřivezli ho sem také? Jene právě v té chvíli nakoukla dovnitř jeatá hlava.

Můete se posadit. Pan Morávek vás odveze na odděleni a uloí vás.” Zřízenec mi pomohl z operačního stolu na pojízdné lehátko a rozjeli jsme se po dlouhých spojovacích chodbách.

Znovu jsem se na něj pozorně podíval. Něco mi říkal, ale nemohl jsem si za ádnou cenu vzpomenout, odkud tuhle zvlátní figurku znám. A tak Jsem jen bezmocně zavrtěl hlavou.

Já vás, pane Morávek, mám v oku, ale kdo ví, kde jsme se setkali.” Zřízenec se neurazil, jen si trochu povzdechl, ale cosi podobného úsměvu mu z tváře nezmizelo.

Jó, já vím. Vy se setkáte s tolika lidma. No, viděli jsme se jenom Jednou. Vy jste… vy jste mě bral asi před rokem do vazby. Pro příivu. Já Jsem tehdy nemakal.”

Teď u Jsem si vzpomínal.

Tehdy mě Honza Čmert poslal právě tam, kam Jsem jel i dnes. Do nai spádové věznice. Měl jsem tohohle chlapíka okouknout. V jeho případě byly sice důvody pro uvaleni vazby, ale Honza si přece Jen myslel, e by Morávka bylo moné pustit. Třeba a u hlavního líčeni, ale pustit. Nebyl jetě trestaný, sice opravdu delí dobu nedělal a jeho příjmy byly prapodivné, Jene měl taky nezáviděníhodnou rodinnou situaci, take moná právě kvůli ní přestal do práce chodit.

Morávek byl tehdy dost zničený. Apatický. Vechno mu bylo jedno. Nebo to tak alespoň na první pohled vypadalo. Mluvil jsem s nim tehdy

dlouho a  ačkoliv jsem k tomu vlastně neměl právo  slíbil jsem mu, e ho u toho hlavního líčeni z vazby pustíme. Věřil mi. A já zas věřil Honzovi Čmertovi, e se na celou věc bude dívat stejně jako já. Jene já el pár dni po tom na vojnu a u jsem se nedozvěděl, jak to s Morávkem vlastně dopadlo.

Pan předseda mě tehdy opravdu pustil, Jak se říká, na volnou nohu. A dostal Jsem podmínku. Rovnou od líčeni jsem el sem a dělám tu dodnes. Prej docela dobře, nestěujou si na mě. A já jsem tu taky spokojenej. A se starou … s tou Jsem se rozved.”

Na odděleni mě přijímala mladá sestřička. U byl večer a na pokoji zhasnuto. Rozsvítila.

Máte Jetě dostat Injekci, tak se pěkně obrate. A zatněte zuby.”

xxx

Kalné ráno se schovávalo Jetě někde daleko za tmavým obzorem. Kolik mohlo být? Snad pět, snad o něco málo víc.

Dlouho jsem se snail najit alespoň trochu přijatelnou polohu na vysokém, tvrdém lůku. Jsem zvyklý spát na boku. Stočím se do klubíčka, rukama obejmu poltář, zmuchlám pokrývku a zabalím se jen do jejího cípu. Ale tady to nelo.

Musel Jsem leet na zádech, pravou nohu trochu vý ne zbytek těla  prý aby noha tolik neotékala. Záda mě za chvíli bolela a jak jsem ji řekl, i noha se brzy probudila k ivotu a hlásila se o svůj díl pozornosti.

Snail jsem se otočit do jiné polohy, ale pokadé jsem se kajícné vrátil do té, do které mě večer uloil zřízenec Morávek. V noze při kadém i pomalém a opatrném pohybu pekelně zabolelo. K ránu Jsem byl zoufale unavený.

Sotva se mi konečně podařilo usnout, probudilo mě ostré světlo a směsice enských hlasů, ádný hlas, sebeměkčí, sebeněnějí, nemohl být v takovou hodinu a po takové noci milý a příjemný.

Sestra obcházela jednotlivé postele. Bylo Jich i s moji  Jak jsem si mohl konečně spočítat  dvanáct. A u kadé z nich stejný rituál.

Pacient na vedlejí posteli přivítal sestru mdlým pohledem.

Dobré jitro, Evičko.”

Dobré Jitro, pane Stárek. Vezmeme si teploměr. Co v noci, v pořádku, Stolice byla? A co moč, ukate mi baanta!”

S úsměvem instalovala teploměr a přidala sousedovu skleněnou nádobu na vozík, do společnosti těch od předchozích pacientů.

Sestři! Vaek celou noc zase křičel. Vůbec Jsme kvůli tomu nespali. Já ho chápu, otevřená zlomenina bolí. Ale tady večer taky jednoho

přivezli…” ukázal s námahou na mě……a ten ani nepípnul. Tak proč

ten Vaek, sakra?”

Sestra mu s uklidňujícím gestem upravila propocený poltář. Za ní se blíila druhá. Starí, podsaditá. Roznáela umývadla s vlanou vodou. Ranní toaleta.

No co, zkusím to také. Jene Jsem neměl ani mýdlo, ani ručník. Prostě nový, jetě nezavedený, nezajitěný, nezásobený klient.

Evička přila ke mně. Obvyklý úsměv  trochu vyčkávavý. Zřejmě Jetě netuila, co ode mne můe čekat, jestli nebudu sekýrovat, jestli nebudu Jeden z těch nepříjemných.

Tak vy Jste tu nový. Pěkně vás vítám.”

Tvářila se ibalsky.

Čím jsme si zaslouili vai návtěvu? Kampak jste strkal noičku?” Zřejmě se usnesla, e se mnou bude vechno v pořádku, e spí vydrím posměek, pohlazení proti srsti, ne okatý soucit  to proto, e jsem v noci neřádil.

Snail Jsem se odpovědět ve stejném tónu.

To víte, Jsem mladej, svobodnej, ale přitom u mám roky, abych do toho konečně pratil. Při mém platu mi nezbývá na to, podat si inzerát. Tak jsem si řekl, e to zkusím takhle.”

Pozorně si mě prohlíela. Dokonce jsem vytuil, e by jí snad takové řeeni ani nebylo proti mysli.

Soused na vedlejí posteli se pochechtával a mrkal na mě. To mrkání bylo  i kdy se to tak snad nehodí říct  hlasité. Nevím, jak Je jinak označit.

Máte to u ní dobrý. Evička si pro vás jistě schová ostrou jehlu. Já u Jsem pro ni starej, pro mě má Jen ty tupý.”

Evička se také smála. Pak zváněla a u docela jiným hlasem řekla. Já si myslím, e spolu budeme vycházet. Ne jako tady s panem Stárkem. Ten si myslí, e u nikdy nebude chodit. A proto si mě chce přivést domů na doivotí Jako oetřovatelku. Dohazuje mě synovi. Tomu starímu.”

Je-to u je přece za mnou, Evičko. e bych se bál, e u nikdy nebudu chodit. Jetě takhle před čtrnácti dny, to Jo. Ale teď u Je to kadou chvíli lepí a lepí.”

Natáhl se a pohladil jí ruku.

Evička se teď u věnovala mně. Stejné otázky, stejná pozornost.

Vám jetě dneska nebudeme převlíkat lůko. Přivezli vás na pokoj vlastně a v noci, tak o tenhle obřad dneska přijdete. Ale od zítřka … Odela k protějí řadě postelí  já leel a na kraji, pod oknem. K tomu Vakovi.

Opravdu celou noc křičel. I navzdory injekci, kterou dostal. Teď na světle Jsem viděl, e má uplakané oči.

Mohlo mu být tak estnáct, sedmnáct. Víc těko. Levou nohu měl vysoko podloenou, k lůku byl přivázaný.

Otřásl jsem se. Vlastně na tom nejsem oproti ostatním tak zle.

Sestry odely, ale rozsvíceno u zůstalo. Leel Jsem a díval se do stropu. Byl jsem rád, e je světlo a raději Jsem nezavíral oči.

Ráno mě přiel navtívit doktor Jlrsa. Přes ramena měl přehozený dlouhý bílý plá, byl u v civilu. Končila mu sluba, odcházel domů.

Mrkl na cedulku v hlavě lůka, na teplotu, pokývl hlavou a přisedl ke mně.

Tak Jak Je?”

U Jsou tady. Dopraváci. Teda jeden dopravák. Chce s vámi mluvit.

Jak dlouho, prosím vás?”

Tak rychle vás nepustíme. Máte zlomeninu taliu. To je krček patní kosti. Fraktura je třítivá, s posunem úlomků. S dost velkým posunem.”

Zamnul si dlouhými tihlými prsty kořen nosu. Drobné otlačeniny od brýlí jetě nezmizely.

Zdá se, e se nám to podařilo sluně srovnat. Viděl Jsem před chvíli snímky. A pokud vám jde o prognózu … Můe se to samozřejmě hnout, můe to patně srůstat, můou se přidat nějaké dalí komplikace. Pokud ovem bude vechno probíhat normálně, dostanete tak asi za měsíc chodící sádru.”

A pak to z něj vypadlo.

Čekejte dneska návtěvu. U volali dopraváci, kdy vás budou moci vyslechnout. Neviděl jsem důvod, proč by to nemohlo být u dnes. To Jsem Jim také řekl. Take pokud bude souhlasit primář, můete se na ně dopoledne těit.”

Kolem desáté se propletla k mému lůku mezi ostatními postelemi, i převozními lehátky a infúznlmi aparáty sestra Evička a naklonila se mi k uchu.

Povzdechl jsem si. Tady?”

Morávek vás odveze na sesternu.”

Spiklenecky na mě mrkla a odplynula Jako obláček.

Dopravák v uniformě seděl na sesterně. Před nim kouřil álek kávy a druhý álek čekal na mě.

Já jsem nadporučík tekl, z dopravky.”

Jméno jsem u několikrát viděl ve spisech, tekl je vyhledavate!, uznávaný odborník, zástupce náčelníka okresní dopravky. Poslali za mnou kapacitu. Ostatně jaký div. Havárka předsedy senátu okresního soudu se nestává kadý den a přísluné orgány asi vyaduji průběné informace.

Snad e bychom si o tom napřed promluvili bez protokolu a Já to pak hodím na papír a podepíete mi to,” začal.

Souhlasil jsem.

Jetě něco. Dnení výslech bude Jen zápis o výpovědi, take vás nebudu poučovat podle tresního řádu, ale jen podle zákona o SNB.”

I s tím jsem souhlasil.

A jetě vás chci upozornit. Není tady psací stroj, budu to muset psát v ruce, take se zaměřím jen na základní body. Stejně vás budu muset později vyslechnout znovu Jako svědka. Take dneska to berte jen orientačně.”

To u se mi tolik nelíbilo  ale konečně, mohl Jsem souhlasit i s tímhle.

Pečlivě si rozloil papíry, připravil propisovačku.

Tak můeme začít. Nejdřív mi popite průběh Jízdy z parkovitě a do té zatáčky.”

Popsal jsem mu to. Stručně. Nebylo o čem se rozpovídat.

Dělal si kusé poznámky.

Kdy jsem se odmlčel, začal s otázkami.

Říkal Jste, e hned v té první zatáčce dostal vůz smyk.”

To souhlasí.”

Jak se doktor Petr snail vyrovnat?”

Přidal plyn a vyrovnával volantem. Ale Já nejsem řidič a nevím, jestli je to dobře nebo ne.”

Mně spí jde o to, abyste mi řekl, co jste konkrétně viděl. Ne abyste hodnotil, jestli to řidič udělal dobře nebo ne.”

Kousl jsem se do rtu. Proč mi proboha vylítla z úst taková hloupost?

Popite mi, jak si doktor Petr počínal dál.”

Po tom přidáni plynu zatočil volantem. Na kterou stranu, to nevím, nepamatuju se. Smyk vyrovnal. Dostali Jsme se doprostřed silnice. Ale samozřejmě po tom přidáni plynu jsme jeli moc rychle. Tak přilápnul brzdu. Trochu. A ono nic. Tak na pedál dupnul a doslova na něm stál. Brzda se ale nechytla. Vykřikl, abych vyskočil. Ne Jsem se podíval dopředu, u jsem rval dvířka.”

Napadlo vás, Jestli se vám podaří vyskočit? Co pásy?”

Já Jsem vůbec nemyslel na to, jestli stihnu nebo nestihnu vyskočit. Na to nebyl čas. Prostě jsem ho poslechl. A pásy …?”

No?”

Pásy jsme neměli. Vláďa si pás nezapnul. Já jsem si ho taky nevzal. Vláďa říkával, e jsou nanic.”

Jak Jste otevřel dveře?”

To vlastně nevím. Vrazil jsem do nich loktem. Vůbec si nepamatuju, e bych za něco zatáhl.”

Co on? Viděl jste jetě, co dělal dál?”

Kdy na mne křičel, měl ruku na ruční brzdě. Viděl jsem jak ji zatahuje.”

Zabrala?”

Zabrala. Asi kvůli tomu jsme li do druhého smyku, take přes pankejt jsme neletěli kolmo, myslím tedy jako přímo předkem vozu, ale trochu ikmo.”

Jak jste se dostal ven?”

To právě nevím. Rozhodně jsem nevyskočil. To bych asi ani nestihl, kdy si to tak zpětně probírám. Nejspí mě vyhodil ten náraz o stěnu příkopu. Vzpomínám si, jak jsem míjel hlavou patník.”

A doktor Petr? Seděl za volantem? Nebo Jak, v Jaké poloze jste ho ve voze naposled viděl?”

Já si nejsem úplně jistý. Mám dojem, chápejte, jen dojem, e chtěl vyskočit. Myslím, e se mu povedlo pootevřít dvířka na levé straně. Ale řekl bych, e ten náraz, který mě vyhodil ven, musel právě vzhledem k tomu, e takhle působil na mě, naopak Jeho vlastně vrazit zpátky do auta. Vůz toti letěl… jak bych to řekl… jakoby tou stranou řidiče ikmo vpřed. Take odpor vzduchu …”

Jo, je mi to jasné.”

Chvíli se přehraboval ve svých papírech. Pak si před sebou rozloil náčrtek, asi plánek místa nehody.

Bylo to tam tak rozdupané a rozjeděné, e se nemůeme na ohledáni místa nehody příli spoléhat. Stopy brzděni Jsme nějaké nali. Snad by to odpovídalo té ruční brzdě, ale je to celé ničemné.”

Vytáhl Jiný papír.

Nali Jsme mu taky něco v krvi. Nic moc, rozhodně ne tolik, aby se to dalo kvalifikovat Jako trestný čin… kdyby na to přilo. Ale měl něco vypito. O tom víte?”

Právě do tohohle vyprávěni se mi moc nechtělo. Zavrtěl sem se na lehátku a napil Jsem se vychladlé kávy. Získával Jsem čas.tekl na mě

nespěchal.

Jetě Jste mi neopověděl,” ozval se po chvíli mírně.

Máta pravdu. Jste mi taky na něco ochoten odpovědět?”

Váně přikývl.

Jak to dopadlo s Vladimírem?”

Nepodíval se na mě.

To vám muselo být jasné u přímo na místě. Tohle se nedá přeit. Náraz, pád ze strmého svahu a k tomu jetě výbuch benzinové nádre. Ovem, zatím čekáme kompletní pitevní protokol, take vám nemůu říct konkrétní příčinu exitu.”

Obával jsem se nejhorího. U v okamiku, kdy jsem viděl kodovku letět přes přikop na sráz a pak uslyel explozi.

Přesto Jsem se při dalích slovech raději díval do stropu.

No ano, něco vypil. Nevím co a nevím kolik. Tvrdil, e malý rum. To asi ale zjistíte v hospodě Na Kahánku. Byl včera celý nesvůj, pohádal se předtím s doktorem Sobotou, advokátem. Ale o co lo, nevím. Vladimír říkal, e se musel jit napit, aby se uklidnil.”

Vy Jste s nim v hostinci nebyl?”

Ne. Přiel jsem rovnou k vozu.”

Zase se chvíli hrabal v lejstrech. Zvlá jedno pečlivě zkoumal.

Ovem vy jste měl také něco v sobě. Alespoň jak tady koukám, nemohli vám kvůli tomu dát narkózu.”

To Je sice pravda, ale Já jsem se napil a po bouračce. Vodky. A ani ne z vlastni vůle. Nalil ji do mě doktor Sobota, čertví, kde vzal tak rychle flaku. Snad ji vozí s sebou v autě. Pro případ náhlé nevolnosti,” uklíbl Jsem se.

Slyel jsem, e technický stav vozu doktora Petra nebyl právě optimální. Víte o tom něco?”

Podle mého laického názoru se patný technický stav jeho kodovky týkal spí podrunějích věci.”

Zaregistroval jsem jeho odmítavý posunek.

Asi takhle  pokud vím, nehrálo mu třeba autorádio. Musel shánět zástěrku k zadnímu kolu, která se mu utrhla. Měl často nedobitou baterii. Taky vnitřek vozu nebyl příIi reprezentativní. Ale motor, brzdy… to vím, e na to si dával pozor.”

Nepřesvědčil jsem ho.

Vy jste říkal, e vlastně poprvé doktor Petr brzdil a po tom

smyku…

Jistě. Tu první zatáčku, kde chytil smyk, projíděl bez brzd.”

Kdybyste mě alespoň nechal domluvit! Poprvé tedy brzdil, a kdy vyrovnal smyk. To u mu brzda  alespoň noní  nezabrala. Kdy a jak brzdil naposled předtím?”

Chvíli jsem přemýlel o odpovědi.

Na parkoviti, kdy jsme přijeli, zastavoval vedle vozu doktora Fencla. Tam asi musel brzdit. Na parkoviti nezařazoval rychlost. Vdycky zajioval vůz jen ruční brzdou.”

tekl si připravil zápis o výpovědi a doplnil moje nacionálie.

Kdy jsem mu zápis podepisoval, viml jsem si, e má ve sloce u nějaké vyplněné formuláře.

Zdá se, e jste nezahálel,” podotkl jsem.

Zachmuřeně přikývl.

Honějí mě kvůli tomu, vak to znáte. Chtějí to mít rychle hotové. Ale taky pořádně. Vyčlenili mi na to dokonce jetě pár lidí. Ale stejně to tak hned nebude v kupě. Nemám zatím ani zprávu naich techniků o podrobné prohlídce vraku, musejí se důkladně podívat na ty brzdy. Moc se mi nezdá, e by mu tak najednou vypověděly. Myslím si, e není nad znalecké posudky a vůbec zjitění objektivními metodami.”

Znalecké posudky dělají také jen lidé,” namítl Jsem. I ty ryze objektivní důkazy musí někdo hodnotit, zasadit je v důkazním materiálu na místo, které Jim náleí a kam patří. Opět lidský faktor…”

Pak u jsme toho spolu moc nenapovídali. Popřál mi brzké uzdravení a odeel.

xxx

Mezi prvními návtěvami na pokoj přila Alena. tíhlá, lehký kabát nesla přehozený přes ruku. Moc pěkný pohled kazily snad jen nemocniční návleky na střevíčkách.

Viděli jsme se vlastně poprvé po dvou měsících. Před návratem z vojny Jsem zajel na krajský soud, odtud přijel autobusem k nám do města. Naposledy mě tedy jetě viděla ve vojenské uniformě. A teď? V plátěné noční koili, zavázané na tkaničky. S obrovskou pravou nohou a strnitěm na bradě.

Přesto jí nevadilo, kdy mě políbila.

Pak se konečně usadila a začala rozkládat na stolku i na přikrývce věci, jimi se nadouvala její kabela.

Předevím toaletní potřeby, ručník, mýdlo, holicí strojek, kníky, čerstvé ovoce, plechovky kompotů a dusů, propisovačku, blok, taky malý tranzistorák.

Pozdravuje tě táta, máma a taky tvůj éf  toho Jsem byla ráno navtívit u soudu. A potkala jsem i doktora Čmerta. Toho to sebralo asi nejvíc ze vech. Zůstal prakticky sám a musel převzít ten velký případ za Petra. Prý tě taky přijdou vyslýchat dopraváci. Na soudě u byli ráno. Sháněli se po tom, v jakém stavu měl doktor Petr tu kodovku. Podle veho to prý asi hodí na patný technický stav …

Nenechala se zastavit. Marně jsem ji mačkal ruku a prosil: Ne tak nahlas!”

…..A je to pravda! Nechápu, jak jsi mohl do té kraksny vůbec vlézt.

Teď je to otázka, jestli ti odkodní pracovní úraz. Takhle si přece nenechá vyhazovat peníze z kapsy. Kdy nebude chtít pojiovna platit, podáme alobu.”

Alena vystudovala jazyky na filozofii, nenastoupila ale do zaměstnáni v oboru. Usadila se v redakci okresních novin, ačkoli se obávám, e talentu pro novinařinu měla jetě méně, ne pro kterékoli jiné povoláni. Po pravdě řečeno ji ten flek opatřil otec, náměstek ředitele zdejí strojírenské fabriky.

Hlavně, e můe bydlet doma,” řekl mi, kdy jsem se u nich stavil na opuák. Ale aby nedolo k omylu  hloupá Alena rozhodně nebyla.

Mnohem větí starosti mi dělala Její snaha rozmluvit mi zaměstnáni u soudu a přemluvit tátu, aby mě vzal k nim do právního odděleni. Nebo přesněji řečeno  přemluvit ho, aby mě přemluvil.

Tyhle rozhovory začínaly vdycky stejně.

e tě baví pinit se s nějakými grázly. Co z toho má? Kdyby to bylo aspoň vyváené finančně.”

Riziko Je ostatně v kadém povoláni. Vude člověk riskuje, i kdy vude třeba něco jiného  kriminál, pověst, manelství…

Kdy jsem ji ovem takhle odpověděl, sevřela rty a rozhovor skončila tím, e odela. A zapoměla za sebou prásknout dveřmi. Vdycky, zatím vdycky, se ale brzo vrátila. A po čase se rozhovor opakoval.

Ten poslední rozhovor se konal právě před dvěma měsíci při mém posledním opuáku. Přila s hotovou věci, e mohu rovnou po vojně nastoupit do fabriky. Táta u vechno dohodl. Nesouhlasil jsem a rozeli Jsme se ve zlém.

Prásknul jsem dveřmi a pak tři hodiny čekal na nádraí, chvílemi jsem chodil do bufetu na kávu nebo na grog a vlastně poprvé po letech litoval, e jsem přestal kouřit. Měl jsem neuvěřitelnou chu na cigaretu. Kdy jsem jí konečně podlehl, vytáhl jsem z kapsy čtrnáct korun na sparty a korunu na rodinné baleni zápalek a odoural se z lavičky, na které jsem schlíple seděl, ke kiosku. A tam jsem zjistil, e právě před pěti minutami zavřeli.

Uetřil Jsem patnáct korun a zásadu.

Teď jsem se oprávněně domníval, e právě včerejí havárie jí nahraje na smeč. Ukázalo se, e jsem se nemýlil.

Začala oklikou. Viděla jsem ráno Petrovou. Sebralo ji to. I kdy asi ne tolik, Jak se dalo očekávat. Jestli o tom neví, tak se po městě uká, e to mezi ní a Petrem poslední dobou neklapalo a e se chtěla vrátit k Mrázkovi. Jak se říká, na kadým prochu … no, Je to tak?”

U kdy jsem s Alenou začal asi před dvěma lety chodit, soustavně mě vytáčelo to Její typické zakončeni věty  no je to tak?

Zatímco jsem sbíral sily k obraně. Alena drmolila dál.

Ale já si myslím, e k Mrázkovi by se nikdy nevrátila. To vyjde nastejno. Oba jsou … vlastně teď u jen Mrázek je … zavalený různými funkcemi, pořád nějaká schůze a jetě ke vemu pro něj vlastně neexistuje osmihodinová pracovní doba. Tohle já nechápu. Co vás vůbec nutí sedět v práci třeba do deseti do večera kdy jste placení stejně, jako byste tam byli jen těch osm hodin? A neříkej, e kdy Je práce, tak e se musí udělat. To u bys byl jako můj otec. Toho tedy taky nechápu.”

Kdyby to jen trochu lo, otočil bych se na bok, ke zdi.

Kdy vstala, jetě mě naposled potěila.

Pokud je tvůj názor zůstat u soudu konečný, tak si asi nebudeme mít do budoucna co povědět.”

Taky si myslím,” zabručel jsem.

Jen chvíli po tom, co jsem dlouhým pohledem vyprovodil Alenu, objevila se dalí návtěva.

Tu bych tu určitě nečekal. Viděl jsem ji naposled před vojnou. A to jetě z dálky. Byli jsme z Jedné vesnice, chodili na stejné gymnázium a později na stejnou právnickou fakultu v Praze. Za levný peníz jsem ji přenechával skripta a zkoukové otázky. Jednou Jsem ji pozval do vinárny. Odtud jsme li na kolej, na nějaký mejdan. A kdy jsem se v rozveseleném stavu vytrvale o ni pokouel, dostal jsem pár facek. Od té doby mi ani neodpovídala na pozdrav.

Teď se tu zcela samozřejmě nesla vedle doktora Fencla. Blonďaté vlasy a na záda, přiléhavý svetr zahraniční výroby a místo nemocničních návleků domácí pantofllčky, které si pro tuto příleitost zvlá přinesla.

Doktor Fencl ji galantně nesl kabát.

Bez pozdravu spustila:

Slíbila jsem vyřídit tvým rodičům, Jak to s tebou vypadá. Bude asi něco potřebovat.”

Fencl se na mě usmíval.

Dovolte, doktore, abych vám představil svou novou kolegyni, zatím absolventku právnické fakulty, brzo Ji doktorku Blanku Winterovou. Protoe se ale stejně znáte, je tohle představováni ryze formální. Take vám Jen oznamuji, e u nás pracuje u skoro rok jako koncipientka.”

Pane doktore,” řekl Jsem, nestačil Jsem vám včera ani poděkovat za to, e jste se mě ujal a dovezl tak rychle sem. Take dodatečně  moc děkuju.”

A napřáhl jsem k němu přes Blančino rameno pravici. Stiskl ji. Bez děkováni, prosím. To byla přece moje povinnost. Abych nezapomněl, byl jsem ráno na soudě, mám vám vyřídit pozdravy. Od naeho éfa a od doktora Čmerta. Určitě vás přijdou taky navtívit. Ale dneska nemohli. Maji tam kvůli té … věci… hodně fofr.”

Přejel si dlani čelo.

Byl Jsem včera celý večer u Maruky Petrové. Je z toho… umíte si představit.” Odmlčel se. Maruka je těhotná, víte?”

To tedy byla pro mě druhá rána.

Fencl pohlédl na hodinky. Teď se rozloučím, opravdu spěchám. Blanku vám tu nechám, musí se vrátit autobusem. Take přeju brzké uzdraveni.”

Blanka u mě zůstala a do konce návtěv. Vyprávěl Jsem jí, jak dolo k havárii a co se dělo potom. I o tom, Jak dolo mezi Fenclem a Sobotou k incidentu kvůli vodce, kterou mě Sobota napájel.

Nemají se rádi, Fencl se Sobotou. U jsi moná slyel, e doktor Jouza jde do penze. Take od nového roku bude volné místo vedoucího poradny.”

Doktora Jouzu jsem znal. Seriózní a odborně perfektní. koda, e bude končit. Advokátů Jeho typu jsem si váil.

Uvauje se o tom, kdo na Jeho místo. Jsou sluebně nejstarí

kandidáti. Fencl nebo Sobota. Svádějí spolu tichý boj. Já bych byla radi, kdyby to dostal Fencl. Lip se s nim vyjde a vůbec… Tomu prý se Sobota snaí zabránit. Vichni jsme se divili, e právě ti dva jeli za nai poradnu nedávno do NDR na výměnný zájezd. Abys tomu rozuměl. Krajské sdrueni advokátů má drubu s Dráďany. Oni jezdi sem a my zase tam. Několikrát za rok. Ale Fencl a Sobota nikdy nejeli spolu. Teď byl taky přihláený jen jeden, nevím který z nich, ale tomu druhému na cestě nějak moc záleelo a tak to museli prostě oba překousnout.”

Ne se Blanka se mnou rozloučila, načmáral jsem ji několik řádek pro rodiče a seznam věci, které budu potřebovat. Nejen sem do nemocnice, ale taky do mého kamrlíku na soudě.

Ve dveřích mi zamávala a měl jsem o čem přemýlet.

xxx

Za dva dny mě zřízenec Morávek znovu spiklenecky vezl na sesternu.

Tentokrát návtěvník nebyl v uniformě.

Podal mi tvrdou, irokou ruku a představil se:

Kapitán Horký z krajské správy SNB.”

A ukázal mi sluební průkaz.

Tahle změna příslunosti k objasněni havárie mě okamitě zarazila. Odkdy dělá krajská správa dopravky? Očekával jsem proto nastávající rozhovor se vzrůstajícím napětím.

Nejdřív bych vám rád vysvětlil několik věci, které způsobily změnu situace. Případ se zpočátku jevil jako dopravní nehoda. Jene experti po technické prohlídce havarovaného vozu doil k Jinému závěru. Podezřeni na vradu podle paragrafu 219 trestního zákona, soudruhu doktore. A vedle dokonané vrady na doktoru Vladimíru Petrovi i pokus vrady  na vás.”

Kdybych řekl, e jeho sděleni mi vyrazilo dech, nepřeháněl bych.

Cigaretu vám nenabízím,” prohodil, kdy si sám zapaloval. Vím e nekouříte.”

I kdy to prohodil jen tak mimochodem, chtěl tím naznačit, e o mně leccos ví a e k naemu prvnímu rozhovoru přistupuje připravený. Se znalosti… protivníka? Jsem já jeho protivník? Nebo alespoň  myslí si on něco podobného?

Mohl byste mi k tomu říct něco bliího, soudruhu kapitáne?”

Mohl. A také to hned udělal.

Podívejte se, kdy s vámi mluvil nadporučík tekl z dopravky, neměl jetě k dispozici výsledky znalecké expertizy havarované kodovky doktora Petra. Automobil byl silně zdemolován nárazy a pak jetě explozi benzinové nádre. Přesto nai technici na ledacos přili. V tom jim do značné míry pomohla i vae výpověď. Jste vlastně Jediný svědek, který můe pro nae potřeby poskytnout bezprostřední pohled na událost. Byl Jste přítomen přímo nehodě jako její účastník. Viděl Jste, co se s vozem stalo v jejím průběhu. Jak doktor Petr řidil a jak vůz na jeho zásahy reagoval. To pro nás alespoň v první fázi vyetřováni bylo velmi důleité.

Z vai výpovědi vyplynulo, e k havárii muselo dojit v důsledku selháni

brzd. Konkrétně noní brzdy. Ruční fungovala. Hlavni brzda je hydraulická, dvouokruhová. A tak je její selhání výjimečné. Podezřelé, řekněme rovnou. Proto se nai experti na brzdy zvlá zaměřili. Ostatně konstatovali, e obecný technický stav vozu opravdu nebyl nejlepí. Ale na druhé straně musím přiznat, e i to, co jste řekl nadporučíku teklovl do protokolu, byla pravda. Mám třeba na mysli vae tvrzeni, e pokud se týká motoru a brzd, povaoval jste Je za v naprostém pořádku. Brzdy byly skutečně spolehlivé  a do Jistého okamiku.”

Odloil cigaretu na popelník a poloil si na kolena černý koený kufřík. Podobný jako mám Já.

Kdy si viml mého pohledu, mihl se mu v očích úsměv.

To není ten vá. Ale stejně je zajímavé, Jak se vá kufřík dostal ze zadního sedadla vozu ven. Leel toti po havárii pár metrů od srázu. Některý z přihlíejících ho poloil do vozu doktora Fencla, kdy vás nakládali. Buďte rád. Nebudete alespoň muset rekonstruovat soudní spisy, které v něm máte.”

S úděsem jsem si uvědomil, e dva spisy leí u několik dní s mými ostatními věcmi v nemocničním skladu.

Viml si mé reakce a poznamenal.

Pokud byste s tím souhlasil, mohu je ze skladu vyzvednout a předat na vae pracovitě. Jene bych se do nich rád alespoň zběně podíval, popřípadě si pořídil fotokopie. Neznáme toti dosud motiv pachatele nebo pachatelů. Je to sice nepravděpodobné, ale i ty spisy by mohly být důvodem, proč Jste neměli s doktorem Petrem havárii přeit.”

S přepravou spisů jsem pochopitelně souhlasil, ale zelenou k jejich fotografováni a vůbec k nahlíeni do nich museli dát na soudě. Tak Jsem to také kapitánovi řekl.

Vzal to na vědomi. Potom sáhl do kufříku a vytáhl Igelitový sáček. Byly v něm dva kousky zkroucené trubičky. Zvědavě jsem si je prohlíel.

Víte co to je?”

Zavrtěl jsem hlavou.

Tak to Je z brzdové trubičky. Jak vidíte, kovové. Těmihle trubičkami se rozvádí brzová kapalina od nádrky ke kolům, taky k pedálům. Tohle je kousek jedné z nich, z důleité části celého systému. Nás na něm zaujalo hlavně to, e v tomhle místě,” ukázal na okraje, není přetrená, ale čistě přeříznutá. A následek? Ztráta tlaku při brzděni, podle toho, na kterém místě soustavy k porue dojde, můe mít Jednoznačný výsledek. Jako ve vaem případě.”

A kdo to nařízl,” odhodlal jsem se k naivní otázce.

Nemyslím, e nařízl. Přeřízl. A kdo? Samozřejmě pachatel. To víme. Co neznáme, Je jeho totonost.”

A kde k tomu podle vás dolo?”

Na to jste nám vlastně dal odpověď vy. Muselo se to stát na parkoviti před věznici. Ve své výpovědi jste uváděl, e doktor Petr naposled brzdil při odstaveni vozu na parkoviti. S pokozeným brzdovým systémem by to nelo. Při prvním brzdění po odjezdu z parkovitě u brzdy selhaly. Kromě toho …”

Trochu se zarazil, ale pak přece jen pokračoval.

Kromě toho jsme něco na parkoviti nali. I přes ten drobný dé. Stopy vyteklé brzdové kapaliny a piliny. Prověřili jsme, e jsou druhově shodné s kovem, z něho jsou tyhle zbytky trubičky,

Kapitán Horký mi nechal chvíli času na rozmylenou. Asi si řekl, e to potřebuji. Stejně jsem ale jako první promluvil já.

Znamená to, e víte, kde k přepilování trubičky dolo. Byl jsem u toho i já, take i mě můete z téhle akce podezírat.”

Nijak ho to nerozesmálo.

Samozřejmě jsme se museli zabývat i touhle verzí. Stálo mě to celé dnení odpoledne. Ale mám teď alespoň jistotu, e vás můeme z okruhu podezřelých vyloučit. Do věznice jste přiel společně s doktorem Petrem..

Mohl jsem zůstat u vozu a dohonit ho a cestou.”

Teoreticky ano. Ale podle výpovědi očitého svědka, dozorčího u vchodu věznice, jste oba, tedy vy i doktor Petr, opoutěli vůz společně, nezdrovali jste se u něj. Pak jsou tu i propustky, z nich je patrné, e jste dovnitř veli společně a doktor Petr e odcházel dřív. A konečně doktor Sobota, e? Viděl vás vycházet z areálu a byl u v té době poblí Petrova vozu. Take vy jste z kola. A navíc by to byl zvlátní způsob sebevrady. Přeil Jste spí náhodu, ne z jiného důvodu.”

Ná rozhovor trval téměř dvě hodiny. Na závěr shrnul Jeho výsledky, jak si je poznamenal do silného, zbrusu nového bloku.

Z vaí výpovědi můeme stanovit okruh moných podezřelých. Předevím jsou to lidé, kteří měli monost pohybovat se za vaí nepřítomnosti na parkoviti. K nim patří i doktor Sobota, doktor Fencl, kteří parkovali poblí, ale i doktor Mrázek, který opoutěl věznici dlouho před vaím návratem. Je tu skupina osob, proputěných z výkonu trestu, mezi nimi i váb. Zastavil doktora Petra a projevil vůči němu, jak jste uvedl, nepřátelský vztah. Nemůeme ale vyloučit ani ty ostatní. Za třetí kdokoli, kdo projel třeba i náhodně kolem a uviděl na parkoviti stát vůz doktora Petra. A konečně poslední otázka  směřoval útok proti doktoru Petrovi nebo také proti vám? Musíme si Jetě důkladně probrat moný motiv pachatele. O tom o vem si Jetě spolu popovídáme.”

xxx

Konečné jsem se dočkal vizity, která rozhodla.

Primář si prohlédl tabulku s teplotami, prozkoumal otok na noze a pak přikázal:

Sestro, pacienta na ambulanci. Proveďte mu obtočení sádrou a můe se dál léčit doma.”

Mám dojem, e k tomuto rozhodnutí přiměla primáře spí ne moje zvolna se lepící zdravotní situace hlavně ta okolnost, e měli nedostatek lůek pro akutní případy.

A tak mě můj starý známý pan Morávek naposled, teď u oblečeného do civilních atů, s nohou čerstvě zavinutou do dosud mokrého sádrového obvazu, postrkoval na pojízdném lehátku dlouhými spojovacími chodbami okresní nemocnice.

Při loučeni mi popřál hodně těstí.

Tuil jsem, e je budu potřebovat.

Děkuji, pane Morávek. Vám taky. A radi  na neshledanou!”

Odváela mě sanitka.

Z ní jsem okénkem rovně naposledy zamával vrátnému, který se kdysi zdráhal mě vpustit dovnitř.

Z nemocnice jsem si kromě propoutěcích papírů, několika kilogramů sádry a poukazu na odběr jednoho páru berlí podle vlastního výběru odnáel i přesvědčeni, e mi mnohem lépe bude v mém přechodném bydliti v podkroví soudní budovy ne v bydliti trvalém, kde bych byl vystaven únavné péči obou rodičů a zejména vech tři sester.

Vlastních, nikoli zdravotních.

Pouil jsem silu slova i vůči řidiči sanitky a jeho parákovi. Nedalo mi příli práce vysvětlit jim, e se cítím dost dobře na to, aby mě ji nedoprovázeli do budovy soudu, zejména ne do vyích pater, protoe zde je vdy a za vech okolnosti fungující výtah.

Snad právě proto se stařičký mechanismus rozhodl vyzkouet dnes něco jiného, odpočinout si po dobře vykonané práci a nereagovat na mé snahy probudit ho k ivotu.

Ve výtahové achtě posmutněle visela nosná lana, stejně posmutněle visela mezi rameny i moje hlava, která mě do téhle hloupé situace dostala. Chodba byla pustá. Kdo z návtěvníků budovy by se také zatoulal k oputěné výtahové achtě? Opřel jsem se zády o zeď, pokrytou lutým olejovým nátěrem a čekal. Nic jiného mi nezbývalo  kromě voláni o pomoc, ale to u by bylo přespříli poniující.

Pochopitelně dočkal jsem se. Dřív nebo později někdo přijít musel, ovem tentokrát platilo spí to později. Do bueni krve ve spáncích se náhle vmísila ozvěna, nejprve vzdálená, pak stále blií a blií. Za ohybem chodby se vynořil mu v rozepnutém pláti.

Co tady proboha děláte?” poloil mi těko zodpověditelnou otázku. Obeel mě a pozorně si mě prohlédl. Povytáhl obočí v němém údivu.

Neřekl bych, e jste schopný se příli pohybovat. Tvar sádry svědčí o tom, e nejde o tak zvanou sádru chodící a nevidím ani nic, o co byste se mohl opírat. Taky není patrné, kdo vás sem přinesl a opřel o zeď.”

Znovu mě s předstíraným údivem obeel. Pomalu, ale jistě jsem na něj dostával vztek. Buď a si akuje, ale pomůe mi do mého kutlochu, nebo a jde k čertu.

Tak jsem mu to také řekl.

Doktor Fencl se ale neurazil. Omluvil se, jetě chvíli mě nechal o samotě a pak se vrátil v doprovodu pana Nováčka, mého přítele a vrátného. Spojenými silami mě dopravili do podkroví a ke slovu jsem přiel opět já. Nael jsem klíče, odemkl a moji zachránci znovu nachýlili hřbety, aby mě přenesli a k posteli. Dospěl jsem k závěru, e Viktor Fencl u získává v přenáeni osob raněných a jinak nepohyblivých v poslední době značnou praxi a pokud by jednou z jakéhokoli důvodu musel ukončit svou zatím úspěnou advokátní činnost, uivil by se snadno jako nemocniční zřízenec.

S povzdechem jsem se uloil na proloený gauč. Dřevěná mři pod poltáři zaskřípěla  a já byl konečně doma. Vlastně mě to doopravdy dojalo a tak moje poděkování oběma pomocníkům znělo upřímně.

Ale nebyl by to Viktor Fencl, aby si neodpustil pozdrav na rozloučenou. Ve dveřích se otočil, zadrel rukou pana Nováčka, který byl jako na trní, aby u byl ve vrátnici a ke mně prohodil:

Nenecháme vás tu samotného. Co kdyby se vám chtělo třeba na záchod? Co byste si počal?”

Uklíbl se. U jsem si na jeho ertíky zvykal.

Já vám sem polu prostě Blanku, takový jsem dobrák. A dole v jednačce to vezmu za ni.”

A byli pryč.

Ohmatával jsem okolí  poltáře gauče, drsný povrch poličky, kterou jsem si vyrobil, rozsvítil jsem a zase zhasl stolní lampičku, umístěnou na polici. Prostě jsem byl doma.

Moná budu mít jetě řadu bytů nebo se dokonce zmůu na rodinný domek, ale vdycky se v nich budu cítit doma jen tehdy, budou-li spjaty s profesi, kterou jsem si zvolil. To jsem si právě teď nějak uvědomil.

Blanka vela bez zaklepáni.

Nos měla nahoru a rty sevřené. Z oči metala blesky.

Pan nemocný si nechal poslat pro obsluhu, není-li pravda? Ale jistě, je-li!

Stále si mě prohlíela od dveří.

Ovem nebyla to ádná velká vzdálenost. Snad tři metry. Tahle komůrka, kam vstoupila poprvé, byla tak malá, e kdy se v ní dva lidé seli, měli k sobě zcela nutně blízko.

Také jsem jí to řekl.

Pokrčila rameny a neopomněla zdůraznit, e kvůli mně opustila jednací síň, kde právě zastupovala jednoho ze svých nejlepích mandantů.

Vím, e má jen nejlepí mandanty,” pokusil jsem se nepříli duchapřítomně zaertovat.

Přistoupila ke mně a napřáhla ruku. Lekl jsem se, e k pohlavku. Ale místo toho zaklepala na sádru. Bolí?”

Ne, zalhal jsem hrdě.

Optala se věcně, čím mi můe pomoci.

Poprosil jsem o kávu. Z balíčku fénixů, který jsem koupil v nemocničním bufetu. Pro sebe si udělej taky.”

To Jsem opoděně dodal ve chvíli, kdy se obrátila čelem ke mně a kráčela, v kadé ruce s kouřícím álkem.

Uklíbla se.

Děkuji za dovoleni.”

Měli jsme jedinou, společnou ličku a kdy jsme si ji podávali, vdy jsme se setkali prsty.

Dělám zítra rigo,”řekla.

Budu ti dret palce.”

Fencl mi nabídl, e mě jeho manelka vezme zítra do Prahy autem. Jede tam něco zařizovat. Tak abych se nemusela tak brzo ráno trmácet autobusem.”

To je od něj prima.”

Nemysli si, e mi to nabídl z čirýho dentlmenství. V nai brani je něco za něco. Kdy mi někdo z kolegů řekne, abych mu vzala stáni v deset hodin, protoe od devíti má odvolačku na kraji a nestihnul by to, tak já kývnu, ale hned ho poádám, kdy u bude na kraji v devět, aby tam koukal zůstat do deseti třiceti a vzal za mě moji odvolačku, kterou bych zase já nestihla. Něco za něco.”

Vzala prázdné hrnky a odcházela je umýt. Na chodbu. V kamrlíku jsem tekoucí vodu neměl.

Ne se vrátila, rozloit jsem na konferenční stolek u gauče vechny papíry z nemocnice.

Zvědavě se sklonila nad výstavkou, kterou jsem pro ni připravil.

Hele, zasmála se, poukaz na berle.”

Jo, zdarma.”

Pečlivě poukaz sloila a uloila ho do kabelky.

Má kliku, e jsem kdysi pro tebe pocítila určitou slabost.”

Zavrtěl jsem sebou. Ale nedala mi promluvit.

Chce francouzký berle?

Takové jsem nechtěl. Mně se vdycky víc líbily takové ty a po ramena. Líbily, to zní divně. Tedy spí bych je bral. Souhlasila s tím, e nejsou sice ani zdaleka tak elegantní jako francouzské, ale e se zase člověk můe na ně v případě nutnosti prakticky pověsit a ruce má volné.

A půjdu od ríga, pokusím se ti je v Praze sehnat.”

Přistoupila ke gauči a věřte či nevěřte, pohladila mě po tváři.

Moc jsem si přál, aby mě pohladila jetě jednou. Asi to na mně bylo vidět a proto to neudělala a odela …

Probudilo mě nějaké ramocení.

Jako kdy my očichává slaninu v pastičce, dovnitř se jí nechce, ale slanina tak krásně voní. A proto slídí po okolí.

Představa myi mě ale rychle opustila.

Vyhnala ji představa zloděje, který mi chce ukrást můj skrovný majeteček.

Pak mě pro změnu posedla představa vraha, který by mě rád dorazil, kdy u se mu to nepovedlo s tím autem.

A protoe taková představa byla mnohem horí ne představa myi, raději jsem rychle otevřel oči.

Seděli těsně u postele.

Jeden na idli bez opěradla, té, na které obvykle stával dvouvařič, druhý ve starém křesle, potaeném popraskanou kůí.

Pokud se někomu zdá, e vybavení mé komůrky neodpovídá ivotnímu standardu vysokokoláka, je to samozřejmě pravda. Jene do provizória, které jsem původně odhadl na pár týdnů nebo měsíců, jsem si nechtěl nic nového kupovat a spokojil jsem se s vyřazeným soudním nábytkem.

Pak se sice přidělení bytu oddalovalo, ale to jsem zase el na vojnu a tak opět nebyl důvod vybavovat kamrlík komfortním nábytkem. Je ovem pravda, e jsem se někdy děsil, abych se takhle v neustálých odkladech a neustálém čekání nedoil důchodového věku. Ale to je jiná věc.

Teď jsem tu měl vzácnou návtěvu. Na idli Honzu Čmerta, v křesle

doktora Janáka, přesedu soudu. Oba se na mě dívali stejně chmurně, se stejným nesouhlasem. Proč, to mi jistě řeknou sami. Proč bych se měl dozvídat nepříjemné zvěsti dřív, ne je to nezbytně nutné?

Kdy konečně promluvili, obraceli se jeden na druhého. Jako bych tu nebyl.

Zahájil předseda.

Tak jsem slyel, e se nám má vrátit ten čekatel. Ví ten, co ho nemůeme nikam poslat, aby si neublíil. Vzpomíná si, kdy jsi ty nastupoval? Jak jsi byl neikovnej? Jene ty ses toho za pár měsíců zbavil. Tenhle, ten bude levej do konce ivota. U se mu to vlastně skoro povedlo.”

Prohrábl se ve vlasech a trochu se klebil. Zato Honza Čmert se tvářil starostlivě.

Já si myslím, e se z toho kluk dostane a doma, na vesnici. Rodiče se

o něj pěkně postarají, dostane mlíčko od kravičky, sýr od ovečky, to aby mu dobře srůstala noička.”

Má pravdu,” vpadl mu do řeči Janák, cpát se bude, obskakovat ho budou a na nás si ani nevzpomene.”

Kolik máme práce…”

…..starostí..

 … problémů ..

…..málo soudců …”

 … málo písařek …

…..ale dost psacích strojů, diktafonů …”

…..obálek a vůbec papírů …”

Předseda se podíval na Honzu.

Zkrátka si nevzpomene, e by nám taky měl pomoct.”

Teď se oba podívali přísně na mě. Honza přísněji.

Ani ho to nenapadne,” procedil mezi zuby.

Podepřel jsem se o loket.

Vy samozřejmě víte, e nespím, e jsem vzhůru. Jistě si taky uvědomujete, e jsem v pracovní neschopnosti…”

 … tak nemá co dělat v práci,” zabručel Honza.

Musím být v práci, kdy tu bydlím. To snad dá rozum. A ostatně nechápu, proč jste mě tu předtím tak pomlouvali, kdy Jsem vám sám chtěl nabídnout, e bych něco dělal. Jene nevím co, kdy se nemůu pořádně hýbat.”

Hýbat se nemůe, podívejme se na to. A kdo myslí, e ti bude nosit jídlo a tak podobně? Copak na to mám lidi?” brumlal předseda nespokojeně, kdy odcházeli.

Začal jsem přemýlet o situaci, do které jsem se  zřejmě ne vlastní vinou  dostal.

Tedy předevím.

Směřoval útok výhradně proti Vladimírovi a já se pouze fakticky

i v přeneseném smyslu svezl s nim? Nebo lo o nás oba? A kdy o oba,

nehrálo při motivaci činu roli nae zaměstnáni?

Nejsem vyetřovatel, abych mohl proetřit vechny moné verze. Taky bych ani nemohl, na jedné noze, sotva pohyblivý, bez monosti vyslýchat osoby, se kterými bych si přál mluvit.

Dobelhal jsem se k vařiči a vzal si k sobě rodinné baleni sirek. S nim jsem se znovu uloil na gauč a jednu sirku jsem poloil před sebe na stolek.

Tedy první monost, první sirka.

lo o útok výhradně na Vladimíra? Je to pravděpodobné. Co vlastně o něm vím za poslední rok? Nic. Byl jsem na vojně. Nevím, co soudil, nevím ani, co to bylo za případ s tím vábem, kterého jsme potkali u věznice. Nevím, jaká byla jeho situace doma. Zaslechl jsem, e prý to u nich v manelství neklapalo, e se snad znovu objevil Maruce na obzoru Mrázek. Jiný zase říká, e vechno bylo v pořádku a e je Maruka po vech těch letech těhotná. Bohuel, jako vdova. Naskýtá se otázka … Ale to je přece nanic. I kdybych takové podezřeni měl, nemůu ho ze sebe vysypat.

Tedy předpokládejme, e byl útok zaměřen na Vladimíra. Levá zápalka zatím musí zůstat tak, nemůu jí jetě rozkrtnout.

A co ta pravá? Útok zaměřený na mě? Ne… asi ne… i kdy vlastně… Je pravděpodobné, e by se mi někdo chtěl pomstit? Vdy jsem zatím nikoho nesoudil. I kdy, pravda, pár lidí jsem do vazby vzal. Ne sice svým jménem, samozřejmě, jen Jsem jim publikoval usnesení, rozhodoval někdo jiný, ale pro ně jsem představoval soud, toho, kdo na ně uvaluje vazbu. Co kdy byl někdo z nich později zprotěn. Zvlá kdyby byl nepříčetný a dostal jen ochranné léčení, ivil v sobě vztek a teď je venku, a… bác. Take bych si asi měl projit vechny spisy, ve kterých jsem někoho bral do vazby. Zopakovat si, pokud si vzpomenu, jak probíhal výslech. Zjistit si výsledek stiháni. To jsou vcelku reálné monosti, na to nemusím nikam běhat. Vezmu si rejstříky za poslední dva roky a pak mi děvčata v kanceláři spisy vytáhnou.

Dobrá! Ovem mohl by na mě mít vztek jetě někdo jiný? Co by kdo mohl ode mne chtít? Vdy jsem přiel první den po vojně. Jetě jsem ani neměl čas cokoli zjistit, co se stalo za poslední rok. Ale třeba mi chtěl někdo vůbec zabránit v tom, abych se vrátil k zdejímu soudu.

To ovem znamená, e nemohu rozkrtnout ani tu pravou sirku. Alespoň zatím.

Moný by byl i kombinovaný útok. Pachateli mohlo jit o nás oba. O kadého z nějakého jiného důvodu. A vyuil situace. To je ale u spí kombinace těch prvních dvou moností.

A konečně to hlavni  motiv.

Ten zatím chybí.

Poloil jsem obě sirky vedle sebe, prohlédl si jejich neporuené hlavičky a pak je zasunul zpátky do krabičky.

xxx

Já u z toho mám hlavu v pejru,” řekl Honza Čmert, kdy usedl do křesílka v mém kamrlíku. Zítra začínám tu věc po Vláďovi. Je toho moc. Chtělo by to studovat aspoň tři neděle. Já na to měl pět dni. Obhajoba celé dva roky, co probíhalo přípravné řízeni. Sedí u toho Mrázek. Ten dozoroval vyetřování. Má tedy taky skoro dvouletý přehled o věci. A já si to musím nahustit do hlavy během pěti dnů.”

Jene ty má tak dobrou hlavu, e to do ní za těch pět dni dostane,” podotkl jsem.

Podíval se na mě nedůvěřivě.

Nacpu, jistě. Jene jak dlouho mi to v ni zůstane? Věř mi nebo ne, dokonce jsem si udělal podrobnou písemnou přípravu k výslechům obalovaných. Ví, e to nikdy nedělám …

Zvolna jsem mu začal vyprávět, co mne vechno zatim napadlo, o mém a Vláďově případu, jaké mám o celé věci představy.

Nevyruoval mě. Trpělivě poslouchal a kdy jsem skončil, řekl k mému údivu: Půjdu do toho s tebou. Ale aby bylo mezi námi jasno! Nepředstavuj si to jako nějakou soukromou agenturu. Ty směry, o kterých jsi mluvil, můeme propátrat. Půjde o to vytáhnout a pečlivě pročíst některé starí spisy, hledat souvislosti. A taky si logicky domýlet. Kdy něco kloudného zjistíme, oznámíme to kapitánovi Horkému. Rozhodně po tom nepůjdeme dál sami. Za takové podmínky to beru. Jinak ne.”

Já jsem tu teď rok nebyl. Zatímco ty ano. Měl by sis vzpomenout na vechno, co se tu ten rok kolem Vladimíra dělo, jestli byly nějaké průvihy, jestli mu někdo nevyhrooval a tak podobně. Nech si to projít hlavou, jak říká klasik. Zítra večer bychom se tu mohli sejit. Jetě s Blankou. Tu bych do toho chtěl přibrat.”

Honza souhlasil. Ta se nám bude hodit. Ví toho mnohem víc ze zákulisí advokátní poradny.”

A ty sám neví, jestli měl Vláďa v poslední době nějakou nepříjemnost s někým z advokacie?”

Nepříjemnost? Jistěe. Vdycky měl nepříjemnosti s advokáty. On jim prostě u ze zásady dával najevo, e toho umí víc. Jestli uměl nebo ne, to je jiná věc. Ale najevo to dával. Asi před měsícem měl dost oklivý výstup s doktorem Sobotou. On o něm neřekl jinak, ne e je ejdíř. To je tak. Sobota za tebou vleze do kanceláře, klienta nechá stát za rohem, ale aby viděl, kam pan advokát jde. A začne úlisně mazat med kolem huby. Někdo to docela rád snáí. Já tedy ne. Mae a mae, seká komplimenty. Kdy zavře dveře, otočí se a významně se na klienta usměje. Jako e pro něj udělal, co mohl. Prostě ejdíř. No a před měsícem el právě Vláďa do jednačky. Doktor Sobota u stál s obalovaným na chodbě a oba zdálky uctivě zdravili. A najednou se Sobota k Vláďovi přitočil a nahlas mu povídá: Samozřejmě, jak jsme mluvili, je to v pořádku.” Vláďa napřed vyvalil oči, pak mu dolo, e je to asi nějaké divadýlko pro klienta. Seřval Sobotu, e s ním o ničem nemluvil a e by byl rád, kdyby ho Sobota napřítě oslovoval jen v jednací síni, ze svého místa obhájce a to jetě jen tehdy, kdy ho k tomu vyzve. Sobota prý zezelenal. Při zahájení líčení ádal o odročeni protoe mu klient mezitím vypověděl plnou moc.”

Take Sobota měl důvod vrátit to Vláďovi i s úrokama,” meditoval jsem. Posly, Honzo, něco ti řeknu. Kdy Jsem vycházel z věznice, myslím z brány pro pěí, viděl jsem, jak se Vláďa vrací směrem od restaurace, z Kahánku. A v té době se Sobota ochomýtal kolem jeho auta. Jako by byl sehnutej a na něco zepředu koukal. Co ty na to?”

Honza Čmert se rozchechtal. Jindro, to mi neříkej ani v legraci, e tam

piloval trubičku. Sobota je sice mejd, ale ádnej blbec, aby se takhle, navíc před vaima očima předváděl v roli gangstera-amatéra.”

Tenhle Honzův výpad mě poněkud rozčilil.

Tak mi laskavě vysvětli, co tam asi pohledával, skloněný před Vláďovým autem?”

Na to se ho můe zeptat vyetřovatel. Jestli dosud nebyl, tak určitě bude vyslechnut jako svědek. Vdy byl mezi prvními na místě havárie. Já jsem osobně toho názoru, e se jen díval na státní poznávací značku.”

Coe?”

No na es-pé-zetku. To je ta bílá podlouhlá tabulka s černými číslicemi.”

Je mi známo, váený kolego. Jen mi proboha vysvětli, proč by na ni hleděl předkloněný a tak zblízka.”

On toti Sobota dost mizerně vidí.”

Tak jak to, e má jetě řidičák?”

To se mě, hochu, příli ptá. Jsou zřejmě věci mezi nebem a zemí, o nich neví nikdo, dokonce ani já.

Váně se na mě podíval a po malé chvíli pokračoval.

Povím ti příhodu, která se mi stala se Sobotou asi před půl rokem, kdy jsi byl na vojně. To jsem takhle hned ráno … teď si uvědomuju, e to muselo být před víc ne půl rokem, protoe to bylo v zimě a poránu jetě bylo hodně ero. Jo, takhle poránu, od osmi, jsem soudil nějakou senátní věc se Sobotou. Obalovaný byl ve vazbě, nemohli jsme jet bez obhájce a Sobota nikde, čtvrt na devět, půl deváté, on nikde. Prokurátor se začal rozčilovat, a dáme Sobotovi pokutu nebo a aspoň rozsvítíme, aby si v klidu přečetl noviny. My jsme toti nesvítili, nebylo proč, bylo tam takový příjemný příeří.

A jak se tak pomalu rozednívalo a u bylo do vech podrobnosti vidět, tak se ti najednou rozletěly dveře a do nich vpadnul doktor Sobota. Zarazil se, ale hned na prahu se rozhlídnul, pratil vztekle takou do dveří a vykřikl ,Do prčic, tady taky nikdo není’, a vyběhl zase z jednačky. Já byl z toho tak zkoprnělý, e jsem se nedokázal pohnout. A potom Veronika  no vidí, ta ti to můe potvrdit  vyběhla na chodbu, hledala po celém přízemí a nakonec se vrátila, e tam Sobota nikde není. Já jsem sundal talár, el jsem jetě pro jistotu k vrátnici a mluvil jsem s Nováčkem, vrátným. A ten mi potvrdil, e Sobota celej natvanéj vyběhl před chvílí z budovy a jetě Nováčkovi říkal, e má straně rád, kdy si z něj někdo utahuje a ene ho k soudu, zatímco se nikde nesoudí. Tu vazbu jsem pak musel odročit, protoe Sobotu jsme hned tak nezastihli a stejně nám nechtěl věřit, e si z něj nestřílíme.”

XXX

Tak tě vítám, čerstvá paní doktorko,” ukláněl jsem se Blance,

Ty berle jsem ti nepřivezla. Musejí se vyzvednout na krajské protetice, kam je vystavený poukaz. Pozítří jedu na kraj, tak to zařídím.”

Pomalu si svlékala tenký zmáčený plá.

Ne si sedne, podej ode dveří tu taku.”

Samozřejmě, e mě vyrazili. Take si ani sedat nebudu.”

Nasadil jsem přiměřeně pohřební výraz.

Zbytečně bych tě tu otravovala. Já se teď jdu domů napřed vyvztekat a potom vybrečet.”

To jsem ji samozřejmě nedovolil a tak přece jen přily ke slovu vechny ty lahůdky, které jsem dopoledne nechal nakoupit v předtue očekávané oslavy úspěně sloeného rigoroza. unka, uherák, okurčičky, sýr a taky něco k pití. Kdy jsme dojedli, bouchnuli jsme láhev ampusu. Připil jsem na reprobaci a přesvědčil Blanku, a si ji vyádá v nejbliím terminu, dokud má sumu látky jetě v čerstvé paměti.

Povzdechla a v očích se ji náhle zaleskly slzy. Byl to spí pocit tiché radosti, e jí někdo dodává kurá.

Jářku, osobo! Nemaj přede mnou ádný tajnosti. Vylejou si srdce a uleví se jim.”

Paní Fenclová pro mě nejela a domů. Nechtěla jsem, aby k nám někdo jezdil. Doma jsem řekla, e jedu autobusem. Vlastně ani nevím proč. Pak jsem se vlekla dva kilometry za vesnici, na křiovatku. Byly jsme domluvené. Jene, čekám deset minut, dvacet, půl hodiny. Nikdo. Představ si, jak mi tekly nervy! Přijela padesát minut po tom, co jsme měly rande. Jen mi řekla, e se zdrela. A začala to pěkně stříhat.”

Blanka přivřela oči.

Měl jsem v té chvíli chu vyuít té zakloněné hlavy, těch zavřených, unavených víček, těch pootevřených rtů. Zůstalo u chuti.

Představ si, e to do Prahy stihla poměrně brzy. Zaparkovala u konečné metra a odtud jsme jely do středu. Daly jsme si jen sraz na zpáteční cestu ve dvě hodiny. Ona říkala, e neví, jestli to vechno stihne. Ale stihla. Já ostatně taky. Byla jsem od zkouky venku rychlejc, ne jsem vůbec počítala …

U se dokázala i zasmát.

Dostala jsem druhy trestů. Já se na to ani nekoukla, protoe jsem nepředpokládala, e by se mohla taková triviálnost vůbec zkouet. Tak jsem z toho zblbla, e jsem jim odkývala i to, e u nás máme doivotí. Řekla bych, e se dost bavili. Taky měli proč.”

Blanko, na tom přece nic není. Paragraf dvacet sedm, druhy trestů. Odnětí svobody, nápravné opatření, peněitý trest, propadnutí majetku, zákaz činnosti..

Natáhla se ke mě a zakryla mi dlaní ústa.

A protoe mi zakryla dlaní ústa, nemohl jsem jinak, ne jí tu dlaň políbit. Jednou. A potom podruhé, kdy ji neodtáhla.

Neříkej mi to. Já to přece vím,” odtáhla teprve teď dlaň. To u ve starověku bylo trestní jednoduí. Oko za oko, zub za zub. Právo římské, první semestr na fakultě. Vlastně asi ne, tohle není z Říma, to je starí. Vdy toho Řím zrovna moc v trestním právu neudělal…

Zvedla ruku kdy zjistila, e bych snad chtěl protestovat.

…..Jo, starí to bude. Asi Řekové… ne, vlastně Egypt… nebo

snad …”

Protoe se u blíila ke správnému století, přeruil jsem ji.

Jistý pan Chamurapi. Kterépak století?”

Přiznávám, e asi tak přelom devatenáctého a osmnáctého. Před naím letopočtem … pochopitelně.”

Zhruba by to snad i mohlo být,” souhlasil jsem. Babylónský král Chamurapi, nebo taky Chamurabi, to jak se komu libí. A sloup. A na sloupu řada znaků. A kdy se to rozlutilo, tak to byl..

…..Chamuraplho zákoník, pochopitelně. e mě to hned netrklo! Tam

samozřejmě bylo to oko za oko, zub za zub.”

Natáhl jsem se někam daleko za hlavu, do poličky, vytáhl vysokokolská skripta a listoval jsem v nich chvíli.

Není to tak jednoznačné pravda, to, co říká. Jsou v něm ustanoveni o tom, e synovi, který vztáhne ruku na rodiče, utnou ruku a taky ustanoveni, e tomu přísluníku plnoprávné vrstvy občanů, který vyrazí jinému přísluníku plnoprávné vrstvy oko, vyrvou oko. Kdy mu zlomí kost, zlomí mu také kost. Pěkně něco za něco.”

Podal jsem jí skripta.

Listovala v nich.

Hele tohle je zajímavé.”

A četla.

Jestlie stavitel postaví jinému dům a své dílo neučiní pevně a dům spadne a usmrtí majitele domu, bude tento stavitel usmrcen.” Poklepala prstem na stránku. To by mělo být v hospodářském zákoníku. A hele, tohle u se mi líbí míň.” Zamračila se. Jestli takový dům spadne a usmrtí dítě majitele domu, bude usmrceno dítě stavitele. Copak za to to dítě můe?”

Bral jsem si od ní skripta zpět a ukládal je na jejich místo. Přitom jsem řečnil.

Nemůe, jasně e nemůe. Ale doba byla taková. Na Jedné straně by oddělali prcka, který za nic nemůe, na druhé straně co s takovým stavitelem, který nikdy děti neměl… nebo kterému se podobný průvih stal u víckrát a dalí dítě mu k potrestání u nezbývá. Tomu se to muselo stavět.”

To by snad usmrtili jeho, ne?”

No to asi těko. Tehdy prostě někdo něco udělal a taky na to byl stanovený zcela konkrétní trest. Kdy ho nelo vykonat, tak se pachateli prostě nic nestalo.”

Vzala láhev a dolila do skleniček. Napili jsme se.

To byl ale divnej zákon, kdy se to tak vezme. Raději se naučím ty nae tresty, abych to …” rozhlédla se rychle kolem a zaklepala klouby na desku stolku abych to u udělala.”

Vzal jsem ji za ruku a znovu ji políbil na dlaň.

Asi proto jsem nepozoroval, e uprostřed pokoje stoji Alena. Kapala z ní voda, límec měla vyhrnutý na ui a z očí jí létaly blesky. Dola beze slova a ke gauči a dívala se na mě. Pak na Blanku.

Neruím? Opravdu bych nerada.”

Její hlas řezal.

Kdybys neměl tu nohu v sádře, byli byste u asi dál.”

Ve dveřích nám stejně řezavým hlasem popřála dobrou zábavu.

Blanka vstala, přela k oknu a opřela se o ně. Na mě se ani nepodívala.. Viděl jsem její siluetu proti světlému obdélníku okna a najednou mi bylo moc fajn. Pak se její postava od okna odpoutala. Otočila se a la ke mně. Pomalu.

A jestli si myslíte, e ten večer u ode mne neodela, mýlíte se. Samozřejmě, e odela.

XXX

Nemohu s čistým svědomím tvrdit, e by mne svítání zastihlo v činorodé práci. Potřeboval jsem si vynahradit časné vstávání na vojně i v nemocnici. Potřeboval jsem dospat noci probděné v horečce a abych nelhal  jsem i jinak dost líný na to, abych z vlastní vůle netrpělivě očekával první ranní paprsky slunce.

Probudil jsem se tak a v době, kdy v niích patrech budovy klepaly dobrou hodinu psací stroje v kancelářích a jednacích síních, kdy se první obalovaní posadili zpět na lavici po skončení výslechu a snad v době, kdy byly u vyhláeny první rozsudky toho dne.

Probudil jsem se.

To znamená, e jsem otevřel oči, zapnul tranzistorák a  zůstal leet. Jednak jsem nikam nespěchal, jednak mi lékaři vlastně naordinovali klid na lůku. Hlavně jsem ale měl obavy, jak si poradím s berlemi, které mi Blanka přinesla.

Vytýčil jsem si proto nejprve denní program.

Napřed se doourám za pomoci berlí k vařiči, uvařím si kávu… vlastně ne. Uvařím si polévku, jednu z těch v sáčku, které mi Blanka koupila.

A co budu dělat potom, to se jetě uvidí!

Z gauče jsem se dostal hladce. Posadil jsem se, přitáhl si pruhovaný froté upan, postavil se na zbývající zdravou nohu a pevně jsem plá stáhl páskem. I dalí bod programu proběhl úspěně. Zasadil jsem berle pod ramena  natěstí jsem nemusel upravovat jejich délku  a odrazil jsem se.

V předzvěsti houpavého, poklidného pohybu jsem se vrhnul kupředu poněkud příli prudce. Převáil jsem se po dopadu na nohu vpřed, ztratil jsem balanc. Jetě jsem stačil obě berle pustit a zachytit se konferenčního stolku.

Podruhé jsem poskoky zkouel ji opatrněji. Netrvalo dlouho a byl jsem schopen přemístit se s rozumnou dávkou rizika na kterékoli místo kamrlíku. Ostatně při rozměrech mé rezidence jsem vlastně ani upadnout nemohl, protoe vdycky bych se stačil zachytit některé stěny.

Příjemně dopován úspěným vykročením do nového dne jsem přeel ke druhé, obtínějí části plánu.

Do hrnku, připraveného na dvouvařiči, jsem nalil přísluné mnoství vody, nasypal extrakt guláovky ze sáčku, chopil se líce a zapálil oheň.

Mohu říci, e pokud se týká polévek ze sáčku, jsem zkuený kuchař. Nenechám si dobrotu utéct z hrnce a na druhé straně se ani nespokojím chuovými poitky, jaké nabízí výrobce  který by chtěl vařit i za mne  nýbr sám dochucuji. Ani ne tak podle momentální chuti jako spí podle momentálních zásob koření. Dnes jsem měl bohuel pouze pepř.

Po deseti minutách se kamrlíkem linula libá vůně a já, opatrně zavěený rameny na berlích, jsem naléval polévku z hrnce přímo do talíře.

Po okraj.

V okamiku, kdy jsem v úmyslu přemístit talíř na konferenční stolek, kde bylo úhledné rozloeno rákosové prostíráni, své břemeno zvedl, jsem si, dre talíř v obou rukách, uvědomil, e realizace mého záměru nebude asi tak jednoduchá. Polévku bylo třeba nést tak, aby se hladina tekutiny téměř nehnula. I kdy jsem u dostatečně zvládl pohyb o berlích, potřeboval jsem obě ruce k tomu, abych se o ně opíral. Současně jsem ale obě ruce potřeboval i k tomu, abych drel talíř v rovině.

Co s tím?

Zkouel jsem se pohnout s talířem v obou rukách tak, e jsem berle přidroval pouze sevřením nadloktí k tělu. Jednou Jsem se na berlích zhoupl, udrel jsem talíř  ale víckrát u bych to nezkouel.

Jednak jsem si skřípnul kůi v podpaí mezi vlastni kost a vlastni berli, jednak jsem zpola dolápl na nechodící sádru, a to v ní podezřele zapraskalo, jednak jsem pantofli, její pičkou, do které jsem měl naditou levou nohu, zachytil za okraj linolea a konečně, jak Jsem soustředěně zatínal zuby, jsem se kousl do jazyku.

To bylo podle mého názoru trochu příli těstí najednou.

Zůstal jsem proto stát na zdravé noze, rozhlédl jsem se a kdy jsem se ubezpečil, e mám přece jen podstatně bli k výchozímu bodu mé cesty, k dvouvařiči, ne ke konferenčnímu stolku, podrel jsem talíř napřed v jedné, potom v druhé ruce, berle jsem postupně odloil a opřel jsem je o idli, na které stál vařič a pak jsem opatrným pohybem po levé noze, pravou vykopnutou dopředu, pohybem systémem pata-pička, do strany, dobalancoval tak blízko k vařiči, e jsem na něj mohl talíř odloit.

Zapotil jsem se a zaslouil bych si jistě alespoň hodinu zdravého spánku po té námaze, ale moje domýlivost mě nutila nepodlehnout beznaději a sníst polévku vstoje, jednou rukou opřený o propanbutanovou bombu. Tak začal můj den.

Zastavil jsem se nad schoditěm, protoe mě jeho strmost tak trochu lekala. Sestupovat po něm s berlemi jsem toti Jetě nezkouel.

Chvíli jsem přemýlel, ale pak jsem se postavil těsně nad první schod, opřel se levou rukou o zábradlí, do dlaně jsem sevřel i berlu a poloil ji rovnoběně s horním madlem zábradlí. Takhle, o Jedné berli, té pravé, a dre se levou rukou zábradlí, jsem opatrně seskákal do přízemí.

Průjezdem přicházela skupina muů. Vpředu vysoký, statný chlapík v uniformě podpraporčíka SNV, za ním po dvojicích dalí  vdy jeden mu v uniformě, jeden v civilním oděvu. Ti v civilu s bílou páskou na levém rukávu. Přijela eskorta.

Průvod mě míjel. Který z nich je Vaňousek?

To je vlastně otázka, kterou bych si měl ověřit. Hned. Změnil jsem proto okamitě směr a místo do trestní kanceláře jsem zamířil k jednací síni.

Bylo jetě brzo  relativně brzo. Honza Čmert měl začínat v devět hodin, teď byly tři čtvrti na devět.

Otevřel jsem dveře jednačky a vstoupil. Honza Čmert seděl za předsednickým stolem, oblečený v taláru. Vedle něho, nalevo i napravo, dva dalí soudci, u rovně v černých talárech s fialovým sametovým lemem. A kromě nich jetě dalí, třetí přísedící, náhradní. Také v taláru.

Po pravé straně předsednického stolu zaujal místo prokurátor Mrázek, v černém, rudě lemovaném taláru.

Vedle něho si rozkládali svazky papíru po stole dalí dva mui, zřejmě zástupci pokozených organizací.

Na druhé straně jednací síně, ve dvou řadách za sebou, s lejstry, která se jim sotva vela na vyhrazený úsek stolu, seděli obhájci. Poznal jsem mezi nimi Sobotu. Seděl nejblí k předsednickému stolu, protoe hájil obalovaného, uvedeného v obalobě na prvním místě, vedle něho se usadila Blanka. Za ní. ve druhé řadě, jsem uviděl doktora Fencla.

Obeel jsem stanovitě obhájců, vyhnul se ohrádce, ve které při výslechu stojí obalovaní, znalci nebo svědci. Stanul jsem u předsednického stolu. Je vyvýený a tak mi dosahoval a k hrudi.

Honza odsunul haldu spisů na stranu a naklonil se ke mně.

Co se děje? Snad mi tu nechce o berlích dělat obecenstvo?”

Viděl jsem před chvílí eskortu,” řekl jsem přitlumeným hlasem. Asi taky Vaňouska … nevím, jestli to byl on, ale předpokládám to. O eskortu se přece řádně ádalo. Ale napadla mě Jiná věc  Vladimír jel přece Vaňouskovi doručit do věznice obalobu. Jestli ji doručil a vzal si podepsanou doručenku, tak shořela v autě. To znamená, e bys neměl mít ve spise ádný doklad o doručení. Moná, e ti Vaňousek zapře, e dostal obalobu a bude chtít odročovat.”

Honza se viditelně zarazil. To jsem si pochopitelně nezjioval, jestli mu to Vladimír doručil nebo ne. Já si tedy myslím, e ano. Jene fakt je, e to Vaňousek můe zatlouct, pokud ví, e nemáme doklad. Teď u se nedá moc dělat. Bě se posadit dozadu, do publika. Obaloba je dost dlouhá, take budu dělat přestávku hned po vyjádření pokozených, to znamená tak za hodinu, hodinu a půl. Podle toho, jak bude trvat Mrázkovi přečtení obaloby. Ale prosím tě, neodcházej před přestávkou, abys mi nedělal kabaret s tou sádrovou nohou.”

Odbelhal jsem se daleko za lavici obalovaných. Vlastně za dvě lavice za sebou. Dnes by se obalovaní do jedné neveli.

U z místa jsem slyel, jak se Honza obrací k advokátu Fenclovi. Pane doktore, jetě před zahájením líčení jeden dotaz. Víte, zda má obalovaný Vaňousek doručenu obalobu a pokud ano, zda má doručeno včas?”

Viktor Fencl vstal a zdvořilým hlasem oficiálně Honzu oslovil. Pane předsedo, bohuel mi není známo, zda má obalovaný doručeno. Hovořil jsem s ním ve věznici, je to u víc ne pět dnů. Domnívám se, e v té době jetě obalovaný obalobu neobdrel. Zda k tomu dolo později nevím, protoe jsem pro příliné pracovní zaneprázdnění u nemohl svého klienta znovu navtívit.”

Posadil se. Nastala chvíle ticha. Honza jetě jednou přehlédl papíry na stole a pak poslal zapisovatelku Veroniku na chodbu.

Její hlas bylo slyet z chodby slabě, ale zřetelně. Osoby, které nejsou volány k hlavnímu líčení na kterýkoli jeho jednací den jako svědci, mohou do jednací síně. Posadí se na volných idlích za lavicemi obalovaných. Hned za dveřmi zabočte vlevo. Jinak připomínám poučení, které jste si měli monost přečíst na dveřích jednací síně.”

Vracela se zpět. Za ní se do jednačky vlila skupina lidí, muů I en, starích i mladích. Vypadali větinou na příbuzné obalovaných. Jedna starí paní tiskla v ruce kapesník. Asi plakala. Moná má mezi obalovanými syna a dnes ho viděla poprvé s pouty na rukou.

Veronika zkontrolovala, zda veřejnost řádně zaujala místa a pak na předsedův pokyn odela do vedlejí kanceláře. Zavolat na eskortní místnost. Kdy se vrátila, usedla k oknu, na kraj předsednického stolu tam, kde byl připravený psací stroj, hromádka formulářů, čistých archů papíru i kopíráků.

V jednací síni zavládlo následujících pět minut ticho. Pak se odněkud z dálky ozvala ozvěna pravidelných kroků. Jako kdyby la malá vojenská jednotka. Dveře se otevřely a dnes u podruhé jsem uviděl ten mlčenlivý muský dvojstup.

Velitel eskorty pozdravil a podal Honzovi svazek dokladů. ádosti o eskortu, na kterou mu předseda později potvrdí, e eskorta řádně proběhla. Případně vyznačí stínosti nebo upozorněni pro náčelníka věznice. Příslunici eskorty snímali obalovaným pouta. V druhé, zadní lavici obalovaných se zatím usadili ti, kteří byli stiháni na svobodě. Stáli na svých místech, v uličce mezi oběma lavicemi, a chmurně se dívali do zad přední řady, tvořené vdy jedním obalovaným a Jedním přísluníkem ostrahy.

Na pokyn předsedy senátu se obě řady posadily. Ticho jednací sině ruilo jen skřípánl lavic, jak na nich obalovaní hledali pohodlnějí pozici. Poprvé se seznamovali s místem, na kterém stráví převánou větinu následujících dvaceti, moná i třiceti dnů. S výjimkou sobot a nedělí, samozřejmě.

Honza zjioval to, co je nezbytné na začátku kadého líčení  dodreni lhůt k přípravě u jednotlivých obalovaných, obhájců, zástupců pokozených organizaci. A pochopitelně i u prokurátora. Větinou jen konstatoval z doručenek datum, kdy byla obaloba doručena. Pouze u Vaňouska musel udělat výjimku.

Vaňousek vystoupil na vyzváni dopředu. Udělal dva váhavé kroky. A k výslechové ohrádce nedoel, jako by se jí bál. Nedíval se na senát, ale na doktora Fencla a jako by si něco pro sebe evelil. Jen rty, ne nahlas.

Zdálo se mi, jako by první Honzovu otázku ani neslyel. Teprve na zvýeni hlasu reagoval, trhl sebou a snail se překotně odpovědět. Ano, pane předsedo. Předvoláni k hlavnímu líčeni jsem dostal včas. Současně s obalobou.” Začal se hrabat v náprsní kapse. Přísluník ostrahy, stojící za nim na půl kroku, přistoupil jetě bli. Vaňousek vytáhl z kapsy na čtyřikrát sloený fascikl a rozloil ho. Obalobu mám tady,” a pozvedl ruku s papíry. Doručil mi ji osobně pan předseda, doktor Petr. Ve věznici. Je to alespoň týden. Rozhodně víc, ne pět dnů.”

Zvolna se obrátil a vrátil se váhavě k lavici obalovaných. Ztěka usedl. Pohyboval se jako stařec a zatím dosáhl sotva středního věku.

Díval jsem se na něj jetě v okamiku, kdy vstal prokurátor Mrázek a začal číst obalobu. Jako obvykle svůj přednes zahájil slavnostním, hlasitým prohláením: Okresní prokurátor podává alobu na …” A pak u následovala jména, data narozeni, osobni údaje vech obalovaných, popisy skutků, jich se měli dopustit, právní věty, tedy převedeni

alovaného skutku do strohé dikce přísluného ustanoveni zvlátní části trestního zákona, označení, nebo právní kvalifikace skutku vdy s číslem paragrafu, odstavce i s přísluným písmenem. A návrh na provedeni důkazů a tak dál, a tak dál…

Mrázek četl více ne hodinu. K závěru u jeho hlas nezněl tak svěe. U začínal zadrhovat a místy chraptět. Kdy skončil a usedl, vzniklo v jednací síni trochu umu. Obalovaní i obecenstvo po celou dobu čteni obaloby zachovávali ticho, nehýbali se téměř na svých sedadlech. Teď je vechno nutkalo změnit polohu, take Honza musel vyzvat ke klidu v jednací síni. Před přestávkou se u téměř nic nedělo. Oba zástupci pokozených organizací, dvou tiskárenských podniků, vyčíslili výi kody, kterou obalovaní způsobili, uvedli, e ádají, aby soud přihlédl k Jejich nárokům a náhradu kody přiznal. Oba byli nejistí, zřejmě příli často u líčení neintervenovall. Svou řeč měli pečlivě naučenou.

Nechal jsem na chodbu vyjit vechny přítomné, včetně obhájců, a teprve pak jsem se chopil berlí a znovu opustil jednačku.

Na chodbě bylo runo. Obhájci tu stáli obklopeni skupinkami příbuzných, hovořili tie a vichni bez výjimky kouřili. Dokonce i Blanka, která odela se .svými’ příbuznými nejdál od jednací síně, a k vysokým oknům do dvora. Přeel jsem kolem ní nevímavě. Nespěchal jsem. Ne jsem se stačil dobelhat ke dveřím trestní kanceláře, dohnal mě překotný klapot vysokých podpatků a Veronika mi otevřela.

Kampak, snad ne k nám? Abych vás neoznámila závodnímu lékaři. Pokud vím, máte leet,” pohrozila mi ertem.

Doel jsem k zelenému odřenému křeslu, které spolu se svým o něco méně oumělým dvojčetem u konferenčního stolku tvořilo Jediný přepych v kanceláři obývaně třemi dívkami  dvěma zapisovatelkami a vedoucí kanceláře. Teď tu vak byla jen Veronika.

Spustil jsem se do křesla a berle opřel o konferenční stolek. Seděl jsem tváří k budníkům, vysokým přihrádkám, do nich předkládá vedoucí kanceláře spisy předsedovi senátu k vyřízeni. Budník doktora Petra byl prázdný. U takový zůstane. A časem zmizl nejen Jméno, napsané na obdélníku tvrdého papíru a označující prostor, náleející v kanceláři jeho senátu k ukládáni spisů, ale i jméno z paměti právě těchhle dívek. Nahradí je Jiné, třeba moje, třeba ani to ne.

Veronika se usadila u svého stolu a otevřela zásuvku. Na stůl dopadla u otevřená krabička mentolových cigaret v zeleném obalu. Jednu vytřepala, zapálila si plochým černým zapalovačem a kouř vyfoukla nosem. Otřásl jsem se. Nesnáím, kdy někdo vyfukuje kouř nosem. Zvlá devatenáctileté děvče.

Máme dvacet minut pauzu, protoe Mrázek se chtěl vzpamatovat. Začali topit a je tu suchý vzduch. Stěoval si, e skoro nemůe mluvit, take mu předseda povolil dvacet minut, aby si mohl uvařit čaj.” Kouřila rychle, lukovala skoro po kadém slově.

Co byste od nás potřeboval?” obrátila se na mne. Nedáte si nejdřív kafe?”

Horlivě jsem kýval a uvaoval o tom, zda bych v sobě nael odvahu o to kafe ji poádat, i kdyby mi ho sama nenabídla. Veronika Je toti dívka

rezolutní a větina ostatních pracovníků soudu z ní má oprávněně hrůzu. Nenechá si nic líbit a umí hodně nahlas křičet.

Míhala se v koutě, za plentou, odkud syčel plynový vařič, občas cinkla ličkou. Jednu nebo dvě? Ličky kafe, myslím.”

Jednu, vdy by to jinak u ani neteklo,” děsil jsem se neupřímně. Mám toti rád hodně silnou kávu, ale nechtěl jsem Veroniku, která pochopitelně nemá ádný reprezentační fond a kafe kupuje jen a výhradně ze svého, příli vykořisovat.

Plenta se zavlnila a Veronika tím svým rozhoupaným krokem mířila ke stolku. Odhrnula stranou nějaké spisy, připravené k odeslání na odvolací soud a obě kávy, kadou v jiném velikostí i barevně, ale obdobně otřískaném álku postavila opatrně na uvolněné místo. Jetě se vrátila pro cukr. Přinesla na dlani jedinou kostku a přísně se na mě podívala.

Já nesladím a vám neradím víc ne Jednu. Byl byste obézní. Myslím si stejně, e k tomu máte sklon.”

Koukali jsme do kávy, míchali ji, pili a klábosili.

Já mám přestávku a jetě Jsem nic neudělala,” smála se Veronika. Jen jsem vyplnila první stranu protokolu, podtrhla, e prokurátor přednesl obalobu, to je přece u předtitěné a vypsala jsem částky, které chtějí pokození nahradit. Takovou práci skoro za dvě hodiny, to bych tedy brala.” Zachmuřila se. Jene teď to začne. Doktor Čmert bude určitě protokolovat jako divý. Ten nikdy neodkazuje na přísluné stránky spisu. Chce vechno vypisovat.” Mračila se. A snad proto, aby se trochu rozveselila, si zapálila dalí cigaretu. Rád bych jí k tomu něco řekl, myslím k tomu kouření, ale stejně by mě neposlouchala a jetě by ohrnula nos.

Káva skončila, hrnky byly prázdné a Veronika s nim

Káva skončila, hrnky byly prázdné a Veronika s nimi naloila tak, jak si zasluhovaly  odnesla je za plentu a ve výlevce umyla. Konečně jsem mohl přednést svoji ádost.

Spis odsouzeného vába? No to by byl problém. Musela bych do jmeňáku, odtud do rejstříku. Jene já si natěstí pamatuju, kam jsme ten spis včera dávaly.”

Včera?” dokázal jsem sotva vyjádřit překvapení.

Jistě, včera. Kdy ho přines ten kapitán z krajské správy. Měl ho pár dní u sebe. éf mu ho půjčil.”

Otevřela registračku a začala se probírat stohy spisů. Nehledala dlouho. vábův leel prakticky navrchu. Sotva jsem se vak po něm natáhl, Její ruka se zarazila a tvář dostala vychytralý výraz.

A co za to? Vdy bych vám ho ani neměla půjčovat.”

S vekerou svou výmluvností jsem to uhádal na obvyklý balíček kafe, který jí donesu, a budu spis vracet.

xxx

Na stole jsem měl rozloený vábův trestní spis  jednak svázanou část vyetřovacího spisu, jednak část materiálů od obaloby přes protokoly o hlavním líčení, rozsudek a usnesení odvolacího soudu, kterým zamítl vábovo odvolání. A pak dokumenty k výkonu trestu. Vechno přehledně rozmístěné tak, abych mohl jednotlivé materiály porovnávat.

Vedle mě na gauči leel otevřený blok, propisovačka a kniha v oranových deskách. Trestní kodexy s judikaturou.

vábovo trestní stíháni tehdy zahájili pro dva skutky, tedy vlastně dvoje jednáni, které pak obaloba posoudila jako čtyři trestné činy. Dva z nich jako útok na veřejného činitele, jednak fyzický, jednak slovní, potom ublíeni na zdraví a nebezpečné vyhroováni. Podle obaloby měl váb loni v létě ve svém bytě nejdřív napadnout manelku, zbit ji a vyhroovat ji i noem. Kdy se jí přesto podařilo přivolat hlídku, napadl i tyhle, jak se obvykle ve spisech píe, zakročující přísluníky VB nejdřív nadávkami a pak i nějakou tou ranou. Ale stejně neuspěl. Hlídka měla psa a ten vába nenechal utéct. Pak následovala cesta na záchytku a potom u přímo do vazby.

Seděl jsem nad spisem a uvaoval. O co mi vlastně jde? Co tady v těch papírech hledám? O co se chci opřít? A jaká, objektivně vzato, je monost, e vůbec na něco přijdu?

Odpověď je jasná a je jen jedna  hledám jakoukoli Vláďovu chybu. Vechno, co mohlo být důvodem chybného rozhodováni o vině nebo o trestu. Chybu, která mohla vyvolat tu vábovu očividnou nenávist, pocit neoprávněné křivdy, vztek … touhu po pomstě. Jene třeba není ádná chyba. A proto se musím podívat také na psychiatrický posudek, pokusit se odhadnout vábovu osobnost, jeho reakce, sklony. A vzít v úvahu krkolomnou představu, e váb v době, kdy stála Petrova kodovka na parkoviti, vylezl nepozorovaně z hospody, kam po proputěni zamířil, a přepiloval trubičku brzdového systému.

Poloil jsem si na kolena jeden opis rozsudku a rozhodl se, e právě jeho odůvodněni si zvolím jako východisko. S ním budu konfrontovat vechny výpovědi, listinné důkazy, úřední záznamy.

Podle rozsudku to celé mělo vypadat asi tak. Toho kritického dne na sklonku loňského léta byl váb právě druhý den, jak se říká, na volné noze, tedy proputěný z výkonu trestu. Shodou okolnosti právě z toho ústavu, před kterým jsem ho potkal i já. Neměl výstup sám. Pár kamarádů se dalo dohromady a tenhle slavný den chtělo patřičně zapít. Proli proto několik hospod v naem okresním městě, to jetě vába nenapadlo zajit domů, řádně se nalomili pivem i něčím tvrdím a pozdě večer vichni odjeli do Prahy. Je tam v Melantrichově ulici jedna taková vinárna, kterou za ádnou cenu nechtěli minout. Praha byla jejich přestupní stanicí. Odtud se pak rozjíděli kadý někam jinam  někdo domů, někdo raději od domova co nejdále. váb jel konečně domů, protoe si uvědomil, e na něj čeká mladá ena. Brali se pár měsíců před tím, ne váb nastoupil výkon trestu, a někteří vyetřovatelé z okresní správy u tehdy vyslovovali více či méně opodstatněné domněnky, e vábova ena není jen jeho drukou v manelství, ale i v trestné činnosti. Zatím to ale byly právě jen ty více či méně opodstatněné domněnky, nic víc.

Problém byl ale v tom, e mladá paní vábová se na manelův návrat netěila ani zdaleka tolik, jako on. Nala si mezitím někoho jiného, kdo u ní často přespával a tak se dalo čekat vyvrcholeni krize. váb sice svého konkurenta v bytě nezastihl, nael ale neklamné stopy jeho pobytu i jeho velmi úzkého sblíeni s manelkou. Řeil situaci po svém. Vzal nů a začal manelku honit po kuchyni, pak po lonici a tady ji také dostihl. Odhodil nů, kterým dosud vyhrooval, a začal pouívat pěsti. Do dveří, které za sebou ani nestačil zavřít, nakoukla sousedka, přivolaná hlukem, dřív, ne ji váb zpozoroval, stačila se vrátit domů a zavolat na Bezpečnost. Okamitě vyjela hlídka. Se psem.

Dorazila právě v okamiku, kdy se vábově manelce podařilo utéci z bytu, seběhnout se schodů a vyrazit na ulici. Přímo do rukou hlídce. váb, který z domovních dveří zahlédl uniformy, se rychle vrátil do patra a zavřel se v bytě. K jeho smůle vak měla manelka v kapse klíče a tak se ona i hlídka se psem dostali dovnitř. Tam váb napřed tvrdil, e se nic neděje, nikde nebyl a a mu vichni… Jene z něj táhl alkohol, sotva mluvil a ani nechtěl prokázat totonost. Kdy jej upozornili, e by ho také mohli předvést na odděleni, rychle změnil chováni. Nejdřív začal vem přítomným nadávat a pak se pokusil nakopnout psa, který dosud nečinně přihlíel. Netrefil. Ale zkusil to znovu. Tentokrát psa zasáhl, srazil mu koík a kdy hned potom zamířil pěst na tvář psovoda, nečekal pes na nic dalího a skočil. Chňapl a hned ustoupil. To ale úplně stačilo a váb u se při předváděni choval sluně.

Tohle tedy byla oficiální verze, kterou Vladimír rekonstruoval z výpovědi vábovy manelky, sousedky, členů hlídky a z jejich úředního záznamu o zákroku.

váb ale vechno od samotného začátku popíral. Jediné, co nepopřel, e byl proputěn z výkonu trestu a e se opil. To ani dost dobře popřít nelo.

Tvrdil, e manelka le  chce na něj hodit své zraněni, aby se ho zbavila a mohla si vzít nového nápadníka. Sousedka le, protoe má strach z manelky. Hlídka VB le, protoe se s jejími členy zná u z dřívějka a mají na něj vztek. Nele pes. Ale ten zas pro změnu v bytě vůbec nebyl. Kousl ho, pravda, ale teprve před okresním oddělením. To kdy váb nechtěl vystoupit z auta, tak ho prostě vzali a vyhodili na zem. A potvali na něj psa. Lékařskou zprávu o zraněni manelky vysvětloval snadno  nechala se předem zbit milencem, aby ho tak společně dostali tam, odkud se právě vracel.

Ovem podle dalích důkazů, shromáděných ve spise, se dal skutečný průběh události rekonstruovat téměř krok za krokem.

vábovi kumpáni, kteří s nim byli proputěni, potvrzovali, e svobodu oslavovali mocně  váb snad nejmocněji ze vech. Nějaký Měřička, ostřílený recidivista, přiznal i to, e se mu ji pořádně opilý váb svěřil, e manelka asi bude někoho doma mít, e u o tom dostal nějaké hláky. A e je oba srovná. Kdy ne oba, tak alespoň ji.

Měřička se ale se vábem rozloučil jetě v Praze. Jel jinam, dál od rodiny a hlavně od té okresní správy SNB, kde měl nastoupit ochranný dohled. váb ho nechal na nádraí a k domovu vyrazil pěky a sám. A tady u nastupuje výpověď jeho manelky a dalích svědků, důkazy, na kterých bylo postaveno odůvodněni rozsudku.

Zjistil jsem, e u soudu se důkazně nic podstatného nezměnilo, Vladimír si řadou dotazů situaci jetě ujasňoval, ale závěr byl

jednoznačný  obalovaný spáchal ty trestné činy, o kterých hovořil ji prokurátor v obalobě.

vábovu odsouzeni tedy mohl zabránit jen jeho zdravotní stav, konkrétně nějaká duevní porucha, která by vyvolala jeho nepříčetnost. Nebo alespoň zmenenou příčetnost, aby mu to pomohlo u trestu. Jene na nic takového znalecký posudek nevyzněl.

Take váb byl plně trestně odpovědný a vina tím byla jasná. A trest?

Při jeho u částečně popsaném trestním rejstříku byl ten rok odnětí svobody nepodmínečně spí mírný, ne naopak. Podal odvolání  odvolací soud je zamítl.

Tím ale spis ani zdaleka nekončil. K jeho zadním deskám bylo připevněno několik obsáhlých dopisů. Vechny je psal váb a vechny mluvily o jediném  jsem nevinný, byla to na mě bouda, chci obnovu řízení. Tyhle dopisy ádné otevřené výhrůky neobsahovaly. Zajímavý byl ale z tohohle hlediska protokol o hlavním líčení. Tehdy měl Petr s obalovaným problémy, musel ho napomínat, váb stále vykřikoval a nakonec ho Vláďa musel z jednací síně vykázat a pokračovat v jeho nepřítomnosti. To se neděje tak často. Jene právě tady byla protokolace příli kusá a nedávala jasný obraz o tom, co se vlastně stalo. Proto jsem si do bloku poznamenal  .Ujasnit, co u hl. lič. Zeptat Veroniky.

Na druhý den jsem jí vrátil spis a přidal slíbený balíček kávy.

Já se vám stejně divím, co vás na tom mizerovi vábovi tak zajímá. Kdybyste viděl, jak vyváděl v jednačce!”

To je právě to, na co se vás chci zeptat. Z protokolu mi to není úplně jasný. Co tam vlastně ten váb provedl, e se Vladimír tak rozčilil a vyhodil ho?”

Doktor Petr se tehdy choval vůči vábovi a moc ohleduplně. Ze začátku líčení byl taky váb uctivý. Ale pak se to nějak začalo točit, kdy se ho doktor Petr párkrát zeptal na nepříjemné věci. A nakonec u začal odsekávat i obhájci… hájil ho Fencl, teda napřed.”

Jak to, e napřed? On pak Fencl pustil obhajobu?”

Kdepak Fencl. Já jsem jetě neviděla, aby Fencl pustil klienta.”

Hledí si jich?”

Nerad by, aby mu utekli ke konkurenci. I takovýhle recidivista je zlatý důl. Ví bůh, kolikrát se jetě dostane do průvihu. A vdycky si v takové chvíli vzpomene na advokáta, se kterým byl spokojený.”

Zavrtěl jsem hlavou. Z trestních věcí se málo bohatne. Tady zastoupení nestojí moc a čím míň pro poradnu, tím méně z toho potom dostane advokát. Přece víte, e se na trestní specializuje jen málo právníků. Větina advokátů jde do civilních věcí. Takové bezpodílové spoluvlastnictví manelů, kde je pořádný majetek, to je něco jiného. Nebo pauály.”

Já civilní věci neznám, nebyla jsem nikdy ani u nás na občanskoprávním úseku. Ale je fakt, e Fencl si klientů hledí. No, abych nenasazovala jen na Fencla. On takový Sobota taky. Nejsou jako tědrý. Ten si s nějakým líčením nedělá hlavu …

Veronika se tie usmívala. Zeptal jsem se se zájmem: tědrý? Takového tu neznám. Odkud je?”

Ani ho znát nemůete, odeel mnohem dřív, ne jste vůbec nastoupil. Já vlastně ani nevím, jak jsem si na něj vzpomněla. Byl samý průvih.”

Neubránil jsem se smíchu. Blýskla po mně očima a poznamenala: Vy se moc nesmějte, doktore. Kadý se můe dostat do průvihu.”

S tím jsem musel souhlasit. Ale vrátil jsem se k původnímu dotazu!

Proč tedy říkáte, e toho vába hájil Fencl… napřed?”

To bylo tak. váb se během líčeni začal na doktora Fencla skoro utrhávat. A nakonec ho po jedné jeho otázce poslal do prdele. Co bych to neřekla, bylo to tak, Fencl hned vyskočil, ádal o přeruení jednání a o povolení rozmluvy s obalovaným. Petr se se senátem poradil a vykázal vába z jednačky. Dál se pokračovalo bez něj. Kdy se potom před závěrečnými řečmi vrátil zpátky, tak u vůbec nepromluvil, a ani se nevyjádřil později k rozsudku. Pak vypověděl Fenclovi plnou moc a u odvolačky ho hájil Sobota.”

Ve spise jsou nějaké dopisy, které psal váb soudu,” nadhodil jsem.

To nejsou vechny. Já vím, e váb psal Petrovi i domů. Nevím ani, kde vzal adresu. Petr se nejdřív rozčiloval, ale pak u ty dopisy rovnou vyhazoval. Ani je nečetl. To ale nebyly dopisy k věci, ty měly nějaký osobní charakter. Snad by o tom věděla víc paní Petrová.”

Veronika si přejela hřbetem ruky oči.

Mně je ho líto. Doktora Petra je mi líto. Já ho měla ráda.”

xxx

Odevzdal jsem propoutěcí papíry z nemocnice závodní lékařce, která mě neopomněla vypeskovat, e jsem to u měl udělat dávno. Čekala mě cesta městskou autobusovou linkou zpátky k soudu, do mého kamrlíku. Byl jsem trochu unavený. Přece jen to bylo trochu víc pohybu, ne kolik jsem za poslední dny absolvoval.

Opatrně jsem sestoupil po nízkých schůdcích od polikliniky na chodník a zamířil k zastávce autobusu.

Dopravní ruch byl mizivý, chodci téměř ádní. U okraje chodníku stála prázdná modrá kodovka  původně modrá. Teď byla zablácená tak, e barva se dala pouze hádat. Proel jsem kolem ní, ani bych se zajímal, proč parkuje právě tady, na zákazu zastavení, el jsem po chodníku dál. V čekárně zastávky byli jen dva lidé. To znamenalo, e autobus odjel teprve před malou chvilkou a e si při jeho dvacetiminutových intervalech jetě dost dlouho počkám.

Proti mě stála dívka, která mi připomínala Blanku. Vyí, tíhlá. Kdy se můj pohled střetl s jejím, otočila se na druhou stranu. Nebylo jí vhod, e si ji prohlíím. Vedle mě stál starí mu a četl noviny.

kodovka jetě stála na druhé straně ulice. U ale nebyla prázdná. Na vzdálenost, která mě od ní dělila, jsem pouze zpozoroval, e místo řidiče je ji obsazeno. Naskočil motor a vůz se pomalu oural po protějí polovině vozovky. Zdálo se mi, e se řidič zadíval směrem k nám, dovnitř čekárny. Znovu jsem pohlédl na dívku, které asi ten chlapík v autě věnoval pozornost. Zaslouila si ji. Jako Blanka. To mě přimělo, e jsem sevřel berle a vyel ven. kodovka u byla pryč, zmizela vlevo za zatáčkou, stoupající obloukem k prodejně stavebnin.

Vstoupil jsem vedle do telefonní budky. Vytočil číslo a netrpělivě čekal, a někdo zvedne sluchátko. Někdo? Blanka, samozřejmě. Začínala mi chybět. Opřel jsem se zády o postranní stěnu a hleděl ven. Viděl jsem čekárnu trochu zezadu, trochu ze strany.

Byl jsem plně soustředěný na vyzváněcí tón ve sluchátku a rozhodnutý, e klidně nechám telefon zvonit a do příjezdu autobusu, pokud to do té doby na druhé straně nikdo nezvedne. Snad proto jsem vechno zaregistroval a pozdě.

Zaslechl jsem ostré skřípění. Jetě stále jsem měl sluchátko přitisknuté k uchu, kdy se ozval prudký úder a zvuk borceného plechu. Čekárna před mýma očima poskočila, otřásla se, pak se objevilo auto.

Byla to ta pinavá modrá kodovka. Na její kapotě se válela dvě těla. Starího mue, co četl noviny a dívky, která se na mě nechtěla dívat.

Brzdy stále jetě skřípěly. Pak se kodovka pár metrů na chodníku zastavila. Obě těla se svezla na zem. Zahlédl jsem postavu řidiče. Dostal se dvířky ven. Já jsem zatím stále jetě svíral v ruce telefonní sluchátko.

Řidič se vak nestaral, co je s oběma zraněnými. Na okamik jsem si poviml vyhrnutého límce jeho světlého kabátu a pak u Jsem jenom spatřil, jak prchá od auta pryč.

Pověsil jsem sluchátko do vidlice a vyel z budky, abych zjistil, co je s lidmi, leícími na zemi…

Nakonec jsem přece jen nasedl do autobusu. Díval jsem se oknem na rozcházející se dav a nebylo mi nejlíp.

To u bylo po vem. Sanitka rychlé pomoci odjela se zapnutým majákem a kvílející sirénou, doprovázená lutobílou volhou VB.

Do budovy soudu jsem se sotva dovlekl. Nechtěl jsem, aby mě v tomhle stavu kdokoli potkal. Přesto jsem se společnosti nevyhnul. Kapitán Horký čekal na chodbě a kouřil. Pozdravili jsme se. Předpokládal jsem, e u asi ví, co se na zastávce přihodilo.

Vyčkal, a odemknu dveře a potom s čepicí v pravé a kufříkem v levé ruce za mnou veel do mého království.

Díval jsem se na něj a přitom jsem měl stále před očima krev na chodníku před telefonní budkou.

Přiel jsem za vámi, abych si doplnil údaje, které jste mi řekl minule.” Listoval v papírech. Zahlédl jsem mezi nimi zápis o mé výpovědi. Poloil si jej před sebe.

Víte, prověřili jsme si toho vába. Jak se jevil vám?”

vába jsem předtím neznal, to u jsem vám přece říkal. Viděl jsem ho prvně před tou věznicí. Názor? Obrovská nenávist vůči doktoru Petrovi. A z jeho strany, zdálo se, opodstatněná. Aspoň se tak choval. Nebudu vám lhát, zkusil jsem se na to i sám podívat…

Jak … podívat?”

Vyádal jsem si vábův spis. Hledal jsem, jestli mu doktor Petr z nějakého důvodu  i kdy ten bych asi ze spisu nevytáhl  trochu nepřitvrdil. Ale opak je pravdou. Vedl líčení vysoce korektně. Nijak obalovaného nezkrátil v právu na obhajobu.”

Vypadalo to, e se mnou Horký souhlasí. Nepřeruoval mě.

Soudruhu kapitáne, já si myslím, e doktor Petr dělal vábovu věc

naprosto správně, v souladu se zákonem. Obalovaný si neměl na co stěovat… ale stejně si stěoval. To u se u nás občas stává.”

Já to taky nechápu. Asi budete vědět, e jsem ten spis měl taky půjčený.”

Přikývl jsem.

Řekněte mi, zaujalo vás ve spise něco jiného, ne jen právní stránka věci?”

Zaujala mě změna pozice vába u soudu. K obhájci se na začátku líčení choval úplně jinak. Jako by mu plně důvěřoval, e ho z toho vyseká. Pak se ale jeho postoj postupně měnil.”

Měl jsem stejný dojem,” řekl Horký. váb mi to ale odmítl vysvětlit.”

Byl jste za ním doma nebo jste si ho volal? Můe to být otázka prostředí.”

Vyslýchal jsem ho ve vazbě.”

Chvíli jsem mlčel. Co zas provedl?” dostal jsem ze sebe konečně.

Sdělili jsme mu obvinění z jedné dokonané vrady a z jednoho pokusu. Krajský prokurátor na něho uvalil vazbu. Jene váb nemluví. Odmítá cokoli vysvětlovat. Stále tvrdí, e nemá důvod vypovídat, e dokazovat musíme my.” Povzdechl si. Má samozřejmě pravdu. Má právo mlčet, můe si vymýlet co chce a objasnění věci leí na nás. Jene pokud je nevinný, tak je to dost zvlátní postoj.”

Pozorně jsem se na něj podíval. To zní skoro tak, e si nejste jistý jeho vinou.”

Jistý  nejistý. Z právnického studia oba víme o presumpci neviny. e dokud soud nevynese pravomocný odsuzující rozsudek, musí se na obviněného hledět, jako by vinný nebyl. Tak jaképak jistý? Taková jistota můe být sice faktická, ale ne právní. Jene je tu i dost věcí, které vině vába nasvědčují.” Zarazil se pak dokončil: Ale také některé věci, které ve mně vyvolávají pochybnosti.

Horký mluvil a při řeči si ví silou ohýbal prsty.

Zjistili jsme z výpovědí dalích proputěných, které jste potkali před bránou, e váb celou skupinu dohonil v okamiku, kdy vcházela do dveří hospody. To je prokázané. Z toho vyplývá, e v té době nemohl s autem nic udělat. Někteří z těch proputěných si dali jen panáka u pultu a li pěky do města. Nečekali na autobus. Ostatní zasedli v lokále. Kadý měl u sebe nějaké peníze. Pilo se nejdřív pivo. váb jako první objednal panáky. A ostatní se pak nechtěli dát zahanbit, la jedna runda, druhá. Někteří u dost alkoholu odvykli, vábovi musel do hlavy stoupat neobyčejně rychle. Po krátké době se najednou chytil za aludek a zmizel. Jak dlouho byl pryč, je z výpovědí jeho kumpánů těko zjistit. Hostinský uvádí, e byl pryč aspoň dvacet minut. U ho chtěl jít hledat, protoe měl strach, aby mu nezmizel bez placení. Pak se najednou váb zase objevil. Hostinský Vrňák stál v té chvíli u dveří do lokálu a tvrdí, e se nevracel z chodby od záchodů, ale zepředu, zvenčí..

Jak to vysvětluje váb?”

Nijak. Jak u jsem říkal, odmítá komunikovat. O čemkoli. Vrňák dál vypověděl, e váb byl celý od bláta a vyčítal hostinskému: Kdybys čepoval pořádný chlast a ne lichtu, tak se mi neudělalo patně

a nevyválel jsem se po zemi’,” četl Horký přímo ze zápisu o Vrňákově výpovědi.

,,Na tohle téma jsem si s Vrňákem taky promluvil. Něco o nalévání alkoholických nápojů opilým a podnapilým. Mezitím ovem taky někteří chodili na toalety. Bohuel, o tom hostinský nemá přesný přehled. Dobře si pamatuje jen na vába. Pak někdo vrazil do lokálu s tím, e se stala dole v zatáčce bouračka. Kdo mohl stát na nohou, vyhrnul se ven. váb zůstal uvnitř. Ale zaujal nás jetě jiný odsouzený, nějaký Frejka. Toho jste kdysi bral do vazby. Taky si během popíjení odskakoval. Mohl se dostat k autu, pokodit ho a zase se vrátit zpátky. Prohlédl jsem si jeho spisy, ale toho nesoudil Petr. A jak plyne z protokolu, který Jste s ním tehdy ve věznici sepsal, doznával vechno, nepodal si ani stínost proti vzetí do vazby. Nezdá se, e by na vás měl pifku. Ale stejně ho máme pod dohledem.”

Marně jsem vzpomínal. Na ádného Frejku Jsem si nepamatoval. Musel to být z mého hlediska nějaký malý případ.

Chtěl jsem se vás zeptat jetě na jednu věc  Vaňousek, říká vám to něco?”

Jistě. Vaňouska měl soudit doktor Petr  s ním i dalí  celou skupinu. Jel mu doručovat do vazby opis obaloby. Kvůli lhůtě … polkl jsem, … aby byla zachována lhůta k přípravě. Soudí to teď doktor Čmert. Byl jsem na zahájení líčení. Čmert se Vaňouska ptal, jestli měl zachovanou lhůtu k přípravě a Vaňousek potvrdil, e ano. e mu doktor Petr obalobu doručil.”

Zdálo se, e jsem příli kapitána nepotěil. Vy sám jste o tomhle doručení obaloby Vaňouskovi s doktorem Petrem při odchodu z věznice nemluvil?”

Ne, Vladimír odcházel dřív. Počkejte, vdy on byl taky v té restauraci. Sám jsem ho viděl, jak jde k vozu směrem od hospody… Na parkoviti se s ním také setkal doktor Sobota ..

Kapitán Horký přikývl. Čekal jsem, jestli si to uvědomíte. Doktor Petr byl v restauraci, ale nikoli v lokále. Nechtěl se ukazovat před proputěnými vězni a tak zael do kuchyně, kde si u paní Vrňákové objednal tamprli rumu.”

Vyruilo nás zaklepání na dveře. Do místnosti vstoupil nadstrámistr v uniformě. Přiloil ruku ke títku čepice.

Soudruhu kapitáne, máte se okamitě dostavit na okresní správu. Hledáme vás u přes hodinu.” Zarazil se. Ale tady soudruh doktor vám to u určitě říkal.”

Co mi měl říct?”

Přece o té havárce u zastávky autobusů, kodovka tam vjela na chodník do lidí. Soudruh doktor vyvázl asi jenom náhodou.”

Kapitán na mě vrhnul zničující pohled, chtěl něco říct, ale pak to raději spolkl.

Vy zůstanete, soudruhu doktore, tady. Neopustíte místnost, dokud se nevrátím.”

Vzápětí za nimi zabouchly dveře.

Tak teď si něco povíme o té havárce, ne?” začal kapitán Horký, kdy se vrátil do mého kamrlíku.

Máte…?’ nadhodil jsem nedočkavě.

Toho chlapa zatím nemáme, říkám chlapa, ale zatím si nejsem zcela jist ani tím. Teď bych ale potřeboval od vás slyet, jak se to seběhlo.”

Zkusil jsem to. Poslouchal pozorně, nepřeruoval mě. Teprve kdy jsem skončil, řekl: Přece jen dojde na dotazy. Tu modrou kodovku samozřejmé máme, pachatel nám ji nechal na místě. Kdy jste el k lékaři, tedy kdy jste vstupoval na tu polikliniku, stálo to auto u na ulici?”

Zamyslel jsem se. Neviml jsem si, e by tam něco stálo. Vdy je v ulici zákaz zastavení. Pokud by tam vůz stál, asi bych si ho viml tak, jako jsem ho zaregistroval hned, jak jsem vyel z budovy na ulici. Byl prázdný. Nikdo v něm neseděl.”

Dá se tedy předpokládat, e kodovka přijela předtím, ne jste vyel z polikliniky. Řidič auto opustil. Uviděl jste ho a z telefonní budky. Co byste mi o něm mohl povědět? Byl to mu nebo ena?”

Řekl bych, e mu. Neviděl jsem mu do tváře. Zahlédl jsem ho jen z dálky. e lo o mue, usuzuji z oblečeni. Dlouhý světlý plá, kalhoty a semiové boty. A hlavně ten běh. Já bych to charakterizoval jako muský běh. Razantní, rychlý.”

A co byste řekl monosti, e to byla ena, převlečená do muského oděvu?”

Vyloučit bych to asi absolutně nemohl, i přes ten způsob běhu.”

Kdy jste el kolem toho auta, bylo prázdné. Jste si tím jist? Díval jste se dovnitř? Můete vyloučit, e řidič nebyl třeba ukryt na podlaze?”

Myslím, e to můu vyloučit.”

Take poprvé jste si ho viml…?

,,… kdy jsem stál v autobusové čekárně. To u seděl ve voze a právě startoval. Projíděl potom pomalu kolem, na druhé straně ulice, a viml jsem si, e se divá směrem do čekárny.”

Soudruhu doktore, řekl jste, e v té době byli v čekárně pouze dva lidé a vy. Myslíte, e vás řidič mohl poznat?”

Určitě. U podle té nohy v sádře a berlí.”

Po jakou dobu jste jetě ten vůz viděl?”

Prakticky ve chvíli, kdy jsem vyel z čekárny, u kodovku na ulici vidět nebylo. Zajela nahoru do zatáčky. To je dobrých sto padesát, dvě stě metrů.”

To by znamenalo, e řidič se musel s vozem těsně za zatáčkou otočit. Přitom byl přesvědčen, e jste v čekárně. Vycházet vás přece neviděl a naposled vás zahlédl jak stojíte vevnitř.”

No … ano.”

Uvědomujete si, e to mohl být úmyslný útok na vás?”

A proč, proboha?”

Pokrčil rameny.

To se ptám já taky.”

Jak to vypadá s těmi dvěma, co čekali v boudě? Hlavně… hlavně mám strach o to mladé děvče.”

Oba jsou v mezích monosti v pořádku. Zatím jsou v nemocničním oetření. Vypadá to na lehčí poranění. Majitele auta jsme samozřejmě rychle nali. Je to nějaká paní Janků. Ze sousedního okresního města, bydlí tam na sídliti. Hlásila odcizeni vozu, take pachatel krádee s největí pravděpodobností seděl i za volantem té kodovky, která ……

Mě měla oddělat?” vpadl jsem kapitánovi do řeči. Zdá se mi to nepochopitelné. Nemohl by přece s jistotou předpokládat, e mě usmrtí.

Ty dva přece jen lehce zranil, natěstí. A taky musel počítat s tím, e se sám rozmlátí a nebude moci z havarovaného vozu utéct.”

Třeba vám chtěl tím útokem v něčem zamezit, nebo vás brutálním způsobem zastrait… uvidíme.”

xxx

Jsou podniky, o kterých u předem tuíme, e jsme na ně neměli v ádném případě chodit. Patří k nim setkání s kamarádem, který má chu na skleničku, ale chybějí mu na ni peníze, setkání s bývalými spoluáky ze střední koly typu V motelu v Motole, setkání s filmy, které jsme viděli v dětství a na ně jsme si měli raději zachovat ty dávné hezké a naivní vzpomínky …

Večírek, na který mě Blanka vytáhla z mé osamělé komůrky v třetím patře okresního soudu, v sobě obdivuhodně spojoval vechny tyto tři důvody, proč ho nenavtívit. To, e jsem nakonec přece jen přiel, zavinila únava. Neschopnost stále znovu a znovu kombinovat monosti, pravděpodobnosti, útrky vět, vzpomínek a představ. Únava z toho, e nejsem schopen logicky skloubit fakta, dát jim pevný řád a namísto pouhého neurčitého podezření, tuení, najednou vědět. Mít jistotu, jakkoli nepříjemnou a zdrcující.

Pouze z toho jediného důvodu jsem nyní seděl v suterénních místnostech domku rodičů mého bývalého spoluáka Pavla. Jen proto jsem se zády opíral o nabílenou zeď v prvním, mením pokoji, ohříval v dlani sklenku od hořčice, po okraj naplněnou koka-kolou a váhal mezi touhou co nejrychleji zmizet, vytratit se bez rozloučení a obavou z cesty kolem dvou domovních bloků a přes jednu křiovatku tam, kde jsem si u za několik posledních dnů zvykl říkat doma.

U dobrých deset minut jsem tu seděl sám, ztracený mezi okolním mumrajem. Blanka se omluvila a klábosila ve vedlejí místosti s nějakou obtloustlou kamarádkou o problémech rozvodu v prvním roce manelství. Co chvíli jsem zahlédl rozhrnutým květovaným závěsem odlesk světla na iroké sukni přespříli ivené kamarádky, co chvíli se ke mně donesl její chraplavý, skoro muský hlas a bylo mi jasné, e tohle jednání hned tak neskončí.

Chápal jsem to. Blanka měla monost získat pro svého kolitele, doktora Fencla, plnou moc k zastupování v rozvodovém řízení. A co víc  hlavně v následujícím řízení o vypořádání bezpodílového spoluvlastnictví manelů, jeho hodnota prý nebyla tak zanedbatelná.

Upil jsem trochu nápoje, který ztrácel původní příjemný chlad, ale který jsem nikdy přespříli nemiloval, a pak jsem začal zvolna krouit sklenkou. Naloutlá pěna se střídavě usazovala na stěnách sklenice a střídavě se nechávala spláchnout hnědavou tekutinou. Snad bylo sklo patně umyté, trochu mastné.

V protějím koutě místnosti blikala obrazovka středně velkého televizoru a vedle něj se vyhřívala tmavá krabice videorekordéru. Program nikdo nesledoval  ani já. Pavel ostatně přistroj zapnul jen proto, aby ukázal, na co vechno se dá vydělat, kdy člověk po maturitě nejde na vysokou, ale pustl se do  jak to označil  pořádné práce.

Ze zadumaného rozpoloeni mě vyruil ustivý zvuk nařasené látky.

Můu si přisednout?”

Na střední kole jsme jí říkali Králík. Ne proto, e by byla něná a lekavá. Plachá. Nebo bázlivá.

Měla nehezký předkus a jak jsem se později doslechl, dost tím v pubertě trpěla. Ve druhém ročníku si ale nala kluka a následující rok a půl ji tahle známost vydrela. Pak natěstí odela ze koly a já o ní od té doby slyel jen výjimečně. Nemrzelo mě to.

Kývl jsem hlavou a zahučel něco, co mělo znít povzbudivě. S ulehčením se spustila vedle mne na koberec. Slyitelně ji přitom luplo v obou kolenou.

Prý jsi měl úraz,” oznámila mi, kdy si pečlivě prohlédla moji zasádrovanou nohu.

Na to se nedalo vcelku nic říct.

Taky jsem vloni marodila. Kdy jsi byl na vojně.”

Koketně se usmála a pak u spustila stavidla výmluvnosti naplno, čas od času jsem přikývl, to kdy klesla hlasem a já pochopil, e v té chvíli očekává, e podpořím rozhovor… Jinak jsem ale vypnul pozornost.

Alena přila kolem osmé.

Zaregistrovala mě hned ve dveřích a mírně se zarazila. Pak ale zlobně potrhla ramenem a vela. Jako královna. V luté halence a úzkých dínách. Na rozdíl od ostatních nebyla v ponokách, punčochách nebo půjčených pantoflích, nýbr si přinesla na přezutí lehké koené lupky s vysokým podpatkem. Mládence, který veel s ní, mi nemusel nikdo představovat. Znal jsem ho jetě z Prahy, ze stejného ročníku na fakultě.

Kupodivu se mi rázem ulevilo. Nevím proč, kdy se vlastně Alena rozela se mnou.

Na okamik jsem zachytil její pohled, který se ale ihned svezl vpravo vedle mne. Viml jsem si, jak se jí překvapením rozířily oči. Pak dostala její tvář nejdřív nevěřícný a hned potom posměný výraz. To kdy identifikovala dívku vedle mne Jako Králíka. Jetě jednou se na mne podívala a pak s očima upřenýma kamsi na uzel mé kravaty vzala svého společníka za ruku a vlekla ho k ledničce, ze které si kadý podle chuti bral to, co ho právě lákalo. Jinak řečeno koka-kolu nebo lahvové pivo.

No, zdá se, e soudruh náměstek má konečně postaráno o doplněni právního odděleni v podniku, pomyslel jsem si s jistým ulehčením a naposledy jsem přikývl řeči své sousedky.

Ale e jsme si pokecali!” řekla Králík s pohledem na prázdnou sklenici v ruce. Musíme se zase co nejdřív vidět.”

Slíbil jsem jí to s tichým předsevzetím, e tak daleko nesmím věci nechat dojít.

Z místa, kde jsem seděl, jsem přehlédl téměř celou vedlejí místnost. Zábava tam začala dostávat kolektivnějí charakter, ale já se do ní nemusel zapojovat. Měl jsem pro to objektivní důvod, který ostatní mlčky uznali. Mou pochroumanou nohu.

Blanka přisedla tie vedle mne. Neopírali jsme se o sebe. Vlastně jsme spolu ani příli nemluvili, jen jsme sem tam něco na první pohled bezvýznamného prohodili.

Kdy se objevila Alena se svým novým mládencem, Blanka zareagovala okamitě. Omluvila se své obtloustlé kamarádce, i kdy její srdce profesionála muselo krvácet nad slibně se rozvíjejícím případem, a přila ke mně. Neoslovila mě. Jen se tie spustila na kolena, trochu se usmála a pak se vedle mě pohodlně opřela o zeď. Zavřela očí a zaklonila hlavu. A já blázen jsem se v první chvíli bál, e se svou sounáleitost ke mně bude snait nedat najevo.

Tak jsme svorně seděli a do chvíle, kdy jsme si řekli, e je tu nuda a e se odporoučíme.

Blanka se mlčky zvedla a vzápětí se objevila s naimi kabáty. U se stačila i obout.

XXX

Od okamiku, kdy z mého kamrlíku odeel kapitán Horký, uběhlo u pár dnů. A já se nedostal ani o krůček dál, nevím nic víc, nejraději bych vechno vzdal a nechal události běet kolem sebe, a se tím vím zabývají ti, kterým to přísluí.

Ve chvíli, kdy jsem se cítil nejmizerněji, otevřely se dveře a do mé samoty vpadla Blanka. A já najednou spatřil svět o stupínek veselejí. A věřte mi to nebo ne, měl jsem hned i mení  strach.

Vrhla na mě milý pohled. Po pravdě řečeno, ten jsem právě teď potřeboval k úplnému těstí. Fakticky jsem přímo cítil, Jak se mi ten její pohled zastavil na tvářích, kousek od kořene nosu, pod očima. Jakoby se na chvíli zajíkla, pak náhle starostlivým hlasem pronesla: ,,Ty jsi nespal, viď?”

Zaloil jsem si ruce za hlavu, zailhal po ní a nerad, moc nerad připustil, e jsem dnes v noci nemohl usnout, Jen jsem se převaloval, přemýlel, kombinoval, no prostě na spaní mi nezbyl čas.

Bojí se.” To konstatovala, to nezaznělo jako otázka. A i kdy jsem jí neodpověděl, bylo nám to oběma jasné.

Netvrdím, e by mě nepotěilo, kdyby mě v té chvíli políbila na čelo. To bych lhal. Ale Jen dopadla na idli a mlčela. Pak se nade mnou přece jen slitovala a začala z taky vytahovat jeden balíček za druhým. Mlčky jsem ji sledoval, potom, kdy se na světle světa objevovaly dalí a dalí tajuplné předměty, natáhl jsem se za sebe, k poličce, po paměti Jsem vylovil jednu z knih, nasadil si brýle, nalistoval příslunou stránku a začal hlasitě předčítat:

Napřed odvázal námořník oba sudy. Byly v bezvadném stavu

a kolonisté jich jetě výhodněji pouijí. Pak pičákem vypáčili zámek a víko odskočilo.

Vnitřek bedny obsahoval jetě zinkovou bednu, která měla chránit obsah před vlhkostí.

Ach!” zvolal Nab. e by v ní byly konzervy?”

Doufám, e ne,” odpověděl novinář.

Jen aby tam nebylo ..bručel si Pencroff.

Co?” ptal se Nab, který ho slyel.

I nic.”

Zinkový obal byl rozříznut a přehnut přes okraj bedny a na písek byly pomalu vykládány nejrůznějí předměty. Při kadé nové věci křičel Pencroff své hurá, Harbert tleskal a Nab tančil… Byly zde knihy, které přiváděly Harberta do vytrení, a kuchyňské nářadí, které Nab pokrýval polibky.

Kolonisté mohli být plně spokojeni, protoe bedna obsahovala nástroje, zbraně, nářadí, oděvy a knihy. Gedeon Spilett hned do zápisníku psal seznam vech vyloených věcí.”

Mé původně hlasité čtení se postupem času měnilo na jakési tiché předení. Kdy jsem pečlivě vyslovoval jména trosečníků, samozřejmě tak, jak jsou v knize napsána, s dvěma f u námořníka a dvěma t u novináře, doslova jsem se s hláskami mazlil. Potom jsem zvedl oči od knihy a přehlédl vyloené zásoby. Na stolku a přistavené idli se ikoval zástup konzerv, sáčků, lahví, balíčků. Knihu jsem zavřel a odloil zpět na poličku.

Blanka stála u idle a hleděla na mě nechápavě. Moje nálada byla v té chvíli, po přehlídce vystaveného zboí, rozmarná a proto jsem nabídl, e mohu přísluné obdobné pasáe přečíst i z knih Robinson Crusoe nebo výcarský Robinson nebo Dva roky prázdnin, protoe vechny tyhle pilíře světové klukovské literatury jsem měl nedaleko, po ruce, na vlastnoručně zrobené poličce.

Mlčela.

Dívala se na mě pohledem, jaký bych snad předpokládal u hrdiny klasické éry němé filmové grotesky, který dostal počátkem třicátých let první nabídku hlavní role ve zvukovém filmu a teď se snaí blahobytnému řediteli filmové společnosti, pánovi s tučným břichem, tučnou peněenkou a jetě tučnějím doutníkem naznačit osvědčenými prostředky němého filmu, e si není vlastně tak zcela jist, zda vůbec vládne hlasem.

Proto Jsem se natáhl, uchopil její ruku do své a váným hlasem jí oznámil: Věř mi to nebo ne, v téhle chvíli bych chtěl být Nabem … za předpokladu, e ty bys byla kuchyňským nářadím.”

Jen se tie smála.

Uloil jsem se zpátky a s citem jsem dodal: Mohl bych tě toti pokrýt polibky.”

Vdycky jsem věděla, e jsi aek. Znám dobře tvoje rodiče  jsou to lidé sluní, seriózní, pracovití. Nikdy by se nesníili k tomu, aby si dělali oufky z mladé, nezkuené dívky. Dívky nezkuené natolik, e nejen ze svého hubeného platu nakupuje zásoby pro osobu, která si vůbec nezaslouí, aby byla zachována při ivotě, ale jetě navíc i natolik, e

předpokládá za svoji snahu odměnu alespoň ve formě poděkováni. V době, kdy ses narodil, nebyl zřejmě jetě takový problém vyměnit čerstvě narozené děti. Kromě toho nechápu, e jsi nezakončil kolní docházku třetí třídou zvlátní koly, ale absolvoval jsi nejen kolu základní, ale i střední a vysokou. Předpokládám, e nejtěí pro tebe byla ta základní. Jinde u asi povaovali tvoje chování  neprávem ovem  za projev geniality. koda, e vzdělání Je u nás bezplatné. Za opačné situace bys na vrácení kolného pracoval celý zbytek svého úplně .zbytečného ivota. Obávám se, e za téhle situace, kdy tě víc zajímá Jídlo, nebudu ti moci ani říct, co vechno jsem zjistila.”

Povzdechla si, chvíli mě pozorovala, pak se pohodlněji usadila, zabořila ruku do taky, vytáhla blok, nalistovala a někam na poslední prázdné stránky a začala.

Úkolů jsi mi dal víc ne dost. Vypsala jsem si různé věci. Mám tady i časové údaje. To za prvé. Zkusila jsem promluvit s pár lidma, ne pokadý se stejným úspěchem. To za druhé. No a za třetí tady mám vechno k tomu autu. Ale Jen z doslechu. Já bych třeba …”

Věděl jsem, e bych Blanku natval, kdybych ji chtěl odvést od jejího vlastního způsobu referování a místo toho jí začal klást sám otázky.

Take nejjednoduí jsem to měla se vábem. Dva věrohodní svědkové potvrdili, e u auta v inkriminované době nebyl. Nemusím to rozvádět? Fajn. Přejděme k osobě mého kolegy doktora Fencla. S ním jsem mluvila včera večer. Ne zas tak pozdě večer,” poznamenala, kdy si vimla mého poněkud podezíravého pohledu, abys z toho musel dovozovat čertvíco. Prostě večer. Měl sedět u soudu, ale neseděl. Během dopoledne se zvednul, omluvil se, zajistil si substituci a kde se dál toulal, nevím. A dokonce si myslím, e to neví ani kapitán Horký. Ale ten toho jinak ví dost. Snad a moc …” Tu poslední větu dodala tie, jako by pro sebe. Já jsem se Fencla nenápadně vyptávala, kde byl. Ale výsledek veskrze ádný. Chvíli si utahoval ze mě, chvíli soptil na starého Sobotu, který u toho ovem nebyl.”

V duchu jsem si na pomyslnou první stránku napsal: Promluvit s Fenclem, zjistit, kde byl, kdy já jsem byl v telefonní budce. Opatrně.” To jsem třikrát podtrhnul.

Blanka se nadechla a pokračovala: Tím se dostáváme k doktoru Sobotovi. Kdyby lo o Jeho alibi, můou je potvrdit advokáti, kompletní senát a navíc jetě prokurátor doktor Mrázek. Ti vichni se toti celé dopoledne ani na chvíli nevzdálili od doktora Soboty, protoe byli u líčení.”

Dívala se na mě, řekl bych, skoro posměně. Teď konečně o tom, co jsem ti mohla říct u před hodnou chvílí, ale ponechal jsi na mně, abych hovořila podle svýho vlastního scénáře. Take  byla jsem dneska celé dopoledne na kraji, na vyetřovačce. V jedné vlastní kauze.” To slovo vlastní zdůraznila. Důleité Je, e případ také vyetřuje kapitán Horký a jednak jsem s ním proto mluvila, Jednak jsem zaslechla i něco kolem. Třeba telefonáty, které Horký bral, kdy jsem u něj seděla. Vypadá to asi takhle.” Přemýlivě si přitiskla ukazováček na pičku nosu. To auto, modrá kodovka, ostatně co do technického stavu si moc nezadala

s popelnici doktora Petra, havarovala přesně v deset sedmnáct, řidič utekl a ani se nepokusil poskytnout zraněným pomoc, jak je povinností kadého řidiče, který zavlní nehodu. Ti dva zraněni… děvče je z toho u prakticky venku, ale s tím starým pánem to vypadá hůř, ne se zpočátku zdálo. Majitele vozu Bezpečnost samozřejmé snadno zjistila. Je to jistá pani Janků, ze sousedního okresu. lo jen o to porovnat poznávací značku s evidenci. V tom není problém. Tahle pani Janků nemohla vůz řídit. Asi dvacet minut..pozorně se zahleděla do bloku……jo, dvacet minut po nehodě se osobně dostavila na okresní správu SNB a ohlásila odcizení auta. I kdy je okresní město slabých dvacet kilometrů od místa, kde dolo k nehodě, nemohla v ádném případě ve voze být. Jene ono toti ohláeni krádee vozu těsně potom, co ten vůz havaroval, řidič utekl a sanitka odvái dva zraněný lidi, Je věc přinejmením podezřelá. V daném případě se nedůvěra vyplatila.”

Jak to?” vyhrkl jsem nechápavě.

Paní Janků je rozvedená, avak nevydrí delí dobu bez muské společnosti. A tak si občas najde nějakého přítele a dělí se s ním dočasně o stůl, oba pokoje drustevního bytu a o loe. Ale i o vůz. V současné době má amanta, nějakého Uhlíře. S velkým U, dodala Blanka. Tedy Uhlíře příjmením, ne zaměstnáním. Těch u vystřídal porůznu. Mimo Jiné, měl u jednu zaviněnou bouračku autem, take by stále jetě neměl mít papíry. Protoe při posledním odsouzení dostal taky pět let zákazu řízení.”

Potichu jsem si vechno, co mi řekla, přebíral v hlavě. Některé věci mi byly jasné, některé u méně.

To Uhlířovo odsouzení,” pokračovala po chvíli, kdy dostal i zákaz řízení vedle nepodmíněného trestu, je od zdejího soudu. A kdo bys řekl, e to soudil?”

Nemusel jsem příli hádat. Doktor Petr.”

Přikývla. A aby se to nepletlo, po panu Uhlířovi není zatím ani vidu ani slechu. V trestním řádu se praví něco o tom, e se pachatel vyhýbá trestnímu stiháni třeba tím, e mění místo pobytu.”

Take případ končí? Musí to být blázen  kvůli řidičáku.”

Ale taky kvůli těm dvanácti měsícům, které strávil za mříema. Zdá se mi to ale jako příli slabý motiv k vradě doktora Petra, který ho soudil.

O Uhlířovi i o paní Janků toho víme pořád málo. S nim Jetě nikdo nemluvil, ji sice předvedli, avak popírá, e by cokoli věděla o vradě,

i o druhém pokusu u autobusové zastávky. Přiznává jen to, e Uhlířovi auto půjčovala. Prý nevěděla, e mu byl odebrán řidičák. Předevím nevíme, zda Uhlíř vjel do čekárny úmyslně nebo jen proto, e vůz nezvládl.”

Myslím, e úmyslně.”

Zakroutila hlavou nesouhlasně. Pro to nemá důkazy. Sám jsi tvrdil, e jsi před nárazem slyel skřípat brzdy. To by znamenalo, e se v poslední chvíli snail vůz zastavit.”

A proč se tedy schoval předtím, ne do auta nasedl? Proč se s autem rozjel teprve potom, kdy Jsem doel k čekárně?”

Vím aspoň něco. Ten Uhlíř předtím seděl v hospodě U Beránků. Snědl nějaký salám, vypil dvě dvanáctky a zazdil je velkým rumem.”

To ví od Horkého, předpokládám.”

Přisvědčila. Bezpečnost si to ověřovala. Seděl v té hospodě víc ne hodinu. Prakticky od chvíle, kdy otevřeli. A otevírají o půl deváté.”

A kam utekl po té bouračce?”

Na potu. Telefonovat pani Janků, aby la na Bezpečnost ohlásit ztrátu vozu.”

To Janků přiznává?”

Jistě. Nic jiného ji toti nezbývá. Soused v domě toti viděl, jak Uhlíř autem odjídí a ona e s nim la a k vozu. Po tomhle svědectví mohla těko tvrdit, e ji vůz někdo odcizil.”

Kdyby to připravovali, asi by si dali větí pozor,” uvaoval jsem nahlas. I kdy se stávají různé věci a někdy pachatel udělá takovou botu, která vypadá a neuvěřitelně.”

To mi povídej,” zasmála se. Občas, kdy s nimi mluvím, tak mi lezou oči z důlků nad tím, jaké nesmysly dělají v těch svých zdánlivě betonových plánech.”

Podívala se na staré kapesní hodinky, které někdy nosila místo náramkových. Tvrdila toti, e jí řemínek příli stahuje ruku a e není schopná si na něj zvyknout. Protáhla se.

Mám nejvyí čas. Dole se za chvíli pokračuje, musím tam být přesně. Kdy jsem la s nákupem k tobě nahoru, potkala jsem Čmerta. Letěl po chodbě jako velká voda a tvářil se nasupeně. Přijít k němu o pár minut pozdě, mohla bych jetě dostat pokutu. A to se mi právě nechce.”

Vstala a ohlazovala si sukni. Jindro, napadlo tě vůbec, e Uhlíř mohl prchat z auta taky jen kvůli tomu, e pil, bál se, aby ho na místě nechytli opilého, aby mu nevzali krev a aby neel sedět znovu pro opilství? Tentokrát u by mohl dostat pěkný flastr.”

Potřásl jsem hlavou. Napadlo mě to. Jene pokud Je to tak, neuvědomuje si, e stejně nemá anci. PiI přece v hospodě, vrchní bude vědět, kolik toho vypil a znalec snadno spočítá, kolik alkoholu měl v krvi, kdy řidli. ádný velký problém.”

To Jo, souhlasím. Ale ví, jak člověk v takové situaci uvauje? Co mu proletí hlavou? Co ho napadne a na co ale úplně zapomene?”

Nevím. Nejsem zločinec.”

To doufám,” pronesla a zavřela za sebou dveře.

Uvaoval jsem. Kdy Uhlíř seděl U Beránků více ne hodinu a modrou kodovku jsem před poliklinikou neviděl, kde tedy stála?

Uhlíř… Uhlíř… to jméno mi cosi připomínalo. Stále jsem si nemohl v paměti vybavit, v jaké souvislosti. A pak mi náhle kdesi v hloubl mozku blikla červená elektronka…

Nevím, kdo z vás byl u někdy v ivotě u soudu  Jako obalovaný, Jako svědek, jako znalec, jako pokozený, jako strana sporu o majetek, o právní zájem nebo se někdo z vás rozváděl. Pokud jste Jetě k tomu někdy později potřebovali opis rozhodnuti, tak jistě víte, e jste se museli obrátit k dotyčnému soudu na spisovnu. Tam se uschovávají poměrně dlouho vekeré spisové materiály. A potřebujete-li rozhodnuti, můete si po zaplacení kolku jeho opis ve spisovně vyzvednout. Nebo spí o něj poádat. Já jsem absolvoval praxi i na spisovně a proto jsem věděl, e

budu muset vedoucího spisovny přesvědčit, aby mi určitý spis vyhledal a zapůjčil z důvodu, který jsem věrohodně uvedl. Musím si ověřit něco ze své čekatelské praxe. V trestní kanceláři jsem vyplnil ádanku.

XXX

Teď musím sestoupit zadním úzkým schoditěm, projit skleněnými dveřmi na asfaltovaný dvůr a přes něj do zadního traktu, kde je v přízemí několik velkých místnosti, neoddělených dveřmi. Vládne v nich ospalá pohoda. Ve vysokých policích leí příběhy lidi, kteří v minulosti vystoupili po hlavním schoditi a se sklopenou hlavou vyslechli ortel.

Kromě toho jsem věděl, e se setkám se starým pánem v modrém pláti, o něm se uká, e předtím, ne se stal správcem spisovny, vykonával tajemstvím zahalenou funkci kata. Ale to spí bude fáma.

Vedoucí spisovny hleděl ze své idle přes hnědý stůl. Kdy jsem z tmavého průjezdu veel do ostrého světla přední místnosti, pátravě se na mě zadíval a jakmile mě poznal, začal mi dělat vedle sebe místo. Cítil se ve svém království oputěn asi jako Já ve svém kamrlíku a vítal kadou společnost.

Bylo nutno s nim napřed pobesedovat, ne mu předloím ádanku o spis. Jinak by se mohl urazit. Zavedl jsem proto nezávazný hovor. Povídali jsme o fotbalu, o úrodě meruněk a jablek, ale hlavně vestek. , Starý pán nekompromisně zastával názor, e ustanoveni § 194a trestního zákona o nedovolené výrobě lihu by si zasluhovalo novelizaci, popřípadě by to chtělo úplně je ze zákona vypustit. Neodporoval jsem, jen jsem jemně naznačil, e já slivovici nepiju.

Konečně uchopil do uzlovitých prstů obdélníček papíru s údaji, vyplněnými tukou, a odtrachal se kamsi dozadu, mezi vysoké, zapráené regály plné spisů. Já jsem si zatím prohlíel rázovité vybavení jeho kanceláře. Kdy jsem stál před ponurým, zaedlým obrázkem, pověeným hned vedle dveří, vrátil se tie do místnosti s objemným svazkem v rukách.

Kartouzy,” pronesl důrazně. Taky Jsem tam pár let slouil. A taky tam, tam a tam.” Ukazoval na dalí fotografie.

Říká se, e prý jste vykonával funkci popravčího,” navazoval jsem dalí hovor. Pousmál se.

Vím, e se to o mně povídá. Ale kdyby to byla pravda, tak by mezi tou spoustou fotek visela i ta jedna, kterou byste poznal na první pohled. Vdy jste v pankrácké věznici taky párkrát byl, kdy jste měl tu praxi v Praze, ne?”

Dosedl ke stolu, otevřel obyčejný linkovaný seit a začal do něj něco zapisovat. Zvědavě jsem mu nahlédl přes rameno. Byl to jakýsi soukromý rejstřík spisů.

Viml si mého zájmu a zabručel na půl úst: Dy to já vím taky, e bych to nemusel zapisovat. Stačí, e si tu nechám tu ádanku. Jene Já mám rád pořádek.”

Dopsal a opřel se plnou vahou do opěradla idle.

Vy, mladý mui, to u samozřejmé nemůete pamatovat. Ale kdy

jetě před válkou, to myslím před tou první, hořel soud ve Vídni, tak to byla velká událost, Přijíděli páni soudní radové v černých plátích a blýskavých cylindrech v kočárech a k ohni a házeli do něj soudní spisy, co dreli doma, aby si v nich studovali. A co v nich měli restů. Říkal mi to tatínek, on tam pracoval. A ta námaha s Jejich rekonstrukci! Jen na ty resty se nepřilo. A proto si vedu vlastní rejstříky a věřte mi to nebo ne, nosím si je na noc domů. Co kdyby to tu chytlo a pak nikdo nevěděl, co vlastně shořelo a co ne, kdy by i ty ádanky odletěly s kouřem?”

Pokýval starou hlavou a podal mi spis. Viml jsem si, e si do svého soukromého rejstříku zapsal i tu spisovou značku. Pak vytáhl ze zásuvky psacího stolu Jen tak fotografii oviálního pána s mohutným knírem. Na ten obrázek zaukal prstem a pravil: To byl rada doktor Brunner. Toho vy ani nikdo z tohohle baráku nemůe pamatovat, soudil jetě před válkou.”

Rychle dodal: Tentokrát myslím tu druhou, kdy byl u nás protektorát. Musel jsem od soudu. Prej jsem byl demokrat, nebo co, zkrátka mě nechtěli. A kdyby mě i chtěli, já bych el sám, jako spousta mých známých. Tenhle pan rada ale zůstal. Myslel, e mu to jeho německý jméno zaručuje u Němců stálý místo. Po osvobození dostal jako kolaborant malej dekret. No, u to má dávno za sebou.

Zahleděl se někam ven, daleko za soudní dvůr.

Byli jsme vlastně stejný ročník. Tenhle rada Brunner, to ani nebyl soudce. On to byl spí amatérský malíř. Ne přiel sem k nám, soudil v Praze. Ale spí ne u soudu na Karláku jste ho mohli potkat na nábřeí. Tam si ráno postavil stojan a maloval. A kdy u měl soudit a byla po něm sháňka, tak si vdycky někdo vzpomněl, e asi bude u Vltavy a poslali pro něj soudního sluhu. A on, protoe nikdy nenosil hodinky, tak jen tomu sluhovi poděkoval, nechal ho stát u stojanu, aby mu to dílo někdo neukrad, a sám spěchal k soudu, rozhodnul si tu svoji věc a hned zase zpátky na nábřeí. Pak se to těm pánům nahoře přece Jen zdálo moc divoký a přeloili ho sem. Jene pan rada Brunner si uměl poradit. Vykalal se na malování krajinek a začal se zajímat o ivé modely, o zdejí paničky. Pamatuju si jako dneska, jak jednou přiel tak nějak později, na chodbě u čekal obalovaný. Jemu se ale nechtělo soudit, tak si toho obalovaného zavolal a povídá mu, vy Jste ten Vopička, pravda? Je to tak, pane rado. A pan rada Brunner se na něj podívá a povídá: Vy, Vopička, máte tu kráde. Měl bych vás soudit, ale víte co? Máte čtyři měsíce podmínečně na dva roky a jděte domů. Jestli se vám to nelíbí, tak můeme jit dovnitř a já si vezmu talár. To víte, Vopička byl rád a tak se vesele vydal po chodbě ke schoditi. Jene ouha, Haiti ozvalo se za nim. Vopička ke mně. Víte, já si myslím, e v tom chudákovi Vopičkovi musela bejt v tý chvíli malá due. Přece Jenom ale doel zpátky k panu radovi. Ten si ho prohlídl ze vech stran, Jako jestli Vopička budí důvěru a pak mu povídá: Tak koukaj, Vopička, voni z toho vyli moc lacino. Právě proto pro mě musej něco udělat. Půjdou dnes večer po dolejí silnici a tam, co odbočuje zkratka na Mylín. Tam bude stát taková dáma ve slaměným klobouku, kolem osmé, Sluně se ji ohlásej a řeknou, e pan rada Brunner dneska nemůe, e mu do toho něco přilo, a e teda a přítě.

Jestli to popletou, tak si ty čtyři měsíce vodseděj. Tak takhle soudil rada Brunner, mladíku,” dokončil melancholicky. ,,A právě proto, e jsem ho takového znal, el jsem na začátku protektorátu za ním domů. Aby se Jetě rozmyslel, co a Jak, e by se měl vzpamatovat. Vyhodil mě ..

Raději jsem se u na nic nevyptával, vzpomínáni by se protáhlo. Se spisem Jsem se vytratil.

A posléze jsem objemný svazek papírů v tvrdých deskách dovlekl do své komůrky. lo o případ paděláni cestovních pasů. Na to, co jsem hledal a v co jsem doufal, e naleznu, Jsem narazil a na padesáté straně protokolu o výpovědi jednoho z obviněných, četl jsem: Pokračováni protokolu o výpovědi obviněného Václava Friče, nar. 6. 12. 1950. Pokračováno za přítomnosti osob, uvedených na prvé straně protokolu ve 13.10 hod.

Dotaz vyetřovatele: Popite, kdo vám pomohl opatřit vstupní vízum do NSR do tzv. ztraceného pasu.

Odpověď obviněného: Jak jsem ji uvedl, v době, kdy Jsem se rozhodl k tomu výjezdu do NSR, seznámil jsem se náhodou s nějakým Mourákem, který mi nabídl, e by mi to za pět tisíc korun zařídil.

Dotaz vyetřovatele: Vyjádřete se blíe k osobě Mouráka.

Odpověď obviněného: Jak jsem řekl, seznámil jsem se s nim náhodou v hostinci, tady ve městě.

Dotaz vyetřovatele: Uveďte, zda Mourák je skutečné jméno vaeho společníka nebo zda jde o přezdívku.

Odpověď obviněného: Předevím popírám, e by Mourák byl můj společník. Sám mi to nabídl a jestli to popírá, ádám o konfrontaci. Dotaz vyetřovatele: Opakuji dotaz, zda Mourák bylo jeho pravé příjmení nebo zda lo o přezdívku.

Odpověď obviněného: Pravé příjmení to nebylo. On se jmenuje Uhlíř, ale kadý, s kým se znal, mu říkal Mourák.

Poznámka vyetřovatele: Ve 14.15 hod. se omluvil obhájce obviněného dr. Sobota s tím, e se musí odebrat k okresnímu soudu, kde má v 15.00 hod. líčení. Při výslechu obviněného ho nadále zastupuje obhájce dr. Fencl z tée advokátní poradny.

Dotaz vyetřovatele: Proč jste vycestoval do NSR dvakrát za sebou v průběhu jediného týdne?

Odpověď obviněného: Potřeboval jsem do pasu razítko. Chtěl to po mně Uhlíř, aby mohli padělat to vízum.

Dotaz vyetřovatele: Uveďte kdo a jakým způsobem konkrétně vae cestovní doklady padělal.

Odpověď obviněného: Jsem ochoten vypovídat o své činnosti, ale jiné osoby odmítám jmenovat. Mohl bych sdělit některé údaje za předpokladu, e by mně byla zajitěna beztrestnost.

Dotaz vyetřovatele: Máte právo odmítnout výpověď. Je vak zcela bezpředmětné, abyste se snail vyměňovat jakékoli informace za slib beztrestnosti.

Hlavou se mi honilo deset nebo i víc otázek, na které jsem ale v samotě svého kamrlíku nemohl najit odpověď. Přejel Jsem si rukou po tvářích, uznal, e musím pichlavé strnitě oholit. Potom jsem vyel na chodbu.

Cesta dolů jako obvykle nebyla z nepříjemnějích, ale vydrel jsem ji. Mezi druhým a prvním patrem jsem uvaoval, zda najdu v kanceláři Honzu Čmerta. A jestli ho najdu, bude-li mít čas a chu se mnou podebatovat.

Na dveře Jsem zaklepal gumovým koncem berle a jako bystřina jsem se hrnul do kanceláře. Pokud jsem čekal, e Honza vyskočí od svého pracovního stolu a přivítá mě radostným úsměvem, spletl jsem se. Byl, pravda, v kanceláři. Nesoudil, ačkoli, jak říkala Blanka, měl na práci spoustu jiných věcí, tíila ho spousta jiných starostí, ne právě já. To bylo patrné Ji z toho, e neseděl u stolu, ale stál. V tváři byl brunátný a v očích mu zle blýskalo.

Na pozdrav mi ani neodpověděl. Ukázal rukou ke křeslu, do ruky mi vrazil nějaké papíry a řekl: Čti.”. Pak se mi opatrně vyhnul a ve dveřích se otočil:

Nezlob se, Jindro, já váně nemám momentálně čas. Sedni si, chovej se tie a tohle si přečti.”

Kdy zpozoroval, e otevírám ústa, zarazil mě.

A si to přečte, bude ti to jasný. Já teď letím za éfem s originálem. To, co má ty, je kopie. Budu tady tak za patnáct minut. Počkej na mě, já ti pak k tomu něco řeknu.”

Usadil jsem se opatrně do křesla a rozloil si papíry na kolenou. Na první stránce byl proloený nápis  Úřední záznam.

Originál: pro trestní spis.

Kopie prvá: na vědomí předsedovi soudu.

Úřední záznam

Dneního dne od 9.00 hod. probíhal osmý jednací den hlavního líčení v trestní věci proti obalovaným Jaroslavu Vystrčilovi a spol. pro trestné činy spekulace dle § 117 odst. 1,2, rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví dle § 132 odst. 1,2 tr. zák. a dalí rozsáhlou trestnou činnost. Po tragickém úmrtí JUDr. Vladimíra Petra mi rozhodnutím předsedy soudu byla tato věc přidělena k projednání a rozhodnutí.

V průběhu prvých Jednacích dnů senát ve sloení JUDr. Jan Čmert, předseda senátu, Vlasta Jará a Ivan tědrý, soudci z lidu a náhradní soudce z lidu Vladimír těpán vyslechl vechny obalované.

Na dnení den byl plánován výslech prvních svědků, z nich deset bylo voláno na dopoledne, dalích deset na odpolední hodiny. Po zahájení hlavního líčení dneního dne v 9.00 hod. byly provedeny výslechy sedmi svědků. Tři z volaných svědků se nedostavili, u jednoho z nich dola soudu zpráva, e se nezdruje v místě bydlitě, zbývající dva se soudu neomluvili, avak není u nich ani vykázáno doručení předvolánky. Oproti předpokladu proto dopolední část líčení skončila dříve, ji kolem 11.25 hod. Poté, kdy jsem přeruil líčení do 13.00 hod. dneního dne, vyzval jsem přítomné, to jest prokurátora, advokáty, obalované, některé z nich v doprovodu eskortních orgánů, jako i přihlíející veřejnost, aby opustili jednací síň. Kdy se jednací síň vyprázdnila, odcházel jsem společně s přísedícími, kteří mají po dobu trvání hlavního líčení v jídelně soudu zajitěno stravování. Vzhledem k tomu, e Jsem si chtěl v přílohových

svazcích trestního spisu, které mám uloeny ve své kanceláři, jetě ověřit některé skutečnosti, o nich byla řeč v průběhu dopoledního jednáni, poslal jsem přisedící do jídelny napřed a sám jsem se zastavil ve své kanceláři.

Při příchodu ke kanceláři jsem si poviml, e na jedné z lavic pro veřejnost, umístěných na chodbě soudu, sedí starí ena, která byla dopoledne v jednací síni přítomna jednáni. Nevěnoval jsem ji vak pozornost.

V době, kdy jsem byl skloněn nad psacím stolem a listoval ve spise, zaslechl jsem klapnuti dveří. Otočil jsem se a zjistil, e ena, která předtím seděla na chodbě, vela bez zaklepání do mé kanceláře. Pozdravila a přistoupila blíe.

Vyzval jsem ji, aby mi sdělila, o co se ji jedná a zároveň jsem ji upozornil, e nemám mnoho času, nebo jednáni je pouze přerueno a pokud by chtěla nějaký delí rozhovor, tak aby přila odpoledne po odročeni věci.

Přistoupila těsně ke mně a řekla: Pane předsedo, vy soudíte mého syna. Kdy u to dopadlo takhle a nikdo s tím teď u nechce mít nic společného, musela jsem za vámi sama. On u to odmítnul udělat.”

Protoe jsem nevěděl, o co Jde, znovu jsem enu vyzval, aby přila a odpoledne, po odročeni věci. Ona ale zavrtěla hlavou a řekla: My na tom s muem u nejsme tak dobře, dost u nás to stálo.”

Potom sáhla do kapsy a něco vyjmula. Neviděl jsem dobře, co drí v ruce, ale zdálo se, e je to nějaký mení předmět luté barvy. Přitom pokračovala v řeči.

U nás to stálo velké peníze, ale je to ná jediný syn. Zatím jsme sehnali jenom tohle, ale nepřijdete zkrátka, bude to zase stejně.”

V té chvíli ke mně natáhla ruku a já jsem zjistil, e v ní drí obálku. Pochopil jsem, e v obálce jsou zřejmě peníze, proto Jsem se pokusil její ruku odstrčit. Ona vak začala znovu rychle mluvit:

Zatím je to jen pět tisíc, ale do konce týdne přinesu zbývajících patnáct, abyste nebyl kodný. Já to přece pro toho kluka musím udělat. Ale kdyby to lo, aby dostal jen ten první odstavec. My bychom se s manelem zbláznili, kdyby tam měl být sedm nebo osm let, nebo jetě víc.”

Při řeči mi zasunula obálku do pravé postranní kapsy saka. V té chvíli Jsem zpozoroval, e ve dveřích stoji mu, věku asi čtyřicet pět a padesát let, který v průběhu jednání seděl vedle této eny v jednací síni. Současně jsem slyel, e po chodbě soudu prochází skupina návtěvníků hlavního líčeni, která se hlasitě bavila. Za této situace jsem se rozhodl, e se nepokusím enu a mue okamitě zadret, řekl jsem jí proto, aby okamitě odela z mé kanceláře a počkala na mě před jednací síní, e se jetě musím domluvit, ale e by to mohlo být v pořádku. Ona i mu potom bez prodleni odeli. Následoval jsem Je ke dveřím a viděl jsem, e směřuji k jednací síni.

Počkal Jsem, a zali za ohyb chodby, uzamkl jsem kancelář a obeel jsem hlavni dvůr soudní budovy směrem k zadnímu vchodu okresní prokuratury, kde jsem vyhledal intervenujícího prokurátora JUDr.

Mrázka, kterého jsem poádal, aby se mnou odeel k vedoucímu prokurátorovi. U něho Jsem potom vyjmul z kapsy zalepenou obálku, předal ji vedoucímu prokurátorovi a oficiálně ho seznámil se situací. Navrhl jsem, aby z okresní správy SNB byla přivolána hlídka Bezpečnosti, která by enu i mue zadrela. Po dohodě s vedoucím prokurátorem jsem spěchal k jednací síni společně s Dr. Mrázkem. ena i mu čekali podle mého pokynu před dveřmi. Dr. Mrázkovi jsem pouze ukázal, o koho jde. On pak odeel k hlavnímu schoditi očekávat hlídku VB a případně, kdyby buď tato ena nebo mu chtěli odejit z budovy, měl je zadret jetě před příchodem hlídky. Předpokládal jsem toti, e při rozhovoru by mi mohl některý z nich, toti buď ena nebo její manel, sdělit dalí podrobnosti, které by mohly být vyuity v dalím řízeni proti nim. Před jednací síni jsem se snail navázat rozhovor s muem, ale ten to odmítl s tím, e je to věc manelky, která je vlastni matkou obalovaného, on e je pouze Její manel a doprovází ji. O co jde vak věděl. ena mi pouze opakovala, e zbývajících patnáct tisíc osobně přinese do konce týdne, ale kdy jsem se snail zjistit, zda ji někomu nějaké peníze dala, a pokud ano, komu, zatvrzele mlčela. Myslím, e časem začala mít podezřeni, protoe mluvila stále neochotněji. V té době vak ji přicházela dvoučlenná hlídka VB, s ní el i prokurátor Mrázek. V mezidobí jsem hovořil s velitelem eskorty Sboru nápravné výchovy podpraporčíkem Navrátilem, který přislíbil, e do příjezdu sluebního vozu mohou být obě osoby umístěny v eskortní místnosti soudu a mohou je zde střeit příslunici VB.

Na zadrení reagovala ena klidně, rezignovaně, mu mě napadl výrokem ,ty hajzle udavačská’. Svědky tohoto slovního napadeni byli oba příslunici VB, prokurátor Mrázek a ena.

ádám, aby tento úřední záznam, který předkládám, byl současně povaován za podnět k zahájeni trestního stíháni proti oběma uvedeným osobám pro trestný čin podpláceni, v případě mue pak rovně pro trestný čin útoku na veřejného činitele.

Závěrem uvádím, e po zajitěni obou osob jsem se znovu odebral na okresní prokuraturu, kde mi vedoucí prokurátor sdělil, e předaná obálka byla Ji protokolárně otevřena a byla v ni nalezena částka 5000 Kčs v bankovkách po 500 Kčs.

JUDr. Jan Čmert, předseda senátu.

Dočetl jsem a papíry zvolna srovnal. Jetě jednou jsem celý text zběné přeletěl očima. A u byla situace jakákoli, musel jsem se pro sebe usmát. Rozruený Honza Čmert! Na to hlavni zapomněl!

Tak jsem tady,” zvolal od dveří. Co tomu říká? Předseda měl ohromnou radost.”

Nic proti tomu, Honzo. Ale nemá v tom kromě prokurátora a sebe ádné jméno. Kdy nepočítám Vláďu Petra, řekni mi aspoň, o kterého obalovaného lo.”

Zaraeně ode mne převzal papíry, zabrejlil do nich a po chvíli zaklel. Odeel k psacímu stroji a doukal pár řádek. S námahou jsem se zvedl z křesla a doklopýtal k němu. Díval jsem se mu přes rameno do stroje, jak

vyukává drobná černá písmenka. Kdy dopsal, tie Jsem si pro sebe hvízdl.

Trochu mě plácl do zad a poprvé se usmál. Diky.” Pak se znovu rozběhl ke dveřím. Jen přes rameno na mě houknul: Jdu to jetě dát éfovi. Ne abys mi utekl.”

xxx

Uhlíře včera zadreli,” oznámila mi ve dveřích Blanka.

Měli jsme jetě čas. Stačilo ji jen seběhnout o dvě patra ni, aby byla v devět hodin v Jednací síni a mohla se usadit na své místo za stolem obhájců. Ale bylo dobře, e jsme měli čas. Potřeboval Jsem se ji svěřit se svým objevem.

U kdy jsi vyslovila jméno Uhlíře, napadlo mě, e mi to příjmení něco říká. Nemuselo jit o tuté osobu. Ale Jde, jak jsem včera zjistil. Tehle Uhlíř jel v případu s falovanými pasy a výjezdními dolokami. Prostudoval jsem si spisy, ale ani on, ani ostatní, kteří se do celé věci namočili, neprozradili, kdo Jim ty falené dokumenty obstarával. Ale musel to být odborník. S profesionálním vybavením.” Odmlčel jsem se, abych mohl patřičně gradovat napětí, ne vynesu překvapující trumf.

Ona se toti některá jména opakuji. Vyskytuji se v tom dřívějím případu paděláni pasů i v té nynějí kauze Vaňouska. Přesněji Vystrčila a spol. V obou vystupovali jako obhájci Sobota a Fencl. A oboji probíhalo a probíhá u naeho soudu.”

Chvíli zírala. Ne se stačila z překvapeni vzpamatovat, ozvalo se zaklepáni.

Promiňte, e ruím,” zamumlal kapitán Horký. Očima zabloudil na Blanku, jakoby ji viděl poprvé.

Její tvář zrudla barvou jablka malináče.

U musím běet, v devět začíná líčeni,” utrousila Jako mimochodem ke kapitánovi.

Horký se tradičně usadil v odřeném křesle, já zůstal leet se svou neforemnou pravou nohou! První, co jsem učinil  seznámil jsem kapitána se svým objevem. Byl tím bezesporu překvapen, ale na rozdíl od Blanky to nedal najevo.

U jsme ho zadreli,” chtěl mi oplatit rovně pozitivním překvapením. Kluci ze sousední okresní správy samozřejmě hlídali byt paní Janků. Jak se dalo předpokládat, Uhlíř se tam vrátil.”

Vím, řekla mi to právě Blanka.”

Horký to přeel bez komentáře.

,,Uhlíř zatím zatlouká, co můe. Neměl monost domluvit se s madam Janků, zpočátku popíral i to, e mu půjčila vůz. Ale rychle se v situaci zorientoval. Přiznává, e mu svou kodovku půjčila. On s ní přijel sem do města, el se do hostince najíst a kdy asi po hodině zaplatil a vyel ven, bylo auto pryč. Proto prý telefonoval Janků a ona pak ohlásila kráde. No.,. Horký si zamylené mnul bradu, kdyby se takhle domluvili předem, měli bychom s nimi těí práci. Ale paní Janků na tuhle výmluvu sama nepřila a jeho asi hned napadlo ji takovou pohádkou

naočkovat, kdy volal. Ledae …” Náhle to vypadalo, e začíná o čemsi horečně přemýlet.

Během dneka je budeme konfrontovat. Pro paní Janků u Jsme poslali.” Potlačil zívnuti. Lip ne Já Je na tom asi teď Uhlíř. Prospal se důkladně v cele předběného zadreni a u Je po snídani.”

A měl čas si vymyslet novou pohádku,” podotkl Jsem.

Snad,” prohodil se zřetelným zaváháním. A Já měl pocit, e by nejraději řekl něco úplně Jiného. Snad to, co ho asi před chvíli napadlo. Soudruhu doktore, potřebujeme provést rekonstrukci na místě samém, u té autobusové zastávky. Něco na způsob vyetřovacího pokusu a něco jako rekognici. Proto Jsem za vámi přiel tak brzy ráno. Rádi bychom znali výsledek Jetě před konfrontaci Uhlíře s pani Janků.”

Berle mi podávat nemusel. U jsem si dokázal zařídit ivot s nimi, brát je skoro jako součást vlastního těla.

xxx

Z autobusové čekárny zůstala pouhá kostra. Trubkové, zcela neúčelné monstrum, nyní oddělené od okolí lanem a hlídkovými přísluníky. Kdy jsem vystupoval ze lutobílého vozu VB, viml jsem si houfu lidi. Nechávali ujet jeden autobus za druhým a se zájmem sledovali práci muů v uniformách i civilních atech.

Doli jsme s kapitánem Horkým k telefonní budce. Na první pohled to tu vypadalo stejně jako ve chvíli, kdy jsem se marně snail dovolat Blance.

Havarovanou kodovku zastoupil jiný civilní vůz. Stál nedaleko telefonnf budky, trochu ikmo k silnici, na chodníku. Na jeho kapotě leela dvě těla, ale byly to pouhé figuríny.

Celou akci řidli podporučík VB s blokem v ruce.

Postavte se do budky, soudruhu doktore,” poádal mě, a přehlédněte celý prostor rekonstrukce. Pak nám řekněte, jestli je správné postaveni vozu a polohy maket.”

Nenael Jsem v umístěni vozu a předmětů chybu.

Take můeme začít,” konstatoval a vydal pokyny svým spolupracovníkům.

Třikrát jsem na podporučíkův pokyn s telefonním sluchátkem v ruce sledoval modrý civilní vůz, v něm za volantem figuranta ve světlém pláti na místě řidiče.

Třikrát jsem ho pozoroval, jak se rve s levými předními dvířky vozu, Jak vystupuje a ani by věnoval pozornost leícím figurínám, dává se na útěk.

Třikrát jsem měl monost vidět hnědé semiové boty, míhající se ve stále rychlejím tempu.

Při posledním, čtvrtém opakováni, se mi to proedivělý podporučík pokusil ztíit. Ale i tak byl rozdíl dost markantní. Jetě ne mě poádali o vyjádřeni, podotkl Jsem sám od sebe:

Tak to poslední, to byla enská. Ti první tři mui. A kadý jiný.”

Povíme si to a v autě,” prohlásil kapitán Horký a ukázal směrem k vozu, kterým mě přivezli. Znovu jsem se usadil na zadní sedadlo,

kapitán vůz obeel a nastoupil ke mně dozadu, na podporučíka zbylo přední sedadlo. Sluební řidič postával venku a povídal si s osobou, která běela jako poslední. Zatím si na sobě nechala světlý plá.

Je to manelka naeho řidiče,” řekl podporučík. Vybrali jsme ji, protoe učí na kole tělocvik. A navíc dostala pokyn, aby se pokusila běet muským a ne enským způsobem.”

Poznal jsem to a při rychlejím běhu,” přiznal jsem.

Oba se na mne vyčkávaně zahleděli.

Byl to ten třetí.”

Moná se mi to jen zdálo, ale oba si v té chvíli zřetelně oddechli. Chcete tím říct, soudruhu doktore, e tu třetí, v pořadí třetí osobu, jste tehdy viděl utíkat?”

No, to tvrdit nechci. Chci říct tolik, e ti první dva to rozhodně nebyli. I kdy odpovídají výkou postavy. Mají jiný způsob běhu. Nenalapují tak zeiroka. Ze čtyř osob, které jste mi ukázali, ten třetí člověk v pořadí běel stejným způsobem jako osoba, kterou jsem tehdy viděl.”

Podporučík pilně psal.

Vechno?” zeptal se po chvíli ticha Horký.

Vechno,” potvrdil jsem.

Zavezeme vás tedy jetě na okresní správu. Potřebujeme, abyste nám podepsal protokol dřív, ne provedeme konfrontaci Uhlíře a Janků. Pak vás řidič zaveze domů.”

Souhlasil jsem. Ale tak rychle se mi zase odtud nechtělo.

Měl bych prosbu, soudruhu kapitáne … Mohl bych ho vidět?”

Zpočátku se mu to příli nezamlouvalo. Pak ale souhlasil.

Znovu jsme vichni tři vystoupili a přeli pomalu k větímu, uzavřenému vozu VB. Za okamik z něho vylezl v doprovodu mladého nadstrámistra zamračený mu středních let. Poprvé jsem mu viděl do obličeje. Viml jsem si vytetované tečky na levé tváři. Na sobě měl světlý plá. Učitelka tělocviku mu ho u stačila vrátit.

Proč jste úmyslně najel vozem majitelky Janků do čekárny autobusové zastávky? Proč jste chtěl usmrtit přítomného svědka?”

Kapitán Horký poloil otázky jasně.

Uhlíř odpověděl arogantně:

Co to na mě ijete? Tohle odmítám! Prostě mi do vozovky vlítnul pes … a bába, která ho vedla. Já to jen strhnul. V poslední chvíli.”

Podporučík kývl na mladého přísluníka a ten odvedl zadreného zpátky do vozu. My tři zbývající jsme zvolna zamířili ke sluební volze. Sotva jsme se rozjeli, obrátil jsem se na Horkého.

Kde jste pro něj sehnali ty aty? A boty? Odpovídají přesně tomu, co si pamatuju?”

To jsou svrky, ve kterých jsme ho zadreli,” odpověděl kapitán. Ale kdy u jste se zeptal vy, tak já také. Viděl jste tu … bábu se psem?”

Ani náhodou,” ujistil jsem ho.

K soudu jsem se vrátil těsně před polednem. V přízemí jsem opovrhl výtahem a do patra el po schodech. U jsem v tom měl sluný cvik. Chtěl jsem se zastavit v trestní kanceláři, ne si půjdu odpočinout k sobě, do třetího patra. Ale skončilo to úplně jinak. Dveře sekretariátu předsedy, přímo proti schodům v prvním patře, byly otevřené. Právě kdy jsem se chtěl kolem nich prosmýknout, vyhlédla na chodbu sekretářka. A mávala na mne, abych el dál.

Máme tu kontrolu, soudruhu doktore,” sdělovala důvěrně.

Zatím jsem nechápal, jaká kontrola nae pracovitě postihla.

Prověrka z Prahy na rychlost trestního řízeni. Předseda je zatím drí u sebe a vysvětluje, e tu teď u nás ani nemá kdo soudit.”

Chtěla mluvit dál, ale zarazila se, kdy se otevřely polstrované dveře předsedovy kanceláře. Sekretariát byl náhle plný lidi.

Starí z dvojice kontrolorů vypadal na čtyřicet. Měl na sobě světlé semiové sako a irokou, u několik let nemoderní puntíkovanou kravatu. Čelní ple. Více ne čelní. A výrazné brýle. Druhý byl pomení kudrnatý třicátník v kostkovaném saku a modré, úzké proukované kravatě.

Seznamte se, soudruzi,” zahlaholil předseda Janák, kdy mě zpozoroval. To je ná čekatel. Po justičkách převezme senát doktora Petra. Samozřejmě, pokud je sloí.” Vyčkávavě se zahleděl na oba pracovníky ministerstva.

Bail,” přistoupil ke mně starí z obou. Potřásl mi silně rukou a pak sjel pohledem na pochroumanou nohu.

Soudruh předseda nás informoval o nehodě, kterou jste měli spolu se zesnulým doktorem Petrem. Doufáme, e se dáte rychle do pořádku. Při současném kádrovém oslabeni soudu vás tady bude nutně potřeba.”

Podal jsem si ruku i s druhým členem prověrkové dvojice.

To nebyla nehoda. Byla to vrada,” upřesnil jsem podle pravdy …

****

Máme jídelnu, ne vak kuchyň. V nai staré budově pro ni není dostatek místa a tak se jídlo dovái ve varnicích z kuchyně strojírenské fabriky, v ní dělá Alenin otec náměstka. Před vojnou jsem u nás do jídelny nechodil a ani teď jsem si Jetě nezvykl. Jsou ale výjimky, jako třeba dnes.

A tak tu sedím u stolu s Honzou Čmertem a jeho senátem. Maji poledni přestávku. Obyčejný porcelánový talíř Je zavalen čtyřmi obrovskými kynutými knedlíky s borůvkami. Činím se příborem seč mohu, ale nepředpokládám, e bych zvládl víc ne polovinu.

Někde se při jídle nemluví. U nás na pracoviti tahle zásada neplatí. Lidi se mnohdy za celý den vidí právě jen v jídelně a nechtějí proto promekat příleitost prohodit spolu několik slov. Protoe jsem u stolu i já, soustřeďuje se pochopitelně pozornost na případ, v kterém hraji určitou roli.

Stejně si myslím, e tady muselo jit o mstu vůči doktoru Petrovi. O mstu některého odsouzeného. Dostal vysoký trest a kdy se vrátil, tak si chtěl s předsedou senátu, který ho odsoudil, vyřídit účty.”

Mlčky Jsem výkal. Do řeči se mi moc nechtělo  stejně nic nevyřeíme.

Asi někdo, kdo byl odsouzený za násilnou trestnou činnost,” pokračoval tentý soudce z lidu. Co vy si o tom myslíte, doktore?”

Na přímou otázku jsem musel u reagovat.

Případy, kdy se odsouzený chce pomstít soudci, který mu uloil trest, nejsou tak časté. Kdy jde o objektivní, spravedlivé odsouzeni, tak si i ten, kdo třeba celou dobu vinu popírá, uvědomuje, e dostal trest po zásluze. A pokud u k něčemu podobnému dojde, tak jsou to lidé duevně nemocní, obvykle téměř nepříčetní, s podstatně sníenou trestní odpovědností.”

Pokud jsem doufal, e tím rozhovor skončí, zklamal jsem se.

Stávají se přece věci… Slyel jsem, e jednu mladou soudkyni pronásledovala dobrou hodinu městem skupina … světských.”

Stalo se i to,” zabručel Jsem, e jistému kolegovi někdo v noci rozbil okna. Jinému postavili přes noc auto na cihly a ukradli z něj vechna kola. Ale jestli to byli bění vandalové a bění zloději, nebo zda lo o něco víc … To se zkrátka nikdy nezjistilo.”

Větinou Jde opravdu o vyinuté lidi. Nebo o mladistvé. O takové dosud nevyzrálé osobnosti,” připojil se Honza. Kdy jsem před časem byl na stái u krajského soudu, v odvolačce, tak jsme zamítli odvolání jednoho mladistvého. U ani nevím, za co byl vlastně stíhaný. V jednací síni byli jeho rodiče, měl tam pochopitelně obhájce. Po skončeni jednáni odeli a my jsme zůstali sedět dál. A najednou se rozletěly dveře a mládenec vpadnul dovnitř. Nesl si takovou rezavou leenářskou trubku, čert ví, kde ji tak rychle sebral. Postavil se před předsednický stůl, trubku před sebe, opřel se o ni bradou a zíral na nás. U jsem si říkal  tak Honzo, shoď talár a jdi mu to elezo sebrat  kdy se znovu otevřely dveře a vběhl jeho obhájce i s rodiči. Skočili na kluka, vyvlekli ho ven. Obhájce se vrátil a začal to u nás ehlit. No, trestním stíhání to tehdy neskončilo, ale příjemné to nebylo.”

Zvedl se a za ním i ostatní. Odnesli tácky s nádobím k okénku.

Místnost se pomalu prázdnila. Jen já jsem dál seděl u Jídelního stolu. Přitom se mi hlavou honily dojmy posledních dnů.

Předevím jsem si potřeboval ujasnit základní otázku  chci vůbec poznat, kdo zavinil Vláďovu smrt? A pokud ano, chci k tomu poznání dospět vlastními silami  nebo také vlastními silami? Nepostačí, kdy nechám Jednat kapitána Horkého a celý aparát, který představuje?

Odpověď byla jasná.

U jsem tuhle otázku zodpověděl, kdy jsem se do věci pustil. Těsně před cílem přeci neuhnu.

Tak dobrá.

Z kapsy bundy jsem vytáhl malý blok a propisovačku.

Dalí otázka  mám anci odhalit pachatele?

Odpověď  ano, mám. Jene mení nebo jinak řečeno, jinou anci, ne vyetřovací orgány. Neznám vechna fakta. Nevím, co vechno u Bezpečnost zjistila. Mohu se dostat k hranici, kterou prostě nepřekročím, protoe nějaká informace pro mne bude absolutně nebo alespoň momentálně nedostupná. To je riziko, se kterým musím v kadém okamiku počítat.

Na druhé straně mám ale výhodu v tom, e mohu pracovat s pravděpodobností. Mohu zkouet odhadovat, domýlet, ani bych měl

důkazy. Stejně chci výsledky předat Horkému  pokud o ně bude stát.

A konečné  jsem v některém směru dál, ne Bezpečnost?

Těko říci. Nemám o tom prostě ádné Informace. Nebo jen kusé. Fakt ale je, e nyní má kapitán Horký dva potenciální pachatele, oba zadrené. Respektive vába ve vazbě, obviněného z vrady a z pokusu o vradu. Uhlíře zatím na osmačtyřicet hodin zadreného. Zdálo by se, e Horký bude muset spěchat, aby případ objasnil. Nemůe je přece dret oba, musí si vybrat.

Jene…..

U Uhlíře mu stačí, kdy ho bude stihat za opilství a ublíeni na zdraví z nedbalosti při autonehodě. Take přece jen nemusí tolik spěchat.

Stejně tak zůstává faktem, e nemám anci dostat se dál, ne oficiální vyetřovací orgány. Ty si je prověří e vech stran, nenechají smítko v jejich minulosti, aby je neobrátily pětkrát v dlani. Ale ani Já nemohu vába a Uhlíře pustit ze zřetele. Nějakým zvlátním způsobem prostě do případu patří. Ale jakým?

Které body jsou právě u nich klíčové?

váb…

Násilník, recidivista.

Nenáviděl Vladimíra Petra.

Psal mu, vyhrooval. Při prvním setkáni na volné noze dal svou nenávist jednoznačně najevo. S havárii vozu paní Janků ale nemůe mít nic společného. Byl v té době znova ve vazbě.

Nemůe?

Uhlíř je přece taky kriminálník. Mohou v tom Jet spolu. Není vyloučený moták z vazby…

Proč se stále v duchu vracím k tomu neúplnému, stručnému protokolu z hlavního líčeni? Proč tam předseda senátu podrobně nezaznamenal, co vlastně váb v jednací síni prováděl? Proč ho vykázal a Jednalo se v jeho nepřítomnosti? A proč váb změnil obhájce?

Vezměme to raději z druhé strany.

váb měl obhájce, neměl proti němu námitky, sám si ho zvolil. Ale v průběhu hlavního líčeni začal i vůči němu vystupovat arogantně.

Zklamal ho průběh jednání?

K odvolacímu soudu si vzal ji Jiného obhájce, doktora Sobotu.

Sobota se vyskytuje i v předchozích Uhlířových případech. Hájil ho. Jene vyskytuje se v nich i Viktor Fencl.

To ale vechno nic neznamená. V advokátní poradně je pár advokátů, u soudu pár soudců, na prokuratuře pár prokurátorů. Podmínky okresu s nízkou kriminalitou. Bylo by spí divné, kdyby se někdo z nich tím nebo oním způsobem v nějakém případu neobjevil.

Teď tedy Uhlíř…

Také neměl důvod cítit příliné přátelství k předsedovi senátu, který ho odsoudil.

Je jasné, e řidli vůz, který projel čekárnou těsně potom, co jsem Ji opustil. Zranil dva lidi. To Je bez diskusí, z toho se u nevykroutí. A hlavně se namočil v případu s falenými pasy a výjezdními dolokami.

A dalí problém.

V tom nynějím monstrprocesu, ve věci Vaňouska a spol. se objevuji jako obviněni i ti, kteří v minulém případu vystupovali Jako svědci. Tedy spojitost tu je. A doktor Sobota v té věci háji…

Dalí styčný bod?

A pak ten úplatek pro Honzu Čmerta. U tu enu stihají?

Ale ona přece říkala, e na celou záleitost přila sama, nikdo jí neradil. Jene z obsahu Honzova úředního záznamu Je moné spí vyčíst něco jiného.

S trhnutím jsem se probral.

Stála vedle mne uklizečka, v ruce smeták s mokrým hadrem, na zemi kýbl s vodou, ze které nepatrně stoupala pára.

Nezlobte se, pane doktore. Musím tu uklidit.”

Sebral jsem svůj blok a vydal se z Jídelny na chodbu.

xxx

Doktora Fencla jsem uviděl hned, Jak jsem vystoupil po hlavním schoditi do prvního patra. Seděl na jedné z řady lavic, vedle něj zřejmě rodiče některého z obalovaných. ena, patrně matka, měla uplakané oči, otec se mračil. Rozhovor, zdálo se, právě skončil.

Vichni tři vstali a odcházeli. Přistoupil jsem k Fenclovi. Chtěl jsem se ho zeptat na pár věci, které mě u včera napadly.

Ne jsem stačil cokoliv říci, spustil Fencl s úsměvem: Jak se vám daří, doktore? Vidím vám na očích, e u byste nejradi odhodil ty berle a nastoupil do jednací sině. Máme tu teď fofr.”

Zarazil se, jako by ho najednou napadlo, e by mi to, co původně chtěl, vlastně ani neměl nebo nemusel říkat. Pak se ale přece jen rozhodl. Já jsem taky v jednom kole. Stěhuju se. Koupil jsem barák. No, barák, rodinnou vilku od kolegy Soboty. On se přestěhuje do mé dvougarsonky.

Děti má odrostlé, tak u nepotřebuje tolik prostoru. A manelka..

Znovu se zarazil. Ale jen na okamik,a pak pokračoval: Manelka taky potřebuje změnu, chceme si konečně zaloit rodinu. Omluvte mě, spěchám dohlédnout na stěhováky. Do nového kvartýru vás samozřejmě pozvu, i se slečnou Blankou,” zaklebil se a odchvátal.

Take jsem se ho nestačil u na nic zeptat…

Blanka měla přijít v est večer a také přila. Málokdy jsem na ni čekal tak netrpělivě. Ani jsem Ji nenechal pořádně vydechnout.

Blani, byl dneska doktor Sobota u líčeni?”

Nebyl. Vzal si dovolenou na celý týden. Brala jsem za něj substituci.”

Ví o tom, e prodal svoji vilku Fenclovi?”

Fenclovi? Svýmu úhlavnímu sokovi? To snad není pravda!”

A co teď? Prodej Sobotovy nemovitosti bych si mohl na státním notářství ověřit nejdřív zítra. Teď je u po pracovní době.

Vzal jsem Blanku za obě ruce. Udělej, prosím tě, přesně to, co ti teď řeknu.”

Přikývla. Je to zlatá holka.

Vrátila se téměř za dvě hodiny. Tu dobu bych nechtěl znovu proívat. Desetkrát jsem si vyčetl, e jsem ji poslal někam, kde nemusí být právě bezpečno.

Znovu Jsme vyli na chodbu a temnou budovou sestoupili do vrátnice. Vypůjčil Jsem si od Nováčka klič k trestní kanceláři, protoe tam je samostatná telefonní stanice. Vysvětlil jsem mu, e jde o nutný telefonát a on pochopil, e potřebuji hovořit sám.

Telefonní seznam jsem nehledal. Číslo krajské správy SNB jsem znal zpaměti. Na druhém konci drátu se ozval operační důstojník. Jene vechno bylo patně, moc patné. Kapitán Horký nebyl v tuto dobu ani na správě ani doma. Počítal Jsem s tím, e Horký přijede nebo aspoň pole vůz. Chtěl jsem mu vechno oznámit mezi čtyřma očima. Ale to teď nelo. A čas příli utíkal.

A tak jsem operačního poádal, aby si poznamenal vzkaz pro kapitána Horkého. I kdy jsem věděl, e se ve simultánně nahrává na magnetofon. Omezil Jsem se jen na nezbytné údaje a navrhl opatřeni, která bude třeba neprodleně přijmout. Kdy jsem poloil sluchátko, chvíli jsem hleděl na odraz místnosti v okně. Teprve pak jsem vstal a otočil se k Blance. Děkuju ti, es mi pomohla.”

Jen řekla: Je to vecko smutný.”

xxx

Celý následující den se čas Jaksi nenavíjel na své zaběhnuté klubíčko. Několikrát Jsem volal na krajskou správu, ale po kapitánu Horkém jako by se slehla zem. Zastihl jsem ho a odpoledne kolem páté. Nechtěl po telefonu hovořit. Jen na půl úst mi řekl, e případ jednak skončil, jednak teprve začíná. A pozval se ke mně na osmou večer. Dodal, e by také přitom rád viděl doktora Čmerta a Blanku, ale kdy to nepůjde …

Byl jsem ochotný vypustit dui pro to, aby to lo.

Chvíli po osmé jsme u ve čtyřech seděli v mé podkrovní komůrce. Rozesadili Jsme se docela pohodlně. Hlavně, e bylo v zásobě dost kávy.

Musím se přiznat,” začal Horký, e jsem nějakou dobu váně podezíral z vrady doktora Petra a z pokusu vrady na vás,” při posledních slovech se na mě podíval, toho proputěného vězně vába. Měl motiv, byl na místě činu, ale mohlo u něj nejvýe jit o určitý impulsivní zkrat. A také pokození brzd nemuselo zaručit absolutní úspěch. Viz tady Jindru,” oslovil mě poprvé důvěrně křestním jménem, který havárii přeil. Musel Jsem z toho usoudit, e u vába nemohlo Jít o předem připravený čin.”

Upil trochu kávy. Mlčeli jsme a Já nabyl dojmu, e čeká, a někdo z nás promluví. Proto Jsem to zkusil.

Uvaoval jsem podobně. Podle mě lo o okamitou reakci. Vladimírova kodovka byla sice kryta z obou stran zaparkovanými vozy, ale i tak nebylo parkovitě celou dobu liduprázdné a pachatel s tím musel počítat.”

Souhlasím,” přikývl kapitán. Občas se na parkoviti zastavují i dálkaři s návěsy. To mohlo jednak celou, pouijme výrazu sabotá, usnadnit, ale i ztíit. Ke vábovi se jetě vrátíme, protoe do určité míry byl přesto klíčovou postavou. Teď ale k Uhlířovi. Pořádně mi naboural moji původní představu o případu. Musely se vytýčit nové vyetřovací

verze. Uhlíř neměl alibi na dobu pokození vozu doktora Petra  respektive měl, ale nevěrohodné, poskytovala mu je pouze jeho milenka, pani Janků. Měl i určitý motiv, vdy doktor Petr ho v minulosti odsoudil.”

Nelze vyloučit ani monost, e se váb a Uhlíř mohli dohodnout a jednat jako spolupachatelé,” poznamenal jsem. Uhlíř ani tak nemusel usilovat o můj ivot. Mohl se Jen snait, aby to tak vypadalo a tím zajiovat alibi vábovi, který byl v té době u ve vazbě. Domluvit se sice přímo nemohli, ale váb mohl Uhlířovi například poslat z věznice moták.”

Ne, e by se to dalo úplně vyloučit, ale je to trochu přitaené za vlasy,” podotkla skepticky Blanka.

Budete se divit, ale i touhle monosti jsme se zabývali, i kdy jaksi na vedlejí koleji,” řekl kapitán.

Obrátil jsem se na Horkého. Podle vás má váb v celé záleitosti určitým způsobem klíčový význam, řekl bych ale, e podobně klíčový význam má pro objasněni případu i Uhlíř. Myslím na jeho předchozí konflikt se zákonem. Ta věc s padělanými pasy.”

Já bych Jetě zůstal u vába. Proč byl pro případ jedním z klíčových bodů,” upil kávu kapitán a přiměl nás učinit toté.

Jde o ten protokol, týkající se jeho případu. Vy jste měl, Jindro, určitou výhodu, e Jste s vai soudní zapisovatelkou, která tehdy byla u Jednáni, mluvil dřív ne Já. Získal jste prostě mírný předstih. Ale vyvodili jsme z toho oba toté.”

Úplatky, e?” povzdechl si Honza Čmert. často máme podezřeni, ale dokázat to je těké.”

I Blanka si povzdechla. A jsme u toho, co mě na celé věci asi nejvíc mrzí. S čím se těko vyrovnávám.”

Vladimír neměl nikdy rád doktora Sobotu,” pokračoval Honza. Prohlaoval o něm, e je ejdíř a podezíral ho, e bere tajně úplatky od klientů a vlastně za nic.”

Horký se pozorně rozhlédl po naich tvářích …

Ale taky Fencl. Neměli se sice se Sobotou rádi, ale oba dva se podezřele vyskytovali ve vech situacích, které mohou osvětlit jádro věci.” Horký začal vypočítávat. Sobota převzal od Fencla obhajobu v odvolacím řízeni u krajského soudu ve vábově záleitosti. Hájil Uhlíře ve věci falovaných pasů i v některých dalích případech …”

Vystupoval taky jako obhájce v řízeni proti Vaňouskovi, nebo spí Vystrčilovi a spol., doplnila Blanka.

Navíc se Sobota vyskytoval na parkoviti, kde dolo k pokozeni vozu doktora Petra. Tady Jindra,” kývl na mě Horký, sám pozoroval, e se Sobota s doktorem Petrem těsně před havárii o čemsi u auta hádali.”

Byl podezřele brzo na místě nehody a dával mi pít vodku, i kdy mohl vědět, e mi tím ublíí, kdybych měl vnitřní zraněni,” navázal jsem opět já.

Nedostavil se mi včera na líčeni a jen vzkázal, e si bere v poradně dovolenou,” doplnil Honza.

A mě poslal Jako substituci,” přidala Blanka. Na poslední chvíli.”

No,” protáhl Horký, nalo by se Jetě leccos.”

Take vy jste, soudruhu kapitáne, podezříval od samého začátku Sobotu?” zeptal se udiveně Honza.

Podezříval…?” odpověděl zvolna Horký, jako by to slovo váil na jazyku. Já bych to řekl asi takhle. Téměř od samého začátku jsem podezříval někoho, kdo má úzké spojení s Justicí nebo advokacií.”

Uvaoval Jsem taky o doktoru Sobotovi,” začal jsem pomalu. Ostatně před chvílí Jsme si tady vypočítali vechno, co proti němu svědčilo. Pořád mi to ale nějak nesedělo. Chyběl motiv… A pak jsem přiel na dvě věci. První byl fakt. Jasná a nesporně zjitěná skutečnost. Druhé věc, to u byla dedukce. Zhodnocení toho, Jak se Vláďa Petr choval těsně před havárií, která ho stála ivot.”

Nic z toho, o čem jsem musel mluvit, se mi neříkalo snadno, protoe lo o věci, které se mě bezprostředně dotýkaly.

Vláďa Petr se tehdy ve věznici, kdy el doručovat Vaňouskovi obalobu, setkal s něčím, co ho vyvedlo z míry. Natolik, e mi přenechal výslech zadreného, kvůli němu tam původně jel. Muselo se stát něco, co ho okovalo. Srovnal jsem to s Jeho nelibostí vůči Sobotovi, kterého podezíral. e toti tenhle advokát tahá z klientů peníze s odůvodněním, e jsou pro soudce. A na to jsem se podíval z hlediska faktu. Tedy vábova případu, váb byl přece z počátku korektní, choval se sluně. Ale potom mu náhle něco vlezlo do hlavy a začal se vztekat na advokáta. Kladl jsem si otázku  proč? A odpověď byla na dosah ruky. Někdo mu slíbil, e to dobře dopadne. Byl to Sobota? Ale ten přece převzal obhajobu a před odvolacím soudem. Kdeto vába popadl vztek v řízení před soudem prvního stupně. A tehdy ho hájil  Fencl. Vtip byl v tom, e peníze přijal Fencl a slíbil vábovi, e je pouije k podmáznutí soudce. Při kladném výsledku řízení by si Je ovem nechal. V opačném případě by klientovi peníze vrátil s tím, e to prostě nelo. Jene v případě Vaňouska se to provalilo. Zavlnila to vlastně nae zapisovatelka Veronika, patně obeslala hlavní líčení a Vladimír to musel rychle napravit. Vaňouskovi předal osobně obalobu, Vaňousek vyuil situace, e jsou sami a poruil dohodu s Fenclem. Moná nabídl Vladimírovi dalí peníze a neprozřetelně se přitom o Fenclovi zmínil. A to doktora Petra doslova okovalo. O Fenclovi by si nikdy nic podobného nemyslel. Podezření měl vdycky spí vůči doktoru Sobotovi.”

Dovolíte, Jindro,” přeruil mě kapitán Horký. Budu chvíli pokračovat místo vás. Podle toho, co nám u Fencl vypověděl. Jetě ve věznici vyhledal doktor Petr Fencla a řekl mu, co si o něm myslí. To byla první chyba, které se dopustil. Druhá byla v tom, e kdy se u rozhodl celý případ oznámit, nevyhledal ve věznici přítomného prokurátora Mrázka, kdy k tomu měl příleitost. Neobrátil se na Mrázka kvůli osobní antipatii.”

Horký mlčel. Povaoval jsem to za příleitost, abych se zase ujal slova já.

Doktor Petr odeel rozčilen z věznice, za ním vyel i doktor Fencl, otevřel si kufr svého vozu, měl v nářadí i pilník. Vyuil situace, e Vladimírův vůz byl skryt náhodnému pohledu parkujícími vozy a Vladimír v hostinci. Pokodit brzdovou trubičku u Petrovy kodovky mu nedalo

moc práce. U nehody se pak choval přirozeně a zametal stopy, Jak mohl.”

Zdálo se mi to jenom, nebo pohled kapitána Horkého, který na mne v té chvíli vrhl, byl pobavený? Trochu Jsem znejistěl, ale pokračoval Jsem dál.

Jene tuil nebezpečí, které mu přece Jen hrozí. Rozhodl se pro útěk do zahraničí. A rychle se na něj chystal. Začal rozprodávat zařízeni bytu a pro kadý případ měl navenek připravenou kamuflá, e se bude stěhovat. Pouil ji, nevím proč, i na mě. Sdělil mi, e koupil vilku od doktora Soboty. Věděl, e se Sobotou nebudu mít anci o tom mluvit, protoe Sobota nebyl ve městě. Připadalo mi to vechno divné. Ten Fenclův spěch a chvat. Na notářství jsem si u ten den nemohl ověřit, zda skutečně dolo k registraci kupní smlouvy. Poslal jsem proto Blanku k Sobotově vilce, aby se podívala, zda se tam Fencl u skutečně nenastěhoval, Kdy Blanka zazvonila, přila Jí otevřít paní Sobotová. Natěstí to Blanka zahrála do autu a řekla, e přila něco za jejím manelem konzultovat. Nadhodila i dotaz, zda nebudou prodávat vilu. Paní Sobotová se jí vysmála. A pak Jsem si vzpomněl i na to, Jak Fenclova manelka vezla Blanku do Prahy na rigorózum a něco si sama vyřizovala. To byl ale Jen můj dohad, ale asi oprávněný, e si na ambasádě NSR vyřizovala pro sebe a manela vízum.”

Tím jste, Jindro, skončil?” zeptal se mě kapitán a já měl zase ten dojem, e poněkud pobaveně.

Ano.”

A ta Uhlířova bouračka byla co?

Přiznávám to nerad, ale asi to byla opravdu jenom náhoda,” odpověděl jsem poněkud zkrotle.

Tak já teď doplním něco ze svého a poněkud opravím vae dedukce. Říkal Jste přece něco taky o souvislosti Uhlíře s naím případem. Měl jste na mysli jeho předchozí záleitost s falovaným cestovním pasem.”

Ano. Ale teď vidím, e to byla nepravděpodobná dedukce.”

Počkejte, neukvapujte se,” usmál se Horký. Mně bylo krajně podezřelé, jak se Uhlíř choval po té havárii. Záměr ohlásit odcizení vozu a tím se krýt by byl přespříli primitivní. Věděl přece, e ho s vozem viděl odjídět soused. Bez větích problémů mohl vsadit na historku, e vůz zaparkoval někde poblí Beránků a kdy z hospody vyel, nenael ho. A tak mě napadlo  co se podívat na věc z druhé strany? Co kdy jeho tvrzení není projevem primitivismu, ale naopak rafinovanosti? Co kdy i to je součástí plánovaného pokusu vrady? Co kdy bylo v plánu, e vás při nehodě skutečně usmrtí? Pak zavolá majitelce auta, aby ohlásila jeho odcizení. S vědomím, e tu bude evidentní rozpor ve výpovědích. Bezpečnost ovem rychle na rozpor přijde, jeho původní verzi případu vyvrátí a Uhlíř pak přejde k verzi s vozem, ukradeným poblí restaurace. Změnu výpovědi vysvětlí tím, e má zákaz řízení a nechtěl se dostat do průvihu. Jízda bez řidičáku pro něj za dané situace můe znamenat asi tak čtyři měsíce odnětí svobody. A kdyby bylo úplně nejhůř, přizná zkrátka, e zavinil dopravní nehodu. Usmrcení z nedbalosti. U s nepříjemně vyí trestní sazbou, přesto vak na hony vzdálenou sazbě za vradu. Jene do plánu se vloudilo několik chybiček. Předevím to, e jste při té tak zvané nehodě nebyl ani zraněn. Kdy jsem doel a sem,

začal jsem uvaovat, proč. Tedy proč ty chybičky. A doel jsem k závěru

 proto, e Uhlíř není schopný improvizovat. A odtud u je jen krůček k dalímu závěru, e ani není schopen plán v této podobě vymyslet. Musel proto mít společníka. Někoho, komu to myslí podstatně lépe, ale kdo neměl monost přímo na místě Uhlířovy omyly napravovat. Jednoznačně ale na existenci společníka ukázala zásadní chyba celého plánu. Toti to, e modrá kodovka nestála v ulici, kdy jste el na polikliniku. Přitom Uhlíř u hodinu seděl v hospodě. Někdo mu tedy auto musel přistavit, někdo je do té chvíle pouíval. Byla to ale chyba relativní. Za jiného průběhu událostí naopak tenhle fakt mohl být základním argumentem na podporu Uhlířovy obhajoby.

A teď druhá linie případu. Měl jsem podezření vůči někomu, kdo má spojení s justicí nebo advokacií. Jene na rozdíl od Jindry jsem věděl, e Fencl nemohl sám vůz doktora Petra pokodit… Ověřil jsem si na propustkách vystavených věznicí, kdy odcházel… Skutečně to bylo a delí dobu po doktoru Petrovi, ale zase ne příli dlouhou. Tady snad udělal Fencl drobnou chybu. Při odchodu z věznice upozornil stráného, e auto doktora Petra právě odjídí z parkovitě. A stráný se podíval a také to viděl. Proč zůstával Fencl tak dlouho v objektu? A proč stráného upozornil? Usoudil jsem, e kvůli alibi. Snaili jsme se proto zjistit, co celou tu dobu dělal. A výsledek byl zajímavý. Nejprve měl toti telefonní rozhovor z veřejného automatu, který je poblí tak zvané pěí brány jetě uvnitř věznice. Je tam vidět z místnosti stráného. Teď u víme z Fenclovy výpovědi i to, e volal Uhlířovi. Dal mu toti pokyn, aby pokodil brzdy vozu doktora Petra, který parkuje před věznicí. Pro Uhlíře nebyl problém dojet těch deset kilometrů a provést, co měl. Fencl zatím, řekl bych, hlídkoval uvnitř objektu. Pro případ, e by doktor Petr odcházel příli brzy, byl připraven s ním znovu navázat hovor nebo se i pohádat, jen aby ho co nejvíc zdrel. Nakonec to ale nebylo potřeba a vechno klaplo nad očekávání dobře. A doktoru Fenclovi pak u jen stačilo kontrolovat situaci. Jene pořád si nemohl být jistý, jestli vám doktor Petr nestačil říct něco, z čeho byste mohl poznat pravdu. Rozhodl se proto, e se pokusí při vhodné příleitosti odstranit i vás. Příleitost se nala a po ruce byl i osvědčený nástroj  recidivista Uhlíř. To Fencl vymyslel plán a přistavil Uhlířovi auto před polikliniku.”

Najal si ho na vradu?” udiveně protáhla Blanka.

Abyste rozuměli vztahu Fencl  Uhlíř. Oba, i kdy kadý jinak, patřili k rozvětvené skupině valutových spekulantů. Zatím se nám podařilo dostat jen ty malé ryby. Poprvé  to byl případ, ve kterém figuroval i Uhlíř. Podruhé  případ, který se nyní projednává před zdejím soudem. Věc Vystrčila, Vaňouska a dalích. Zatímco Uhlíř patřil, řekl bych, k okresní filiálce, Fencl u měl k éfům hodně blízko. Právě proto ho také Uhlíř na slovo poslouchal a neptal se na důvody. Ale zpátky k Fenclovi. Je právník. Dobře ví, co obnáí organizování vrady a dvou pokusů o vradu. Přistoupil ostatně k takovému řeení jen proto, e neměl jinou monost vyhnout se následkům své hry s úplatky. U vloni si toti udělali s manelkou pěknou dovolenou na Kanárských ostrovech

 na padělané výjezdní doklady. Chystali se i letos, odjet měli zhruba za

týden. Kdyby u měli vechny doklady pohromadě, pravděpodobně by se Fencl po odhaleni své trestné činnosti doktorem Petrem pokusil bez dalího okamitě opustit republiku. Ale neměl jetě to hlavni. Čekal na vízum. Potřeboval získat čas a v časové tísni neviděl jiné řeení, ne vradu. Nechal jsem Fencla sledovat okamitě poté, co mě tahle varianta napadla. Po rekonstrukci u autobusové zastávky. A bylo to na poslední chvíli. Celou cestu k hranicím ho sledovaly nae vozy a já do Hřenska letěl vrtulníkem.”

Kapitán Horký odcházel asi za půl hodiny. Společně s Honzou . Sotva za nimi zaklaply dveře, poklepala mi Blanka na neforemnou sádru, teď u zdaleka ne tak bělostnou jako v den, kdy mě propoutěli z nemocnice.

Jetě pořád se chce stát soudcem?” zeptala se.

Ty o tom pochybuje?” odpověděl Jsem jí.

XXX

Za okny kanceláře, mé kanceláře, se vrily drobné závěje sněhu. Před týdnem, kdy napadl, bílého. Teď u dostaly edavý nádech. Slunce se občas prokousalo nízkými mraky, které signalizovaly dalí, tentokrát snad bohatí sněhovou nadílku. Začínal nový rok. Pro mě vlastně symbolicky.

Včera odpoledne si pro mne přila vedoucí soudní správy, odvedla mne do skladu a nechala dlouho vybírat mezi taláry tří základních velikostí ty, které proti podpisu převezmu a budu je pouívat a budou připraveny i pro mé soudce z lidu.

I kdy mě zvolili soudcem z povolání u před dobrými čtrnácti dny, i kdy jsem byl minulý týden v starém paláci na Malé Straně sloit zákonem předepsaný slib, vlastně teprve včera jsem se subjektivně začal cítit soudcem.

Dopoledne jsem měl projednávat čtyři trestní věci. Není to ani mnoho, ani málo. Fakt je, e Jsem si na první jednací den nechtěl nařídit nic skutkově sloitého.

Tak tedy nejprve případ řádného občana, otce rodiny, který chtěl svým blízkým zajistit vyí ivotní úroveň tím, e do nově postavené garáe zavedl parní vytápění. Levně. Stačilo jen připojit odbočku na dálkový parovod a u bylo v garái Jako v pokojíčku  trestný čin rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví podle § 132 odstavec 1 písmeno a) trestního zákona.

Na desátou hodinu Jsem měl předvolanou hospodskou společnost. Pan Zajíček hrál v restauraci čtvrté cenové skupiny na harmoniku a společnosti u vedlejího stolu se to nelíbilo. Tak mu jedna z přítomných en, paní Kosová, pohrozila, e jestli nepřestane, polije ho pivem. Pan Zajíček nepřestal, paní Kosová ho polila a se smíchem odcházela z provozovny. Pan Zajíček se rozčilil, hodil po ní harmoniku a způsobil ji poruchu zdraví, přesahující sedm dnů. Trestný čin ublíení na zdraví podle § 221 odstavec 1 trestního zákona.

Pak postupně dvě místní dámy bez pracovního poměru, které pravidelně poskytovaly zájemcům sluby velmi speciálního charakteru. Trestné činy příivnictví podle § 203 trestního zákona.

Ve dvou případech jsem vyhlásil rozsudky, dvakrát odročil bez jednáni. Hubený výsledek prvního Jednacího dne.

Po obědě jsem se zastavil v trestní kanceláři.

Jak se vám soudilo, soudruhu předsedo?” zeptala se bez úvodu Veronika a ibalsky se na mě dívala.

Děkuju za optáni, lo to, poznamenal jsem nejistě.

Měl byste si, soudruhu předsedo, vybrat budník. Máte tam samé spisy na porozsudkovou agendu a zejména na vyplněni statistických listů. Spěchá to.”

Tak to byla pro změnu vedoucí trestní kanceláře.

Odnesl jsem si náruč spisů k sobě do kanceláře a poloil ji vedle těch čtyř, přinesených z jednací sině.

Take do konce pracovní doby bych měl nadiktovat dva rozsudky a do spisů doplnit referát k jejich rozeslání. U dvou odročených věci nařídit nová hlavní líčeni a ujasnit si, zda nebude lepi nechat si obviněné k líčení předvést prostřednictvím Bezpečnosti. A pokud mono vyřídit i tu náruč spisů z trestní kanceláře.

Ve 14.00 hodin telefon z věznice.

Zadreli vám, soudruhu předsedo, obviněného Mikee. K nám ho sice přivezli ráno, ale Bezpečnost ho zajistila u předevčírem odpoledne. Tak si ho přijeďte vzít do vazby.”

Take pozor na osmačtyřicetihodinovou lhůtu od zadrení. Budu tam muset jetě dnes.

Sotva jsem poloil telefon, navtívil mě v kanceláři doktor Sobota.

Jsem rád, pane předsedo, e jste na místo doktora Petra nastoupil právě vy. Viml Jsem si dopoledne, jak suverénně jste vedl hlavni líčeni. Jako starý zkuený sudí. No, vy tu u nás asi dlouho nezůstanete. Vás si nejpozději do roka vytáhnou na kraj.”

A s úklonami odeel z kanceláře.

ejdíř starý,” procedil jsem mezi zuby.

Z věznice jsem se vrátil kolem páté, co není zase tak nejhorí, protoe dnes máme .dlouhý den. Pracujeme do esti. Přezul jsem si promáčené polobotky a zvedl vyzvánějící telefon. Předseda soudu.

Proel jsem sekretariátem a zaklepal na rám polstrovaných dveří.

Soudilo se ti dobře? No nic, pokud byly problémy, ty se časem poddají. Hori Je jiná věc.”

A nejistě si mě měřil.

Tys měl dostat přítí měsíc byt. Já vím, e u to má slíbený víc ne dva roky. Jene …

Take nevím, jak dlouho jetě budu obývat svou místnost ve třetím patře soudní budovy …

Sedím na gauči a zírám na konferenční stolek. Za chvíli se tu zastaví Blanka. Pozvala mne na večeři. To abychom oslavili tenhle první den.

Konec