Soumrak vlčího doupěte - Bohumil Černý, Jaroslav César

ATENTÁT

Bylo časně ráno dne 20. července 1944. Z vilové čtvrti u Wannsee na jihozápadním okraji Berlína vyjelo vojenské osobní auto. Rychlým tempem projídělo dosud téměř oputěnými ulicemi jiních předměstí. Proplétalo se křiovatkami Schónebergu a před Tempelhafem odbočilo směrem k letiti Rangsdorf.

Ve voze seděli kromě oféra dva důstojníci v uniformách nacistického Wehrmachtu. První byl pětatřicetiletý plukovník, vysoké, tíhlé postavy, s tváří téměř klasicky výraznou. Dokonalost jeho zjevu naruovala vak černá páska přes pravé oko, je spolu se stukou v knoflíkové dírce uniformy prozrazovala, e důstojník byl těce zraněn na frontě a pozornějímu podhledu nemohlo ujít, e jeho pravá ruka zakrytá rukavicí a spočívající bezvládně v klíně, je protéza. Avak i na levici bez rukavice chyběly dva prsty. Plukovník Claus hrabě Schenk von Stauffenberg, zastávající v této době velmi významnou funkci éfa tábu velitelství vojsk v zázemí, byl opravdový válečný invalida. Jeho adjutant, mladý, válečnými útrapami jetě nedotčený nadporučík Werner von Haeften se tvářil stejně jako jeho velitel, váně a starostlivě. No rtech se neobjevoval ani stín úsměvu a z modrých očí zíralo jakési neústupné 5 odhodlání.

Oba důstojníci mlčeli - ostatně nebylo ji o čem hovořit. Úkol, který je čekal, byl Jasný.

Plukovník Stauffenberg se svým pobočníkem odjíděli do vůdcova hlavního stanu, který byl tehdy v tzv. Vlčím doupěti nedaleko Rastenburgu ve Východním Prusku. Oficiálně jej tam posílal Jeho éf, velitel vojsk v zázemí, generálplukovník van Fromm se situační zprávou, jak pokračuje formování záloních útvarů a oddílů voíkssturmu, které měly být podle plánu vrchního velitelství wehrmachtu nasazeny na středním úseku východní fronty, kde se úspěně rozvíjela velká ofenzíva sovětské armády. Tajným a mnohem důleitějím úkolem, kterým ho pověřili vůdcové ilegální protihitlerovské opozice, bylo provést atentát na Hitlera, atentát, který se měl stát signálem k převratu, jen by odstranil dosavadní reim.

Nač asi v těch chvílích myslel plukovník Stauffenberg? Snad uvaoval, jak divné jsou cesty osudu. K jaké hranici dospěl tento potomek staré katolické lechty. Stejně jako jeho předkové I mnozí vrstevníci ze lechtických kruhů byl předurčen k vojenské dráze. Zdálo se, e ho očekává oslnivá kariéra. Projevilo se to ji při studiu na vysoké kole, kde ho spoluáci pro jeho schopnosti a bystrý úsudek nazývali novým Schlieffenem”. V pozdějích letech o něm řekl jeden starý generál, e je jediný geniální důstojník v německém generálním tábu.

Pak přila válka, která pronikavě zasáhla i do jeho ivota. Zpočátku mu přálo těstí. Přes své mládí byl jmenován vyím důstojníkem v Rommelově africkém sboru, bojujícím proti Angličanům a jejich spojencům na severoafrické frontě. Tato funkce mu skýtala naději na dalí osobní vzestup.

Tím horí bylo netěstí, které ho vzápětí postihlo. Při jednom z náletů spojeneckého letectva byl Stauffenberg těce zraněn a zmrzačen. Jeho vojenská kariéra tím vlastně končila.

Tato rána měla jistý vliv i na změnu jeho názorů. Jetě před několika lety mohl být Stauffenberg pokládán za stoupence nacistického reimu. Bylo o něm známo, e přivítal s uspokojením Hitlerův příchod k moci a účastnil se jako důstojník různých demonstrací a akcí, pořádaných nacisty. I kdy začal snad ji na začátku války pochybovat o správnosti politiky !nacistického reimu, teprve osobní netěstí mu docela otevřelo oči a umonilo poznat, do jaké záhuby je hnáno celé Německo. Od té doby se stal jedním z nejrozhodnějích odpůrců nacismu a stoupencem názoru, e je nutno Hitlera odstranit jakýmkoliv vhodným prostředkem. A právě s tímto posláním se vydal onoho červencového rána na cestu do vůdcova hlavního stanu.

Bylo přiblině sedm hodin, kdy vůz s oběma důstojníky zastavil před letitěm Rangsdorf. Sotva Stauffenberg se svým společníkem vystoupili z auta a zamířili k letiti, vyel jim spěně vstříc mladý, energicky vyhlíející mu v generálské uniformě, provázený svým adjutantem. Důstojníci se pozdravili a vyměnili několik spěných vět, z nich ani slůvko nedolétlo k uím personálu letitě.

Nad touto časnou schůzkou se ostatně nikdo na letiti nepozastavoval. Generálmajor Helmuth Stieff byl náčelníkem organisacního oddělení velitelství vojsk v zázemí a přijel i se svým pobočníkem majorem Rollem proto tak časně, aby odevzdal plukovníku Stauffenbergovi jetě některé dalí dokumenty pro zprávu do hlavního stanu. Proto také major Roli převzal od Stauffeniberga jeho aktovku a cosi do ní pečlivě ukládal. To bylo ohleduplné, vdy plukovník svou jedinou a jetě zmrzačenou rukou mohl jen s obtíí otevřít aktovku. Nikoho jistě nenapadlo sledovat, co vlastně major ukládá do taky. Byla to smetaná koile, v ní byl zabalen nějaký předmět. To byla ji podezřelá péče, e se dva vyí důstojníci jen proto tak časně obtěovali, aby přinesli pro horký letní den svému kolegovi rezervní koili. Zajímavá nebyla ovem koile, ale její obsah.

Přívrenci opozice, kteří připravovali atentát na Hitlera, si dlouho lámali hlavu otázkou, jaký způsob útoku by byl nejvhodnějí. Pouití střelné zbraně bylo velmi nesnadné. Kadý důstojník, který el k Hitlerovi, musel svou osobní zbraň odloit. I kdyby se podařilo s velkým rizikem nějakou pistoli propaovat, byla otázka, jak jí pouít. Esesáčtí pochopové z tělesné stráe byli dobře vycvičeni, nespoutěli z podezřelých návtěvníků oči a měli přikázáno okamitě střílet při jakémkoli nezvyklém pohybu. Tento způsob by se dal snadno pouít při Hitlerově návtěvě na některém úseku fronty, kde bezpečnostní opatření nemohla být tak dokonalá. Hitler byl vak velmi opatrný, na inspekce jezdil nerad a po velkých odkladech, take pro atentát tohoto druhu bylo velmi málo příleitosti.

Objevovaly se i jiné návrhy. K nim patřil I nápad, aby byl Hitler pozván na přehlídku modelů nových důstojnických uniforem. Dobrovolník, předvádějící uniformu, by se nechal i s Hitlerem roztrhat výbunou náloí, kterou měl mít ukrytu pod stejnokrojem.

Posléze převládl názor, e bude třeba propaovat do Hitlerovy blízkosti časovanou pumu. To bylo poněkud reálnějí: do Hitlerova okolí se přece dbčas dostal někdo ze stoupenců opozice, take se naskytovala monost k pronesení takové náloe.

Od tohoto nápadu k pumě skryté v Stauffenbergově aktovce byla vak dlouhá cesta. Vyskytly se. předevím potíe technického charakteru. Trhaviny německého původu byly toti dost objemné a nebylo lehké je nenápadně ukrýt. Navíc německé zapalovače nebyly zcela nehlučné; po vznícení vydávaly jakýsi um a tím hrozilo předčasné prozrazení.

Po delích úvahách a několikerých zkoukách dospěli opozičníci k názoru, e nejlepí bude pouít ukořistěného anglického materiálu, který přes malý objem měl značnou trhavou sílu a navíc bezhlučné a regulovatelné zapalování. Takovou pumu přinesl gefnerál Stieff 20. července Stauffenbergovi.

Nejdůleitějí její součástí byl velmi důmyslně zkonstruovaný zapalovač. Nejdříve bylo nutno rozdrtit skleněnou ampulku, obsahující prudkou íravinu. Ta pronikla k drátu, zadrujícímu napjatou pruinu s úderníkem. Po přeleptání drátu se uvolněné pero vymrtilo, úderník dopadl na kapsli, od ní se pak výbunina vznítila.

Manipulace s pumou byla tedy poměrně jednoduchá. Pro invalidu Stauffenberga to bylo naprosto nutné, nebo musel spoléhat jen na tři prsty své levé ruky. Jeho adjutant mu při tom nemohl nijak pomoci, protoe neměl přístup do bliího Hitlerova okolí. Plukovník musel jen doufat, e okolnosti mu budou příznivé a nezasáhne opět vrtkavá náhoda, která ji Hitlerovi tolikrát pomohla.

To ve si dobře uvědomovali čtyři důstojníci na letiti v Rangsdorfu. Proto i poslední stisky rukou a přání astné cesty obsahovaly mnohem více, ne mohl kdokoliv z přihlíejících tuit.

Letadlo se vzneslo od země a velkým obloukem zamířilo k severovýchodu vstříc slunci. Nic neruilo pokojnou pohodu letního rána. Prosluněná, v lehkém oparu zahalená rovina, veliká paleta zlátnoucích skvrn polí, zelenavých luk a namodralých lesů, posázená blýskavými oky jezer, a proplouvala pod nimi.

Asi po dvouhodinovém letu přistáli na letiti poblí Rastenburgu. Tím vak jetě cesta nekončila. Bylo nutno vsednout do auta a jet jetě dalídh patnáct kilometrů. Brzy zmizela krajina zalitá sluncem, a vůz se ponořil do hloubi temných lesů. Tam, vzdálen i svého národa, jen v kruhu věrnýdh fanatiků světa ukryt před nebezpečími války, il Adolf Hitler. Z tohoto vlčího doupěte, z míst, kde vládly podezřívávost, strach a nenávist, vycházely rozkazy, rozhodující o osudu miliónů lidí.

Nebylo snadné dostat se do tohoto zrůdného světa, kde kadý nově příchozí byl předem podezřelý. Jediný přístup do hlavního stanu byl ze západu od Rastenburgu, po silnici, sevřené z obou stran jezery. Ji na ní patrolovaly po zuby ozbrojené esesácké hlídky. Kousek za jezerem začínal vlastní tábor, obehnaný ze vech stran ostnatým drátem a překákami, chráněný bariérami nabitými elektrickým proudem o vysokém napětí, obklíčený ze vech stran padesátimetrovými pásy minových polí.

Tábor byl rozdělen na několik úseků. Na jih od rastenburské silnice, blíe k vjezdu, byly v lese ubytovny pro strání vojsko a hospodářské budovy. V jiní části bylo oficírské kasino, dalí obydlí personálu a dílny. V dolní polovině tábora při silnici byl jediný, opět překákami a stráemi chráněný sektor pro hosty, s oetřovnou, lázněmi atd. Částečně v tomto úseku a jeho blízkosti byla umístěna spojovací zařízení.

Západní sektor severní části byl převáně pokryt lesem a stálo tam jen několik budov. Procházela jím elezniční tra, bylo tu nádraí, kam přijíděli přímo vlakem někteří hosté a v blízkosti nádraí byly i nádre s pohonnými látkami.

Centrem hlavního stanu byl tzv. sperrkreis A, leící v jeho severovýchodní části. Rovně tento úsék byl zvlá chráněn a obehnán nepropustnými překákami. Uvnitř něho il Hitler se svými nejvěmějími. Kromě Hitlerova domu a bunkru tam měl své obydlí Borman, Góring, Keitel a Jodl. Dále tu bylo sídlo říského éfa tisku, budova pro významnějí hosty, kino, garáe, kuchyně a dalí budovy. Vstup do hlavního stanu byl velmi komplikovaný. Stauffenberg s Haeftenem se museli nejdříve ohlásit u první kontroly. Tím se dostali do vnějího okruhu tábora, kde zůstal nadporučík Haeften, protoe neměl právo vstoupit do vnitřních úseků. Stauffenberg pak proel dalí stráí  Wache II. Tam se formality odbyly celkem rychle a důstojník velící strái se dokonce omlouval, e voják, konající slubu, chtěl na Stauffenbergovi doklady. Potom jetě přila důstojnická strá u vchodu do tzv. sperrkreis I a první překáky byly překonány. Zatím neprojevila ádná z kontrol zájem o obsah aktovky.

Kdy měl tyto znervózňující procedury konečně za sebou, navtívil plukovník nejdříve rytmistra von Mollendorfa, ad juta n ta u velitele tábora podplukovníka Streveho, který byl rovně zasvěcen do plánů spiknutí. U něho se při snídani informoval, jaká je situace v táboře a zda se nevyskytly nějaké nové překáky, je by mohly zmařit provedení atentátu. Zdálo se, e ve je v naprostém pořádku. Stauffenberg se tím vak nespokojil a el potom jetě navtívit do zpravodajského bunkru éfa vojenské spojovací sluby generála Fellgiebela. Rovně tento generál s tváří korektního úředníka byl ve spojení s protihitlerovskou opozicí a v souvislosti s atentátem mu připadla velmi významná úloha. Měl po jeho provedení vyřadit spojovací ústřednu a zbavit tak hlavní stan jakéhokoliv spojení s vnějím světem. To byl jeden z důleitých předpokladů k zajitění úspěchu převratu v Berlíně a dalích centrech nacistické říe.

Rozhovor obou důstojníků byl krátký a velmi veobecný. Přirozeně, ádný z nich nemohl dát ani náznakem najevo, e jde o mnohem víc, e obvyklé fráze mají jetě jiný, skrytý smysl. Stauffenberg odeel opět s přesvědčením, e je ve v pořádku a snad jen náznak ironického úsměvu svědčil o tom, e si poviml stěí tlumené nervozity generála Fellgiebeía. Nemohl ovem tuit, e je to příznak, napovídající, e právě tento účastník spiknutí zklame v rozhodujícím okamiku, nesplní svůj úkol, a tak usnadní nacistům protiúder.

Pak ji musel jít Stauffenberg za sluebními povinnostmi, které ho oficiálně přivedly do hlavního stanu. Ohlásil se proto ke sluebnímu rozhovoru u generála Bublá, éfa tábu pozemního vojska při vrchním velitelství wehrmachtu a generálporučíka von Thaddena, který byl náčelníkem tábu vojenského okruhu I (Královec). Informoval je o hláení, která přivezl, a hlavně o tom, jak pokračuje výcvik nově zformovaných útvarů, které měly být nasazeny na východní frontě.

Toto jednání rovně nebylo dlouhé a přiblině ve 12 hodin zavedl Buhle Stauffenberga k éfovi vrchního velitelství wehrmachtu, marálu Keitlovi, jeho měl Stauffenberg doprovázet na poradu u Hitlera.

Teprve tam se plukovník dozvěděl o některých nepředvídaných překákách, ohroujících jeho plány. Předevím obvyklá porada o válečné situaci začínala místo v 13 hodin, jak bylo zvykem, ji v 12,30. Hitler toti očekával odpoledne příjezd Mussoliniho a chtěl ho jít uvítat na blízké nádraí Górlitz. Dále Stauffenberg zjistil, e porada nebude jako obvykle v podzemním bunkru. Tam se toti právě prováděly nějaké úpravy a při patně fungující ventilaci byl tam pobyt za parného dne téměř nesnesitelný. Proto se měla konference konat v dřevěném baraku, určeném pro návtěvníky. Tato zdánlivě nevýznamná změna měla mít osudné následky.

Opozičníci předpokládali s jistotou, e porada se bude konat jako vdy v podzemí. Tomu přizpůsobili i sílu náloe, počítajíce s tím, e výbuch v místnosti se silnými elezobetonovými stěnami bude mít dostačující účinek, aby usmrtil vechny přítomné.

Docela jinak vyhlíela situace, kdy puma měla explodovat v prostoru s jen křehkými dřevěnými stěnami. Zde chyběly zcela podmínky pro koncentraci výbuné síly a nebylo mono počítat ani s účinky tlakové Vlny. Nyní záleelo hlavně na tom, kdo se dostane do středu exploze nebo do hlavního směru její účinnosti.

Tyto okolnosti nemohl ovem Stauffenberg předvídat a neměl ani dost odborných znalostí, aby mohl aspoň přiblině odhadnout sílu výbuchu v takovém prostředí. Avak ani nové překáky ho neodradily od provedení záměru. Vdy by to znamenalo vzdát se příleitosti, je se v dohledné době snad ani nenaskytne.

Teď bylo nutno rozhodovat se bez váhání a co nejrychleji. Plukovník původně předpokládal, e bude muset počkat v předpokoji, ne bude pozván k hláení do konferenční místnosti. Doufal, e se mu v tomto mezidobí naskytne monost, aby mohl malými kletičkami rozbít ampulku s íravinou a připravit pumu k explozi. Teď vak měl jít rovnou s Keitelem do baráku, kde měla kadou chvíli začít porada.

Stauffenberg podlehl vnitřnímu napětí. Zdálo se, e je ve ztraceno, e nebude mít ji monost provést onen skrytý pohyb, na něm tak mnoho záleelo. Natěstí přece jen mu bylo dopřáno několika vteřin. Keitel se po jeho odchodu jetě na okamik zdrel ve své úřadovně.

Rychle vyuít této náhody! Vběhl do vedlejí místnosti,a vydechl úlevou, kdy zjistil, e je prázdná. Aby zabránil příchodu nepovolané osoby, opřel se vahou celého těla o dveře a ochromená levice horečně hledala kletě. Jen klid, klid”, říkal si v té chvíli v duchu a se zaatými zuby přemáhal zrádné chvění neobratných prstů zmrzačené ruky. Bylo to jako celá věčnost, ne kletě nalezly hladkou plochu skla. Stisk - a teprve slabé zapratění skla uvolnilo zatajovaný dech. Vyel rychle na chodbu s čelem oroseným krůpějemi potu. Konečně nebylo se čemu divit. Byl přece horký letní den.

Keitel právě vycházel ze své kanceláře. Jeho pohled nebylo v něm podezření? Samozřejmě, ne. Ve je jako obvykle, kdo by mohl něco tuit.

U východu se k nim připojil marálův adjutant, podplukovník John. Kdy uviděl Stauffenberga, jak svírá levicí křečovitě aktovku, nabídl se galantně, e ji ponese. Nebylo to odmítnutí příli kategorické a podezřele spěné? Ne, nebylo. Podplukovník John měl pochopení pro mentalitu důstojníka, který reaguje trochu nervózně na ve, co mu připomíná jeho zmrzačení.

Jak stralivě dlouhá byla ta cesta lesní pěinou; kadý krok přiblioval okamik exploze. Podle plánu jetě zbývalo dost času, kdo valk mohl vědět, zda nedolo neastnou náhodou k nějaké chybě, zda výbuch nenastane u v následující chvíli? Ovem, kdo nesl smrt přímo do doupěte dravé elmy, musel počítat s tím, e můe také zahynout. To Stauffenberg dobře věděl. Neděsil ho tak smrtonosný obsah aktovky, jako mylenka, e by jeho obě byla zbytečná.

Poradní místnost se třemi irokými okny měla vsup v průčelí delí stěny. Toho dne bylo její vnitřní zařízení uzpůsobeno chystané poradě. Uprostřed místnosti o rozměrech 12,5 X 5 m byl připraven velký stůl s mapami.

U stěny nalevo od vchodu stál psací stůl pro zapisovatele a stolek s rozhlasovým přijímačem. U druhé stěny napravo od dveří byl pouze mení kulatý stolek.

Účastníci porady zaujali svá místa v 12,30 a také Hitler přiel přesně. Usedl u stolu naproti oknu. Po jeho pravici seděli generál poručík Heusinger, éf operačního oddělení generálního tábu pozemních vojsk, éf generálního tábu letectva generál Korten, Heusingerův zástupce plukovník Brandt a spojovací důstojník vrchního velitelství letectva v hlavním stanu generál Bodensehatz. Vlevo od Hitlera měl vyhrazené místo marál Keitel, vedle něho generálplukovník Jodl, éf tábu wehrmachtu a jeho zástupce generál Warlimont. Při kratí boční straně vlevo od vchodu seděli dalí Keitlův adjtitant podplukovník Waizenegger, zástupce ministerstva zahraničí v hlavním stanu rada Sonnleithner, Jodlův adjutant major Buchs a ji zmíněný podplukovník John. Na druhé kratí straně usedli éf personálního úřadu pozemních vojsk a vrchní adjutant wehrmachtu u Hitlera generál Schmundt a osobní Hitlerův adjutant podplukovník Borgmann.

Při dlouhé straně stolu pod okny seděli zprava doleva námořní adjutant Hitlerův admirál von Puttkamer, stenograf Berger, zástupce admirality ve tábu wehrmachtu námořní kapitán Assmann, zvlátní pověřenec Hitlerův pro vojenskou historii vrchního velení generálmajor Scherff, éf tábu pozemních vojsk při vrchním velení generál Buhle, zástupce vrchního velení válečného loďstva admirál Voss, zástupce SS v hlavním stanu gruppea-fuhrer Fegelein, letecký adjutant Hitlerův plukovník Be-low, vůdcův adjutant SS hauiptsturmfuhrer Gůnsdhe a stenograf Hagen.. Kromě těchto lidí přicházeli do místnosti s jednotlivými zprávami jetě jiní důstojníci.

Porady se vak nezúčastnil ádný z čelných nacistických a stranických pohlavárů. To byla dalí rána, nebo opozice doufala, e budou přítomni aspoň Góring, Himmler, Ribbentrop a Bormann. Opozice počítala, e je odstraní společně s Hitlerem a tím se jetě více zvýí zmatek a bezradnost mezi nacistickými kádry. Zvlá důleité bylo odstranit Himmlera, který jako říský vedoucí SS a nejvyí velitel policie soustřeďoval ve svých rukou obrovskou moc a mohl váně ohrozit plány opozice.

Hlavním bodem pořadu konference byl referát generála Heusingera o situaci na frontách. Hovořil o průběhu posledních bojů a ukazoval situaci na mapách, rozloených po konferenčním stole.

Byly to pro nacistické Německo málo potěující zprávy. Na západě se ji zjevně podařilo spojencům trvale uchytit a rozířit předmostí v Normandii. Právě zahájený nový velký útok, jeho prvním výsledkem bylo dobytí Saint-Ló (18. července), hrozil průlomem celé fronty, co by umonilo proniknout angloamerickým armádám do francouzského vnitrozemí. Rovně v Itálii musela německá vojska ustoupit k severu, vyklidit přístav Livorno a pád Florencie byl otázkou několika dní.

Nejsvízelnějí vak byla situace na středním úseku východní fronty, kde pokračovala úspěně velká sovětská ofenzíva. Němci ji musili ustoupit ze západních oblastí Běloruska, vyklidit hlavní město Litvy Vilno a jejich pozice v Estonsku a severním Lotysku váně ohrooval nebezpečný průlom směrem na Rigu. Avak i jiněji začínala sovětská vojska nový velký nápor k Varavě a do haličské oblasti.

Hitler poslouchal tyto pochmurné zprávy s rostoucím rozčilením a nervózně poklepával prsty do stolu. Musíme stáhnout frontu a vytvořit novou obranu. Fronta se musí zastavit”, přeruil vztekle výklad. Kolem panovalo hluboké mlčení. Přítomní důstojníci si uvědomovali, e to nebude nijak snadné, neodváili se vak ani náznakem dát najevo svůj nesouhlas. Nikdo z nich na sebe nechtěl obrátit Hitlerův hněv.

Ponuré ticho bylo stále tíivějí a atmosféra byla napjatá jako před bouří. Plukovník Brandt, na něm spočinul těkající Hitlerův kalný pohled, se polekaně odvrátil a spěchal otevřít okno. Mezitím u zase Hitler hleděl strnule před sebe a utíral si pot z čela. Vztek v něm stále narůstal, zvlátě, kdy si vzpomněl, e zakrátko přijede jeho přítel Mussolini a on mu nemůe sdělit ádné povzbudivé zprávy. Účastníci porady kradmo pozorovali nervózní záchvěvy v jeho tváři a zlobné sevření rtů, neklamnou známku, e kadou chvíli můe propuknout obávaný hysterický záchvat.

Právě krátce po půl jedné vstoupil do místnosti marál Keitel se svým adjutantem a Stauffenbergem. Ohlásil se Hitlerovi a oznámil, e plukovník přináí zprávu o formování nových divizí, určených pro východní frontu.

To trochu zlepilo Hitlerovu náladu. Pokynul mlčky Stauffenbergovi a vyzval Keitela, aby se posadil na své místo. Plukovníka si zatím dál nevímal. Ostatně věděl dobře, kdo to je. Vdy nedávno byl na jeho vlastní příkaz jmenován do nynějí funkce. Věděl, e 30. ledna 1933 poručík Stauffenberg pochodoval jako první důstojník v čele nacistického průvodu. Dostal zprávu i o jeho vzorném plnění úkolů na frontě. Nemohl ovem tuit, k jakému zvratu zatím dolo ve smýlení tohoto válečného invalidy. Generál Heusinger nyní na Hitlerův pokyn pokračoval v hláení o situaci na východní frontě. Blíil se ji k závěru, a bylo zřejmé, e za několik minut bude řada na na Stauffenbergovi. Bylo nutno rychle jednat. Plukovník se nenápadně rozhlédl a pak přeel k pravému rohu stolu a poloil aktovku s pumou na jednu z prázdných idlí. Vedle stojící plukovník Brandt mu poeptal, e za chvíli přijde na řadu jeho referát. Stauffenberg mu odpověděl, e musí na malý okamik odejít. Je třeba, aby jetě !narychlo zavolal do Berlína a upřesnil si některé údaje. Bylo to velmi nemilé, zvlá proto, e Hitler tentokrát tak spěchal a dalo se očekávat, e ho kadé prodlení rozzuří. To plně odůvodňovalo plukovníkovu nervozitu. Nechám to zde,” řekl Bramdtovi, ukazuje na aktovku. Potom rychle opustil poradní místnost.

Plukovník Brandt měl na atentáty smůlu. Ani to tuil, napomáhal ji při pokusu o pumový útok na Hitlera při jeho návtěvě v hlavním stanu armádní skupiny Střed” na východní frontě 13. března 1943. Na prosbu hlavního osmovatele onoho atentátu, náčelníka tábu skupiny Střed” generálmajora van Tresckowa vzal do Hitlerova letadla láhve s koňakem, v nich byly ukryty časované pumy. Avak zápalná zařízení selhala a Hitler, ani to kdo věděl, unikl téměř jisté záhubě. Dokonce se ani nic neprozradilo, nebo Tresckow pod záminkou, e dolo k omylu, si vyádal od Brandta nebezpečné láhve zpět. Tentokrát Brandt znovu nevědomky zasáhl do dějin. Stál toti poněkud stranou a nemohl dobře sledovat na mapě Heusingerův výklad. Vzal proto aktovku, která mu překáela a přesunul ji ze idle k noe stolu. Dal ji zrovna na místo vzdálenějí od Hitlera. Zasáhl tu jetě někdo z důstojníků, pravděpodobně generál Schmundt, který mimoděk posunul nohou aktovku jetě hlouběji pod stůl. Heusinger dokončoval svou zprávu. Marál Keitel v obavě, aby nenastala nevítaná přestávka, se rozhlédl pátravě po důstojnících. Kde je Stauffenberg?, otázal se tie generála Buhleho. Ten to ovem ‘nevěděl, !neviml si plukovníkova nenápadného odchodu. Vyél proto zeptat se do předpokoje, vrátil se vak s nepořízenou. Nemůu ho najít, el prý telefonovat sdělil Keitlovi.

Keitel, snaící se udret hladký průběh porady, se zamračil. Taková nepříjemná věc. Hitler nikdy nesnáel průtahy a tentokrát byl obzvlátě nervózní.

Heusinger dospěl k závěru svého málo povzbudivého hláení. Rusové směřují se značnými silami západně od Dviny k severu. Jejich předvoj stojí téměř jihozápadně od Důnaburgu. Jestlie nyní konečně nestáhneme vojska od Pejpuského jezera, pak bude katastrofa …”

Nestačil ji dokončit tuto větu. V tom okamiku zahřměla mocná exploze. Bylo to, jakoby na nás spadl veliký lustr, řekl později Jodl. Výbuch doslova rozerval barák. Sklo oken se vysypalo, okenní rámy byly vyrvány. Střecha se propadla a stůl s mapami se změnil v hromadu trosek. Husté kotouče dýmu, jimi probleskovaly luté jazyky plamenů, pokryly celé místo. Nastal nepředstavitelný zmatek. Z trosek se ozývalo volání o pomoc, nářek a sténání raněných a umírajících.

První se dostal ven podplukovník John. Stál toti proti Brandtovi poblí okna a byl výbuchem vymrtěn z místnosti. Sotva se vzpamatoval z otřesu, utíkal s výkřiky: Atentát, atentát!” ke strání budově.

Marál Keitel, který stál při výbuchu za Hitlerem, vyvázl úplně bez zranění. Jakmile se vzpamatoval, začal hledat v prachu, dýmu a troskách Hitlera. Vůdce ije, vůdce ije! Prozřetelnost nyní zasáhla”, volal plný radosti, kdy zjistil, e ta rozedraná, k nepoznání upiněná postava, zvedající se opodál ze země, je Hitler.

Hůře na tom byli dalí účastníci porady. Plukovník Brandt byl smrtelně zraněn, generál Korten a stenograf Berger 19 na místě mrtvi. Těce zraněn a popálen byl i generál Schmundt, který za několik dní zemřel. Heusinger, Buhle, Bodenschatz, Puttkammer a Voss utrpěli rovně těká zranění a museli být odvezeni do nemocnice.

Hitlera zachránila opět náhoda. V okamiku výbuchu byl nakloněn nad stolem a opíraje se pravicí o jeho desku, označoval levou rukou na mapě navrhované přesuny armádní skupiny Sever”. Vzhledem k tomu, e aktovka leela pod stolem a navíc jetě za silnou podpěrou stolu, měl tak chráněnu horní polovinu těla i část nohou před přímými účinky exploze.

Ale ani on nevyvái zcela bez úhony. Plameny výbuchu mu oehly vlasy, měl nalomenou pravou ruku a bolestivé popáleniny na pravé noze. Zasáhla ho rovně tlaková vlna, která mu protrhla oba uní bubínky a váně pokodila jeho sluch. Nejvíc utrpěl jeho oblek. Výbuch mu roztrhal obě nohavice kalhot a úlomek stropu, který dopadl na jeho záda, mu vyrval kus látky z kabátu. Celé jeho tělo bylo zamazáno, a jak sám později řekl, vyhlíel jako pavián.

Nečekaná exploze ho úplně vyvedla z rovnováhy. I kdy podle vech zpráv zachoval klid, nechápal vůbec, co se vlastně stalo. Jako bez vlastní vůle se dal vyvléci Keitelem z trosek. Byl to alostný pohled na sebevědomého fůhrera. Pravá ruka mu bezvládně visela, oehlé vlasy padaly do obličeje, na zaloutlé tváři vystupovala zarudlá skvrna popáleniny. Jeho první slova ke Keitelovi byla: Ach, moje nové kalhoty! Teprve včera jsem si je poprvé oblékl.” Nejdříve si neuvědomoval, e lo o atentát a myslel, e puma byla svrena s letadla za nečekaného náletu. Ani potom nevěděl, jak vlastně vůbec výbuch nastal a dokud nebyl zjitěn viník, klonil se k názoru, e pumu musel hodit někdo do místnosti oknem.

Pohled na místo exploze byl hrozný. Na první pohled se zdálo, e její účínky jsou mnohem katastrofálnějí. Není divu, e celé okolí zachvátila vlna bezhlavé paniky. Vyděení tábní důstojníci a členové ochranné stráe se sbíhali ze vech stran a snaili se vyprostit zasypané. Nikdo neměl přesnějí představu, kolik lidí zahynulo. Ozývaly se poplané výkřiky, e Hitler zahynul nebo e je pod hořícími troskami. Ve zmatku nikdo nepoznal v upiněném a rozedraném mui svého fúhrera.

Trvalo dost dlouho, ne se podařilo zjednat jakýsi pořádek a zorganizovat záchranné práce. Konečně byli oetřeni ranění a vyprotěni mrtví. Pak nastal čas na úvahy, jak dolo k výbuchu a kdo byl vlastně strůjcem atentátu.

Stauffenberg a jeho adjutant vyuili nastalého zmatku a rychle zmizeli. Plukovník nebyl jetě daleko v okamiku, kdy bomba vybuchla. Viděl, jak plameny a dým zahalily místo exploze a zaslechl nářek a volání o pomoc. Prchal proto s přesvědčením, e z toho stěí někdo vyvázl a e Hitler je mrtev. Musel se ovem spokojit jen s prvním dojmem, nebo dalí prodlévání na místě činu bylo pro něho nebezpečné. Za malou chvíli po atentátu uzavřeli důstojníci, střeící uzavírací kruh sperrkrers A i sperrkreis 1, vchody. Stauffenbergovi se podařilo vyklouznout doslova v posledních vteřinách.

Bylo nutno jednat co nejrychleji, nebo kadým okamikem vzrůstalo nebezpečí, e pachatelé atentátu budou chyceni. Pro ně osobně bylo ji definitivně rozhodnuto. Buď byla akce úspěná, a pak měli naději na únik. Nebo útok ztroskotal a potom mohli čekat, e v krátkém čase jim bude gestapo na stopě. V tom případě byla jediným východiskem dobrovolná smrt, stále lepí ne hrozné utrpení, je by je očekávalo v nacistických mučírnách.

Na těstí pro ně lo zatím ve podle plánu. Nadporučík Haeften očekával ji svého éfa v nastartovaném autě. Sotva plukovník dosedl na své místo, vůz se rozejel. Byl to doslova zápas s časem, nebezpečí vzrůstalo kadou vteřinou.

Na prvním kontrolním stanoviti prolo jetě ve zcela hladce. Stauffenberg oznámil rozčilenému stránému, který jetě nevěděl, co se stalo: Mám zvlátní vůdcovo pověření. Z velké výky musela spadnout bomba”. Bez dalího zdrení a nepozorováni dojeli a k východu z tábora.

Tam vak nastala nebezpečná situace. Mezitím byl toti vyhláen veobecný poplach, vekeré stráe zalarmovány do plné pohotovosti a na cestě se objevily zátarasy z tzv. panělských jezdců. ikovatel, který prováděl kontrolu u hlavní brány, tvrdoíjně odmítal auto propustit. Stauffenberg prokázal i v této chvíli obdivuhodnou chladnokrevnost. Vystoupil z auta, veel do stránice a dal se telefonicky spojit s rytmistrem von Móllendorfem, jemu podléhala táborová ochrana. Zde plukovník Stauffenberg,” ohlásil se. Nezapomeňte, e zítra spolu snídáme. Strá u brány mě nechce pustit ven kvůli explozi, já vak velmi spěchám. Očekává mě generáíplukovník Fromm.” Kdy poloil sluchátko, obrátil se na ikovatele s kategorickou větou: Ano, smím projít.” Velitele hlídky vak nebylo tak snadné oblomit. Sám znovu zavolal rytmistra Mollendorfa a ádal ho o potvrzení rozkazu. Tento stoupenec opozice měl samozřejmě nejvyí zájem na tom, aby Stauffenberg co nejrydhleji zmizel a proto nařídil, aby ho okamitě pustili. Teprve potom mohlo auto odjet. Konečně bylo mono volněji si vydechnout po nesnesitelném, nervy drásajícím napětí. Bylo třeba rychle zahladit zbývající stopy. Nadporučík Haeften to dlouho nevydrel a sotva byli z dohledu, vyhodil z auta balíček, který dosud pečlivě opatroval. V něm byla, jak později zjistilo gestapo při výslechu řidiče, rezervní načasovaná puma. Auto na plukovníkův rozkaz ujídělo nejvyí monou rychlostí a za několik minut se objevila plocha rastenburského letitě. Také zde bylo vechno v pořádku. Důstojník, konající slubu, se sice obrátil na Stauffenberga s nějakým dotaen, ten se vak na něho velitelsky obořil: Mám zvlátní osobní pověření vůdcovo. Postarejte se, oby letadlo co nejrychleji odstartovalo. Záleí na kadé mimutě.

To zapůsobilo a letadlo bylo přichystáno k odletu ve velmi krátkém čase. Znovu přelétali prosluněné roviny Pruska. Ani teď vak neměl ádný z obou důstojníků smysl pro krásy přírody. Mlčky seděli na svých místech a jen zvolna je opoutělo vzruení nedávných chvil. A zatím se jich ji zmocňovalo opojení z úspěchu, radost, e se atentát podle jejich přesvědčení zdařil.

Bylo půl čtvrté, kdy přistáli opět na letiti Rangsdorf u Berlína. Teď bylo nutno znovu rychle jednat. Sotva vystoupili, řekl Stauffenberg několik tlumených slov Haeftenovi a ten se rozběhl k letitní budově. V telefonní budce vytočil spěně jisté číslo, poádal o bleskové přepojení do úřadovny vojenského velitele a kdy ohlásil své jméno, pronesl tři slova, o jejich pravdivosti byl jetě v té chvíli skálopevně přesvědčen: Hitler je mrtev!”

BERLÍNSKÝ PUČ

V oblasti dneního západního Berlína, jině od známého parku Tiergarten, na břehu kanálu Sprévy stála mohutná masivní budova ministerstva války. Byla po dlouhá léta centrem německého militarismu, za těmito zdmi se zrodil nejeden agresivní plán budoucích válečných taení.

Němečtí generálové pomáhali ze vech sil nacistům v přípravách jejich dobyvačných plánů. Nedočkali se vak odměny, v jakou doufali. Naopak nacisté se v úsilí o naprosté soustředění moci do svých rukou nezastavili ani před posvátnými” privílegiemi armády. Ministerstvo války, ovládané výlučně generalitou, bylo zrueno, a nově zřízeno vrchní velení branných sil OKW. Jemu podléhaly pozemní, námořní, i letecké jednotky pod osobním velením Adolfa Hitlera. V berlínském centru na Bendlerstrasse zůstal vak i potom generální táb a vrchní velitelství pozemních vojsk.

Za války pravomoc tohoto centra jetě dále poklesla, nebo armády na frontách byly podřízeny pouze hlavnímu stanu. Na Bendlerstrasse zůstalo nakonec jen velitelství vojsk v zázemí a důleitá spojovací centrála pro styk s posádkami v říi a v okupované Evropě, i k velitelství armádních skupin ve frontách. Bendlerstrasse sice přestala být mozkem, který řídil válečný stroj Německa, byla vak stále důleitým ústředím, bez něho by byla váně ochromena činnost a akceschopnost vojenské mainérie. Kdo mohl tuit, e právě v tomto centru, přesněji řečeno, v prvním poschodí budovy na Bendlerstrasse, přímo před očima nic netuícího velitele vojsk v zázemí, generálplukovníka Fromma, vyrostla nebezpečná síla odporu protihitlerovské opozice? Kdo mohl tuit, e v tomto místě byly do podrobností připraveny plány na státní převrat a svrení nacistického reimu?

Hlavou skupiny byl éf válečného úřadu ve vrchním velitelství pozemních sil, generál Friedrich Olbricht. Tento hloubavý, uzavřený, málo vojensky vyhlíející tábní důstojník s literárními a uměleckými sklony měl největí zásluhu na vypracování plánů vojenského puče proti nacistům. Připravoval je spolu se éfem svého tábu, plukovníkem Albrechtem Merz von Quirnheimem a dvěma mladými přísluníky generálního tábu, podplukovníkem Robertem Bernardisem a majorem Egbertem Hayessenem jetě (předtím, ne byl do funkce na velitelství vojsk v zázemí povolán plukovník Stauffenberg.

Generál Olbricht a jeho společníci neměli ovem dostatek vlivu a zkueností, aby mohli sami řídit protihitlerovské spiknutí v celém Německu a určovat i jeho politické cíle. Tento úkol připadl skupině zkuených politiků a vysokých vojenských hodnostářů, kteří z nejrozličnějích důvodů upadli v nemilost nacistů a byli proputěni z armády. V čele protihitlerovského odboje stál bývalý vrchní starosta Lipska, Carl Friedrich Goerdeler. Měl značný podíl na rozpracování politických cílů a programu opozice; nebyl vak odjakiva zásadním odpůrcem nacistů. Naopak slouil jim věrně a do r. 1937 a vedle své staros-tenské funkce v Lipsku dělal i říského cenového komisaře. Odstoupil v březnu 1937, aby demonstroval svůj nesouhlas, e nacisté dali v Lipsku odstranit pomník skladatele Mendelssohna.

Tento východopruský rodák, vysoký, irokoramenný, trochu těkopádný, se vyznačoval značnou energií, tvrdoíjnou neústupností a silou vůle. Měl mnoho vlivných známostí v Německu a styky se západními politiky. Ji před válkou se znal s vysokými hodnostáři v armádě a měl velmi blízko i k představitelům německého velkokapitálu. To ve ho předurčovalo k tomu, aby se dostal do vedení protihitlerovské opozice a stal se v případě úspěného puče hlavním kandidátem na úřad říského kancléře. Goerdeler byl vysloveně konzervativní politik. Jeho smýlení by bylo mono nejspíe přirovnat k názorům pravicového křídla nynějí západoněmecké CDU, její zakladatel K. Adenauer byl ostatně také jeho přítelem. Měl velké výhrady k demokratickému zřízení, stavěl se odmítavě k dělnickému hnutí a byl odpůrcem komunismu. Jeho politické zásady ovlivňovala náboenská víra, strohá pruácká disciplinovanost a ideologie imperialismu. Dlouho se nemohl odhodlat k rozhodnějímu odboji proti Hitlerovi, v něm viděl legálního dritele státní moci, majícího právo na poslunost občanů. Chtěl Hitlera jen sesadit a odmítal atentát, navrhovaný opozičníky z řad mladích důstojníků. Chtěl zachovat i mnohé z hitlerovského reimu a nevylučoval monost spolupráce s nacistickými pohlaváry. Byl sice pro ukončení války, ale jen za předpokladu, e protivník uzná hranice velkého Německa včetně Rakouska, českého pohraničí a části polského území.

Dalím představitelem opozice byl bývalý éf generálního tábu z r. 1938, penzionovaný generálplukovník Ludwig Beok. Tento tíhlý, edovlasý mu asketického obličeje a vojenského drení měl za sebou dlouhou kariéru aktivního důstojníka. Ji v roce 1911 přeel do generálního tábu a po první !světové válce zastával různé velitelské funkce v reitíhswehru. V armádě zůstal i po převzetí moci nacisty. V roce 1935 byl dokonce jmenován éfem generálního tábu a o tři léta později v roce 1938 vak dobrovolně odstoupil a el do výsluby.

Beck měl typickou mentalitu důstojníka německého generálního tábu. Měl disciplinu v krvi a jeho povolání se mu stalo smyslem ivota, vojenská teorie téměř základem vech věd. O veřejný ivot a politický vývoj se dlouho váně nezajímal. Nacisty vak mnoho v lásce neměl, zdáli se mu příli hrubí a vulgární. Byl vak ochoten tolerovat nový reim a spolupracovat s ním aspoň potud, pokud uznával a neporuoval staré tradice německého militarismu. Ve funkci náčelníka generálního tábu se značně podílel na vypracování plánů budoucích vojenských operací. Do rozporu s nacistickým reimem ho přivedla vlastně a jeho strategická koncepce. Beck byl odpůrcem války na dvou frontách a ji ve dvacátých letech dokazoval  v rozporu s názory bývalého éfa tábu císařské armády generála Luddendorfa  e Německo muselo zákonitě prohrát první světovou válku a podlehlo by i v budoucnu konfliktu takových rozměrů.

Beck se znovu přihlásil s těmito názory v roce 1938, kdy se hitlerovci chystali k přepadení Československa. Snail se dokázat svým kolegům v armádě i nacistickým pohlavárům, e tento útok by nutně vedl k nové světové válce, je by měla pro Německo katastrofální následky. Kdy se svými protesty neuspěl, poádal, aby byl proputěn z armády. Hitler mu ochotně vyhověl a propustil ‘ho z armády celkem milostivě, i kdy mu bylo známo, e názory tohoto generála jsou v rozporu s jeho dobrodrunými a výbojnými plány.

Do styku s opozičními kruhy v armádě i mezi civilisty se dostal Beck ji za své aktivní sluby. Za války se věnoval s velkou energií práci v opozičním hnutí a jako jeden z jeho předních reprezentantů se měl stát po svrení hitlerovského reimu hlavou státu a v případě obnovení republikánského zřízení říským presidentem. Penzionovaný geperálplukovník měl v některých důstojnických kruzích stále značnou autoritu a jeho vliv získal pro opozici mnohé nespokojence s protivníky nacismu v řadách wehrmachtu. To bylo velmi důleité, nebo podle názorů spiklenců předevím armáda měla být nástrojem k svrení hitlerovského reimu. Převrat neměl být uskutečněn za účasti irokých vrstev národa, ale výlučně shora jen s pomocí ozbrojených sil. Pro představitele opozice to byla nejlepí záruka, e se při něm neprosadí neádoucí revoluční vlivy.

Protihitlerovská opozice vyuívala ji od svého vzniku slueb vojenských orgánů, v nich měli vliv její stoupenci. Zvlá důleitá byla pro ni vojenská pionání sluba, zvaná abwehr. Někteří její agenti plnili pro opozici důleité úkoly, informovali ji o tajných plánech nacistů a jetě v letech války zprostředkovávali styky s cizinou. To ve se dělo s vědomím a tichým souhlasem éfa abwehru, admirála Canarise a s přímou a velmi aktivní podporou jeho blízkého spolupracovníka, generála Ostera.

Nacistická tajná sluba, sicherheitsdient a gestapo přily vak ji v roce 1943 a počátkem 1944 na tuto činnost.

V abwehru byla provedena rozsáhlá čistka a někteří stoupenci opozice byli odstraněni z důleitých funkcí a pozatýkáni. Tento osud stihl i generála Ostera a sám Canaris, který jetě nedávno věřil, e jeho postavení je neotřesitelné, musel odejít do výsluby.

Abwehr byl postaven pod přímý dozor nacistických zpravodajských orgánů a talk se ji několik měsíců před červencovým pučem zcela vymkl z vlivu proti hitlerovské opozice. S podporou této důleité instituce nebylo proto mono ji při převratu počítat. A tak hlavní úloha připadla opozičním důstojníkům z berlínské Bendlerstrasse. Ji dlouho před 20. červencem byly do detailů promyleny a připravovány jednotlivé akce státního převratu. Těitě spočívalo na generálu Olbrichtovi, náčelníku jeho tábu plukovníku Merz von Quirnheimovi a samozřejmě rovně na plukovníku Stauffenbergovi. Generál von Tresckow, náčelník tábu armádní skupiny Střed”, který ji v minulých letech aktivně spolupracoval s opozicí, si dokonce na jaře 1944 vyádal zdravotní dovolenou, aby mohl nerueně pomáhat při přípravách plánů puče. Pozoruhodné je, e tyto přípravy měly vlastně téměř pololegální charakter a v nej obecnějích rysech o nich věděli i vysocí představitelé wehrmachtu, kteří jinak neměli nic společného s protihitlerovskou opozicí. Měli o nich patrně určité informace nacističtí funkcionáři i

Himmler.

Velitelství vojsk v zázemí bylo toti pověřeno úkolem připravit plán akcí, je by měla provést armáda k zajitění vnitřního pořádku v říi a okupovaných zemích pro případ, e by nečekaně Hitler zemřel nebo nastaly jiné nepředvídané okolnosti. Tento návrh byl přirozeně před veřejností dren v nejpřísnějí tajnosti a dostal oficiální název Plán Valkýra”.

O jeho přípravách věděl také vrchní velitel vojsk v zázemí, generálplukovník Fromm. Jeho jistě ani ve snu nenapadlo, e by tato opatření mohla slouit k svrení nacistického reimu. Podle jeho přesvědčení měly tyto akce zabránit jakýmkoliv otřesům v Německu v případě váné krize.

Fromm ovem nevěděl, e plán, který schválil, obsahuje dalí dokumenty, zcela měnící jeho smysl. Neměl předevím tuení o existenci hlavního tajného rozkazu k plánu Valkýra, vypracovaného ji někdy v létě 1943.

Tento rozkaz, který chtěli opozičníci vydat v případě Hitlerovy smrti, vyzýval armádu, aby převzala vekerou moc a odpovědnost v říi i okupovaných zemích. Říkalo se v něm, e po smrti Adolfa Hitlera snaí se klika nacistických funkcionářů vyuít nepřehledné situace, chce strhnout moc do svých rukou a tak vpadnout do zad těce bojujícím vojskům. Proto dostali velitelé na frontách i v zázemí plnou moc k provedení vech bezpečnostních opatření. Měli převzít kontrolu nad státním aparátem, policií, útvary SS, organizacemi NSDAP, pracovními oddíly Todtovy organizace a vůbec vemi důleitými nacistickými organizacemi. Největím nebezpečím v takové situaci byly oddíly SS.

U nich se dalo předpokládat, e se nebudou chtít podřídit kontrole armády, ale e se postaví na odpor. Pro tento případ bylo přichystáno provolání, e se SS pokusily o protistátní puč, který musí být energicky a rychle zlikvidován. Velitelé vojenských jednotek měli podle rozkazu okamitě odzbrojit a internovat vechny esesácké oddíly a s pouitím vech prostředků bezohledně zlikvidovat jejich případný odpor.

Na tato opatření navazoval dalí rozkaz: Zajistit říské ministry, gauleitry, vysoké funkcionáře NSDAP a důstojníky SS. Na místa esesáckých velitelů měli nastoupit důstojníci z armády. Vojsko mělo obsadit koncentrační tábory a propustit politické vězně. Současně vak měla armáda podle pokynů zvlátních politických pověřenců opozice zabránit jakýmkoli akcím motivovaným snahou po politické pomstě.

Vojsko mělo pro první období po svrení nacistického reimu převzít úplnou kontrolu v říi a okupovaných oblastech. Proto měly být obsazeny vechny důleité dopravní spoje, rozhlas, telefonní, telegrafní a dálnopisné ústředny, elektrárny, plynárny, vodárny atd. Prostě vechny důleité objekty, jejich vyřazení by mohlo způsobit nějaké poruchy, měly přejít pod pravomoc armády.

Nesnáz byla vak v tom, e velká část velitelů na frontách i v zázemí neměla o těchto plánech spiklenců ani tuení, nebylo rovně jasné, kolik z nich by bylo ochotno připojit se v prvních rozhodných chvílích k převratu. Nelo ani tak o vojska na bojitích, která stejně nemohla hned v prvních dnech rozhodněji zasáhnout do vývoje událostí. Důleité bylo předevím získat oddíly v zázemí, aby prováděly rozkazy spiklenců.

Opozičníci isi museli dávat pozor, aby jejich příkazy nevyvolaly hned napočátku zmatek a nedůvěru k velitelům jednotlivých posádek. Tomu se snaili předejít zdůrazněním momentu poslunosti a subordinace niích velitelů, tedy principů, které se vdy těily u německých oficírů velké úctě. Proto také první rozkazy plánu Valkýra měly být vydány jménem generálplukovníka Fromma jako velitele vojsk v zázemí. Jemu podléhali i vichni velitelé posádek v říi a okupovaných územích.

Bylo vak také třeba vydat rozkazy armádám na frontách, letectvu a válečnému loďstvu. K tomu bylo kompetentním orgánem vrchní velení wehrmachtu v čele s Hitlerem a jeho zástupcem, marálem Keitelem. Spiklenci ovem nemohli počítat s tím, e by získali, by i v případě Hitlerovy smrti, na svou stranu marála Keitela, který si svou bezvýhradnou oddaností nacistům vyslouil posměný název lokaj. Museli proto hledat jinou, dostatečně populární a autoritativní osobnost, která by mohla převzít vrchní velení wehrmachtu. Původně se počítalo s generálplukovníkem Beckem. Kdy návrh odmítl s poukazem, e nemá ji postačující autoritu u niích velitelů armády, byl navren bývalý polní marál von Witzleben.

Tento generál podporoval opozici od samého začátku války a dokonce se tvrdí, e ji od r. 1938. Stal se její velkou nadějí, zvlátě kdy byl po poráce Francie jmenován polním marálem a později vrchním velitelem německých vojsk v západní Evropě.

Tehdy vznikl i jeden z plánů na odstranění Hitlera, který měl být zatčen při návtěvě vrchního velitelství Západ”. Skončil vak nezdarem. Marál Witzleben onemocněl, musel se podrobit operaci a pak byl penzionován. Pro opozici to byla těká rána. Místo vlivného velitele několika armád zbyl jí jen odstrčený marál ve výslubě. Witzleben vak jako jediný ze spiklenců mohl jetě doufat, e má větí popularitu mezi vojskem. To byl také důvod, proč byl vybrán za budoucího vrchního velitele wehrmachtu.

Také tento přesun byl předem připravován. Sám Witzleben přichystal zvlátní provolání k vojskům. V něm zdůrazňoval nezbytnost opatření a apeloval na jejich kázeň, poslunost a vlastenecké cítění. Vyhlaoval, e v hodině největího nebezpečí pro vlast je sevřenost armády a udrení disciplíny nejvyím příkazem.

Německý voják stojí před dějinným úkolem. Na jeho síle a postoji závisí, bude-li Německo zachráněno.”

Plány byly tedy dokončeny a cíl stanoven. Dále záleelo ji jen na tom, zda budou mít opozičníci dost síly a odvahy, aby uskutečnili své záměry. Těká zkouka schopností a charakteru je čekala 20. července 1944.

Téměř od začátku července panovalo na Bendlerstrasse nervózní napětí. Přípravy k atentátu a puči byly dokončeny a teď se ji jen čekalo na vhodný okamik. Několikrát se zdálo, e rozhodná chvíle nadchází. K atentátu a puči mělo původně dojít 11. července. Pak vak byla Stauffenbergova cesta k Hitlerovi odloena na 15. a nakonec na 20. července.

Vyčkávání se stalo ji nesnesitelným. Dvakrát během několika dnů byli vichni v pohotovosti. Jaké to bylo zklamání, kdy se ukázalo, e zbytečně. Dopadne to tak i potřetí, nebo padne ji konečně rozhodnutí? Tuto otázku si v duchu kladli před 20. červencem vichni zasvěcení. Nekonečně pomalu míjela teplá letní noc před osudným dnem. Hodina za hodinou se vlekly a spánek se nedostavoval. Jak to dopadne? Přijde konečně rozhodná chvíle, nebo zase nový odklad, dalí čekání? Bude mít vůbec tento riskantní plán úspěch? Takové úvahy a pochybnosti pronásledovaly během noci vechny účastníky a s nimi opoutěli za slunného letního jitra pobledlí a nevyspalí své domovy, do nich mnohým nebylo souzeno se ji vrátit.

V dopoledních hodinách byl jetě v Berlíně naprostý klid. Rovně na Bendlerstrasse vyhlíelo vechno zcela normálně a nic nenasvědčovalo tomu, e tu dojde za několik hodin k tak dramatickým událostem. Obvyklé telefonní rozhovory, hláení, klapot psacích strojů, zprávy dálnopisů a telegrafů. tábní důstojníci pokračovali ve své práci a normálně přijímali úkoly. Byl to docela obyčejný válečný den, co na tom, e nejeden z mladích důstojníků, které nutily sluební povinnosti přijít ji v časnějích hodinách, byl tentokrát trochu nervóznějí a uspěchanějí ne obvykle? I to se přece můe stát a zvlá v tak těké době.

Dopoledne před jedenáctou hodinou projelo berlínským Alexamderplatz nenápadné černé auto, zahnulo do přilehlé ulice a stanulo před vchodem do obrovské zasmuile vyhlíející budovy policejního ředitelství. Vystoupili z něho dva mui a spěině zamířili ke vchodu. Ukázali svůj průkaz stránému a rychle vyběhli po schoditi. Jako lidé, kteří se v tomto prostředí bezpečně vyznají, proli nejbliím směrem k úřadovně berlínského policejního ředitele. Ani tam je nikdo nezadrel. Personál v těchto místech dobře věděl, e policejní president z Postupimi hrabě Bismardk i jeho průvodce mají kdykoliv volný přístup k policejnímu řediteli Berlína hraběti Heudorffovi.

éf berlínské policie hrabě Helldorff musel prodělat podivuhodný převrat, ne se dostal do tábora protihitlerovské opozice. Vzhledem i chováním typicky pruský junker byl původně horlivým stoupencem a oddaným přiluhovačem nacistů. Prokázal to dostatečně ji v roce 1933, kdy nabyl smutné proslulosti svými machinacemi v politické aféře spojené s poárem říského sněmu. Jak vylo najevo ji při lipském procesu proti G. Dimitrovovi, měl Helldorff podíl na přípravách této provokace a zaslouil se i o nastrčení neastné figurky pomateného Holanďana van der Lubbeho, kterému byla nacisty přisouzena úloha komunistického háře.

I tento bezohledný, bezzásadový kariérista, tak výborně se hodící do éry nacismu, přéběhl v posledních letech do tábora opozice. Průběh války a vojenské neúspěchy stále přesvědčivěji ukazovaly, e hitlerovská třetí říe se řítí do nenávratné záhuby. Helldorff el ochotně s nacisty, pokud dosahovali úspěchů. Neměl vak ani v nejmením chu nechat se s nimi strhnout do zkázy. Proto zavčas přesedl na jinou loď a aby si zabezpečil alibi pro budoucnost, zapojil se horlivě do příprav puče.

Od rána 20. července byl ve velmi popudlivé náladě. Přiel na policejní ředitelství a udivil své podřízené, kdy vydal rozkaz k vyhláení pohotovosti vech policejních oddílů. Později nařídil, aby se na ředitelství shromádili brzy po poledni vichni vedoucí policejních úseků a vyčkali na dalí rozkazy.

Zkuení policejní úředníci krčili udiveně rameny, nikdo z nich vak netuil, co se vlastně chystá. Stav pohotovosti byl vyhláen ji před několika dny, 15. července, a potom bez vysvětlení odvolán. Zřejmě jsou to jen cvičné poplachy, dobré k tomu, aby znepříjemňovaly ivot.

Jiné vysvětlení nebylo. Hrabě Helldorff mlčel. Zavřel se ve své místnosti a vyel pouze a na poradu s funkcionáři upního vedení NSDAP. To bylo celkem obvyklé jednání o bezpečnostní situaci v hlavním městě, těce zkoueném hromadnými nálety spojeneckého letectva, o náladách a smýlení obyvatelstva, o chování cizích dělníků apod. Porada měla zcela vední průběh a nikdo z přítomných si ani nepoviml, e hrabě Helldorff je tentokrát jaksi duchem nepřítomen.

Policejní ředitel byl jetě na schůzi s nacistickými funkcionáři, kdy oba návtěvníci byli uvedeni do jeho úřadovny. Nečekali vak na něho dlouho. Jakmile Helldorff dostal zprávu o jejich přítomnosti, zneklidnil a snail se rychle ukončit poradu. Sotva za posledními nacistickými funkcionáři zapadly dvéře, zamířil spěně do své kanceláře. Pozdravil se s hrabětem Bismarckem a obrátil se na druhého mue.

Co se děje, Gisevie,” vyhrkl nedočkavě. Zatím nic, zdá se, ve probíhá podle plánu. Generál Stieff hlásil, e předal Stauffenbergovi pumu a ten odletěl do hlavního stanu. Touto dobou by tam mohl ji být. Musíme vyčkat na dalí zprávu.

Zavládlo tíivé mlčení. Helldorff usedl za stůl a nervózně si pohrával se sadou tuek. Hrabě Bismarck stál u okna obrácen do místnosti. Zdánlivý klid si uchoval Gisevius. Hans Gisevius měl ostatně nejvíce zkueností z ilegální práce. Přivedla ho k ní, podobně jako mnohé jiné opozičníky, souhra náhod. Jako mladý právník přiel ji před lety do ministerstva vnitra, prodělal úspěnou kariéru a stal se dokonce favorizovaným oblíbencem svého nejvyího představeného, nacistického ministra Fricka.

Uplatnil se i v nově zaloené politické policii - v pověstném gestapu, kde se sblíil s jeho prvním éfem R. Dielsem, a těil se jistý čas i přízni vemocného Hermanna Góringa.

Potom el vak vývoj pro něho nepříznivým směrem. Kontroly gestapa se zmocnily SS. R. Diels, který byl protivníkem Himmlerovým a Heydrichovým, byl odstraněn a s ním upadli v nemilost i vichni jeho přátelé. To poznal sám Gisevius, jeho zachránila před horím osudem pouze ochranná ruka ministra Fricka. Vyvázl, ale vyvodil si z toho poučení  stal se protivníkem nacistů. A tak přeel k protihitlerovské opozici a spolupracoval s ní několik let. Měl za sebou ji od té doby lacjaké riskantní dobrodruství. Budeme musit jetě nejméně dvě hodiny čekat, přeruil posléze ticho v Helldorffově kanceláři. Zpráva z východních Prus sotva přijde dřív. Ostatně, a to začne, dozvíme se to z Bendlerstrasse.”

Co se vak dělo v té době na Bendlerstrasse?

V odpoledních hodinách tam byl jetě klid a nic nenasvědčovalo tomu, e se chystá něco mimořádného. Přijel generál Olbricht. Jako obvykle zmizel ve své kanceláři v prvním poschodí budovy s okny, obrácenými do druhého vnitřního nádvoří. Krátce pohovořil s důstojníky svého oddělení, zasvěcenými do příprav puče. Zatím mohl být klidný.

Zdálo se, e přípravy akce jsou dobré a ve bude probíhat podle plánu.

Spiklencům velmi záleelo na hladkém průběhu puče v Berlíně, protoe to byl základní předpoklad pro úspěch státního převratu v celém Německu. Získat Berlín, to ovem znamenalo předevím obsadit nejvýznamnějí úřady a ministerstva, zmocnit se letitě, přístupových cest a křiovatek, obsadit rozhlas, poty a telegrafy. Nejdůleitějím objektem pro obsazení byla vládní čtvr, rozkládající se v prostoru východně od Tiergarten a Brandenburské brány a ohraničeném ulicemi Dorothenstrasse ze severu, Friedrichstrasse z východu a na jihu končící u Postupimského a Anhaltského nádraí.

Na tomto celkem malém prostoru byly soustředěny nejdůleitějí instituce nacistického Německa, jako říské kancléřství, úřad fůhrerova zástupce, sídlo říského vedoucího SS, hlavní říský bezpečnostní úřad (Reichssicherheitshauptamt), ústředna spojovací sluby SS, vedení oddílů SA, upní vedení NSDAP pro Berlín a říské tiskové ústředí NSDAP. Ze státních úřadů to byla ministerstva vnitra, propagandy, pot, zahraniční úřad a předsednictvo pruské vlády. Obsazení této čtvrti bylo tedy nesporně jedním z důleitých předpokladů úspěchu celého povstání. Bylo ovem nutno ovládnout jetě dalí instituce v jiných oblastech Berlína. Spiklenci mohli celkem bezpečně počítat s tím, e získají vojenské velitelství pro Berlín na východním konci třídy Unter den Linden, jeho komandant generálporučík von Hase je podporoval. Bylo nutno zmocnit se také části reichssicherheitshauptamtu umístěného v bloku budov jině od tohoto velitelství. Také policejní ředitelství pro Berlín na Alexanderplatz bylo oporou pučistů. Odtud mohl být případně podniknut útok proti úřadovně sichei+ieitsdienstu při nedalekém nádraí.

V blízkém okolí Bendlerstrasse byly rovně umístěny nacistické instituce, je vak z hlediska puče nebyly nijak důleité a tak nebylo nutno jim věnovat zvlátní pozornost. Nejnebezpečnějí byl v těchto místech hlavní úřad SS na Lútzowově náměstí. Dále bylo nutno počítat jetě s některými vzdálenějími objekty esesáků, jako byl SS (Fůhrungshauptamt) na Kaiserallee, úřadovna vedoucího SS a policie pro Berlín na Konigsallee a vůdcovská kola SS ve čtvrti Charlottenburg. To ve byla centra, odkud mohly být zmobilizovány útvary SS proti opozičníkům. Proto byla likvidace těchto objektů nezbytným předpokladem úspěného puče.

Provést rozsáhlý úder proti nejdůleitějím centrům nacistické moci v hlavním městě nebylo nijak snadné. Takovou akci bylo třeba velmi pečlivě a uválivě připravit a hlavně zajistit její bleskové provedení. Jakékoliv zdrení nebo nepředvídané potíe mohly mít osudné následky. V Berlíně a jeho blízkém okolí byly toti umístěny značně silné oddíly SS. Ty bylo mono znekodnit jen vyuitím momentu překvapení. Předevím vyřadit hned v první fázi puče vedoucí instituce SS, aby nemohly povolat své útvary do boje proti pučistům.

Sebelepí plány byly ovem bezcenné, pokud nebyly prostředky a síly k jejich uskutečnění. A to byl jeden z hlavních problémů, který musili řeit opozičníci při přípravách berlínského převratu. Kde vzít síly, které by s naprostou posluností provedly jejich rozkazy?

Na Bendlerstrasse kromě důstojníků tábu byla pouze hrstka bezvýznamných vojáků různých slueb. S nimi se nedalo počítat pro bojové nasazení. Policisté hraběte Helldorffa se hodili nanejvý k obsazení některých veřejných budov o k strání slubě, nebylo vak mono jich pouít proti útokům SS, které měly k dispozici těké zbraně a tanky.

Potí byla v tom, e v Berlíně nebyla ádná větí vojenská jednotka. Městský velitel, generál von Hase, disponoval pouze stráním útvarem Grossdeutschland”, umístěným ve čtvrti Moabit na sever od Tiergarten a Sprévy.

Této jednotce byl přisouzen v plánech spiklenců důleitý úkol. Měla být hned po vyhláení poplachu uvedena do plné bojové pohotovosti a přesunuta do středu města. S její pomocí by byla odříznuta vládní čtvr a obsazeny vechny uvedené důleité instituce, hlavní dopravní tepny a nádraí ve středu města. Jeden oddíl měl být vyslán okamitě na Bendlerstrasse k ochraně centra vzpoury proti případnému útoku SS z jiních nebo západních částí města.

Strání útvar nemohl ovem obsadit celý Berlín a zlikvidovat jednotky SS ve městě. To měly provést záloní oddíly a útvary z vojenských kol, umístěné v okolí Berlína. Moností v tomto směru bylo více a větina z nich byla zahrnuta do různých variant puče.

Od severozápadu měly být přesunuty do Berlína frekventanti pěchotní koly z Dóberitz a rovně záloní pancéřová brigáda této posádky. Z Postupimi posluchači důstojnické koly a koly praporčíků, od jihzápadu měly do města vtrhnout pancéřové útvary tankové koly Krampnítz. Z jihu, ve směru přes Lichterfelde, přísluníci plamenometné koly a zbrojařské koly. Dalí jednotky měly přijít od jichovýchodu z posádky ve Wunsdorfu a postupně i ze vzdálenějích míst, jako např. z Juteborgu.

Vyhlídky spiklenců v tomto směru nebyly tedy nijak patné. Navíc se jim podařil, těsně před 20. červencem, jetě 39 jiný důleitý tah. Jejich tajný stoupenec, generál Thomas,náčelník tábu u generálního inspektora pancéřových vojsk generálplukovníka Guderiana prosadil, e byl odloen přesun některých tankových útvarů berlínského okruhu, určených pro východní frontu z 19. na 21. července. Celková síla těchto vojsk, s nimi mohli spiklenci počítat, plně postačovala k provedení převratu v hlavním městě a k potlačení případného odporu SS a jiných nacistických sloek.

Opozičníci dbali o to, aby se zabezpečili i proti nahodilostem, je by jim mohly ztíit styk s vojenskými jednotkami, povolanými do Berlína. Počítali proto také se sesazením velitele vojenského okruhu III (Berlin  Brandenburg) generála van Kortzfleische, známého svou oddaností k nacistům. Jeho funkci měl převzít člen opozice, generál von Thüngen.

V plánech bylo ve přichystáno a zakalkulováno do nej-meních podrobností. Podle původního záměru měl být u jednotek, s jejich nasazením se počítalo, jetě před pučem v den X-1 proveden cvičný poplach, aby se zjistilo, zda ve náleitě funguje. Od toho vak bylo později uputěno, nebo ji 15. července, kdy se zdálo, e bude mono provést atentát na Hitlera, byl nařízen stav pohotovosti. Opozičníci raději upustili od dalích akcí. Nechtěli na sebe zbytečně obracet pozornost a podezření nacistů. Doufali, e i tak budou jejich rozkazy splněny s naprostou přesností.

To vak byl jeden z hlavních omylů opozice. O přípravách puče nevěděl toti u útvarů, s jejich nasazením se počítalo, téměř nikdo z velitelů a důstojníků. Vojáci samozřejmě neměli vůbec ani tuení, co se chystá. V tom bylo veliké riziko, nebo kadý jiný protichůdný rozkaz, odporující příkazům z Bendlerstrasse, musel u těchto oddílů vyvolat nejistotu a zmatek, zdret nebo zmařit jejich nasazení. Na to se přilo vak příli, přespříli pozdě. Opozičníci museli draze zaplatit za tuto lekci, je ukázala, jak velký je rozpor mezi teorií a praxí, plánem a jeho skutečným provedením. Tyto okolnosti si vak v dopoledních ‘hodinách 20. července jetě nikdo neuvědomoval. Kolem 11. hodiny dopoledne objevil se u hlavního vchodu do budovy velitelství vojsk v zázemí na Bendlerstrasse asi 50letý mu v civilu, s kufříkem v ruce. Jeho sebevědomé vystupování a drení těla prozrazovalo, e jde o bývalého důstojníka. Kdy oznámil, e jde ke generálu Olbrichtovi, byl bez průtahů vputěn do budovy. Sluba u vchodu dostala ji vyrozumění, e ke generálu Olbrichtovi přijde toho dne více cizích lidí, převáně v civilu.

Návtěvník zamířil rovnou do Olbrichtovy kanceláře v prvním poschodí. Tam byl ji očekáván. Sotva se pozdravili s generálem a prohodili několik stručných vět, zmizel neznámý i s kufříkem ve vedlejí umyvárně. Kdy po chvíli z ní vyel, byl ji v generálské uniformě s distinkcemi generál plukovníka.

Uplynulo ji dva a půl roku ode dne, kdy Erich Hoepner musel potupně svléci tuto uniformu. Ale palčivý pocit uráky dosud nevymizel z jeho nitra. Byl to nečekaný a tím i katastrofálnějí pád.

Jetě v létě 1941, kdy se jeho tanky řítily rovinami Běloruska na východ, zdálo se Hoepnerovi, e ho čeká ta nejlepí budoucnost a skvělá kariéra. Neznepokojilo ho ani, kdy se ukázalo, e taení na Moskvu nebude ádná snadná procházka, jak slibovala nacistická propaganda. Naopak  tím větí bylo jeho sebevědomí, kdy měl v listopadu 1941 vést se svou 4. tankovou skupinou úder ze severozápadu na Moskvu. Jeho vojsko vstoupí první do sovětského hlavního města. Čím tvrdí je očekávají boje, tím větí budou jeho zásluhy.

Jeho tanky se prodíraly metr za metrem kupředu. Vojáci průzkumného praporu 258. divize pronikli 2. prosince a k moskevským předměstím. Z dáli zahlédli vrcholky kremelských věí. Poprvé a naposled. Pak přila katastrofa. Sovětská ofenzíva je donutila k překotnému ústupu. Hitler zuřil a generálské hlavy padaly. Dolo i na generálplukovníka Hoepnera. Pro neuposlechnutí rozkazu a zbabělost byl zbaven hodnosti, vyloučen z armády a zakázáno mu nosit uniformu. To byl více ne dostačující důvod, aby se připojil k protihitlerovské opozici.

Nyní konečně nadela dlouho očekávaná chvíle odplaty. Napřímil se a s uspokojením konstatoval, e ho ta léta v civilu nezměnila, e mu uniforma sedí stejně dobře jako dříve.

Generál Olbricht mloky přihlíel a nechal svého společníka, aby nerueně vychutnal radostný pocit této změny. Potom ho pozval na oběd, který dal mezitím přinést do své kanceláře. Při jídle pak zasvětil Hoepnera do jeho úkolu.

Generálplukovník Hoepner měl toti sebrát při převratu důleitou roli. Spiklenci dobře věděli, e sotva mohou počítat s podporou velitele vojsk zázemí generálplukovníka Fromma. Rozhodli se proto pro obezřetný postup. První rozkazy plánu Valkýra měly být vydány jetě Frommovým jménem. Ten vak měl být o tom informován teprve a by byla akce v plném proudu. Kdy by se i potom odmítl připojit k puči, měl být zbaven funkce a internován. Jeho místo měl pak zaujmout Hoepner, který by vydával rozkazy ji svým jménem.

Olbricht věděl, e na degradovaného generála je mono se plně spolehnout. Hoepner byl příli naplněn pocitem křivdy a zátí proti Hitlerovi, ne by zakolísal. Bylo vak třeba dodat mu víry, e se akce podaří, podepřít jeho otřesené sebevědomí. Proto se Olbricht tvářil velmi sebejistě, ertoval a vůbec ukazoval, e je ve výborné náladě. Vechno je v naprostém pořádku, pane generálplukovníku,” ujioval. Ve probíhá podle plánu.” Pozvedl číi s vínem: Připijme si na zdar naí akce.” Potom pohlédl na hodinky. Za čtyři minuty dvanáct. Půjde-li vechno podle původních předpokladů, tak asi za hodinu vybuchne v hlavním stanu časovaná bomba. Je třeba se připravit.

Myslím, e bychom měli vyhlásit předběná opatření. Souhlasíte?” Obrátil se na Hoepnera, který mlčky přikývl.

Generál Olbricht stiskl tlačítko zvonku. Za několik vteřin stanul na prahu kanceláře plukovník Merz von Quirnheim.

Pane plukovníku,” Olbrichtův hlas podbarvil slavnostní tón. Jste připraven? Dávám rozkaz k zahájení předběných akcí.” Plukovník se napřímil a srazil podpatky. Vechno v pořádku, pane generále,” hlásil stroze. Provedu vá rozkaz.”

Ano, vechno bylo ji přichystáno, Merz von Quirnheim ji asi před půlhodinou vyňal z pečlivě uzavřené pancéřové skříně připravené rozkazy plánu Valkýra o instruoval zasvěcené důstojníky Olbrichtova tábu o jejich nastávajících úkolech. Nyní ji čekali jen na zahájení.

V první fázi, kdy jetě nebylo známo, byl-li atentát proveden a zda se podařil, mohla být vydána jen předběná výzva k pohotovosti. Tu obdrel ji krátce po poledni městský komandant Berlína, generálporučík von Hase. O půl jedné přila pak výzva na policejní ředitelství, aby bylo připraveno k dispozici armádě 8-10 policejních úředníků, dobře seznámených s polohou a poměry na důleitých státních a stranických institucích Berlína.

Zatím přicházeli na Bendlerstrasse dalí členové opozice, mezi nimi i generálplukovník Beck. Větina z nich ani nevěděla, proč jsou zváni. Vojáci, připravující puč, pečlivě dbali, aby se nic předčasně neprozradilo. Teprve na místě se dozvěděli, co se vlastně děje.

Bylo to pro ně nemalé překvapení. Naplněni vzruením a těko skrývanou netrpělivostí, shromádili se spiklenci v Olbrichtových sluebních místnostech. Rozhovor postupně vázl, a jak se blíila jedna hodina, převládlo tíivé mlčení plné napětí. Podle předpokladu měla několik set kilometrů odtud vybuchnout časovaná puma.

Napjaté ticho se rozhostilo i v Olbrichtově kanceláři. Pohledy vech přítomných se soustředily na telefonní aparát na generálově stole. Kdy se ozve zvonek? Kadou minutu musí volat generál Fellgiebel z hlavního stanu. Přístroj vak mlčel. Přela třináctá hodina, minuta za minutou ubíhaly a nic se nedělo. Minula i čtrnáctá hodina bez jakékoli zprávy. Nervozita narůstala kadou vteřinu a s ní pochybnosti a obavy. Co se asi přihodilo v hlavním stanu? Zalekl se snad Stauffenberg v poslední chvíli a upustil od atentátu, nebo byl neastnou náhodou předčasně odhalen? Či ho stihla smůla a sám se stal obětí exploze? Skončí to tentokrát opět neúspěchem jako předchozí akce? Leckdo z přítomných si v těchto chvílích připomněl pesimistická slova, nedávno pronesená plukovníkem Beckem. Kdy se koni dvakrát nepovedl skok, je nepravděpodobné, e by skočil potřetí.”

Asi ve čtvrt na tři náhle prořízlo napjaté ticho zvonění telefonu. Vichni vzrueně vyskočili. Generál Olbricht pobledl a chvějící se rukou zvedl telefonní sluchátko. Volal vak jen Gisevius z policejního ředitelství. Rozčileně sdělil, e před chvílí telefonoval s éfem kriminálního oddělení reiahssicherheitshauptamtu (RSHA) SS obergruppenführerem Nebem, který se také připojil k opozici. Nebe mu oznámil, e právě přila zpráva o pozoruhodné události ve Východních Průsích. Podle jeho informací dostal sám éf RSHA Kaltenbrunner rozkaz, aby přiletěl s několika úředníky gestapa okamitě do hlavního stanu. Gisevia a jeho společníků na policejním ředitelství se zmocnilo zděení. Co se vlastně stalo? Jaká je situace? Kdo pozval Kaltenbrunnera do hlavního stanu? Nepodařil se snad atentát? Otázky se vynořovaly jedna za druhou. Nebe více nevěděl nebo nechtěl říci do telefonu. Slíbil pouze, e se přijde později osobně informovat. Napětí bylo k nevydrení. Nezbývalo nic jiného, ne poruit dohodnutá pravidla konspirace a zavolat na Bendlerstrasse.

Tam vzbudily tyto zprávy stejný rozruch a znepokojení. Olbricht se stěí zmohl na nezřetelnou odpověď, e je třeba vyčkat, ne dojdou dalí zprávy. Pak zavěsil sluchátko a po několikavteřinové pauze, kdy jak tak ovládl své rozechvění, sdělil přítomným, co se právě dozvěděl. Také na ně zapůsobila zpráva ohromujícím dojmem. I kdy údaje byly velmi kusé a nejasné, bylo zřejmé, e se v hlavním stanu muselo přihodit něco nečekaného. Vyvstávaly hned dvě velké otázky. Proč se zpráva dostala do Berlína rovnou do policejního ústředí SS? Tento fakt nasvědčoval, e spojení hlavního stanu s Berlínem nebylo přerueno a e generál Fellgiebel z nějakého důvodu nesplnil svůj úkol. Nyní hrozilo nebezpečí, e nacističtí pohlaváři v hlavním městě budou včas varováni a budou mít monost připravit protiúder.

Kdo pozval Kaltenbrunnera do hlavního stanu a dal příkaz k vyetřování? Podařilo se snad Hitlerovi vyváznout? Nebo se za tím skrývá Göring, Himmler či Bormann? V kadém případě bylo jasno, e v hlavním stanu ve Východních Průích nepropadli panice v té míře, jak se čekalo, a e jsou ji na jakési stopě.

Hledají jetě, nebo mají ji v rukou Stauffenberga a Haeftena? Jak dlouho potrvá, ne začnou pátrat v Berlíně? Co dělat v takové situaci? Zahájit akci, nebo pokud je jetě čas, odtroubit k ústupu a snait se svést gestapo na falenou cestu? V Olbrichtově kanceláři se rozproudila vzruená debata. Drahocenné minuty ubíhaly a přítomní stále nebyli schopni se sjednotit v názorech na dalí postup. Nejistota a nerozhodnost byly ivnou půdou pro vzrůstající zmatek.

Generál Olbricht znovu upjal svou naději k telefonu.

Snad se konečně přece jen ozve ten proklatý Fellgiebel a řekne jasně, co se vlastně v hlavním stanu přihodilo. Přiblíila se třetí hodina a generál Fellgiebel se stále neozýval. To ji bylo velmi na pováenou. Teprve asi ve čtvrt na čtyři znovu zazvonil v Olbridhtově kanceláři telefon. Ale opět to nebyla zpráva z hlavního stanu. Tentokrát volal generál Thiele, éf zpravodajské sluby u velitelství vojsk v zázemí, rovně napojený na protihitlerovskou opozici. Vzrueně oznámil, e právě obdrel sdělení, e se očekává zvlátní komuniké z hlavního stanu.

Toto hláení vystupňovalo nejistotu a zmatek ve spikleneckém velení na Bendlerstrasse. Nikdo nevěděl, co to má znamenat. V případě Hitlerovy smrti bylo jakékoli komuniké zbytečné a pro ostatní nacistické pohlaváry v prvních chvílích, kdy mohl vzniknout nebezpečný zmatek, dokonce kodlivé. A se ji stalo ve Východních Průích cokoliv, události se vyvíjely velmi podivně. Po těchto zprávách si vak opozičníci se zděením uvědomili jinou skutečnost. Spojení hlavního stanu s Berlínem zřejmě funguje bez poruch. Zamýlené zničení spojovací centrály, které mělo aspoň dočasně odříznout Hitlerovo doupě od okolního světa, se z neznámých důvodů nezdařilo.

Kdy se ji zdálo, e je ve zmařeno a bude nutno zase ustoupit na celé čáře, zazvonil v Olbrichtově kanceláři znovu telefon. Generál bral tentokrát sluchátko ji s malou nadějí. Sotva vak vyslechl stručné hláení, rychle zavěsil a vzrueným hlasem oznámil přítomným: Pánové, právě volal nadporučík von Haeften z letitě Rangsdorf. Plukovník Stauffenberg nám vzkazuje, e Hitler je mrtev.” Nálada se rázem změnila. Zmizela dosavadní skleslost a nejistota, pochybnosti byly potlačeny. Spiklenci se rozhodli neprodleně zahájit akci. Důstojníci Olbrichtova tábu znovu usedli k připraveným rozkazům a začali je chystat k odeslání.

Asi deset minut před čtvrtou hodinou se znovu telefonicky ohlásil generál Thiele. Byl jetě vzruenějí ne před chvílí. Zprávy z hlavního stanu říkají, e byl spáchán atentát. Hitler je mrtev nebo zraněn,” oznamoval hlasem, chvějícím se těko potlačovanými obavami. Snad věděl jetě některé podrobnosti, ale ze strachu, e by mohl být rozhovor odposlouchán, neřekl více. Sám ztratil docela jistotu a víru v monost úspěchu puče. Volal OI-brichtovi znovu hlavně proto, aby odradil spiklence na Bendlerstrasse od příli riskantních akcí. Jeho výstraha vak působila jen částečně. Olbricht s Hoepnerem sice zaváhali, ale po poradě s ostatními členy opozice dospěli k závěru, e Thielova zpráva vlastně jen potvrzuje Stauffenbergův vzkaz. Atentát byl proveden a Hitler byl tentokrát postien, a ji byl mrtev, nebo těce zraněn. Faktem rovně bylo, e se zřejmě nepodařilo přeruit spojení hlavního stanu s okolním světem. A to mohlo ovem způsobit váné komplikace při provádění puče.

Generálové se vak stále nemohli odhodlat k činu. Chtěli získat přesnějí obraz o situaci, a proto vyčkávali návratu plukovníka Stauffenberga. Ten se vak neobjevoval, drahocenný čas nenávratně prchal a s ním i naděje na úspěch puče.

Olbrichtovi dalo hodně práce, ne přesvědčil své společníky, e je třeba bez jakýchkoliv průtahů jednat. Teprve kdy ho podpořil generálplukovník Beck, bylo rozhodnuto, aby byla akce zahájena.

Za několik minut nato byl vydán příkaz velitele Berlína generálu von Hasemu, aby neprodleně začal provádět operaci Valkýra. Téměř současně zazvonil telefon i v pracovně berlínského policejního ředitele. Helldorf vyslechl zprávu a sdělil rozrueným hlasem svým společníkům: U to začalo. Olbricht volal. V půlhodině musím být v pohotovosti.” A připínaje si sluební pistoli, dodal slavnostně: Pánové, jsem sluebně povolán na Bendlerstrasse. Vůdce je prý mrtev, vyhlauje se stav obleení. Olbricht mi předá z pověření generálplukovníka Fromma dalí rozkazy.” Sám udělil potom jetě nějaké příkazy a spěně opustil budovu policejního ředitelství.

Na Bendlerstrasse zatím zavládl horečný ruch. Plukovník von Quírnheim začal podle plánu vydávat připravené rozkazy, je měly být dálnopisem rozeslány vem vojenským velitelům v Německu i v okupovaných zemích.

Asi o půl páté začal hejtman Klausing, pověřený odesláním těchto rozkazů, oznamujících Hitlerovu smrt, diktovat pro dálnopisy první z nich.

Rozkazy přicházely v několikaminutových intervalech a do deváté hodiny večerní jich rozeslala Bendlerstrasse dálnopisem celkem dvacet.

Jetě před pátou hodinou byl rozeslán rozkaz o vnitřních nepokojích. Hejtman Klausing diktoval udivené a nic nechápající písařce příkazy k zatčení vech gauleitrů a čelných funkcionářů NSDAP, k odzbrojení útvarů SS a internování jejich velitelů. Vyděená úřednice mechanicky zapisovala neslýchané, velezrádné příkazy.

Náhle byl hejtman narychlo odvolán a sekretářka zůstala sama nad těmito nepochopitelnými zprávami. V nesmírných rozpacích přemýlela, proč mají být najednou pozatýkáni vichni nedotknutelní představitelé nacistického reimu. Něco tu nebylo v pořádku.

Vtom spatřila, e do místnosti vstoupil jeden její známý ikovatel. Zavolala ho k sobě a eptem mu sdělila překvapující noviny. ikovatelovo zděení nebylo o nic mení ne její. Rychle spěchal s podivnou zvěstí k svému nadřízenému důstojníkovi, který nebyl zasvěcen do plánů opozice. Ten se samozřejmě také nemálo podivil a snail se zjistit, co se vlastně děje. Pověst o jakýchsi záhadných piklech pronikla nečekaně za zdi budov velitelství na Bendlerstrasse, a to ji ve chvíli, kdy se celá akce sotva rozjíděla. I tato na pohled bezvýznamná náhoda těce pokodila konspirativní opatření organizátorů puče.

Zatím mezi opozičními generály znovu zavládla nerozhodnost a bezradnost. Jejich aktivita po vydání prvních rozkazů zase ochabla. Nikdo nevěděl, co by se mělo dál dělat. Shromádili se proto znovu v pracovně generála Olbrichta a s napětím vyčkávali příjezdu plukovníka Stauffenberga a nadporučíka Haeftena.

Vech se opět začal zmocňovat nepokoj. Odněkud se vyrojily pověsti, e Hitler unikl atentátu a ije. Jedině Olbricht byl imunní vůči těmto poraeneckým náladám a s rozhodností tvrdil, e je to zřejmě le, putěná na veřejnost nacistickým vedením.

Pesimisticky a sklesle vyhlíel i generálplukovník Beck.

Zřejmě pochyboval o úspěchu atentátu a snail se připravit své společníky na nejhorí. Upozorňoval je i na to, jaký ohlas ve veřejnosti by měl případný Hitlerův projev k německému národu.

Dobře si ovem uvědomoval, e na ústup je ji pozdě. Proto poadoval, aby spiklenci důrazně pokračovali v provádění plánu a předeli protiakcím nacistů. Pro nás, pánové, je Hitler v kadém případě mrtev. Buďte proto se mnou solidární a jednejme. Nesmíme opustit svou linii. Berlínskou akci je nutno vést dále.”

To byl sice statečný a za dané situace jedině správný postoj. Bohuel vak tato slova nedoprovázely jim odpovídající činy. Generálové zůstali i potom pasivní a nerozhodní. Ostatně ani Bedk se nezachoval jinak a omezil se na neplodné meditace a úvahy. Rozhodně nebyl pro ostatní příkladem aktivního jednání.

Jak ji bylo řečeno, první rozkazy k akci Valkýra vycházely pod jménem velitele vojsk v zázemí, generálplukovníka Fromma. Ač byl také přítomen na Bendlerstrasse a seděl ve své pracovně sotva několik metrů od místnosti generála Olbrichta, neměl dosud ani tuení o zahájených akcích.

Spiklenci se po jistém váhání rozhodli, e se pokusí jetě v poslední chvíli získat Fromma na svou stranu. Kolem čtvrté hodiny, přiblině ve chvíli, kdy plukovník Quirnheim oznamoval generálu Hasemu, e má v Berlíně provést plán Valkýra, dodal si generál Olbricht konečně odvahy a vydal se k Frommovi. Neřekl mu z opatrnosti ve. Oznámil pouze zděenému generálovi, e přila zpráva od Fellgiebela z hlavního stanu, e Hitler byl zabit při atentátu. Fromm byl sice touto zvěstí ohromen, zůstal vak jako vdy opatrný a nedal se strhnout k ádnému ukvapenému jednání. Odmítl proto návrh Olbrichtův, aby byla vyhláena akce Valkýra a řekl, e se definitivně rozhodne a po rozmluvě s marálem Keitlem. Dal si okamitě zavolat hlavní stan; dostal spojení velmi brzy. Za několik minut byl Keitel u telefonu. Kdy mu Fromm sdělil, jaké právě dostal zprávy, odpověděl drsně: To je vechno nesmysl. Dolo sice k pokusu o zavradění vůdce, ale atentát se nezdařil. Vůdce je pouze lehce raněn a nyní je u něho duce. Marál Grazziani je právě u mne… ale kde je vlastně vá éf tábu, plukovník von Stauffenberg?” otázal se Keitel náhle se zájmem.

Stále nic netuící Fromm odpověděl, e Stauffenberg se jetě nevrátil. Potom ji zcela uklidněn zazvonil generálu Olbrichtovi a oznámil mu, co se dozvěděl od Keitela. O vydání poplachu Valkýra nechtěl za těchto okolností ani slyet.

Olbrichta zachvátily nové pochybnosti. Je pravděpodobné, e Keitel le a chce zatajit zprávu o Hitlerově smrti”, říkal si. Co vak, jestli je to skutečně tak a atentát se nezdařil?” Nevěděl, co si počít. Plný nejistoty, veel do sousední kanceláře. Tam zastihl Merze von Quirnheima ji v plné činnosti. Olbricht se jetě rozhodl zasáhnout do běhu událostí.

Promiňte, plukovníku, bude nutno jetě vyčkat,” řekl s jistou rozpačitostí. Generálplukovník Fromm prozatím zakázal vyhláení operace Valkýra.”

Lituji, pane generále, ale je ji pozdě. První rozkazy byly odeslány,” zněla odpověď.

Olbricht pokrčil bezmocně rameny a vrátil se do své pracovny. Kolo osudu nebylo mono zastavit.

Plukovník Quirnheim ho vak neinformoval zcela přesně. Sotva se za Olbrichtem zavřely dveře, objevil se v plukovníkově úřadovně opět důstojník, pověřený odesláním rozkazů se vemi dokumenty, je před chvílí obdrel. Quirnheim toti zapomněl ve spěchu poznamenat na ně stupeň spěnosti a utajení. Proto se pečlivý zpravodajský důstojník vrátil pro toto doplnění. Nabízela se poslední příleitost. Stačilo několik slov a akce mohla být zastavena.

To se vak nestalo. Plukovník, neotřesený Olbrichtovými pochybnostmi, ani nyní nezaváhal. Převzal rozkazy a napsal přes jejich text Chefsache” a Citissime”. Potom je zase předal příslunému důstojníkovi s příkazem, aby se neprodleně započalo s jejich odesíláním.

Bylo ji téměř půl páté. Od telefonického hláení nadporučíka Haeftena z rangsdorfského letitě uplynulo asi tři čtvrtě hodiny a Stauffenberg se stále neobjevoval.

Kde se tak dlouho zdrel? Nechytilo jej snad ji gestapo? Právě ve chvílích, kdy si vůdcové spiknutí kladli v duchu tyto otázky, otevřely se dveře Olbrichtovy pracovny a na jejich prahu stanul plukovník Stauffenberg. Jeho návrat byl přijat se veobecným ulehčením, zvlátě kdy ujistil s naprostou rozhodností přítomné, e se atentát podařil a Hitler je mrtev.

Sám jsem to bezpečně viděl,” zdůrazňoval. Byl jsem s Fellgidblem v bunkru , kdy bomba explodovala.

Bylo to, jako by vybuchl patnácticentimetrový granát. Je nemoné, aby někdo zůstal na ivu!

To byla konečně příznivějí zpráva. Povzbuzený generál Olbricht upozornil, e by bylo třeba znovu informovat Fromma. Nechtělo se mu tam vak opět jít samotnému, a proto poádal generálplukovníka Bečka, aby ho doprovázel. Ten vak rozhodně odmítl, protoe se mu zdálo nedůstojným, jít k sluebně mladímu důstojníkovi. Nakonec el Olbricht k svému představenému v méně autoritativním doprovodu plukovníka Stauffenberga.

Čekal je velmi nepříjemný a dramatický rozhovor.

Pane generálplukovníku, plukovník Stauffenberg přichází z Rastenburgu. Můe potvrdit, e Hitler je mrtev,” ohlásil generál Oibricht svému éfovi pevným hlasem. Fromm se rozčilil: Nesmysl!” vybuchl a uhodil pěstí do stolu. Ale ano, zeptejte se plukovníka Stauffenberga.”

To je nemoné. Keitel mi vyprávěl pravý opak. Vdy jsem vám to ji jednou oznámil.”

V té chvíli se vmísil do rozhovoru Stauffenberg: Polní marál Keitel le jako vdy”, prohlásil kategoricky. Sám jsem viděl, jak byl mrtvý Hitler odnáen z baráku.”

Toto sebejisté tvrzení Fromma zarazilo. Této chvíle se snail generál Oibricht rychle vyuít.

Vzhledem k této situaci jsme ji vydali heslo Valkýra pro jednotlivá velitelství,” ohlásil s důrazem. Fromm vyskočil ze idle a zrudl zlostí. To je vzpoura,” křičel vztekle a mlátil pěstí do stolu. Kdo je to my, kdo vydal rozkaz?”

Tímto vzteklým výpadem Oibricht zrozpačitěl. Můj éf tábu, plukovník Merz von Quirnheim,” odpověděl trochu zaraeně.

Fromm zuřil: Přiveďte ihned plukovníka,” řval nepříčetně. Sotva Quirnheim vstoupil do místnosti, vyletěl proti němu.

Vy jste vydal heslo Valkýra, ani jste se mne zeptal!” Plukovník Quirnheim zůstal ledově klidný a díval se na svého nejvyího představeného s trochou ironie. Ano,” odpověděl sue, ani se pokouel o dalí vysvětlování. Fromm se napřímil a jeho obličej ztvrdl. Jste zatčen a ostatní se ukáe,” ohlásil řezavě velitelským hlasem. Plukovník neodpověděl a ani pohybem nedal najevo, e bere na vědomí velitelovo rozhodnutí.

A nyní znovu zasáhl Stauffenberg. Postoupil do sluebně nepřípustné blízkosti k Frommovi a zdůrazňuje význam kadého slova, řekl: Pane generálplukovníku, sám jsem byl na poradě u Hitlera. Dolo k výbuchu, jako by explodoval granát ráe 15 cm. Nikdo z těch, kteří byli v tomto prostoru, ji určitě neije.”

Toto rozhodné prohláení ochromilo Fromma jako úder blesku. S vytřetěnýma očima hleděl na plukovníka. Teprve nyní v plném rozsahu pochopil, co se vlastně stalo. Na několik vteřin zavládlo hrobové ticho. Nikdo se ani nepohnul. Plukovník Merz von Quirnheim se opět slabě ironicky usmíval. Generál Olbricht sevřel rty a zíral kamsi stranou. Jen Stauffenberg hleděl pevně a odhodlaně Frommovi do očí.

Fromm se vrátil potácivě za svůj stůl, usedl a sevřel hlavu do dlaní. Kdy sebral znovu síly, řekl: Hrabě Stauffenbergu, atentát se nezdařil. Musíte se ihned zastřelit.” Plukovník zachoval sebevládu. To rozhodně neudělám,” klidně prohlásil. V té chvíli zasáhl generál Olbricht. Pane generálplukovníku, nadeel čas k jednání. Nebudete-li jednat hned, zahyne nae vlast navdy.”

Fromm se k němu pobouřeně obrátil: Vy, Olbrichte, jste rovně účasten na tomto puči?”

Ovem,” přisvědčil Olbricht, ale my vichni jsme jen na okraji toho kruhu, který převezme vládu v Německu.” To Frommovi ji zcela stačilo. Prohlauji vás vechny tři za zatčené,” zasyčel.

Olbricht se odhodlal k rozhodnému jednání: Vy nás nemůete zatknout,” řekl Frommovi, ani ho oslovoval jménem nebo hodností. Skutečnost je zcela jiná. My zatýkáme vás ..

Tím hádka skončila. Fromm byl odzbrojen a zavřen do jedné z přilehlých místností, před ni byl postaven na strá důstojník. Ve Frommově úřadovně se potom usadil generálplukovník Hoepner a převzal funkci velitele vojsk v zázemí.

Před velením opozice na Bendlerstrasse vyvstala otázka, co dělat s Frommem. Nejsmířlivějí byli generálové Hoepner a Olbricht. Domnívali se, e by bylo moné ho propustit z vazby na čestné slovo. Jiní opozičníci, mezi nimi i Gisevius, který se mezitím dostavil na velitelství, byli obezřetnějí a navrhovali, aby byl Fromm zastřelen.

Proti tomu se vak postavil také Stauffenberg a rázně se zastal svého éfa. Ten neporuí čestné slovo.” Rozhodnutí bylo posléze přenecháno generálplukovníku Beckovi. Nařídil ponechat Fromma zatím ve vazbě.

Sesazený velitel si ostatně nemohl ani v nejmením stěovat na toto domácí vězení”. Generálplukovník Hoepner, který převzal jeho funkci, se k němu choval velice korektně a dokonce se mu uctivě omluvil za tuto opoválivost”. Beck rovně nezapomněl na svého starého kamaráda a aby se v nucené izolaci příli nenudil, poslal mu podnos obloených chlebíčků a láhev vína.

Po příjezdu plukovníka Stauffenberga a sesazení Fromma zavlál na Bendlerstrasse opět čilejí ruch. Podnítil jej předevím jednooký plukovník, projevující nezdolnou rozhodnost a energii. Vydával rozkazy, telefonoval na vechny strany, ve volnějích chvílích pak procházel úřadovnami a kontroloval práci důstojníků zapojených do puče. Zdálo se, e jeho vůle je nevyčerpatelná. Nepočetní přímí účastníci oněch událostí, kteří to přeili, dodnes s obdivem vzpomínají, jak obratně a chladnokrevně jednal v oněch hodinách, s jakým přehledem a jistotou vydával rozkazy.

Jeho odvaha se projevila v dalí nečekané zkouce nervů. Kolem páté hodiny, kdy byli spiklenci opět plni optimismu, se náhle rozletěly dveře a do místnosti vstoupil ramenatý kolohnát s tváří řemeslného vraha, v edivé uniformě vyího důstojníka SS.

Vichni přítomní zmlkli. Heil Hitler!” pozdravil esesák. Zřejmě mu ulo, jaké překvapení a zděení vyvolal jeho nenadálý příchod. Přicházím z příkazu éfa reichssicherheitshauptamtu. Je zde plukovník Stauffenberg?” Vichni stáli zaraeně na svých místech. Jen Stauffenberg s naprostým klidem pokročil kupředu a představil se.

Jsem Oberführer Piffräder”, hlásil esesák. Mohl bych s vámi, pane plukovníku, pohovořit o samotě?”

Stauffenberg mlčky ukázal na vedlejí místnost. Esesák vstoupil bez podezření. Neviml si, e Stauffenberg dává za jeho zády pokynem ruky znamení dvěma důstojníkům, aby byli připraveni. Piffräder sám jetě nevěděl, oč vlastně jde. V duchu si myslel něco neuctivého o svých nadřízených, kteří ho posílají s takovými pitomými dotazy mezi nepříjemně korektní tábní oficíry. Tak se přece nevede vyetřování a zvlá v tak důleitém případě. Leč rozkaz byl jasný a nezbývalo, ne jej vyplnit.

Kdy jste, pane plukovníku, opustil vůdcův hlavní stan?” Otázal se s nucenou zdvořilostí.

To musí být zaznamenáno ve strání knize,” odtuil Stauffenberg lhostejně.

Piffräder přikyvoval a vyčkávavě hleděl na plukovníka. Je zajímavé, e několik minut po vaem odchodu byl spáchán na vůdce atentát,” prohlásil a se zájmem očekával, jaký účinek budou mít jeho slova.

Stauffenberg vak toho měl ji dost a rozhodl se záleitost ukončit. Pane Piffrädere, jste zatčen”, oznámil mu sue. Esesák patřící k prominentům berlínského gestapa nevěřil vlastnímu sluchu. Dal se do strojeného smíchu. Snad se ten plukovník zbláznil, napadlo ho. Tady je vechno vzhůru nohama,” poznamenal jízlivě. Stauffenberg vak neměl chu k dalímu rozhovoru. Dejte mi svou zbraň,” nařídil ostře. V té chvíli vstoupili oba připrvení důstojníci, uchopili překvapeného Piffradera, odzbrojili ho a zavřeli v sousední místnosti.

Téměř v tée chvíli dolo v jiné úřadovně ke kontroverzi. První rozkazy operace Valkýra přily toti na velitelství vojenského okruhu III (Berlin - Brandenburg) a dostaly se do rukou velitele generála Kortzfleische. Ten byl z toho zmaten a rozhodl se ověřit si situaci přimo na Bendlerstrasse. Kdy poznal skutečnost na místě, odmítl uposlechnout rozkazy svých velitelů. Nepomohly ani domluvy samotného Bečka. Nakonec nezbylo ne uvěznit i tohoto generála. Jeho dosavadní funkci převzal na telefonickou výzvu generálporučík Thiingen. I toto důleité centrum se tedy ocitlo v rukou pučistů.

Opět jedna nečekaná nepříjemnost byla zlikvidována. Vyvstala vak otázka, co ze zatčeným. Stauffenberg znovu projevil zbytečnou měkkost a odmítl návrh, aby byl gestapák okamitě zastřelen. V tomto směru opozičníci projevovali mohem méně rozhodnosti ne jejich nacističtí odpůrci, kteří při likvidaci puče postupovali s naprostou brutální bezohledností.

Asi o půl esté byl poslán rozkaz vem jednotkám, s nimi se počítalo v plánech na převrat, aby neprodleně vyrazily v plné bojové pohotovosti k Berlínu. Zatím Olbricht telefonicky pozval do Bendlerstrasse generála Sprechta, velícího důstojnickým kolám, jejich frekventanty chtěli pučisté rovně zapojit do akcí v Berlíně.

To byla dalí chyba spiklenců. Počítali s pomocí těchto útvarů, ani si dříve zjistili, jaký bude postoj jejich velitele. Spoléhali na to, e důstojníci disciplinovaně poslechnou jejich rozkazů a nebudou poadovat ádné vysvětlení. Jak se vak ukázalo v nejbliích hodinách, byl to velký a tragický omyl.

Generála Sprechta vejmi udivily zprávy berlínského velítelství. Uposlechl proto Olibridrtovu výzvu a rozjel se neprodleně, provázen generály Kuntzem a Streckerem, na Bendlerstrasse.

Hned po příjezdu na velitelství uviděl, e se děje něco mimořádného. V celém objektu panoval nezvyklý ruch. Neznámí důstojníci pobíhali kvapně po chodbách z místnosti do místností. Generálové veli do předpokoje Frommovy pracovny. Rovně tam bylo plno důstojníků, kteří přejímali nějaké podivné rozkazy. Sprechta a jeho společníků si nikdo nevímal. Obrátili se proto na Frommovu sekretářku a poádali ji, aby je uvedla k svému éfovi. Sekretářka odběhla a po Chvilce se vrátila s výzvou, aby vstoupili.

Velitelova pracovna byla rovně plná ivě diskutujících důstojníků. Za Frommovým stolem seděl jím neznámý mu v zelené vojenské koili bez kabátu uniformy.

Jsem generálplukovník Hoepner, nový vrchní velitel vojsk v zázemí”, představil se mu za stolem generálům. Teprve nyní Sprecht pochopil. O případu tohoto generála slyel velmi mnoho.

Co vy zde chcete, vdy jste byl vyhozen z armády,” zaútočil na Hoepnera. Vichni přítomní po těch slovech rozpačitě zmlkli. Hoepner zesinal, zůstal vak nehnuté sedět za stolem a nezmohl se na odpověď.

Sprecht triumfoval. Neměl vak chuti dále se zdrovat v tomto přostředí. Pánové, pojďte,” vyzval své společníky. Vichni tři opustili místnost a nenael se nikdo, kdo by se odváil je zadret nebo zatknout. Generálové nerueně proli řadou místností, a se jim posléze podařilo nalézt pokoj, kde byl vězněn generálplukovník Fromm. Poádali majora, drícího strá, aby je k Frommovi pustil. Kdy důstojník odmítl, rozeřval se Sprecht na něho, e mu ukáe, jaký je rozdíl mezi generálem a majorem. Pruský drill na majora zapůsobil. Neodváil se ji odporovat a dovolil, aby generálové vstoupili.

V místnosti uviděli za stolem zhrouceného Fromma s hlavou ukrytou v dlaních. Jak uslyel zvuk otevírajících se dveří, nervózně vyskočil. Kdy poznal návtěvníky, zvolal: Sprechte, to je strané, to je hrůza! Stauffenberg spáchal atentát na vůdce!”

Sprecht zkameněl úasem. Netuil dosud, e události zaly ji tak daleko. Rychle se vzpamatoval a otázal se: Máte pro mne, pane generálplukovníku, nějaké rozkazy?” Fromm vak mávl pouze beznadějně rukou. Nedokázal se po předchozím otřesu přimět k jakémukoliv činu. Skutečnost, e éf jeho tábu se propůjčil k atentátu na vůdce, ho zcela zdrtila.

Sprecht a jeho společníci viděli, e tu nic nesvedou. Proto bez dalího přemlouvání odeli a okamitě opustili Bendlerstrasse. Potom odjeli rychle na velitelství v Dóberitz. Odtud navázali ihned telefonické spojení s hlavním stanem a ádali o rozkazy.

Po nějaké chvíli se jim ozval marál Keitel. Sprecht mu referoval o událostech v Berlíně. Keitel byl ohromen, ale rychle se vzpamatoval a dal rozkazy k organizování proti-úderu. Nařídil, aby byla vyhláena pohotovost vech vojenských kolních útvarů. Generálu Sprechtovi přikázal navázat okamitě spojení s velením SS, předevím pak s Hitlerovou tělesnou stráí - Leibstandarte SS, která byla umístěna na jih od Berlína v Lichterfelde.

A co je se stráním bataliónem majora Remmera?” tázal se Sprechta. Ten vak nevěděl jetě nic určitého o situaci. Snad byl staen. My máme ji dokonce rozkaz Vaíkýra,” odvětil generál. Keitel viděl, e je nutno si pospíit. Zadrte strání batalión a uizawéte Bendlerstrasse. Pozatýkejté bez prodlení vechny pučisty.”

Nyní lo ji vskutku do tuhého. Avak pro opozičníky nebylo jetě ve ztraceno. Z Bendlerstrasse vycházely do vech míst říe a obsazených zemí nové rozkazy. Deset minut před estou hodinou byl vydán příkaz velitelům vojenských okruhů, aby převzali vekerou pravomoc ve svěřených oblastech. Přesně v est hodin byl pak vyhláen poplach druhého stupně, který podle plánu Valkýra znamenal, e armáda přejímá kontrolu v celé říi.

Zkuená tábní mainérie pracovala zatím bez poruch. Přesto vak vůdců puče se počal znovu zmocňovat neklid. Objevily se toti znepokojující příznaky, e akce neprobíhá podle plánu. Nikdo pořádně nevěděl jaká je situace v Berlíně, tím méně v ostatních místech říe nebo v hlavním stanu.

Před sedmou hodinou večerní přila velmi znepokojivá zpráva. Důstojník, sledující rozhlasové vysílání, oznámil, e ve tři čtvrtě na sedm hlásily vechny německé stanice zprávu o nezdařeném atentátu na Hitlera. To bylo na pováenou. Teprve nyní si opozičníci uvědomili, e dosud nevydali příkaz k obsazení ministerstva propagandy a zatčení Goebbelse, který právě dlel v Berlíně.

Vojenský velitel Berlína, generál Hase, dal sice přísluný pokyn svému plukovníku, ten jej vak nemohl provést, dokud neměl k dispozici vojenskou jednotku. A berlínský strání prapor, kterého chtěli spiklenci pouít k této akci, se stále neobjevoval. Nepřili jetě ani vojáci, kteří měli posílit obranu velitelství na Bendlerstrasse.

Nejistotě nakonec propadl i generálplukovník Beck. Co jste udělal pro nai bezpečnost?” obrátil se rozčileně na generála Olbrichta. Strá vykonává moje rozkazy,” odpověděl generál. Ale co udělá, kdy přijde gestapo? Bude střílet?” dotazoval se dále. To nevím,” zněla nejistá odpověď. Beck rezignovaně mávl rukou. Za Fritsche to bylo docela jiné,” poznamenal hořce. Pro něho by se dali vojáci zabít.”

Beck dobře chápal, e ústup je ji nemoný. Proto se snail budit zdání klidu a energie a trval na tom, aby se pokračovalo v akci bez ohledu na to, zda se atentát podařil či nikoliv. Zachoval se opravdu statečně v nejkritičtějích chvílích. Bohuel sám neprojevil příli aiktivity a nesnail se zasáhnout do řízení puče. Seděl větinou zcela nečinně v Olbrichtově kanceláři a pouze prohlaoval, e zkuený generál musí umět čekat. V této situaci vak to byl zcela pochybený postoj. Naopak, zde záleelo na energickém, rozhodném jednání.

Během puče se pokusil vlastně jen jednou zasáhnout do událostí, a to jetě ve věci, která vůbec nesouvisela s pokusem o svrení nacistického reimu. V době, kdy spiklencům lo o vechno, kdy se nad nimi stahovalo smrtelné nebezpečí, neměl nic lepího na práci, ne se starat o neutěený vývoj situace na východní frontě. Dal se telefonicky spojit s vojenskou skupinou Sever”, která byla právě ve velmi svízelné situaci a hrozilo jí obklíčení.

Lze si představit, s jakým překvapením asi poslouchal éf tábu velitelství této skupiny učenou přednáku dávno penzionovaného generála, kdy mu iroce vykládal o současných komplikacích a monostech, jak dát protivníkovi ňupku” a o falené Hitlerově strategické koncepci. Velitel si v duchu myslel, e se snad v Berlíně zbláznili, kdy dovolí tomu potrhlému penzistovi obtěovat těmi učenými vásty frontového generála, který starostmi neví, kde mu hlava stojí. Jako by kadý nevěděl, e právo udílet zásadní rozkazy je vyhrazeno jedině Hitlerovi a Keitelovi. Nápady a rady Beckovy přece nelze brát váně. Pro německého velitele na frontě platila jedna zásada: německý voják musí zůstat stát tam, kde to určí vůdce.

Náčelník tábu se vak nenamáhal, aby vysvětlil starému pánovi, jak se věci mají. Poděkoval za rady a s ulehčením ukončil hovor.

Beck rovně s uspokojením poloil sluchátko. Konečně po dlouhé době měl zase monost prakticky uplatnit něco ze svých vojenskostrategických úvah. Hrdě se obrátil k důstojníkům a prohlásil. Nevím, jak se události v posledních hodinách vyvinou, ale jsou jisté věci, které budou později zajímat historiky.”

Potom isi sedl a nadiktoval rozkaz me[j bliích operací pro skupinu Sever”. Ústřední mylenkou tohoto plánu bylo staení vojsk z Pobaltí k hranicím Východních Prus, aby se zabránilo jejich obklíčení a zničení.

To tedy byly nejvýznamnějí Beckovy činy v průběhu onoho kritického dne. Ve chvílích, kdy měl soustředit vekerou pozornost a úsilí k boji proti hitlerovcům, věnovat se řízení puče, zabýval se otázkami, na ně nemohl mít objektivně ádný vliv. Odstavený generál neměl větích starostí, ne aby obhájil renomé puncovaného vojenského odborníka. Místo aby vsadil celou svou autoritu, znalosti a energii k řízení akcí proti nacistům, zabýval se teoretickými otázkami a nereálnými plány. Trochu patné vysvědčení pro mue, který měl být postaven do čela Německa, aby je vyvedl ze zmatků a zhoubného víru války.

A do pozdního večera neměli spiklenci ádnou představu, jaký ohlas mělo vydání rozkazu Valkýra u vojenských jednotek v Německu a v okupovaných zemích. S napětím očekávali první zprávy. Plynuly vak hodiny a stále se nikdo neozýval.

Po sedmé hodině se náhle telefonicky ohlásila Paří. Volal vrchní velitel okupačních vojsk ve Francii, generál Stůlpnagel a chtěl hovořit s generáíplukovníkem Beckem. Generál Karl-Heinrich von Stůlpnagel patřil k předním činitelům protihitlerovské opozice, s ní ji spolu pracovat několik let. Podílel se na přípravách k odstranění Hitlera a svrení nacistického reimu. Proto ho nijak neudivilo vydání rozkazu Valkýra. Chtěl jen vědět blií podrobnosti o atentátu v hlavním stanu a o průběhu dosavadních akcí v Berlíně.

Bylo těko ho uspokojit, protoe sami opozičníci velmi málo věděli o celkové situaci. Proto místo vysvětlování se ho Beck raději zeptal, zda se sám připojí k puči. Stúlpnagel se dotčeně podivil: Pane generálplukovníku, vdy víte, e jsem na to čekal. A současně oznamoval, co sám ji podnikl v Paříi.

Snail se získat pro puč rovně vrchního velitele na západní frontě, polního marála von Klugeho. Poněvad jemu samotnému se to nepodařilo, chtěl, aby se o to pokusil Beck. Proto zprostředkoval telefonický rozhovor s marálem, který byl právě ve svém hlavním stanu v La Roche.

Polní marál Kluge měl styky s protihitlerovskou opozicí ji od r. 1942, kdy se stal vrchním velitelem na středním úseku východní fronty. Zprostředkoval je generálmajor von Tresckow, který byl rovně náčelníkem jeho tábu. Jeho nemalé úsilí o úplné získání marála pro opozici nemělo vak úspěch.

Nejnadějnějí byla situace v druhé polovině roku 1942, kdy se ji zdálo, e Kluge konečně přejde na stranu opozice. Tehdy se k němu na východní frontu vypravil sám Goerdeler, ovem pod cizím jménem a s falenými doklady, vystavenými abwehrem. Seel se s Klugem a Tresckowem někde v lesích u Smolenska. Otevřený rozhovor zanechal zdánlivě u marála veliký dojem. Dal se dokonce přesvědčit do té míry, e přislíbil připojit se k chystanému puči, jakmile dostane z Berlína přísluný pokyn. Goerdeler byl jetě na zpáteční cestě a Kluge si to ji rozmyslil. Změnil opět své stanovisko a poslal Beckovi dopis, v něm mu sděloval, e si jetě musí celou věc řádně rozmyslet. Představitelé opozice se ani potom nevzdávali naděje, e se jim podaří kolísajícího marála získat pro své záměry. Tento úkol měl splnit generál Tresckow, neměl vak k tomu dosti příleitosti. Kdy Kluge utrpěl zranění při automobilové nehodě a byl odvolán z východní fronty, styky s Tresckowem byly přerueny. V době, kdy byl Kluge mimo slubu, opět se sblíil s opozicí a slíbil Beckovi, e ho bude podporovat.

Objevil se znovu a po spojenecké invazi v Normandii, kdy byl odvolán dosavadní vrchní velitel na západě, polní marál Rundstedt a von Kluge jmenován 3. července 1944 na jeho místo.

Kluge ani tehdy neprojevoval ochotu rozejít se definitivně s nacismem. Ochotně převzal vrchní velení a svědomitě plnil Hitlerovy rozkazy. Byl stále plný důvěry v síly třetí říe a jakékoliv reálné hodnocení vojenské situace označoval za pesimistické a falené. Jetě více ne kdykoli dříve se vyhýbal spolupráci s opozicí. Odmítl jednat se zprostředkovatelem, jeho k němu v první polovině července 1944 vyslali její představitelé. Jejich plány se mu zdály příli riskantní, ne aby je mohl podporovat.

Tento názor nezměnil ani během událostí 20. července.

Ve chvílích, kdy hovořil telefonicky s Beckem, věděl ji leccos o puči v Berlíně a měl i zprávy, e atentát na Hitlera se asi nezdařil. Informace, které přicházely, byly stále dost zmatené a protikladné a znemoňovaly utvořit si obraz o skutečné situaci.

Kluzký Hans”, jak byl tento marál ironicky nazýván, rozhodl se proto k velmi opatrnému jednání, jen aby si to nerozházel na ádné straně. To se projevilo při jeho rozhovoru s Beckem, kdy mluvil velmi neurčitě a zdráhavé, vytáčel se a vymlouval, e musí zjistit jetě dalí podrobnosti. Beck poslouchal jeho veobecné fráze s rostoucí netrpělivostí. Potom přímo na něho uhodil: Kluge  aby nebylo pochyb - vzpomínám si na nae poslední rozhovory a dohody a ptám se, připojujete-li se jednoznačně a podřizujete-li se mně?”

Ano, já vím,” vytáčel se Kluge, jemu byla tato připomínka svrchovaně nepříjemná. Nic jsem nezapomněl. Ale atentát se prý nepodařil. To mění zcela situaci. Musím mluvit se svými důstojníky. Za půl hodiny vás znovu zavolám.”

Byla to ovem jen typická Klugeho výmluva. Věděl, e moc zůstala nadále v rukou nacistů, a proto hned zanechal jakéhokoli koketování s opozicí. Samozřejmě ji Beckovi znova nevolal. Naopak poslal Hitlerovi telegram a blahopřál mu, e astně unikl atentátu a ujioval jej naprostou oddaností.

Zatím na mnoha vojenských velitelstvích vládl nepředstavitelný zmatek. Velící důstojníci, zmatení tak překypujícími a rozporuplnými rozkazy, si marně lámali hlavu otázkou, která nařízení jsou pro ně závazná, zda ta, je byla podepsána Frommem nebo Hoepnerem nebo příkazy se jménem Keitelovým. Nikdo stále s určitostí nevěděl, zda Hitler ije, či byl zabit. Rozhlas sice vysílal v 18,45 zvlátní hláení o atentátu a oznámení, e vůdce vyvázl bez větího zranění. Avak v 19,15 dálnopis z Bendlerstrasse uváděl: Rozhlasové komuniké je nesprávné. Führer je mrtev. Zmatek vyvrcholil nařízením marála Keitela, aby nebyly vykonávány ádné rozkazy, pokud nebudou vydány jím nebo Himmlerem.”

Nebylo proto divu, e ze vech posádek v Německu a okupováných zemí se valil do hlavního stanu i centra spiknutí na Bendlersimsse proud dotazů. Zmateni byli i stoupenci opozice ve vzdálenějích místech. Jaká je vlastně situace? Nadela ji rozhodná chvíle? Jsou vůdcové puče v Berlíně odhodláni jít za vech okolností a do konce? Nejvíce popleteni byli ovem velitelé, kteří lavinovitý sled událostí vůbec nechápali. Východisko z této svízelné situace hledali proto větinou v naprosté nečinnosti. A právě tyto kritické chvíle měly rozhodující význam pro celý osud puče. Opozičníci neprojevili dost energie, kolísali, propadali poraeneckým náladám a beznaději. Generálplukovník Hoepner se sice jetě snail udret optimismus a tvrdil, e je stále jetě naděje ina úspěch. Naproti tomu Olbrichta opustily ji naděje a přemýlel, zda by bylo moné celou věc nějak zatuovat. Rovně četní důstojníci propadali pasivitě a navrhovali akce přeruit a v klidu vyčkávat. Beck se ji také v duchu vzdával vekerých nadějí na úspěch, navenek vak zůstával aspoň neústupný. Musíme kupředu, a se děje cokoliv. Musíme v tomto okamiku zůstat pevní.”

Takový názor podporoval předevím plukovník Stauffenberg, stále obdivuhodně nezlaminý a plný odhodlání. Do poslední chvíle povzbuzoval své společníky a udroval je v aktivitě. Snad jediný si zachoval jasnou hlavu. Dovedl stále vydávat konkrétní a přesné příkazy.

Je třeba plnit vechny rozkazy velitele vojsk v záloze,” odpovídal s naprostou samozřejmostí na nepřetrité dotazy z nejrůznějích míst. Po celou dobu puče se snail telefonicky ovlivňovat vojenské velitele v zázemí i na frontě.

Máte obsadit vechny vysílačky a zpravodajské ústředny. Zlomit kadý odpor útvarů SS … Ano, je velmi pravděpodobné, e vůdcův hlavní stan vydá opačné příkazy … e to ji udělal? Tedy je nevykonáte. Generál polní maral ji převzal vekerou moc. Říe je v nebezpečí a armáda jako vdy v největí nouzi přebírá vekerou kontrolu …”

Stauffenberg telefonoval do Dráďan, Kasselu, Vídně, Kolína nad Rýnem a na mnoho jiných míst, aby zjistil, jak se tam vyvíjí situace, zda bylo uposlechnuto rozkazů opozice. Sledoval rovně pozorně vývoj v Berlíně. Usiloval o to, aby navázal styk s plukovníkem Jágerem, který měl přivést no pomoc útvar důstojnických frekventantů. S touto jednotkou chtěl obsadit ústředí gestapa, ministerstvo propagandy, zatknout Goebbelse a zmocnit se berlínského rozhlasu. Bohuel tyto plány, které by nepochybně měly rozhodující význam na dalí průběh puče, se nepodařilo uskutečnit.

Po celé odpoledne marně očekávali pučisté na Bendlerstrasse příjezd polního marála von Witzlebena. Měl převzít vrchní velení wehrmachtu. Pro poruchu na autě objevil se se značným zpoděním a po půl osmé večer. Dostavil se v plné uniformě i s marálskou holí v ruce. Byl ve patné náladě, je se jetě zhorila, kdy zjistil, jak málo bylo uskutečněno z plánů převratu. Vyslechl zprávu Stauffenbergovu o situaci a znechuceně zamumlal: Pěkné svinstvo”. Potom odeel k Beckovi, aby se mu jako hlavě státu” dal k dispozici.

Po příchodu marála Witzlebena zavládl v úřadovnách jetě jednou čilejí ruch. Znovu počaly pracovat vechny dálnopisy a vydávat do blízkých i vzdálených posádek i vojskům na frontě marálovu výzvu k armádě. V tomto provolání, předem připraveném, byla vysoce vyzvedáváno statečnost a obětavost německých vojáků za války. Zároveň se vím důrazem vak bylo připomenuto, e tyto oběti byly marné, nebo poslouily jen sobeckým zájmům nacistických předáků. Proto se představitelé armády

rozhodli zasáhnout a svrhnout dosavadní reim. Očekávají od vojsk plnou podporu, naprostou poslunost a věří, e budou plnit i nadále neochvějně své povinnosti na frontách i v zázemí. Provolání končilo výzvou: Vojáci, jde o bytí a čest naí vlasti, o skutečné společenství jejího lidu s lidem celého světa.”

Sebeplamennějí výzvy a velká slova se vak v těchto chvílích míjela cílem. Bylo ji příli pozdě a situace se nedala zvrátit. Ve zmatku, který vládl na vojenských velitelstvích, nebylo mono prosadit splnění ádných rozkazů opozice. To poznal brzy i Witzleben. Kdy viděl, e ji nic nesvede, opustil v 20,15 znechuceně Bendlerstrasse a odjel na svůj statek v Seesenu u Berlína. Jeho epizodický zásah do dějin toho dne neměl prakticky ádný význam. Jeho odchod se spíe podobal útěku. Domníval-li se vak, e unikne pomstě nacistů, kdy se vzdálí od centra opozice, těce se zklamal.

Ve večerních hodinách byla u situace naprosto nepřehledná. Zprávy procházející na Bendlerstrasse byly skličující. Kolem půl deváté hlásila vojenská velitelství ze tětina a Vídně, e zastavila a odvolala vechny akce, nařízené rozkazem Valkýra. Ostatní posádky se vůbec neozývaly, jejich velitelé zřejmě pokládali za lepí přeruit s Berlínem spojení.

V 20,35 hlásila dálnopisná centrála, e z hlavního stanu byl doručen rozkaz o jmenování Himmlera vrchním velitelem vojsk v zázemí. Generál Olbricht nařídil, aby tento rozkaz byl zadren a utajen. Avak ani to se nepodařilo prosadit.

Akce pučistů mařily i nečekané okolnosti. Spojovací centrálu vrchního velitelství wehrmachtu řídil poručík Röhricht, který nepatřil k protihitlerovské opozici a nebyl zasvěcen do plánů převratu. Velmi ho znepokojily ji 68

první pokyny operace Valkýra. A s kadým novým rozkazem rostlo jeho podezření, e něco není v pořádku.

Kdy večer ji nabyl jistoty, e jde o protinacistický puč, informoval tajně hlavní stan o událostech na Bendlerstrasse. Obdrel rozkaz, aby odposlouchával telefonické rozhovory a rozkazy, vydávané vůdci spiknutí. Začal také sabotovat akce pučistů tím, e zadrel rozkazy k zatčení gauleiterů a vedoucích gestapa. Dalí příkazy úmyslně mátl nebo faloval a tak podstatně ztíil styk vedení puče s jeho stoupenci mimo Berlín. Konečně kolem 9. hodiny večerní zablokoval úplně odesílání zpráv. Tak ztratili opozicníci poslední spojení s okolním světem.

Vůdcové spiknutí si s hrůzou uvědomovali, e ádný z jejich rozkazů nebyl do důsledků splněn. Vysocí nacističtí funkcionáři, důstojníci gestapa a SS byli stále na svobodě. Rozhlas a dalí orgány propagandy stále ovládal Goebbels. Himmler snad ji byl v Berlíně a chystal se s černými gardami SS k protiútoku. Útok bylo mono očekávat kadou chvíli.

Nejhorí bylo, e stále nepřicházely ádné zprávy o vojenských jednotkách, s nimi se počítalo při převratu v Berlíně. Rovně očekávaná pomoc stráního útvaru Grossdeutschland nepřicházela. Nebylo známo, zda tato jednotka obsadila podle příkazu vládní čtvr. Nedostavoval se rovně oddíl, který měl posílit ochranu Bendlerstrasse. Pozdě navečer se tu sice objevila skupina vojáků, avak zakrátko na nějaký záhadný rozkaz odela. A tak strá u budovy nadále drelo pouze asi půl tuctu důstojníků, které s nesnázemi sehnal generál Olbricht. Opozice rozvně neměla informace o jednotkách, které měly přijít na pomoc z okolí Berlína. Ji kolem sedmé hodiny večer ztratila telefonické spojení s generálem Wagnerem na vrchním velitelství pozemních vojsk v nedalekém Zossenu. Protoe přes tohoto generála udrovala styk s vojenskými jednotkami v berlínské oblasti, pozbyla tím s nimi zcela spojení. A tak od této chvíle neměla vůbec monost ovlivnit jejich přesuny a vlastně ani nevěděla, do jaké míry velitelé těchto útvarů uposlechli jejích rozkazů.

Generáplukovník Hoepner propadl totální beznaději. Ztratil vekerý zájem o dalí řízení puče. Z kadého jeho slova zaznívala úplná rezignace. Přiznal se k ní i později před lidovým soudem, e byl úplný osel, kdy se dal získat pro tak beznadějný a dobrodruný podnik.

Po deváté hodině večerní přinesl rozhlas zprávu nacistů, která těce dopadla na vedení opozice. Goebbelsova propaganda ohlásila, e Hitler se ji zcela zotavil z následků atentátu a sám promluví v pozdních večerních hodinách k německému národu.

Opozičníci si uvědomili, e to znamená definitivní konec. Pocity, které je v těchto chvílích ovládaly, vyjádřil generál Olbricht ve vzkazu svému zeti: Budeme se zde jetě nějaký čas dret, budeme se bránit snad jetě noc, snad dvě, snad za hodinu budeme ji obklíčeni. Jako voják budu vědět, jak zemřít. Zemru za dobrou věc, o tom jsem pevně přesvědčen. Máme nyní přiznat, e jsme chybili? Nikoliv, odváili jsme se toho posledního pro Německo.” Beze sporu statečná slova. Nemohla vak zastřít naprostý bankrot puče, zaviněný a neuvěřitelnou nerozhodností a pasivitou vůdců. Toho dne mohly rozhodnout jen energické činy, nikoliv patos a vzneené fráze. O několik dnů později nacistický ministr propagandy Goebbels označil jejich akci výsměně za vzpouru po telefonu”. Bohuel tato charakteristika do značné míry vystihovala situaci.

NACISTICKÝ PROTIÚDER

Co dělal zatím protivník? Jak reagoval Hitler a nacističtí pohlaváři na nezdařený atentát a zprávy o důstojnickém puči?

Vrame se znovu do hlavního stanu k událostem, je se tam odehrály v odpoledních hodinách 20. července. Jakmile ustal po výbuchu bomby bezhlavý zmatek, byly zahájeny záchranné práce, ranění odneseni, mrtví vyprotěni z trosek. Byl uhaen poár. S automatickou přesností byla vyhláena vechna bezpečnostní opatření, jejich sítí se podařilo Stauffenbergovi jetě v posledním okamiku proklouznout. V necelé čtvrthodině byl hlavní stan zcela uzavřen.

Situace vak byla jetě natolik nepřehledná, e generál Fellgiebel mohl aspoň z části splnit úkol uloený mu opozicí. Jetě v první chvíli, ve 13 hodin, zakázal pod záminkou, e je třeba zabránit íření poplaných zvěstí, odesílání vech zpráv přes informační ústřednu hlavního stanu. Tím skutečně vyřadil na více ne dvě hodiny tento důleitý orgán z činnosti pod záminkou, e by zprávy mohly vyvolat paniku.

Fellgiebel ovem dobře chápal, e v Berlíně netrpělivě čekají na jeho hláení. Chtěl s nimi posečkat, dokud nepozná skutečný výsledek atentátu. Díval se proto s napětím z okna své kanceláře, jak poděení vojáci, přísluníci poární ochrany a dobrovolní zachránci vytahují z trosek postiené oběti. Náhle takřka zkameněl úlekem. Spatřil toti marála Keitela, jak odchází od místa výbuchu, podpíraje raněného a upiněného mue. Ani na okamik nemohl být na pochybách, e je to Hitler, který zázračným těstím vyvázl bez vánějí úhony z tohoto pekla.

Tento fakt Fellgiebela úplně zdrtil. Propadl panice a nebyl schopen jediného činu. To je konec, myslel si, ve je ztraceno. Strach před hroznou pomstou nacistů ho přímo omračoval. Potom si vak vzpomněl na své spojence v Berlíně. Bude třeba je varovat, uvaoval usilovně, ale jak? Za nic na světě by se neodváil sám zavolat tuto chvíli do Berlína. Jak to zařídit, aby na něho nepadlo podezření?

Konečně po několika minutách nalezl řeení. Zavolal svého podřízeného plukovnřka Habna, rovně spolupracovníka s opozicí, a nařídil mu, aby telefonoval do Berlína generálu Thielemu, e na Hitlera byl spáchán vraedný atentát. Pak měl opět přeruit spojení s hlavním městem.

Z tohoto pramene tedy pocházela zpráva, kterou Thiele tlumočil na Bendlerstrasse. Zamýlené varování vak bylo tak stručné a neurčité, e mu opozičníci ani neuvěřili a spíe je pokládali za provokační manévr nacistů. Fellgiebelův zásah byl polovičatý jetě v jiném směru. Dočasné zablokování spojovací ústředny hlavního stanu toti nijak nepostihlo linky, jich uívaly SS. Touto cestou se pak mohla dostat zpráva o atentátu bez překáek na berlínský RSHA a odtud k nacistickým pohlavárům. Ostatně odpoledne asi o půl čtvrté převzaly SS kontrolu nad vemi spoji do hlavního stanu, tedy i nad ústřednou, kterou dosud řídil generál Fellgiebel.

O nezdařeném atentátu se nejdříve z nacistického vedení dověděl Hitlerův zástupce v NSDAP Martin Bormann. Za čtvrt hodiny po explozi byl ji na místě činu a spolu s marálem Keitelem dodával v prvních chvílích ducha z rovnováhy vyinutému Hitlerovi.

Zpráva se rychlostí blesku rozletěla i k ostatním nacistickým veličinám. Ji o půl druhé se přihnal Himmler, aby blahopřál svému vůdci k zázračnému úniku před smrtí. Hlučně projevoval své rozhořčení nad zločinem a sliboval, e se krůtě pomstí. Necítil se vak příli dobře pod chladně výsměným a kodolibým pohledem Bormannovým. Dostal se do krajně nepříjemné situace. Vdy byl vlastně osobně zodpovědný za Hitlerovu bezpečnost a atentát jen dokazoval, jak svou povinnost splnil. Strach jej svíral, kdy si uvědomil hrozící nebezpečí, kdyby si Hitler v záchvatu zuřivosti tuto skutečnost připomněl. Proto se hned s horlivostí vrhl do vyetřování.

Mezitím se Hitler ji natolik vzpamatoval, e se mohl připravit na uvítání svého přítele Mussoliniho, který měl přijet do hlavního stanu kolem čtvrté hodiny.

Přiblině v době, kdy se Stauffenberg vrátil do Berlína, očekával Hitler, zahalený vzdor červencovému vedru do dlouhého plátě, na nádraí příjézd svého spojence. Byl sinale bledý a stále jetě zjevně otřesený nedávnými událostmi. Pravou ruku měl v pásce, v obličeji stopy popálenin, oehlé vlasy přistřieny.

Mussoliniho přivítal s velkou srdečností. Chtěl bývalému italskému diktátorovi, tehdy ji jen pouhému gauleiterovi nacistického Německa v severoitalských provinciích dokázat, e je stále muem elezné vůle, rozhodnosti a víry v konečné vítězství.

Dlouho vak v této roli nevydrel. Zakrátko začal překotně a dost nesouvisle vyprávět ducemu o dramatické události, kterou proil před několika hodinami. Osobně mu el ukázat místo katastrofy.

Stal jsem zde u stolu,” vysvětloval s jakousi zvlátní hrdostí, a bomba vybuchla téměř vedle mých nohou … Je zřejmé, e se mi nic nemůe přihodit. Jsem nepochybně předurčen, abych pokračoval ve své cestě a dokončil své poslání… Co se dnes přihodilo, to je vrchol… Jsem více ne kdy jindy přesvědčen, e velká věc, které slouím, obstojí v současných nebezpečenstvích a e vechno bude dovedeno k astnému konci.”

Mussolini v posledních měsících proil příli mnoho starostí, ne aby se dal uklidnit takovou útěchou. Byl zjevně zcela otřesen. Nedovedl pochopit, jak se něco takového mohlo stát v Německu, jemu se tolik obdivoval a navíc jetě přímo v hlavním stanu.

Ostatně i Hitlera brzy přeel násilně předstíraný optimismus. Upadl do pochmurného mlčení a odcházel téměř duchem nepřítomný z místa činu. Ke svačině se oba dostavili v pohřební náladě.

Mezitím se přihnali do hlavního stanu dalí nacističtí hodnostáři. Ze svého sídla na nedalekém zámku Steindrt přijel vyděený Ribbentrop. Přiletěl velkoadmirál Donitz, jeho zastihla zpráva o atentátu ji na cestě letadlem do hlavního stanu. Nečekaně a mono říci nevítaně se objeviI Hitlerův politický nástupce,řísky maral Hermann Góring.

Tlustý Hermann to měl ji u svého dlouholetého přítele Adolfa Hitlera velmi patné. Do značné míry to byl následek jeho neomalené a velkahubé vychloubačnosti. Vdy jetě před několika lety hrál si ve své cirkusácky oslňující uniformě na věhlasného vojevůdce, domýlivě se kasal, jak jeho luftwaffe očistí nebe od nepřátelských letadel a rozdrtí kadého, kdo by ve vzduchu, na zemi byl zásah prozřetelnosti, důkaz, e astná hvězda Goringova jetě neuhasla. Rychle se vecpal do uniformy a kuráně máchaje svou pověstnou, brilianty zdobenou marálskou holí, rozjel se do hlavního stanu. Přihnal se k Hitlerovi s halasnými projevy přátelství, jako by se mezi nimi nic nepřihodilo. Byl jako vdy hlučný, vulgární, bojovně útočný.

Či na moři se odváil postavit na odpor nepřemoitelnému wehrmachtu. Dopadlo to vak zcela jinak. Luftwaffe nesplnila ádný z těchto úkolů a dokonce nedokázala ani ochránit Německo od pustoivých náletů. Tento osudný neúspěch mu Hitler nemohl odpustit. A konečně tu byli ostatní nacističtí hodnostáři, kteří rádi si přisadili na Góringa.

Goring vak byl stále optimistický a věřil, e se jeho pozice zlepí. Jen kdyby se mohl dostat k vůdci a vysvětlit mu, jak proradní jsou rádci, jim dopřává sluchu. Vydal se dokonce svým zvlátním vlakem Kurfirst” k hlavnímu stanu. Uvázl vak bezradně na blízkém nádraí v Goldapu. Dál si netroufal. Nevěděl, přijme-li ho Hitler vůbec, nevykáe-li ho potupně ze svého hnízda.

Náhle, jako na zavolanou, přila zpráva o atentátu. To na odpoledním čaji vládla od počátku stísněná nálada. Hitler, zcela vyčerpaný předcházejícími řečnickými výbuchy, seděl mlčky, duchem nepřítomen, a pouze mechanicky polykal čas od času tabletky, předepsané jeho osobním lékařem dr. Morellem. Ani Mussolinimu nebylo příli do řeči, vyhlíel velmi stísněně. Jedině marál Grazzi ani se pokouel udret konverzaci a vyprávěl, celkem nevhodně vzhledem k situaci, o svých příhodách z bojů v severní Africe.

Brzy si vak přítomní uvědomili, e bude nutno znovu projevit vděčnost prozřetelnosti za zázračné zachránění vůdce. Po pronesení několika nechutných frází pokračovali ujiováním o své neotřesitelné oddanosti vůdci. Tu se vak ji střetly jejich konkurenční zájmy a svorné díkůvzdání přerostlo v prudkou arvátku.

Ribbentrop a Dónitz začali nadávat na armádu a obvinil ji,e zrazuje Německo.Tím urazil marála Keitla,který se postavil na obranu cti důstojnického sboru. Toho vyuil Góring k vyřízení starých účtů s Ribbentropem a počal ho obviňovat, e přivedl německou zahraniční politiku k bankrotu.

Tlustý Góring, rudý v obličeji, řval na Ribbentropa a výhrůně mával maálskou holí, pokoueje se jí udeřit svého protivníka. Ribbentrop byl vak také v rái a nehodlal ustoupit řískému marálovi. Hlasem podbarveným vztekem odráel Góringovy naráky na vlastní původ obchodníka se ampaňským U toho mám dost! Jsem stále jetě ministrem zahraničí a jmenuji se von Ribbentrop!”

K prudké výměně názorů dolo i mezi ostatními nacistickými funkcionáři. Hitler, jakoby nic nevnímal, seděl nepohnutě, pohrouen jen v sebe a jen jako ze sna, přerývanými větami, znovu vyprávěl ducemu, jak před několika hodinami unikl smrti.

Náhle někdo z přítomných vzpomněl na události z 30. června 1934, kdy se Hitler krvavě vypořádal s Róhmovou opozicí v oddílech SA. To zapůsobilo na Hitlera jako elektrický ok. Vyskočil ze svého místa v divokém záchvatu zuřivosti. Chvíli nebyl schopen slova a vyráel jen nesouvislé skřeky. Pak začal sípavě řvát, e zničí, rozdrtí, rozlape kadého odpůrce. Přísahal nejkrutějí pomstu osnovatelům atentátu, zaklínal se, e bez milosrdenství je vyhladí i s jejich rodinami, e nebude mít slitování ani se enami a dětmi. Vichni krvavě splatí své viny.

Zaraení účastníci svačiny rychle uvaovali, co by se dalo vyzískat z této nálady. Jakmile Hitler vyčerpán skončil, vybuchl veobecný souhlas. Ano, to je správné rozhodnutí. Pomsta, tvrdá, nelítostná, ve hubící pomsta.” Zatím se vak ji pod Himmlerovým osobním velením rozbíhalo pátrání po pachatelích atentátu. V prvních chvílích padlo podezření na dělníky Tadtovy organizace, pracující příleitostně v táboře. Objevil se názor, e některý z nich mohl nepozorovaně umístit bombu pod podlahu. Kdy prohlídka místa činu neprokázala správnost tohoto názoru, objevila se druhá verze, e puma byla vrena do místnosti oknem. Vzhledem k důkladné ochraně okolí bylo to dost nepravděpodobné. Zbývala tedy jen monost, e atentát provedl někdo z přítomných na poradě. Pro Himmlera to byl dost nesnadný úkol. Proto pozval okamitě z Berlína Kaltenbrunnera a zároveň -poádal éfa gestapa Múllera, aby poslal do hlavního stanu specialisty.

Ji dvě hodiny po atentátu byly zjitěny první stopy. Poddůstojník obsluhující telefonní centrálu konferenční místnost si vzpomněl na podivné chování jednookého plukovníka, který mu řekl, e čeká spěný rozhovor s Berlínem. Avak ani vyčkal, rychle odeel. Někteří z účastníků porady si uvědomili, e plukovník se svým pobočníkem opustili krátce po atentátu s velikým spěchem hlavní stan.

Himmler začal větřit, stále vak neměl jistotu, e pachatelem je Stauffenberg. Po čtrnácté hodině poslal vzkaz na letitě Rangsdorf, aby byl plukovník ihned po příletu zadren. Jeho výzva z neznámých důvodů na letitě nedola včas. Proto kolem páté hodiny volal Himmler znovu do sídla gestapa na Prinz-Albrecht-Strasse a ádal, aby někdo el vyslechnout Stauffenberga do Frommova tábu a zjistil, proč tak náhle opustil hlavní stan. Zatím přicházely do hlavního stanu první zprávy o puči v Berlíně. Po estnácté hodině se ozval Fromm s dotazem na Keitla, co je pravdy na pověstech, e byl na Hitlera spáchán atentát. Podobné dotazy pak přicházely z různých míst Německa.

Po páté hodině dostal Hitler telefonickou zprávu o událostech v Berlíně. Reagoval na ni novým výbuchem zběsilého hněvu. Přeskakujícím hlasem vykřikoval do sluchátka rozkazy: Okamitě nasadit oddíly SS proti vzbouřencům! Zastřelit na místě kadého, na něho padne stín podezření!” Pratil telefonem a v záchvatu zuřivosti pobíhal po místnosti.

Kde je Himmler?” vzpomněl si pojednou. Proč není zde u mne?” Následoval řetěz nadávek a hrozeb. Po chvíli se dostavilo obvyklé vyčerpání, náhle zvadl a potácivě usedl do křesla. Německý lid není hoden mé velikosti. Nikdo mne nechápe, co jsem pro Německo udělal,” prohlásil zasmuile.

Asi o půl esté měl bleskový rozhovor s Goebbelsem. Nařídil mu, aby vyhlásil rozhlasem zprávu o nezdařeném atentátu. O půl hodiny později volal ho netrpělivě znovu a dotazoval se, proč zpráva jetě nebyla ohláena. Nato podepsal rozkaz o jmenování Himmlera vrchním velitelem vojsk v zázemí. V nové funkci odletěl říský vedoucí SS” do Berlína, aby osobně řídil akce proti pučistům. Nacistický protiúder proti povstání v Berlíně začal jetě dříve, ne Himmler nasedl do letadla. Ironií osudu připadla nejdůleitějí úloha berlínskému stránímu útvaru Grossdeutschland”, jeho chtěli opozičníci sami vyuít při převratu.

Také v tomto případě nepříznivě působily okolnosti, je i celkově přispěly k zhroucení vech plánů opozice. Byla to ji zmíněná nedostatečná příprava akcí a jejich polovičaté, málo energické provádění. Na papíře sice bylo ve dobře přichystáno, neuvědomili si vak, jak velká propast je mezi plány a jejich provedením. Připravili sice rozkazy, nepostarali se vak o kontrolu jejich provedení. Příli lehkomyslně spoléhali, e poslunost německého vojáka převládne u niích velitelů nad jejich oddaností k inacistidkému reimu. Tato jejich lehkovánost se vymstila právě v případě berlínského stráního útvaru.

V odpoledních hodinách seděl velitel strání jednotky Grossdeutschland”, major Remer s politickým důstojníkem ministerstva propagandy, poručíkem Hagenem, ve své úřadovně. Zabývali se obvyklými záleitostmi. Byl to pro ně den jako kadý jiný a sluba stejně jednotvárná. Zvlá nudné to bylo pro Hagena, který měl vyí ambice.

Krátce po čtvrté hodině vpadl do kanceláře Remerův adjutant poručík Siebert s ohromující zprávou, e bylo vyhláeno heslo Valkýra a vydány rozkazy, připravené pro případ vnitřních nepokojů. Remer ani dalí důstojníci jeho tábu to nemohli pochopit. Proto se rozhodl, e zajede k svému nadřízenému, veliteli Berlína, generálporučíku Hasemu, aby se informoval o situaci a úkolech svého útvaru.

Asi za půl ho diny se vrátil značně rozruen. Na vůdce byl spáchán atentát. Není jetě přesně známo, jak se to stalo. Armáda převzala okamitě moc v říi. Dostali jsme rozkaz obklíčit vládní čtvr. Je třeba udret naprostý klid.” Potom se obrátil s dotazem k svému adjutantovi: Je vechno jasné s poplachem?” Ano, pane majore, vechno je jasné. Důstojníci ji čekají v místnosti velitele,” odpověděl poručík Siebert.

Remer v doprovodu poručíka Hagena se okamitě odebral k podřízeným velitelům. Ve bylo připraveno a akce měly být zahájeny přesně podle plánů operace Valkýra. Porada měla proto rychlý průběh a za čtvrt hodiny skončila.

Zatímco důstojníci si ověřovali a zaznamenávali na mapách přidělené úkoly, Hagen horečně přemýlel. Znepokojovalo ho, e akce byla zřejmě namířena proti představitelům nacistického reimu, oddílům SS a gestapu. Udivovala ho anonymita prohláení, e armáda převzala moc”. Jak později řekl, zdálo se mu, e takový postup odporuje způsobu Hitlerova mylení a zásadám a je tudí v rozporu s vůdcovou vůlí.

Proto se rozhodl, e si to osobně ověří. Kdy porada skončila, poádal majora Remera o důvěrnou rozmluvu a sdělil mu své pochybnosti. Pane majore, mám hrozné podezření, e se za tím skrývá něco nekalého. Dějí se divné věci. Kdy jsem jel sem, viděl jsem projídět ulicemi v otevřeném voze generála polního marála von Witzlebena v uniformě. Velmi mě také zaráí formulace rozkazu o převzetí vládní moci.”

Mně je také celá věc podivná,” přisvědčil Remer. Prosím, pane majore, propuste mě hned na mou vlastní odpovědnost,” navrhl Hagen. Pojedu k ministru Goebbelsovi nebo na sicherheitsdienst, budu se informovat o situaci a pak se vrátím sem. Ne přijdu, provádějte rozkazy tak, jak je obdríte, aby nevzniklo nejmení podezření.”

Remer tento návrh schválil a Hagen v nastalém zmatku nenápadně zmizel. Zakrátko zastavilo jeho auto na Wilhelmstrasse před budovou ministerstva propagandy. Hagen rychle vyhledal svého známého, vládního radu Heinrichsdorfa a poádal ho, aby mu sjednal rozmluvu s Goebbelsem. Informoval ho, e strání útvar dostal rozkaz obklíčit vládní čtvr. Jsem přesvědčen, e je v tom velká zrada,” upozorňoval vzrueně.

Vládního radu tyto zvěsti nemálo vyděsily. Aby se zbytečně neztrácel čas, poslal Hagena přímo do Goebbelsova bytu na Hermaintn-Goríng-Strasse. Telefonicky pak informoval svého ministra o návtěvě, přináející nečekané a vzruující zprávy.

Tak co mi přináíte, Hagene,” uvítal poručíka ministr propagandy. Hagen překotně vychrlil své novinky, Goebbels ho nepřeruoval a dělal si pečlivě poznámky. Sám ji věděl o nezdařeném atentátu na Hitlera. O událostech v Berlíně vak neměl ani tuení.

Je Remer spolehlivý?” zeptal se Goebbels, kdy se dozvěděl, e u stráního útvaru byla vyhláena podle rozkazu Valkýra bojová pohotovost.

Nepochybně, pane ministře, ručím za jeho věrnost vlastní hlavou,” odvětil Hagen.

Poté dal Goebbels rozkaz k povolání útvaru Grossdeutschland” a zároveň vydal příkaz k zalarmování esesácké Leibstandarte Adolf Hitler”, umístěné v Lichterfelde. Hagenavi nařídil, aby se vrátil na své místo a bděl nad tím, aby se jeho útvar přichystal k úderu proti pučistům.

Na zpáteční cestě se střetl Hagen s první skupinou vojáků jednotky Grossdeutschland” u Brandenburské brány. V plné zbroji postupovala k vládní čtvrti. Ihned dal zastavit vůz, zavolal si velitele oddílu, vysvětlil mu, co se stalo a nařídil mu, aby nepřijímal ádné rozkazy od pučistů.

Kdy se Hagen vrátil do Zossenu, zjistil, e major Remer je pryč. Byl povolán na posádkové velitelství ke generálu Hasemu. Proto se poručík Hagen za ním rozjel.

Na bedínském velitelství jej čekala komplikace. S majorem nemohl mluvit, byl právě u generála Haseho. Sdělil proto jeho adjutantu, nadporučíku Siebertovi eptem: Je to vechno zrada. Vůdce ije, vláda je samozřejmě v jeho rukou. Ohlaste hned, jakmile to bude moné, majoru Remerovi, aby přiel ke Goebbelsovi. Nedostaví-li se do dvaceti minut, bude to znamenat, e byl zde násilně zadren. Potom poádám SS, aby zaútočili na velitelství.”

O několik minut později jel ji Hagen zpět do Goebbelsova bytu. Při cestě se opět zastavil u velitele jednotky, hlídkující v okolí Brandeburské brány. Varoval ho, aby se nestavěl proti případnému nástupu SS do vládní čtvrti.

Major Remer se dostal z městského velitelství bez překáek. V 18,35 se ji dostavil do Goebbelsova bytu. Byl uvítán otázkou: Jste přesvědčený národní socialista?” Kdy přisvědčil, spojil se Goebbels bleskově s hlavním stanem a poádal o rozmluvu s Hitlerem. Můj vůdce,” hlásil, kdy se na druhé straně ozval známý chraplavý hlas. Zde říský ministr dr. Goebbels. Vedle mne stoj! velitel stráního praporu ťGrossdeutschlandŤ, major Remer. Dostal od generála Haseho rozkaz, aby obklíčil vládní čtvr.”

Dejte mi Remera,” ádal Hitler. Chci s ním mluvit.”

Znáte mne, Remere? Poznáváte můj hlas?”

Ano, můj vůdce,” hlásil rozechvěle major a ztrnul v přímém pozoru. Pamatoval si dobře Hitlerův hlas, vdy před krátkou dobou dostal od něho osobně dubovou ratolest k rytířskému kříi. Ze sluchátka se k němu nesla slova jako vzdálené hromobití. Majore Remere, hovořím k vám jako vrchní velitel německé branné moci a jako vá vůdce. Nařizuji vám potlačit bezohledně kadý odpor. Podléháte přímo mně osobně a do doby, ne přijde do Berlína říský vedoucí SS Himmler. Ihned zasáhněte! Máte plnou moc k likvidaci puče.”

Remera tato slova opájela. Sám vůdce mu projevuje důvěru a zplnomocňuje ho aby řídil tak důleitou akci. Zalykal se nadením. Ano, vykoná přesně a důsledně ve, co mu nařizoval jeho vrchní velitel. Pak tento, podle mínění představitelů proti hitlerovského puče politicky bezbarvý, nevzdělaný důstojník odcházel od Goebbelse jako nadený stoupenec nacistického reimu, naplněný touhou proslavit se při jeho obraně.

Zatím jeho vojáci jetě prováděli dříve vydané rozkazy. Strání útvar Grossdeutschland” nastoupil ji v plné síle do středu Berlína. Po esté hodině večerní se objevila na Wilhelmstrasse nákladní auta a ozbrojení vojáci zaujali okamitě bojové postavení. Překvapení chodci byli energicky vyzváni, aby okamitě opustili ulici. Vojenské hlídky se objevily v celém okolí. O půl sedmé byla ji obklíčena celá vládní čtvr. Jinak se vak nic nedělo. Vichni očekávali návrat velitele útvaru a jeho rozkazy.

Major Remer na Goebbelsův příkaz svolal ihned asi 500 muů svého útvaru do zahrady ministerstva propagandy. Tam k nim pronesl malý doktor” bojovnou řeč a vyzval překvapené vojáky, aby bezohledně rozdrtili pučisty a zmařili jejich vlastizrádné plány. Potom nařídil Remerovi, aby poslal vojáky likvidovat spiknutí na Bendlerstrasse a zadrel vojenské jednotky, přicházející opozičníkům na pomoc z posádek v berlínském okolí. Aby jetě více povzbudil jeho horlivost, sdělil mu, e ho Hitler povýil na plukovníka.

Kolem sedmé hodiny přijeli do Berlína frekventanti kol plamenoímetčíků a zbrojařů a počali zřizovat opěrné body podle plánu Valkýra. Přila zpráva, e jedna náhradní brigáda pancéřových granátníků vyrazila obsadit vysílačku Deutschlandsender v Konigwusterhausenu a rovně tankové útvary, určené k likvidaci hnízd SS vyrazily ji ze svých posádek. Na těstí pro nacisty značně se opozdily a ztratily hodně času pro nesprávné vyznačení pochodových os na mapách.

Zatím Remer, vybavený tak rozsáhlou pravomocí, vydal se osobně v autě do předměstských obvodů Berlína. S odvoláním na zvlátní rozkaz vůdcův zastavoval vojenské útvary, přicházející do města podle rozkazu Valkýra. Nastal velký zmatek. Velitelé oddílů byli nemálo udiveni, e obyčejný major si dovoluje ruit rozkazy generálů. Rovně u řadových vojáků se projevila nedůvěra. Avak fůhrerovo jméno zapůsobilo a oddíly se stáhly. Také nastupující tankové jednotky byly zastaveny spěným rozkazem generála Guderiana, který ihned přispěchal nacistům na pomoc, jakmile se dozvěděl o vzpouře.

Postavení pučistů se ve večerních hodinách značně zhorilo. Nový velitel III. vojenského okruhu jmenovaný Hoepnerem, generál von Thůngen a velitel Berlína von Hase, kapitulovali. Podřídili se rozkazům nacistického generála Reineckeho a upustili od dalích akcí. Oba byli okamitě zbaveni funkcí a uvězněni.

V těch chvílích rezignovali i účastníci povstání na berlínském policejním ředitelství. Dospěli k závěru, e puč ztroskotal. Policejní ředitel hrabě Helldorf po poradě se svými společníky se rozhodl, e odvolá vechna opatření a bude předstírat, e se nic nestalo, e o ničem neví. Tak bylo vyřazeno i toto centrum odboje.

V 21,15 nařídil Hitler prostřednictvím Goebbelse generálu Reineckemu, aby s vojáky stráního útvaru Grossdeutsohland” zlikvidoval ústředí puče na Bendlerstrasse. Byl sestaven zvlátní úderný oddíl, který se neprodleně vydal na místo svého určení. Nejdříve byly rozestavěny stráe u vech přístupů k budově velitelství. Potom se začaly hlídky opatrně přibliovat k svému cíli.

Blíila se ji jedenáctá hodina podle letního času. Nad Berlínem se rozprostřela vlahá noc. Mrtvé ticho leelo nad nábřeím u kanálu Sprévy i v přilehlých ulicích.

Vojáci opatrně postupovali vpřed. Z nočního přítmí pomalu vyrůstaly temné obrysy budovy bývalého ministerstva války, zahalené do tíivého ticha. Kde číhají ukryté kulomety povstalců? K hlavnímu vchodu zbývalo ji jen třicet, dvacet, deset metrů. Stále se nic nehýbalo. Vojáci úderného oddílu se váhavě blíili k bráně. Tam je očekávalo překvapení. Vchod byl volný, nebyla u něho ádná strá. Vůdcové puče nedbali ji ani o nejzákladnějí zabezpečení svého ústředí. Zmocnila se jich ji natolik deprese, e se dosud nepřipravili na odpor proti nacistickému útoku.

Poslední zprávy dolé na Bendlerstrasse byly velmi skličující. Hitlerův hlavní stan ohlaoval, e je znám pachatel atentátu. Stauffenberg a jeho přátelé se tedy ji nemohou zachránit. V dalí zprávě se uvádělo, e generál Reinecke převzal z Hitlerova pověření velení nad vemi vojenskými útvary v Berlíně, e rozkazy k likvidaci puče vydané v posledních hodinách marálem Keitelem byly přijaty a potvrzeny vemi posádkovými komandanty. To znamenalo, e se vichni vedoucí činitelé armády v zázemí postavili proti puči a opozičníci zůstali sami.

Kdy generál Olbricht tyto zprávy obdrel, svolal do své kanceláře nejblií důstojníky a navrhl jim, aby se připravili k odporu a do úplného konce. Kdy projevili souhlas, sestavil malou skupinu, která měla střeit vechny východy z budovy. Potom odeel s Beckem, Hoepnerem a ostatními ke své dřívějí slubě do místnosti generálplukovníka Fromma k poslední poradě.

Nebylo jim vak ji dopřáno ji dokončit. Sotva se usadili, ozvaly se po schoditi a chodbách výstřely. První úder proti opozičnrkům nepřiel zvenčí, ale zevnitř. Skupina tábnídh důstojníků, kteří se nepodíleli na puči, vedená plukovníkem Bodo von der Heydem a vyzbrojená samopaly a ručními granáty, napadla část budovy, kde bylo centrum pučistů, s úkolem osvobodit generálplukovníka Fromma.

Současně vnikl do budovy i úderný oddíl berlínského stráního útvaru, pověřený likvidací puče. Na polotemných chodbách zazněl dupot okovaných bot a hlasy vojáků. Za několik minut byli útočníci pány situace. Opozičníci se ani nezmohli na odpor. Mezi prvními zatčenými byl plukovník Merz von Quirnheim. Skupina útočníků vnikla do původní kanceláře generála Olbrichta a snadno zatkla překvapené důstojníky.

První se vzpamatoval plukovník Stauffenberg. Vyskočil ze svého místa a vrhl se k nestřeeným dveřím do sousední kanceláře. Zaznělo několik výstřelů. Stauffenberg byl zasaen do levé pae. Přesto se mu vak podařilo uniknout. Proběhl dosud neobsazenou částí budovy a vpadl do Frommovy místnosti, kde seděli Beck, Hoepner a Olbricht.

V Olbrichtově kanceláři dolo zatím k arvátce, která na chvíli zdrela útočníky od pronásledování Stauffenberga. Jeden z mladích důstojníků, hrabě Yorck, vyuil nastalého zmatku a nečekaně vystřelil na velitele úderné skupiny. V rozruení ho vak nezasáhl. Po krátkém odporu byl stejně jako jeho společníci odzbrojen a zatčen. Podobný osud stihl i generály velící puči a Stauffenberga.

Mezitím jiná skupina osvobodila generálplukovníka Fromma. Byl velmi dotčen ve své samolibosti několikahodinovým potupným vězením. Tuil, e mu Hitler sotva promine, e se tak snadno dal překvapit pučisty. Přímo planul touhou po pomstě. Jakmile byl osvobozen, hnal se k místnosti, kde byli zatčeni jeho protivníci.

Tak vás, pánové, u mám. Teď s vámi udělám, co jste dnes odpoledne chtěli udělat se mnou. Ihned vichni odlote zbraně!”

Generálové mlčky uposlechli. Vechno bylo pro ně ztraceno. Rezignovaně, se svěenými hlavami, očekávali dalí chvíle. Ozval se pouze Beck: Pane generálplukovníku, prosím, abych nebyl nucen k splnění vaeho rozkazu. Budu osobně potřebovat svou zbraň. Chci okamitě vyvodit důsledky ze situace.” Toto rozhodnutí, odpovídající cti pruského důstojníka, Frommovi imponovalo. Dobrá, souhlasím, ale ádám vás, abyste tak učinil hned.”

Beck vytáhl z kapsy revolver a zasunul do něho zásobník. Pak zvedl zbraň a unaveně pohlédl na nepřátelsky se tvářícího Fromma. Stačilo nepatrně pohnout hlavní, stisknout spou a Fromm mohl být vyřízen. Beck sevřel rezignovaně rty. Ne, nedokáe vyuít této příleitosti, příli se mu to příčí.

Fromm se stával netrpělivým. Rychle, nemám čas se s vámi zdrovat. Jetě tu čekají jiní pánové na splacení svých dluhů.”

V Beckovi se zvedla vlna hořkosti. Neovládl se a připomněl Frommovi, e by se měl chovat sluněji ve styku se starím důstojníkem, který je vlastně jeho představeným. To vak na Fromma nepůsobilo a chladně opakoval svou výzvu.

Generálplukovník beze slov přiloil pistoli ke spánku a stiskl spou. Rozechvělá ruka ho vak zradila. Rána byla patně namířena. Klesl k zemi jen poraněn. Dva důstojníci ho zvedli a posadili do křesla. Tak zůstal bez pomoci v bezvědomí s tváří zalitou krví. Nikdo neměl pro něho čas. Nevímal si ho ani Fromm a pohrdavě se obrátil k ostatním zatčeným: Chcete-li jetě něco napsat, máte okamik času.”

Bylo zcela jasné, co to znamená. Zatčení důstojníci se vak nepohnuli. Jen generál Olbricht napsal chvatně několik řádek své eně.

V pokoji, kde jetě nedávno byl vězněn Fromm, zasedl narychlo svolaný tříčlenný stanný soud. Jednání bylo velmi stručné a rozsudek byl vynesen s bleskovou rychlostí. Nacističtí důstojníci chtěli projevit svou oddanost reimu dříve ne zasáhne gestapo. Asi po pěti minutách se vrátil Fromm do své místnosti a oslovil zatčené: Pánové, jste připraveni? Pospěte si, aby to pro ostatní nebylo příli těké.” A pokračoval: Jménem vůdce se konal stanný soud. Odsoudil k smrti pět důstojníků: Z branné moci vyloučeného bývalého generálplukovníka Hoepnera, generála pěchoty Olbrichta, plukovníka generálního tábu Merze von Quirnheima a tohoto plukovníka, jeho jméno ji neznám a tohoto nadporučíka.” Tím mínil Stauffenberga a Haeftena.

Odsouzení důstojníci přijali ortel mlčky. Pouze generálplukovník Hoepner se obrátil s prosbou na svého bývalého přítele Fromma, kterému při jeho nedávném zatčení splnil kadé přání a jeho uchránil i před smrtí. Prosím o odklad výkonu trestu. Ospravedlním se.”

Fromm zaváhal, potom vak milostivě souhlasil. Zahraje si na milosrdného a zbaví se alespoň v tomto případě odpovědnosti. Ostatně nebude na kodu, kdy gestapo bude mít pro vyetřování tak významného svědka, který můe potvrdit, e on, Fromm, se od počátku rozhodně postavil proti puči.

Mezitím se Beck probral z bezvědomí a znovu poádal Fromma o pistoli. Stěí ji vak udrel. Fromma toto zdrení znovu popudilo. Vztekle vyzval Stauffenberga, aby při sebevradě pomohl. S bolestivým výrazem vedl plukovník Beckovu ruku ke spánku. Třeskla rána, pistole upadla na podlahu. Beck vak stále jetě nebyl mrtev.

Strá odvedla Hoepnera do jedné z kanceláří, kde byl prozatím uvězněn a čtyři kandidáti smrti byli vyvedeni na nádvoří. Tam se ji tlačili zaměstnanci velitelství a mui z berlínského stráního útvaru. Jen Fromm se o několik vteřin pozdrel. Nařizoval strái, aby dala Beckovi poslední ránu z milosti.

Nastoupila desetičlenná popravčí četa. Reflektory dvou nákladních aut se zaměřily na protějí zeď. Nadporučík Haeften stiskl ruku svému příteli Stauffenbergovi a jako první vykročil pevným krokem do světelného prostoru. Otočil se tváří k temné řadě vojáků a zavřel oči.

K salvě připravit  pal!” zazněl povel velícího důstojníka.

Jako dalí přiel na řadu generál Olbricht a po něm Merz von Quirnheim. Oba li mlčky a odhodlaně. Nakonec zbyl jen Stauffenberg. Jednooký, jednoruký plukovník vykročil stejně bez váhání jako jeho druhové. Stanul vzpřímeně před zdí, zadíval se do kuele reflektorů a zvolal: A ije svaté Německo!”

S posledním slovem zahřměla salva, puč byl rozdrcen. Zatím ji vojáci majora Remera měli obsazenu celou budovu velitelství a zbylí důstojníci spolupracující s opozicí byli pozatýkáni. Vítězství nacistů bylo dovreno.

Krátce před jednou hodinou v noci oznámil rozhlas Hitlerův projev. Vůdce sděloval německému národu, e astně unikl atentátu, který zosnovala malá klika ctiádostivých, nesvědomitých a zároveň zločinných a hloupých důstojníků. S obvyklým patosem prohlaoval, e v této zázračné záchraně vidí pokyn prozřetelnosti, je si přeje, aby neochvějně pokračoval ve svém velikém díle a dovedl je do vítězného konce.

Jeho projev zanechal hluboký dojem mezi likvidátory pučistickóho centra na Bendlerstrasse. Vojáci stráního útvaru provolávali Sieg Heil! A ije vůdce! Pryč s pučisty!” Podezíravě se dívali na vechny přítomné tábní důstojníky. Pociovali k nim odpor a neviděli mezi nimi rozdílu. Vdy právě v jejich řadách se nali lidé, kteří chtěli vrazit dýku do zad nacistickému Německu.

Po Hitlerovi hovořil v rozhlase Góring. Neopomněl vyuít monosti, aby se znovu prezentoval národu jako druhý mu v říi”. Nevybíravými slovy odsoudil atentát, nabubřele velebil Hitlera a vyzýval přísluníky své luftwaffe, aby pomohli nemilosrdně zničit nepřítele.

Ve stejném duchu hovořil k válečnému námořnictvu velkoadmirál Dónitz. Apeloval na jejich věrnost vůdci a tvrdě odsuzoval opozičníky, které označil za prodlouenou ruku nepřítele.

Byl v tom kus tragikomedie, e právě velitelé sloek wehrmachtu de facto vojensky vyřízených a neschopných ji zasáhnout do bojů se tak velkohubě zaklínali nezlomnou vůlí vést válku a do úplného vítězství. Stejně faleně vyzněla i velikáská slova marála Keitla. Vdy i on ji v roce 1944 ztrácel naději na vítězství a v důvěrném rozhovoru s Klugem a Rommelem přiznal, e válku není mono vyhrát.

Na Bendlerstrasse zatím triumfoval Fromm. Rychle se pomstil vůdcům puče za nedávné poníení a zároveň si opatřil alibi, aby mohl dokázat nezlomnou oddanost Hitlerovi.

Ne ani Fromm se neměl dlouho těit ze svého vítězství. Jetě v noci přiel kabelogram, tentokrát od Himmlera. Říský vedoucí SS oznamoval, e z vůdcova rozhodnuti přejímá s okamitou platností vrchní velení nad vojsky v zázemí. Toto opatření bylo fakticky i rozsudkem nad Frommem. Zakrátko byl zatčen a obviněn, e věděl o připravovaném puči. I kdy pravděpodobnost tohoto podezření nebyla při vyetřování prokázána, svému osudu neuel. Nacistický lidový soud ho odsoudil k smrti pro zbabělost. Byla mu prokázána jediná velmi pochybná milost. Nebyl toti pověen na řeznickém háku jako druzí vůdcové spiknutí, ale zastřelen ve věznici Brandenburg. Oddaný přisluhovač nacistů nezapomněl ani v poslední chvíli na svého vůdce a poslední pozdrav před popravou platil jeho katu  Hitlerovi.

Největím hrdinou 20. července stal se pro nacistickou propagandu velitel stráního útvaru Grossdeutschland, major Remer. Jak ji bylo uvedeno, byl Hitlerem povýen na plukovníka a na konci války se stal generálmajorem. Po válce pomáhal v západním Německu při zakládání extrémně pravicové Sozialistische Reichs-Partei, je měla sdruovat bývalé nacisty. Není divu, e udělal politickou kariéru a stal se jejím druhým místopředsedou. Nezměnil ani po válce své smýlení. O účastnících puče z 20. července 1944 se vdy vyjadřoval jako o velezrádcích, kteří byli placeni ze zahraničí. Za nejvyí čin svého ivota povaoval aktivní účast při potlačení puče.

KRACH OPERACE “VALKÝRA”

Co se dělo dne 20. července 1944 v jiných městech?

Jak reagovali velitelé vojenských okruhů a posádek na rozkazy vydané podle plánu Valkýra?

Vyhláení operace Valkýra a příkazy, je byly rozesílány opozičníky z berlínského velitelství vojsk v zázemí, vyvolaly předevím vude velký zmatek. Vojentí velitelé větinou neměli se spiklenci nic společného, nebyli předem informováni. Nedovedli pochopit, proč jsou nařizovány akce proti SS, gestapu a funkcionářům nacistické strany.

Ne se mohli vzpamatovat z tohoto otřesu, stihl je dalí.

V dálnopisných a telegrafních zprávách se počaly objevovat jiné rozkazy, tentokrát z vůdcova hlavního stanu ve Východním Prusku. Příkazy s podpisem marála Keitla byly zcela protichůdné těm, které pocházely z Berlína. Zmatek zvyovaly nejasné pověsti o atentátu na Hitlera. Úplný chaos vznikl při otázce, kdo je vlastně oprávněn vydávat rozkazy vojskům v zázemí. První, vydané Berlínem podle plánu Valkýra, nesly jetě podpis generáiplukov-níka Fromma. Dalí vak byly ji vydány jménem generálplukovníka Hoepnera, který vak byl dříve vyloučen podle rozhodnutí samotného Hitlera z armády. K večeru docházely příkazy s podpisem Himmlerovým, který dosud neměl ádnou pravomoc vůči jednotkám wehrmachtu.

Sporné bylo také, kdo velí celé branné moci. Z hlavního stanu se hlásil Keitel jako zástupce vrchního velitele. Z Berlína vak přiel rozkaz, podepsaný polním marálem Witzlebenem. Oznamoval, e byl pověřen funkcí vrchního velitele wehrmachtu. Proč vak a kým, to nebylo jasné.

Převáná větina vojenských velitelů volila v těchto nesnázích stejnou cestu. Zachovali naprostou pasivitu a vyčkávali. Rozkazy sice přijímali, brali na vědomí, jejich splnění vak odkládali, dokud se situace nevyjasní. Jen několik vyích důstojníků udrujících kontakty s opozicí, uposlechlo příkazu Valkýra a pokusilo se v městech své působnosti uskutečnit opatření, poadovaná z Bendlerstrasse.

K nejvýznamnějí akci na území říe dolo ve Vídni. Velitel vojenského okruhu XVIII generál von Esebedk uposlechl rozkazu z Berlína a dal v odpoledních hodinách pozatýkat čelné nacistické funkcionáře. Postupoval přitom velmi obratně. Pozval si je vechny k sobě na poradu a tam je potom na jeho příkaz důstojnici tábu a armádní skupiny uvěznili. Vechny se vak nepodařilo chytit; gauleiter Baldur von Schirach byl mimo Vídeň. Generál von Esebedk vydal potom rozkaz podřízenému generálporučíku Sitzingerovi, aby provedl dalí zatýkání a bezpečnostní opatření podle směrnic Valkýra a s pouitím zbraní likvidoval kadý případný odpor. Uposlechl sice příkazů z Berlína, přesto se vak také nemohl zbavit nejistoty a pochybností. Proto zavolal na Bendlerstrasse. Mluvil s ním plukovník Stauffenberg, který ho ujistil, e rozkazy jsou správné a naléhal, aby byly energicky spiněny.

K večeru vak odporující si příkazy vyvolaly nervozitu také ve Vídni. Generál Esebeck proto znovu asi o půl deváté večer telefonoval do Berlína a hovořil přímo s generálplukovníkem Hoepnerem. Ten byl vak ji natolik zachvácen depresí, e jeho slova působila nepřesvědčivě. Proto se generál Esebeck pro jistotu obrátil do hlavního stanu. Dostal od Keitla nařízení, aby okamitě zruil vechna opatření, provedená podle plánu Valkýra. Vylekaný generál Esebeck okamitě uposlechl a s omluvami propustil i pozatýkané nacistické funkcionáře. Ve Vídni se hned ve vrátilo do starých kolejí.

Jakýsi pokus o převrat se projevil také u II. vojenského okruhu ve tětině. Hlavním iniciátorem byl stoupenec opozice, vojenský velitel města, Siegfried von Stůlpnagel.

Příli vak se svými plány neuspěl. Marně se pokouel přemluvit velitele vojenského okruhu, aby dal zatknout gauleitra a ostatní nacistické funkcionáře. Jeho nadřízený vak odmítl cokoliv podniknout, dokud se situace nevyjasní. A tak se ve tětině nic nestalo.

Zvlá groteskní ráz měl pokus o převrat v Hamburku. Velitel tamního X. vojenského okruhu nebyl 20. července vůbec na místě. Zastupoval ho éf jeho tábu. Nemálo se podivil, kdy dostal z Berlína rozkaz Valkýra. Pro jistotu odjel k místnímu gauleitrovi Kaufmannovi a oznámil mu, e ho má podle nějakého nesmyslného rozkazu zatknout. Oba to nebrali nijak váně. Dohodli se, e napřed vypijí společně láhev vína a pak se dotáí v hlavním stanu. Nakonec ani v tomto obvodě nebyl vyhláen ádný z rozkazů operace Valkýra.

Zcela jinak vyhlíela situace 20. července v Praze. Jetě v odpoledních hodinách byl celkem klid, i kdy zřejmě i sem musely ji přijít první příkazy z Bendlerstrasse. Velitel německých vojsk na území protektorátu Čech a Moravy generál Schall se vak omezil jen na vyhláení pohotovosti na velitelství a nepředal rozkazy do posádek.

V předvečer doel vak z Berlína rozkaz marála Witzlebena, nařizující vojenským velitelům, aby v obvodě své působnosti převzali vekerou moc. To byl i pro generála Schalla signál, e je nutno začít jednat. Nejdříve si telefonicky ověřil zprávu z rozkazu na Bendlerstrasse. Ohlásil se mu plukovník Stauffenberg.

Pane plukovníku, doel sem rozkaz, aby armáda převzala vekerou moc a pozatýkala vedoucí SS, strany a policie. Chci si ověřit, zda je rozkaz správný. Dále bych rád věděl přesněji, co se stalo s vůdcem. Kolují zde o tom velmi protichůdné pověsti.”

Stauffenberg odpověděl stejně důrazně jako na dotazy z jiných míst: Adolf Hitler je mrtev a vechny zprávy, je to popírají, jsou livé. Nyní jde o to, abyste soustředil ve svých rukou vechny mocenské prostředky a udrel za vech okolností klid a pořádek. Urychleně proveďte také nařízená opatření proti sicherbeitsdienstu a gestapu!” Rozhodný tón Stauffenbergův rozptýlil poslední generálovy pochybnosti. Sotva poloil sluchátko, zavolal si jednoho z vedoucích důstojníků svého tábu, podplukovníka Engelschalla. Pane podplukovníku, právě jsem hovořil s Berlínem. Potvrdili mi správnost rozkazu Valkýra a nařídili jeho okamité provedení.”

Generál Schall potom dal zavolat vechny důstojníky svého tábu k mimořádné poradě. Pánové, právě jsem se dozvěděl, e zprávy, které hlásil rozhlas o atentátu v hlavním stanu, nejsou pravdivé. Mám bezpečné informace, e Hitler je mrtev. Z Berlína přicházejí ji nařízení nové vlády. Je nutno rychle jednat. Poaduji po vás naprostou kázeň a přesné plnění vech rozkazů. Musíme za vech okolností udret si kontrolu a zabezpečit klid.”

Kdy se překvapení důstojníci rozcházeli za svými povinnostmi, pozval si generál podplukovníka Zeha do své kanceláře. Nařídil mu, aby připravil seznam vech úředníků z ministerstva K. H. Franka, gauleitrů, funkcionářů NSDAP a důstojníků SS a gestapa.

Bylo nutno se nějakým obratným způsobem zmocnit K.H. Franka. Generál Schall dospěl k názoru, e nejlépe udělá, kdy ho pozve pod nějakou záminkou k sobě a pak ho dá zatknout.

Asi o půl osmé dal zavolat do Černínského paláce a prosil pana státního ministra, aby ho neprodleně navtívil ve velmi naléhavé záleitosti. K. H. Frank vak nebyl přítomen. Na vojenské velitelství se proto v jeho zastoupení vypravil SS Standartenführer, ministerský rada dr. Robert Gies. Kdy přiel do úřadovny generála Schalla, čekalo ho nepříjemné překvapení.

Pane ministerský rado, jste zatčen”, oznámil mu chladně generál. Provádím toto opatření z příkazu nové vlády, která se ustavila v Berlíně. Kde je vá éf, Obergruppenführer K. H. Frank?”

Pro Giese to bylo nečekané překvapení. Koktal: Nevím, nejsem si jist. Snad se zatím ji vrátil do svého úřadu.” Generál Schall zvedl sluchátko a osobně si vyádal rozhovor s K. H. Frankem. Tentokrát dosáhl spojení bez překáek.

Zde generál Schall,” ohlásil se velitel. Pane obergruppenführere, potřebuji velmi naléhavě s vámi mluvit v nadmíru důvěrné záleitosti. Mohl byste přijít okamitě na velitelství?”

V té chvíli se dr. Gies ji zcela vzpamatoval. Rozhlédl se kolem sebe. Generál, otočen k němu zády, telefonoval, jinak v místnosti nebyl nikdo. Situace byla příhodná.

Vrhl se vpřed, prudkým nárazem odhodil překvapeného generála a vytrhl mu sluchátko. Pozor, jsem zatčen,” vykřikl. Víc ji nestačil, nebo generál se na něho vrhl a z vedlejí místnosti přiběhli dalí důstojníci; odzbrojeného Giese pak zavřeli do prázdné místnosti.

Těch několik slov, která vykřikl do telefonu, vak stačilo. Frank byl varován a pochopitelně nehodlal vlézt do nastraené pasti. Dostal strach a ani jeho sídlo se mu nezdálo dost bezpečným. Nařídil, aby mu bylo posláno auto. Zakrátko ujíděl ji jeho vůz tichými praskými ulicemi směrem k jihu.

Franka zachránila nejen jeho opatrnost, ale i nerozhodnost velícího generála. Schall sice uposlechl bez výhrad rozkazů z Berlína, chtěl je vak provádět co nejtajněji z obavy, aby český lid nevyuil příleitosti a nevzbouřil se proti nenáviděným okupantům.

Kdyby se nevázal těmito ohledy, mohl se Franka zmocnit celkem lehce. Stačilo jen poslat oddíl vojáků k jeho ministerstvu, aby přemohl nepříli silné stráe. Protoe by to neprolo nepozorovaně, Schall takové opatření zamítl. Stále ho brzdily obavy před nepokoji v protektorátě. Proto jetě kolem osmé hodiny večer volal do Berlína a prosil generálplukovníka Hoepnera, aby mu bylo dovoleno uzavřít s Frankem čestnou dohodu”, umoňující sjednocení vech sil pro případ nepokojů českého obyvatelstva. Je příznačné, e protinacista Hoepner měl i v tak těkých chvílích, kdy jemu a jeho společníkům lo ji doslova o krk, plné pochopení pro podobné starosti a návrh generála Schalla ochotně schválil.

Frankovo auto zatím uhánělo rychlým tempem po budějovické silnici. Z houstnoucího přítmí se vynořily první domy Beneova.

Právě sem tolik spěchal vystraený K. H. Frank. Tu byla ochrana, kterou hledal - velitelství jednotek SS. V této oblasti, odkud bylo násilně vystěhováno české obyvatelstvo, měly oddíly SS hlavní základnu a cvičitě. Zde bylo mono se ukrýt, odtud bylo třeba připravit úder proti důstojnickému spiknutí v Praze.

Frank se dal uvést k veliteli útvarů SS a stručně ho seznámil se situací v Praze. Pak byla vyhláena okamitá bojová pohotovost vech jednotek a generálu Schallovi posláno ultimatum: Okamitě odvolat vechny dosud vydané rozkazy, zruit ochranná opatření, stáhnout vojsko ze vech strategicky důleitých bodů. Nebude-li této výzvy uposlechnuto do dvou hodin, vyrazí na Prahu 30.000 muů SS s podporou tanků a těkých zbraní.”

Po obdrení této výzvy generál Schall znovu zaváhal. Z vojenského operačního hlediska ho sice nemusely Frankovy výhrůky znepokojovat. Proti esesákům mohl poslat vojáky praské garnizony a stačilo vydat rozkaz a během několika hodin přibyly dalí oddíly z jiných měst. To by vak znamenalo otevřený konflikt, boj mezi Němci před očima českého obyvatelstva. Tomu se chtěl za kadou cenu vyhnout.

Proto znovu zavolal do Berlína. Generálplukovník Hoepner mu vak ji neporadil. Sdělil mu naopak přímo zdrcující zprávy. Hitler il, puč v Berlíně ztroskotal. Na Bendierstras se očekáva jí kadou chvíl i nacistický protiúder. Vemu je konec, nutno veho zanechat.

Schalla zachvátilo zděení. Do jakého straného dobrodruství se vrhl? Můe se jetě nějak zachránit? Na čele mu vystoupily krůpěje potu a ruce se mu třásly rozčilením. Nyní nesmí ztratit ani minutu. Ihned nařídil, aby byla zruena vechna vydaná nařízení. S mnoha omluvami propustil Giese na svobodu a sám se pak jetě před jedenáctou hodinou pokorně dostavil na velitelství SS, aby se podřídil Frankovi.

Nebylo mu to vak ji nic platné. Nacisté nezapomínali a neměli slitování s nikým, kdo se jim zpronevěřil. Hned druhého dne byl generál Schall se třemi dalími důstojníky svého tábu zatčen. Byli převezeni do vily v árce a tam také zastřeleni. Novým velitelem vojsk v Praze se pak stal z Itálie odvolaný generál Toussaint, který podrel tuto funkci a do konce války.

Je pozoruhodné, e k nejvýznamnějím akcím 20. července nedolo v Berlíně a v Německu vůbec, nýbr v okupovaných zemích. Největí ohlas a výsledky měl puč v Paříi a v okupované Francii.

Rozhodující roli přitom sehrál tamní velitel generál Karl-Heinrich von Stůlpnagel. Chtěl pro povstání vyuít nejen jednotek v posádkách, ale i vojsk armádní skupiny Západ”, bojující v Normandii proti spojenecké invazi. Bylo ji řečeno, e opozice počítala s pomocí vojenských velitelů na západě a stále věřila, e je jí podaří získat i vrchního velitele marála Kluga. Opozičníci navázali dokonce i styky s velmi populárním a oblíbeným marálem Rommelem.

Africký hrdina, nazývaný liák poutě”, marál Rommel, prodělal v poslední době svého ivota nečekaný vnitřní zvrat. Původně byl oddaným stoupencem nacismu a pevně věřil, e Německo pod Hitrovým vedením dosáhne bezpečně vítězství ve válce. Časem vak viděl, jak hluboce se mýlil. Na vlastní kůi poznal, jak nebezpečné důsledky má Hitlerova tvrdohlavost a diletantské rozhodování ve vojenskostrategických otázkách. Jeho původní iluze a nekritický obdiv pro Hitlera se rozptýlily ji na bojitích v severní Africe. Tam pochopil, jak problematickou cenu má spojenectví s faistickou Itálií, její lid neměl chuti bojovat za zájmy Mussoliniho a jeho kamarily.

Rommel pokládal poráku v Africe i za svou osobní pohanu. Zvlá hluboce ho roztrpčila prohra v bitvě u egyptského El Alameinu, která se stala počátkem ústupu ze severní Afriky. Rommel nedovedl reálně odhadnout situaci a nechtěl pochopit, e poráka byla předevím logickým důsledkem změny v poměru sil. Spojencům se podařilo překonat převahu nacistických vojsk. Rommel byl přesvědčen, e tento neúspěch zavinili předevím Hitler, kdy mu neposkytl poadované posily. Celý neslavný ústup z Afriky vyvolal u ctiádostivého generála přesvědčení, e ho Hitler zradil a obětoval.

Roztrpčen a znechucen se vrátil do Německa. Své názory sdělil některým důvěrnějím přátelům a od nich se dostaly k protihitlerovské opozici. Její vůdcové pochopili, e by bylo vhodné vyuít Rommelovy nespokojenosti a získat jej pro opozici.

Rommel se tehdy zdroval v jiním Německu u své rodiny. Opozičníci pověřili svého důvěrníka, vrchního starostu Stuttgartu Karla Strólicha, aby s ním veel ve styk a zjistil, za jakých podmínek by bylo mono jej získat pro podporu státního převratu. Předáci opozice byli ochotni k velkým ústupkům. Protoe Rommel poíval velké úcty a obdivu mezi prostými přísluníky armády, doporučovali jej po svrení nacismu do čela armády.

Některé návrhy byly jetě radikálnějí. Generál Stúlpnagel a jeho skupina odmítli budoucí vládu sestavenou Goerdelerem. Namítali, e uvedená jména v Německu nikomu nic neříkají. Upozorňovali, e i generálplukovník Beck ztratil v podstatě kontakt s vojáky a není znám irí veřejnosti. Proto navrhovali, aby do čela budoucího reimu byl dosazen marál Rommel.

Důleité pro opozici bylo, e Rommelova kariéra neskončila ani po neslavném útěku z Afriky. Marál byl nějaký čas na léčení”, avak ji v roce 1943 se stal inspektorem opevnění v západní Evropě. V lednu 1944 jej pak Hitler

jmenoval vrchním velitelem armádní skupiny B, umístěné na západě. Nacisté mu byli stále nakloněni a pokládali ho za věrného stoupence. Z hlediska opozice to bylo samozřejmě velmi výhodné.

Kolem Rommela vak vznikly nesnáze, vyvolané chladným poměrem velké části německé generality. Pro ně nebýt dostečně odborně vzdělaný a neproel vysokou válečnou kolou. Přísluníci generálního tábu ho nepovaovali za rovnocenného partnera a kvalifikovaného velitele. Viděli v něm generála z milosti nacistů, kterého goebbelesovská propaganda udělala národním hrdinou. Marál Rundstedt ho nazýval Bubi-Feldmarschair, a nebral ho váně ani Kluge, který si z něho tropil otevřeně posměky před důstojníky svého tábu.

Přesto vak bylo faktem, e Rommelovi věřily milióny obyčejných vojáků a řadových důstojníků, kteří v něm viděli ztělesnění německých vojenských ctností. Je faktem, e ádný německý generál v posledních padesáti letech  snad s výjimkou marála Hindenburga  nebyl tak populární. A s tím opozičníci samozřejmě počítali.

Jednání opozice s Rommelem v roce 1943 nevedlo jetě ke konkrétním výsledkům. Jiná vak byla situace, kdy ho navtívil její pověřenec Strólich v únoru 1944. Setkání obou bylo velmi přátelské. Oba toti slouili ji za první světové války u stejného útvaru. Brzy přeli od vzpomínek na minulá léta k tíivým problémům současnosti.

Rommel byl velmi pesimistický a netajil se svými pochybami, e by Německo mohlo jetě válku vyhrát. Dokonce připoutěl, e úplné katastrofě by bylo mono zabránit, kdyby se podařilo přimět Hitlera k jednání s protivníkem. Strólich vyuil situace, je se mu nabízela. Vysvětlil marálovi záměry opozice a snail se ho získat pro spolupráci. Rommel váhal. Záměry opozičnfků mu sice byly sympatické, ale vést boj proti hlavě státu, které byl zavázán k poslunosti vojenskou přísahou! Strólich naléhal stále výmluvněji a Rommel nakonce podlehl jeho argumentům; slíbil, e bude vemoně podporovat spiknutí.

Dalího spojence nali opozičníci přímo v marálově okolí. Přidal se k nim i náčelník Rommelova tábu, generálporučík Hans Speidel (donedávna velitel skupiny vojsk NATO ve střední Evropě). Uvědomoval si také, e pro nacistické Německo udeřila dvanáctá hodina, e se neodvratně blíí katastrofa. Hledal proto cestu, jak by se zachránil a opatřil si do budoucna alibi.

Se starým známým Strólichem se dohodl velmi snadno. S potěením uvítal i mylenku, e by Rommel měl být postaven do čela přítího reimu v Německu. Mohl předpokládat, e by z toho mohl vytěit i on osobně. A navázal bez váhání styky s opozicí. Dostal úkol udrovat spojení s generálem Stúlpnagelem a s nespokojenými veliteli wehrmachtu ve Francii.

Na Rommela vak nebylo stále jetě úplné spolehnutí. Kolísal, měnil názory, nevěděl, zda se má bez výhrad připojit k spiknutí. Plány na převrat se mu zdály nereálnými. Hlavně se obával, e SS dokáí puč v zárodku potlačit. Jeho pochybnosti jetě vzrostly, kdy ho na velitelsví v La Roche Guyone navtívil generál Wagner z vrchního velitelství pozemních sil, aby mu vysvětlil podrobně plány opozice. Rommel s mnoha body návrhu přímo nesouhlasil. Odmítal předevím názor, e je třeba navázat styk s představiteli nepřátelských států a usilovat za kadou cenu o uzavření příměří. Stavěl se rovně proti atentátu na Hitlera, nebo prý by se z nacistického vůdce v očích německého národa stal mučedník, zrazený hrstkou prospěchářů. Opozičníci museli vynaloit velké úsilí, aby překonali tyto jeho výhrady.

Postupně se jim to přece podařilo. Proto ho mohl 9. dubna 1944 navtívit zvlátní pověřenec generála Stůlpnagela, aby jej seznámil s konkrétními plány na převrat, připravenými za přímé spolupráce Goerdélera a Bečka. Rommelovi měla připadnout důleitá úloha. Představitelé opozice si přáli co nejrychleji ukončit válku ‘na západě. Doufali, e se jim podaří uzavřít se západními velmocemi mír, který by nijak těce nepostihl Německo. Potom chtěli přesunout uvolněná vojska na východní bojitě. V polovině roku 1944 si ji nemohli dělat iluze, e by stačili vlastními silami porazit Sovětský svaz. Někteří doufali, e jim v tom pomohou západní velmoci, jiní spoléhali, e se jim podaří stabilizovat frontu na východě a zabránit dalím úspěchům sovětských armád. Tím by podle jejich mínění vznikla i výhodná situace k uzavření míru se Sovětským svazem za předpokladu uchování vech německých pozic ve střední a jihovýchodní Evropě.

Nakonec Rommel neměl nic proti těmto plánům, byl vak pesimistický a nevěřil, e se je podaří v plném rozsahu uskutečnit. Zvlá ho znepokojovala dohoda protihitlerovské koalice, e bude trvat na bezpodmínečné kapitulaci Německa. Očekával v nejbliích měsících invazi spojeneckých vojsk do západní Evropy. Navrhoval, aby se v takovém případě německá vojska stáhla z Francie a Belgie do starých opevnění tzv. západního válu na německých hranicích a tam se bránila tak dlouho, a západní velmoci uznají nesmyslnost dalího válčení.

Rommel doufal, e se mu podaří o správnosti tohoto plánu přesvědčit samotného Hitlera. Proto kdy 17. června 1944 přijel Hitler do hlavního stanu armádní skupiny Západ”, naznačil mu Rommel své mylenky.

Skončilo to samozřejmě velmi patně. Pro Hitlera nebyl nikdy ádný z vojenských velitelů kompetentní k podobným politickostrategickým úvahám. Výjimku netvořil ani hrdina poutě”. Hitler se rozzuřil a řval na Rommela: Nestarejte se o dalí vývoj války, ale raději o svou invazní frontu!”

Byl vrcholně pobouřen, ti generálové jsou stále drzejí, za chvíli snad budou dávat známky jeho politice! Dokonce i ten dosud spolehlivý Rommel načichl oficírskou domýlivostí! Ale to se mýlí, domnívají-li se, e on, Hitler, nemá ji situaci pevně v rukou. Jetě jim ukáe, co znamenají jeho rozhodnutí.

Měl chu ukázat to hned a dát marála zatknout. Pak si to vak rozmyslel. Ne, jetě není vhodná doba, zatím ho potřebuje jetě na západní frontě proti invazi. Přesto mu dal aspoň jasně pocítit svou rozmrzelost. Odjel z hlavního stanu armádní skupiny Západ” hrozivě zachmuřený. Rommel byl samozřejmě od té chvíle v nemilosti. Konkrétní důsledky této změny se brzy projevily. Dne 3. července 1944 byl odvolán z funkce vrchního velitele na západě polní marál Rundstedt; stihl ho trest za to, e nedokázal zabránit invazi v Normandii. Na jeho místo nebyl jmenován, jak se původně očekávalo, Rommel, ale marál von Kluge. To byl výmluvný důkaz, jak se změnil Hitlerův poměr k jeho dřívějímu oblíbenci.

Jetě horí vak bylo, e vrchní velení převzal důstojník, který měl na Rommela vdy spadeno. Kluge dělal, co mohl, aby mu znepříjemnil ivot. Ochotně plnil Hitlerův pokyn, aby se díval naemu příteli Rommelovi na prsty”. Ze veho nejvíce Rommela uráelo, e Kluge ostentativně s ním nikdy nejednal jako s rovnocenným partnerem. Kde mohl, jej zlehčoval a zesměňoval. Jeho reálné hodnocení situace kvalifikoval jako přehnaně pesimistické. Za takových okolností sjednotit tyto dva mue k společnému odboji proti nacismu bylo téměř nemoné.

Ostatně se k tomu v rozhodující chvíli ani se naskytla příleitost. Jetě dříve, ne byl puč zahájen, dopustil se Rommel činu, který ho naprosto diskreditoval před Hitlerem a fakticky přivodili i konec jeho vojenské kariéry. Rommel se toti do poslední chvíle nevzdával naděje, e se mu podaří Hitlera přesvědčit, e válka je ji prohraná. V tomto smyslu poslal Hitlerovi 15. července 1944 obsáhlý telegram. Situace na frontě v Normandii je den ze dne svízelnějí, blíí se těká krize”. Dále oznamoval velké ztráty na lidech a na materiálu, podstatné sníení bojové síly německých vojsk a zmatky, vyvolané nepřetritými útoky nepřátelského letectva. Stěoval si na nepořádky ve vojenském zásobování, pomalý a nedostatečný přísun materiálu na frontu, nedostatek munice veho druhu a na pomalé dosazování záloních jednotek. Svou alarmující zprávu uzavřel pesimistickými slovy:

Přestoe oddíly bojují statečně, musí nakonec podlehnout. Musím včas poprosit, abyste vyvodil důsledky z této situace. Jsem povinen vás na to upozornit.”

To ovem úplně postačovalo, aby marálův osud byl zpečetěn. Hitler se čerta staral o to, co si myslí který velitel. Pro něho bylo rozhodujícím měřítkem, byl-li ochoten se slepou posluností vykonávat jeho rozkazy. Co vak si tenhle Rommel dovoloval, to ji přesahovalo vechny meze. Pamatoval si, jak jej marál rozzlobil při návtěvě západní fronty, a teď si přijde znovu s podobným poadavkem! Taková zpráva měla u Hitlera stejný význam jako otevřená ádost o zbavení funkce. Hitlerova pomstychtivost vak neznala hranic a marál musel za svou opoválivost zaplatit jetě víc. Měl vak alespoň tentokrát těstí v netěstí. Dva dny po odeslání zmíněné zprávy utrpěl při automobilové nehodě těké zranění. Byl pouze poslán na léčení a rozhodnutí o jeho osudu bylo odloeno na pozdějí dobu.

Pro opozici vak jeho zranění znamenalo nemalou čáru přes rozpočet. Ztratila tím svou hlavní oporu v armádě na západě a musela se nyní spoléhat na méně vlivné velitele. Tato slabina se velmi výrazně projevila 20. července v Paříi.

Pro hlavní město okupované Francie začínal tento den stejně jako vechny předchozí dny. Z Normandie přicházely stále povzbudivějí zprávy. Spojenci se ji pevně uchytili na pobřeí a pronikali do vnitrozemí. Poslední zprávy hovořily o velké bitvě, co znamenalo, e dojde k hlubokému průlomu do německých pozic a otevře se cesta spojeneckým vojskům na Paří. Obyvatelé města s napětím očekávali tento okamik, sami dychtiví pomoci při vyhnání okupantů.

Francouzi se připravovali na blíící se osvobození. Koho by v těch chvílích zajímalo, co se děje mezi Němci. Kdo mohl tuit, co se chystá za pečlivě střeenými zdmi hotelu Raphael na Avenue Kléber, kde bylo sídlo vojenského guvernéra okupované Francie?

V hlavním stanu generála Stulpnagela pracovalo ji delí čas několik vybraných důstojníků na přípravách puče.

Pod vedením éfa jeho tábu, plukovníka Hans Otfrieda von Linstowa byly připraveny různé varianty hlavních akcí proti představitelům nacistického reimu. O jejich plánech byli podrobně prostřednictvím vybraných důvěrníků informováni vůdcové opozice Beck, Goerdeler, Witzleben i Stauffenberg. S opozicí spolupracovali také někteří důstojníci tábu vojenského guvernéra. I vojenský velitel Paříe, generálporučík Boineburg-Langsfeld stál na jejich straně. To jim zajiovalo nezbytnou vojenskou podporu k zásahům proti policii a útvarům SS. Bez pomoci paříské posádky by opózičníci jinak nic nesvedli proti víc ne dvěma tisícům výborně ozbrojených přísluníků SS.

Ani zde nebylo nijak lehké udret přípravy k puči v naprosté tajnosti. V Paříi bylo několik vysoce postavených činitelů nacistického reimu. Patřil k nim velitel SS generál Oberg, německý vyslanec Otto Abetz, admirál Krancke a polní marál Sperle z hlavního stanu letectva. Z těchto lidí byl kupodivu nejméně nebezpečný esesácký generál Oberg. Jako dlouholetý přítel Stauffenbergův připojil se k nacistům hlavně z oportunistických důvodů, vůči doktrínám zůstal poměrně vlaný. Projevovalo se to i v plnění sluebních poviností. Dělal jen nejnutnějí, o nic se zvlá nezajímal a ani od podřízených nepovaoval zvlátní výkony. Díky této nevímavosti se mohli opozičníci připravovat k puči takřka před očima gestapa a sicherheitsdiestu.

Mnohem nebezpečnějím protivníkem byl admirál Kroncke. Byl vojákem tělem i duí a nedovedl si představit, e by mohl odmítnout rozkaz nebo se zpronevěřit vojenské přísaze. Navíc pak byl zaníceným, Hitlerovi fanaticky oddaným nacistou. Jeho tedy bylo nutno hned na počátku puče znekodnit.

Poměrně zvlátní bylo postavení nacistického vyslance Otty Abetze. Působil ve Francii ji od třicátých let a nemálo se zaslouil o vytvoření podvratné páté kolony z pravicových a faistických ivlů, které měly značnou vinu na hanebné poráce Francie v roce 1940. Abetz, vyznamenaný za své zásluhy, byl potom znovu delegován do Paříe ve funkci zvlátního vyslance a stal se fakticky politickým guvernérem okupované části Francie.

V roce 1944 se vak situace ji podstatně změnila a bylo zjevné, e poráka Německa je ji jen otázkou času. To pochopil i Abetz a proto hledal cestu k úniku jetě před potopením nacistické lodi. Chtěl si pro poválečné období opatřit alibi, aby se mohl vydávat za kritika, případně i odpůrce hitlerovského reimu.

Generál Stůlpnagel dobře věděl, co znepokojuje nacistického zplnomocněnce. Po poradě se svými společníky se rozhodl, e s vyslancem promluví a vysonduje, zda by bylo mono jej získat pro plány opozice. Pozval jej proto 18. července, dva dny před zahájením puče do svého hlavního stanu v hotelu Raphael. Z Berlína měl ji zprávu, e nutno počítat s brzkým vyhláením plánu Valkýra. Chtěl si ověřit, na kterou stranu se vyslanec přidá. Přitom mu nehodlal sdělit nějaké podrobnosti.

Abetz byl dostatečně mazaný, aby poznal, e se něco děje. Proto mu i sám vyloil některé své dosud tajené mylenky. Řekl, e pro záchranu Německa jednou z moností by bylo, kdyby zodpovědní činitelé v hlavním stanu přiměli Hitlera, aby se pod záminkou patného zdravotního stavu vzdal řízení státních a vojenských záleitostí. Potom by bylo třeba urychleně zahájit jednání o příměří se západními mocnostmi.

Stůlpnagel mlčky poslouchal vyslancovy úvahy. Potom mu náhle poloil otázku, co by říkal tomu, kdyby tato změna byla v hlavním stanu provedena drastičtějími prostředky. Abetz strnul. Okamitě pochopil. Tedy věci doly ji tak daleko, uvaoval rozčileně. Teď ji není mono váhat. Musí se rychle rozhodnout. Opatrně volenými slovy naznačil, e v případě mimořádné události, například vůdcovy smrti, není třeba se ze strany jeho vyslanectví obávat nějakých námitek proti nezbytným opatřením. Oběma bylo jasné, jaká jsou jejich stanoviska. Generál se rozloučil se svým hostem s vědomím, e se vyslanec nepostaví proti opozici.

V Paříi byla půda tedy dostatečně prozkoumána. Jetě bylo třeba prověřit situaci u jednotek na frontě, zda je mono počítat s jejich podporou. Po Rommelově zranění a jeho odchodu z armády převzal přímé velení nad armádní skupinou B marál Kluge. Přeloil hlavní stan ze St. Germain do sídla dřívějího Rommelova velitelství v La Roche Guyon. V St. Germain zůstal jeho dosavadní éf tábu, generál Gúnther Blumentritt, rovně sympatizující s opozicí. Dalo se tedy předpokládat, e v případě povstání padnou obě velitelství snadno do rukou opozice. Taková byla tedy situace na západě v předvečer 20. července 1944.

Konečně nadeel den rozhodnutí. Opozičníci v Paříi vzhlíeli mu se stejnou netrpělivostí vstříc jako jejich druhové v Berlíně. Padne tentokrát rozhodnutí? Jak to vechno skončí? Takové otázky se vynořovaly v myslích vech zasvěcených. Před nimi ustupovaly do pozadí vechny ostatní zprávy. Stranou tentokrát la hláení z fronty v Normandii, hlavním bojitěm se měl stát Berlín a Paří. Spiklenci ze tábu generála Stúlpnagela se shromádili ji v časných ranních hodinách v hotelu Raphael. Ve měli ji připraveno a nyní s napětím očekávali signály z Berlína.

První povzbuzující hláení přilo velmi brzo. Volal plukovník Finckh z hlavního stanu vrchního velitelství Západ” a oznamoval, e dostal příkaz z vrchního velitelství pozemních sil v Zossenu u Berlína k vyhláení hesla Obung”. Podle dohody mělo toto heslo mezi opozičníky označovat, e v nejbliích hodinách bude proveden atentát. V zápětí poté přiel tentý příkaz i na Stúlpnagelovo velitelství.

Potom vak následovaly dlouhé hodiny skličujícího vyčkávání. Důstojníci nervózně přecházeli po svých kancelářích, vzduch ztěkl cigaretovým kouřem, neobvyklé tísnivé ticho jen zřídka přeruilo několik tlumených slov. Nikomu nebylo do řeči. Kadého samozřejmě zaměstnávala stejná mylenka co se právě teď děje v Berlíně a v hlavním stanu.

Podle posledních zpráv z Bendlerstrasse mělo k atentátu dojít mezi dvanáctou a třináctou hodinou. Berlínské ústředí opozice slíbilo, e jakmile dostane první zprávu z Hitlerova stanu, okamitě bude informovat Paří. Minula vak jedna hodina, přela i druhá a stále se nic nedělo. Teprve po půl třetí odpoledne se znovu ozval plukovník Finckh. Vzrueným hlasem oznámil, e právě obdrel z Berlína heslo Abgelaufen”. To znamenalo, e atentát byl ji proveden. Plukovník ihned spěchal s touto zprávou ke generálu Blumentrittovi na velitelství v St. Germain. Asi o hodinu později ohlaoval ji tento generál Hitlerovu smrt a vytvoření nové vlády vedené Beckem a Goerdelerem.

Důstojníků v hotelu Raphael se zmocnilo vzruení. Konečně nadeel tak netrpělivě očekávaný okamik. Dosud vak nedola (přímo ádaná zpráva z Berlína. Kdy se dlouho Berlín neozýval, rozhodl se podplukovník Hofacker, e zavolá sám přímo na Bendlerstrasse. Byl přepojen na Stauffenberga. Ano, Hitler je mrtev,” potvrdil plukovník jeho dotaz. Revolta je v Berlíně v těchto chvílích ji v plném chodu. Právě se obsazuje vládní čtvr. Před několika okamiky byly poslány první rozkazy podepsané marálem Witzlebenem jako vrchním velitelem wehrmachtu. Co máte dělat? Stručně a jasně: potlačit ozbrojenou mocí kadý odpor.”

Spiklenci v hotelu Raphael dále neotáleli a zahájili akci. Veliteli Paříe, generálu von Boineburg-Langsfeldovi byl doručen před estou hodinou večerní rozkaz, aby zahájil akci Valkýra. Městský velitel se na tento okamik ji dlouho připravoval. Proto udělal ve, aby udrel v Paříi elitní motorizovaný ochranný pluk, s ním chtěl provést převrat. Postupoval obezřetněji ne generálové v Berlíně. Cílevědomou a nenápadnou čistkou odstranil z pluku vechny důstojníky oddané nacismu. Tak si zajistil spolehlivost tohoto útvaru. Aby předeel vem nenadálým monostem, pověřil bezprostředně před pučem velením nad plukem svého zástupce plukovníka von Brehmera. Vyhláení bojového poplachu v paříské posádce proběhlo proto naprosto hladce a za necelou hodinu očekávaly vojenské oddíly rozkazy generála Stúlpnagela.

Do toho náhle přily z Berlína první znepokojující zprávy, e Hitler při atentátu nezahynul. Stůlpnagel narychlo svolal své nejblií důvěrníky. Přikláněli se převáně k názoru, e nelze ji ustoupit. Domnívali se, e i přes neúspěch puče v Berlíně bude mono rozhodným jednáním na západě jetě leccos zachránit. Nyní záleelo předevím na tom, jak se zachová marál Kluge. Na tuto otázku nedovedl nikdo s jistotou odpovědět. Kluge ji v devět hodin dopoledne odjel na velitelskou poradu k 5. pancéřové armádě. V Paříi nikdo nevěděl, zda má ji zprávu o atentátu na Hitlera a událostech v Berlíně. Nikdo nemohl s určitostí říci, jak se obojetný marál v této kritické chvíli zachová.

Zatímco si spiklenci v hotelu Raphael lámali hlavu touto otázkou, přila jako na zavolanou zpráva z La Róche Guyon. Marál se vrátil do svého hlavního stanu a zve generála Stúlpnagela na večeři.

Důstojníci si vyměnili překvapené pohledy. Co to znamená, e se marál tak znenadání vynořil? e by se konečně rozhodl jednat? Vyskytli se ihned pesimisté, kteří o tom váně pochybovali. Stůlpnagel vak nepřikládal jejich mínění váhy. Pro něho bylo Klugovo pozvání důkazem, e vrchní velitel přeel definitivně na stranu opozice. Neváhal proto ji ani okamik a jetě ne odjel na večeři, dal rozkaz, aby byla zahájena akce Valkýra.

Kluge se vrátil do svého stanu teprve po esté hodině. Tam jej očekávaly dvě velmi překvapující zprávy. První byla od Blumentritta. Oznamoval, e Hitler zahynul při atentátu a v Berlíně dolo k revoltě a byla vytvořena nová vláda. Sotva dočetl tato hláení, přinesli mu prohláení říského rozhlasu, e atentát se nezdařil a e Hitler promluví v nočních hodinách k německému národu.

Kluge se jetě nevzpamatoval z těchto protichůdných informací a ji mu znovu adjutant oznamoval, e marála volá telefonicky velitelství z Bendlerstrasse. To byl generálplukovnřk Beck, s ním měl Kluge rozhovor ji dříve vylíčený. Pro marála to byla perná chvíle, ne se mu podařilo vykroutit se Bedkovu naléhání a výčitkám.

Sotva vak poloil sluchátko, zmocňovaly se ho pochybnosti. Nebyl ke své kodě příli opatrný? Co kdy opozice má skutečně situaci v rukou a zpráva, e Hitler ije, je pouze Goebbelsovým výmyslem? V Berlíně mu nezapomenou, e zklamal v rozhodující chvíli. A to by byl neodvratný konec jeho kariéry. Objednal si bleskový rozhovor s Hitlerovým stanem. Přihlásil se mu marál Keitei a generál Warlimont. Oba mluvili velmi rozhodně: Atentát se nezdařil a vůdce vyvázl s nepatrným zraněním. V Berlíně byl zahájen pokus o převrat, byly vak podniknuty kroky k jeho likvidaci. Dostal to za úkol osobně Himmler, který právě odletěl do Berlína.

To Klugovi stačilo. S úlevou si oddechl. Jetě, e byl tak opatrný a nedal se přemluvit Beckem! Teď zase bezpečně věděl, kde je jeho místo. Za nic na světě nechtěl mít nic společného s pučisty. Zatím vak bylo třeba zachovat rezervovanost a opatrnost. Ve Francii se můe jetě leccos přihodit. Vdy Beck mu zdůraznil, e za nimi neochvějně stojí generál Stulpnagel.

Ostatně, to se velmi brzy pozná, přijede kadou chvíli na večeři.

Klugeho čekal jetě jeden telefonický rozhovor. Krátce po sedmé hodině se ozval vojenský velitel Belgie a severní Francie generál von Falkenhausen. I on byl zcela zmatený protichůdnými zprávami a chtěl se s Klugem poradit. Kluge poslouchal svého znervóznělého kolegu a tie se usmíval. Dělal, jako by to slyel poprvé a nemohl se vzpamatovat z překvapení. Doporučil pouze čekat, jak se situace vyvine. Konečně přijel generál Stulpnagel. S ním bylo ji jednání svízelnějí, nebo začal na marála naléhat, aby se připojil k puči. Vdy jste, pane marále, slíbil generálplukovníku Beckovi, e ho v případě Hitlerovy smrti budete podporovat.” Ale on ije,” odsekl Kluge. Stulpnagel vak neustupoval: Pane marále, tohle je poslední monost k záchraně německé armády a říe. Spojenci nikdy neuzavřou mír s Hitlerem. Bude-li vak svren, snad se jejich stanovisko změní.” Ale atentát se nezdařil, vechno je marné,” opakoval tvrdoíjně Kluge. Stulpnagel podnikl poslední pokus. Pane polní marále, není jetě ve ztraceno. Je přece moné, abychom jednali zde na západě samostatně. A vy jste se zavázal, e budete jednat. Vae slovo a vae čest jsou v sázce. Něco se přece musí podniknout.”

To se Klugovi ji vůbec nezamlouvalo a proto se raději snail nepříjemný rozhovor ukončit.

Ale pánové, u se nedá nic dělat,” prohlásil s hranou přívětivostí. Vůdce přece ije. Tak toho teď nechme a pojďme ke stolu.” Byla to neveselá večeře. V místnosti bylo i při otevřených oknech nesnesitelné dusno. Nehybný horký vzduch letního večera sotva pohyboval plameny svíc, rozatých na stole.

Kluge se snail chovat velmi srdečně a nenuceně. Na jeho hosty to vak nijak nezapůsobilo. Stůlpnagel, Speidel i Hofacker seděli zaraeni. Generál Blumentritt nepronesl ani slova. Marál letectva Sperrle se necítil v tomto tísnivém prostředí nijak dobře a proto brzy zmizel.

Generál Stůlpnagel viděl, e pro něho neexistuje monost ústupu. V Paříi ji zatím vojsko nepochybně zasáhlo proti policii a oddílům SS. A Kluge, pomyslil si se zlomyslným uspokojením, vůbec netuí, co se za jeho zády děje.

Kdy po večeři vyli spolu na terasu, řekl Klugovi: Jetě vás musím o něčem, pane polní marále, informovat. Ne jsem odjel z hotelu Raphael, dal jsem pokyn k zahájení operace Valkýra.” Ale to přece nesmíte udělat bez mého rozkazu, vyděsil se Kluge. Pokouel jsem se vás zavolat, ale nebyl jste k dosaení. Co se u stalo, nedá se změnit,” prohlásil Stůlpnagel.

Kluga se zmocnila panika. Jetě tohle se muselo stát!

Teď na něho padne podezření, e má něco společného s událostmi v Paříi. Stál mlčky a úplně zapomněl, e vedle něho stojí netrpělivý Stůlpnagel. Pravda, vojska, jim velel, byla prakticky nezávislá na Berlínu a Hitlerově hlavním stanu. Stačilo dát pokyn a odpor na frontě v Normandii by byl zastaven. Tak by se urychlil konec války a uetřilo mnoho ivotů. Má to udělat? Ne, to nebyla cesta pro Klugeho. Vrátil se proto od snů ke skutečnosti. Se Stůlpnagelem a pučisty nechtěl mít nic společného. Musíte za to nést odpovědnost sám. Mohu-li vám vak poradit, převlečte se do civilu a někam se ztrate.” Situace byla jasná, dalí jednání zbytečné. Stůlpnagel se svými společníky odjeli zpět do Paříe. Kluge nařídil okamitě zastavit vydávání rozkazů podle pokynů přicházejících z berlínského centra puče.

V době, kdy se v Berlíně nacisté připravovali k úderu proti Bendlerstrasse, začínaly se teprve v Paříi akce rozjídět. Zvlá důleitý byl příkaz, který obdrel vedoucí spojovací sluby, generál Oberhäuser. Měl přeruit vekeré radiové, telefonní a dálnopisné spojení mezi Francií a Německem, kromě linek k Bendlerstrasse. Dále bylo nařízeno obsadit paříský rozhlas a zajistit, aby nepřijímal zprávy řískoněmeckých vysílačů.

Kolem osmé hodiny večerní doel dálnopis, vyslaný marálem Keitlem. Oznamoval, e vechny rozkazy, podepsané marálem Witzlebenem nebo generálplukovníkem Hoepnerem jsou neplatné. O deset minut později oznamovala vak Bendlerstrasse znovu, e Hitler je mrtev. Tyto zprávy pochopitelně zmatek a nejistotu vystupňovaly. Přesto se vůdcové opozice v Paříi nedali těmito zprávami odvrátit od svých plánů. Důstojníci 1. ochranného pluku dostali po dvacáté hodině první rozkazy k útoku proti sídlům policie a SS. Akce měla být zahájena na pokyn z posádkového vélitelství asi v 22,30.

Bylo jim také řečeno, e zatýkání nemají provádět jménem vůdce.

Pokyn k zahájení puče byl vak vydán později, ne bylo plánováno. Zavinil to velitel paříské posádky, generál von Boineburg-Langsfeld, který na vlastní odpovědnost zdrel operaci, aby si napřed ujasnil, jak se zachovají útvary inámořnictva a letectva. Nechtěl prý Francouzům poskytnout podívanou na boj Němců s Němci. Tímto zbytečným otálením vak nic nezískal. Zatím toti velitel námořnictva, admirál Krancke, disponující asi 5 000 mui, dostal rozkaz velkoadmirála Dönitze, aby se postavil se svátým hněvem” proti zrádným nepřátelům a jejich společníkům. Od tohoto okamiku byl tento věrný nacista připraven k rozhodnému odporu proti puči.

V Paříi bylo jetě před zahájením akcí známo, e se v Berlíně události nevyvíjejí dobře a e atentát na Hitlera se nezdařil. Krátce po 20. hodině to telefonicky potvrdil i jeden z předních pučistů, generálmajor Stieff. Po 22. hodině zavolal i plukovník Stauffenberg a oznámil skličující zprávu, e v Berlíně je ve ztraceno. Přesto vak vůdcové opozice ve francouzském hlavním městě neklesli zcela na duchu. Jejich nadějí byl stále marál Kluge, s ním právě jednal Stúlpnagel. Připojí-li se on k puči, pak aspoň ve Francii by byl úspěch zajitěn.

Kolem 23. hodiny dal konečně městský velitel příkaz k akci. Ve probíhalo rychle a hladce. Hlavní stan SS na Avenue Foch byl obsazen bez odporu. Generála Oberga zatkl osobně plukovník von Bruhner v jeho bytě a dal jej uvěznit v hotelu Continental. Stejně byli pozatýkáni i členové jeho tábu, přísluníci gestapa a sicherheitsdienstu. Stačilo něco přes půl hodiny a ve bylo skončeno. Ve chvílích, kdy na nádvoří v Bendlerstrasse hřměly salvy popravčí čety a do Hitlerova hlavního stanu se hrnuly ze vech stran gratulace generálů a plamenné přísliby věrnosti vůdci a nacismu, v Paříi opozičníci slavili největí vítězství, jakého se vůbec za celého puče podařilo dosáhnout.

Vítězné opojení pučistů vak nemělo dlouhého trvání. Krátce po půlnoci se vrátil do Paříe generál Stúlpnagel ze své neúpěné cesty k marálu Klugemu. Kdy sdělil svým společníkům výsledek jednání, zavládlo mezi nimi zděení. Jen několik statečnějích poadovalo, aby byla akce dovedena a do konce. Objevil se i návrh na zatčení marála Klugeho, zastřelení generála Oberga a vedoucích SS, SD a gestapa.

Ne opozičníci neměli dost odvahy v těmto rozhodným krokům. Kdybychom měli trochu více revoluční krve ve svých ilách, smutně si postěoval později jeden z nich. Ale my jsme byli příli mnoho vojáky a příli málo revolucionáři.” To bylo správné, bohuel pozdní a ojedinělé hodnocení.

Později začaly přicházet nové nepříznivé zprávy. Admirál Krancke, od počátku sabotující revoltu, navázal za zády opozičníků spojení s Dónitzem a Keitelem. Posluen jejich rozkazu, poslal do Paříe výhruné ultimatum, aby pučisté kapitulovali, jinak e proti nim vytáhne se svými námořníky.

Na celé čáře zradil také marál Kluge. Hned po odjezdu Stúlpnagela připravil denní rozkaz, který měl být ráno přečten jednotkám podléhajícím jeho velení. Tvrdými slovy odsuzoval pokus o atentát na Hitlera i puč inspirovaný opozicí. Vůdce ije. Válečné úsilí vlasti a boj na frontách pokračuje,” prohlaoval. Pro nás neexistuje ádné opakování roku 1918 nebo příkladu Itálie.”

Kluge se vak nespokojil jen s tímto prohláením. Do půlnoci sice jetě otálel, kdy vak měl bezpečné zprávy, e puč v Německu ztroskotal, rozhodl se k zákroku proti opozici v Paříi. Bez nejmeních výčitek svědomí se dohodl s admirálem Krandkem a pohrozil vůdcům puče, e proti nim pole svá vojska, nezastaví-li vechny akce a okamitě nepropustí zatčené.

Současně oznámil, e zbavuje Stúlpnagela funkce vojenského guvernéra ve Francii. Jeho úřad měl převzít generál Blumentritt, který současně dostal úkol vyjasnit situaci v Paříi.” Také tento generál zklamal a zradil. Ačkoliv původně sympatizoval s opozicí a podporoval její plány, jakmile se dověděl o neúspěích puče, okamitě obrátil. Po vzoru svého éfa Kluga poslal Hitlerovi telegram s ujiováním bezmezné věrnosti. Potom udělal ve, aby zatuoval skutečnost, e i on sám leccos věděl o přípravách spiknutí.

Kolem jedné hodiny v noci se vůdcové opozice rozhodli kapitulovat. Stúlpnagel zcela rezignoval a nařídil, aby byli proputěni vichni zatčení. Nelo to vak tak lehce. Mnozí esesáci toti odmítli opustit vězeňské cely. Měli své vlastní zkuenosti a domnívali se, e armáda převzala jejich techniku vyjádřenou stručnými slovy Zastřelen při pokusu o útěk.” Dalo to hodně ujiování, ne se dali přesvědčit, e jsou zcela v bezpečí. Zatím vojsko do třetí hodiny ranní vyklidilo vechny objekty SS a SD a stáhlo se zpět do kasáren.

Opozičníci se po krátké poradě dohodli, e se pokusí celou záleitost nějak zakrýt a budou tvrdit, e ve bylo zaviněno podvrenými rozkazy z Berlína.

Za ranního rozbřesku 21. července selo se v hale hotelu Raphael podivné shromádění. Generál Stúlpnagel a jeho společníci přili odprosit své nedávné zajatce a poádat je, aby zamlčeli události z posledních hodin. Nebylo to snadné, zvlátě neústupný byl admirál Krancke, který naplněn pomstychtivou zátí se neovládl a plivl Stulpnagelovi do obličeje.

Úlohy zprostředkovatelů se ujali vyslanec Otto Abetz a generál Blumentritt. Sami toti měli velký zájem, aby se nikdo nedověděl o událostech, do nich byli sami nebezpečně namočeni. Abetz se přímo rozplýval milosrdným pochopením. A se v Berlíně stalo cokoliv, zde ve Francii zuří bitva o Normandii a vichni Němci tu musí tvořit semknutou frontu,” prohlásil. Potom se obrátil ke generálu Obergovi: Navrhuji zapomenout na vechno, co se dnes v noci stalo a prosím vás, abyste si podali na důkaz smíření ruce s generálem Stulpnagelem.”

Oberg se tvářil rozpačitě a nervózně kroutil knoflíkem na své uniformě. Jetě se pořádně nevzpamatoval z nedávného oku. Je to zatracená situace  přemýlel. Dozvědí-íi se v Berlíně, jak jsme se tu dali zaskočit, bude zle. To by mi Himmler neodpustil. Lépe bude tvářit se velkomyslně a souhlasit, aby se ve nějak zamlčelo. Ostatně tím bude mono si zajistit i alibi pro případ zhroucení nacistického reimu a vojenské poráky Německa.

Neváhal déle a s trochu nuceným úsměvem přistoupil k Stúlpnagelovi a podal mu ruku. Dalí jednání ji nebylo tak obtíné. Obě strany se shodly, e budou vydávat události minulé noci za zvlátní cvičení. Přitom mělo být uchováno zdání co největí věrojatnosti. V tom smyslu byla připravena i zpráva pro oficiální německý časopis Pariser Zeitung. Pak byla dohoda zpečetěna několika lahvemi ampaňského. Cti i opatrnosti podle mínění přítomných bylo učiněno zadost.

Celá záleitost vak zdaleka jetě neskončilo. Při noční razii se podařilo několika členům sicherheitsdienstu uniknout zatčení. Poslali do Berlína na sicherheitshauptamt poplané zprávy o událostech v Paříi. V Berlíně zpočátku tyto zprávy byly přijaty rezervovaně. Nikdo inevěřil, e by se Himmlerova černá garda dala tak snadno zaskočit. Byl vydán rozkaz, celou záleitost prověřit. Nad opozičníky v Paříi se od té chvíle vznáel Damoklův meč. Ji v devět hodin ráno, 21. července, přila telefonická výzva, aby se generál Stúlpnagel dostavil do Berlína. Co to znamenalo, bylo jasné. Nebylo vak vyhnutí. Stúlpnagel si objednal auto a vydal se na cestu. Jakmile vyjeli z Paříe, poádal oféra, aby jel přes Verdun. Kdy projíděli tímto pověstným bojitěm z první světové války, poručil zastavit v blízkosti tzv. mrtvého mue, v místech, kde téměř před třiceti lety bojoval se svým praporem.

Auto stanulo, motor zmlkl. Kolem se rozprostírala mírně zvlněná, sluncem zalitá, ztichlá krajina. Kraj smrti, kde naly odpočinek desetitisíce vojáků první světové války. Generál chvíli zamyleně seděl a rozhlíel se po okolí. Rovně členové jeho doprovodu zachovávali uctivé mlčení.

Měli pochopení pro jeho vzpomínky. Vdy zde proil těké strastiplné měsíce frontového ivota, viděl umírat mnohé ze svých kamarádů.

Stúlpnagel se posléze zvedl a rozechvělým hlasem řekl svým průvodcům, e si půjde prohlédnout bojitě. Vystoupil, seel se silnice a brzy zmizel členům doprovodu z očí.

Míjely minuty, generál se nevracel. Náhle se ozval z dáli suchý výstřel z revolveru.

Členové doprovodu vyskákali z auta a se zbraněmi v rukou se rozběhli do polí, kde zmizel generál. Nalezli ho leícího v trávě, s revolverem v ruce. Pokus o sebevradu se nezdařil. Kulka pronikla jedním okem a váně pokodila druhé. Stúlpnagel byl oslepen, k svému netěstí vak jetě il. Ihned byl převezen do polního lazaretu ve Verdunu a okamitě operován. Kdy se probouzel z narkózy, v omámení vykřikl: Rommel!” Důstojník gestapa, který jej u postele hlídal, to okamitě oznámil. Gestapo ihned zahájilo pátrání po nové stopě.

Stulpnagelův konec byl tragický. Na přímý Hitlerův příkaz byl pečlivě léčen. Sotvae se jen trochu uzdravil, byl předán gestapu, které se obvyklými metodami snailo z osleplého generála vynutit jména ostatních účastníků puče. Nakonec byl pro účast na spiknutí odsouzen k smrti a oběen.

Svému osudu neunikl ani polní marál Kluge. V prvních chvílích ho sice zachránila jeho obojetnost a pohotovost, s ní vyjádřil Hitlerovi svou neskonalou oddanost. Přesto vak zůstal pro Hitlera politicky podezřelý. Neměl ho ani v lásce nový éf generálního tábu wehrmachtu, generálplukovník Guderian. Sbíral pilně pověsti o jeho chování před 20. červencem a za puče. Velmi se mu hodila zpráva, e Kluge chtěl ji 18. července vyjednávat se spojeneckými vojsky o separátním příměří. Byl to sice výmysl, ale svůj účel splnil a Guderian se postaral, aby pronikl a k Hitlerovi. A fůhrer si nikdy nelámal hlavu, zda získané zprávy jsou pravdivé. Stačilo ji jen málo, aby marál byl zcela vyřízen.

Klugova nejistota den ze dne vzrůstala. Přicházely velmi znepokojivé zprávy o průběhu vyetřování paříského puče. Stúlpnagel zůstal naivu a pomalu se uzdravoval ve verdunském lazaretu. Mnozí členové jeho tábu byli ji pazatýkáni. Vichni věděli lecos na Kluga a mohli hodně říci o jeho jednání s opozicí.

Jeho osud se nenávratně naplňoval. 25. července prolomila americká vojska generála Pattona frontu v Normandii a valila se do nitra Francie. Tuto velkou ofenzívu nemohl Kluge za ádnou cenu zastavit svými slabými silami. Marně ádal vrchní velení wehrmachtu o pomoc. Z Hitlerova hlavního stanu přicházely místo podpory jen výhruky a výmluvné naráky na jeho vojenskou neschopnost.

Hned 15. srpna se dostala do těké situace vojska armádní skupiny B u Falaise. Hitler jako vdy zakázal ustoupit. Marál věděl, e by to znamenalo úplnou vojenskou katastrofu a na vlastní odpovědnost nařídil ústup. To byl jeho definitivní konec. V hlavním stanu západní armády v La Roche Guyon se objevil nenadále nový vrchní velitel armádní skupiny B, polní marál Model. Oznámil Klugovi, e je rozhodnutím vůdce zbaven své funkce a má se hlásit v Berlíně. Kluge viděl, e mu zbývá buď volit mezi sebevradou a nebo nelidskými výslechy gestapa. Rozhodl se pro první řeení. Ani před smrtí nezměnil své smýlení.

Zůstal obdivovatelem nacismu a Hitlera. V dopise vůdci se pokouel ospravedlnit své poslední vojensko-operační rozhodnutí. Navrhoval tentokrát ji otevřeně ukončení války na západě a soustředění vech sil proti Sovětskému svazu. Svůj dopis končil slovy bezmezného obdivu Hitlerova genia. Můj vůdce, vdy jsem obdivoval Vai velikost,

Vá postoj v tomto gigantickém boji a Vai eleznou vůli, s ní jste udroval sebe a národní socialismus. Je-li osud silnějí ne Vae vůle a Vá genius, pak to je Boí řízení. Bojoval jste čestný a velký boj. Louče se s Vámi, můj vůdce, jsem Vám vnitřně blíe, ne patrně tuíte. Plnil jsem své povinnosti a do krajnosti.”

Kdy dopsal tento list, předal jej Kluge esesáckému obergruppenfůhrerovi Sepp Dietrichovi s prosbou, aby zajistil jeho doručení Hitlerovi. Potom nasedl do svého auta a vydal se na dlouhou poslední cestu do Berlína. Jel sám, nevzal ani svého adjutanta. Kdy vůz přijel do lotrinského města Mety, byl marál mrtev. Otrávil se jedem. Tak neslavně skončila spletitá ivotní cesta tohoto mue.

Hitlerově pomstě neunikl ani marál Rommel. Na jeho stopu přivedl gestapo zmíněný výkřik generála Stůlpnagela. Bylo zahájeno rozsáhlé pátrání. Úředníci gestapa zjistili hodně kompromitujících fakt proti Rommelovi.

Zvlá mu přitíilo udání, e prý v době puče prohlásil: Řekněte lidem v Berlíně, e mohou se mnou počítat.

Protoe byl Rommel v Německu stále velmi populární osobou, postupovalo gestapo při vyetřování velmi opatrně. Výsledky byly nejdříve oznámeny marálu Keitlovi.

Ten nařídil, aby se ve uchovalo v naprosté tajnosti.

V Rommelově případě nebylo mono přikročit k zatčení a uspořádat proces jako s odstaveným Witzlebenem nebo Beckem. Z Rommela udělala přece goebbelsovská propaganda příkladného hrdinu nacistického Německa. Nebylo mono opomenout, e býval Hitlerovým oblíbencem. To ve Keitel dobře chápal. Bude-li tento vzor vojenských ctností postaven před soud pro velezradu, bude z toho velký skandál, který bude v armádě a v celém národě nepříznivě působit.

Bylo nutno se obrátit na Hitlera. Ten vak ve své nestálosti pomalu zapomínal na své nedávné rozhořčení proti Rommelovi a jeho hněv se spíe obracel proti marálu Klugovi, v něm viděl hlavního viníka svých neúspěchů na západní frontě. Dokonce prý pomýlel na to, a se Rommel uzdraví ze svého nedávného zranění, e mu opět svěří velení na některém bojiti.

Kdy Keitel přinesl informace gestapa, Hitlerovo smýlení se rázem změnilo. Rommelova vina byla neodpustitelná. Kategoricky poadoval nejtvrdí trest. Původně chtěl naloit s Rommelem jako s ostatními strůjci spiknutí. Potom si to vak rozmyslel a uznal, e bude vhodnějí volit jiný způsob likvidace, který nevyvolá u veřejnosti takový otřes. Rommel musí spáchat sebevradu. Pozadí mělo být utajeno i před vysokými nacistickými pohlaváry.

Tuto choulostivou záleitost předal Hitler k vyřízení Keitelovi. Ten si pozval 12. října 1944 éfa osobního úřadu armády, generála Burgdorta a zasvětil ho do tajemného úkolu. Nařídil mu, aby odjel do Herlingenu u Ulmu, kde tehdy il rekonvalescent Rommel. Měl mu předat obálku s kompromitujícími materiály o marálových sympatiích s protihitlerovskou opozicí. K dokumentům přiloil Keitel svůj vlastní dopis. Napsal marálovi, e se nemusí obávat vyetřování, můe-li dokázat, e výpovědi zatčených účastníků spiknutí jsou nepravdivé. V opačném případě jako důstojník musí vědět, jak splatit svou vinu.

Ve bylo připraveno do nejmeních podrobností. Keitel svěřil současně generálu Burgdorfovi krabičku s prudkým jedem. Řekl mu, aby vyřídil Rommelovi Hitlerův vzkaz: pouije-li dobrovolně jedu, zůstane ve v tajnosti a vůdce je dokonce ochoten vypravit mu státní pohřeb a upustit od represálií proti jeho rodině. To bylo maximum tolerantnosti  více nemohl očekávat.

Burgdorf v doprovodu svého zástupce neprodleně odjel do Berlína a o dva dny později se objevil v Herlingenu. V poledne 14. října vstoupil do Rommelova domu obklíčeného zatím ji oddílem SS. Po přečtení Keitlova dopisu Rommel pochopil, e je to neodvolatelný rozsudek smrti. Musel přijmout Hitlerův návrh.

Rozloučil se naposled se enou a se synem a nasedl do čekajícího auta. Po krátké jízdě vůz zastavil na oputěné lesní cestě. Generál Burgdorf a jeho společník diskrétně vystoupili. Korektně po vojensku pozdravili a zmizeli v lese. Rommel zůstal sám. Za čtvrt hodiny bylo po vem. A o něco později dostala marálova manelka zprávu z nemocnice v Ulmu, e její mu náhle zemřel na mozkovou embolii. Tragický následek nedávného těkého zranění  stálo v lékařském posudku.

Dále ve proběhlo podle Hitlerova slibu. Rommelova smrt byla oznámena německému národu s přísluným propagačním doprovodem. Nový velitel armádní skupiny B na západní frontě, polní marál Model vydal dojemný denní rozkaz, jím oznamoval vojskům úmrtí svého předchůdce.

Dne 17. října se konal v Ulmu státní pohřeb. Vůdce na něm zastupoval polní marál Rundstedt, který ve svém projevu vysoko vyzvedl zásluhy zemřelého o třetí říi a jeho oddanost vůdci. Bylo to dojemné divadlo s dokonalou reií.

Stranějí a tragičtějí byl osud přísluníku opozice, kteří se dostali do spárů gestapa.

HITLEROVA POMSTA

Jetě v roce 1944 věřilo mnoho Němců slepě Hitlerovi a nacistům. Proto zpráva o atentátu vyvolala vlnu hysterického pobouření. Díky Bohu, e vůdce ije,” říkaly na ulicích se slzami v očích zfanatizované eny. Vůdce má stráného anděla! Kdyby vůdce padl, ádná moc by ji nai zemi neochránila před bolevismem.”

Goebbelsovská propaganda se rozjela na plné obrátky. Soukmenovci jsou odhodláni bezpodmínečně vydret v boji.” Lid s vírou a důvěrou stojí za vůdcem”, hlásaly novinové titulky. A úřední zpráva oznamovala: V minulých dnech se konala v mnoha městech, jako i v sudet-ské upě, shromádění za účasti wehrmachtu.”

Vyrojilo se mnoho nejfantastičtějích pověstí. V prvních dnech kolovaly zprávy, e atentát zosnovala britská Inteligence Service. Atentát byl posuzován v souvislosti se zradou od Minská”, tj. tehdejím rozsáhlým průlomem na středním úseku východní fronty, kde německá vojska utrpěla těké ztráty. Se spiknutím byly v lidovém podání spojovány i některé nejasné události minulých let, jako např. náhlá smrt vedoucího pracovní fronty Todta.

Značné mnoství lidí, kteří se dosud nedokázali odpoutat od nacismu, přijalo atentát rovně odmítavě. To je svinstvo, vpadnout vůdci do zad, nemá smysl teď přestat vést válku. Musíme přece zvítězit! Odmítáme občanskou válku. Jafk ‘si to vlastně atentátníci představovali? Vést dále válku, kdyby zabili vůdce? To by byl konec Německa!” Nejzuřivěji reagovali zarytí nacisté, v nich Hitlerovo zázračné zachránění” posílilo víru ve vítězství. Vůdce musí stát pod ochranou vyí moci”. Hitler v jejich očích vyrůstal do mystické, nadpozemské velikosti. Jejich zá se obrátila proti starým generálům a tábům wehrmachtu, to tedy byli velezrádci. Náhle si připomněli, e oficíři jetě před uchopením moci” měli výhrady proti NSDAP a Hitlerovi. Kdy velo ve známost, kdo byli hlavními osnovateli spiknutí, vzrostl i odpor vůči lechtě. Ti, kteří nosí monokly,” stali se náhle terčem zátiplných útoků nacistické propagandy.

Hitlerovy, Góringovy a Dónitzovy projevy o atentátu vzbudily velký zájem. Nacisté s důvěrou hovořili o Himmlerovi, e elezným kotětem vymete zrádné elementy z armády”. S uspokojením přijali i jeho jmenování velitelem vojsk v zázemí. Nabubřelá hesla goebbelsovské propagandy o novém vzepjetí sil a do totálního vítězství byla přijímána s důvěrou.

Soustavné vyetřování pozadí atentátu a puče bylo zahájeno ji večer 20. července po příletu Himmlera do Berlína. Se stěí potlačenou nevrlostí přijal zprávu, e akce k likvidaci puče řízené Goebbelsem, jsou v proudu. Musel se podřídit okolnostem a přenést vyetřování do sídla berlínského gau^leitra na Hermann-Goring-Strasse. Zavolal si tam éfa RSHA Kaltenbrunnera a pověřil ho výslechem zatčených. Kaltenbrunner pak nařídil esesáku Skorzenymu, který si udělal jméno dobrodruným únosem Mussoliniho v roce 1943, aby řídil zatýkání. Přítího dne převzal vyetřování zvlátní komisariát pro 20. červenec 1944, vedený éfem gestapa Můllerem.

Himmler trval na důkladném proetření, a proto zakázal rozsudky náhlých soudů. To znemonilo i Frommovi dokončit likvidaci nepohodlných svědků. Naopak jetě tée noci se ocitl spolu s Haem, Hoepnerem a dalími před Himmlerem a Kaltenbrunnerem. Výslech trval a do rána, avak nepřinesl ádné větí odhalení.

Teprve přítího dne po prohlédnutí dokumentů ze sluebních místností Olbrichta a Stauffenberga získalo gestapo představu, oč vlastně lo. Byl nalezen i seznam vedoucích činitelů spiknutí. Zatýkání se mohlo rozběhnout naplno. Nacističtí předáci se dočkali mnohých překvapení. Ani gestapo, které ji nějaký čas sledovalo činnost různých opozičníků, dosud netuilo, kdo vechno se podílí na spiknutí.

Mezi prvními zatčenými byli členové připravované vlády podle seznamu, nalezeného rovně u Olbrichta. Zatčení dočasně unikl pouze Goerdeler, který se v den atentátu ani na Bendlerstrasse nedostavil, a pak se ukrýval na venkově. Později se vrátil do Berlína a il u známých.

Kdy se dozvěděl, e na jeho dopadení byla vypsána odměna 1,000.000 marek, prchl k bratrovi do Východního Pruska. Zdroval se ve vesničce Konradswalde, byl vak v jednom málo navtěvovaném hostinci poznán a zatčen dvěma účetními vojenské správy. Udavačka Helena Schwárzelová byla pak přijata ve zvlátní audienci Hitlerem a dostala slíbenou odměnu.

Velmi snadno byl zatčen polní marál van Witzleben. Jeho si prostě vyzvedli na velkostatku, kam se po nezdařeném puči uchýlil. V hlavním stanu byli zatčeni generálové Stieff a Heusinger; generál Wagner z vrchního velitelství pozemních sil v Zossenu unikl gestapu sebevradou. Dobrovolnou smrt volili i jiní důstojníci, spojení se spiknutím.

Nezdar atentátu proti Hitlerovi zapůsobil otřesně I v hlavním stanu skupiny Střed” na východní frontě. Jako jeden z prvních se tuto neblahou zvěst dozvěděl dávný stoupenec opozice, náčelník tábu armádní skupiny generál von Tresckow. Byl tím zcela zdrcen. Bez rozmylení prohlásil, e se zastřelí: Jsem stále přesvědčen, e jsme jednali správně. Snad Bůh, který slíbil, e nezničí Sodomu, bude-li v ní aspoň deset spravedlivých, zachrání té kvůli opozici proti Hitlerovi Německo.” Nečekal, a pro něj přijde gestapo. Odjel k 28. myslivecké divizi a před jejími pozicemi, v zemi nikoho, se zabil výbuchem granátu. Jeho smrt nevzbudila zprvu podezření; věřilo se, e padl v boji. Dokonce bylo vydáno nařízení, aby byl převezen do svého domova a pohřben do rodinné hrobky.

Nebyla to vak jediná sebevrada mezi důstojníky na tomto úseku fronty. Podobně zemřel major von Oertzen, který rozkoui rozbuku náboje a doslova se vyhodil do vzduchu. Aby unikli gestapáckým katanům, volili dobrovolnou smrt Hans Alexander von Voss, plukovník Siegfried Wagner, plukovník von Freytag - Loringhoven.

Ve velmi těké situaci se ocitli prozrazení stoupenci opozice. Nemohli uprchnout, nebo ve vlacích a na silnicích byly zavedeny přísné kontroly. Největí těstí měl dr. O. John (v minulých letech éf Úřadu pro ochranu ústavy v NSR), kterému se podařilo uletět do Portugalska a odtud uniknout do Anglie. Vyvázl i Gisevius, který se nejdříve skrýval u přátel v Berlíně a v lednu 1945 uprchl do výcarska.

To vak byly jen výjimky. Horí byl úděl spiklenců, kteří, i kdy unikli prvním raziím, se postupně vichni dostali do moci gestapa. Takový osud potkal i obergruppenfůhrera Nebeho.

Jeho účast na puči nebyla zjitěna okamitě, take jetě 21. - 23. července jednal s Kaltenbrunnerem a byl dokonce u něho na obědě. Hrál nejobtínějí roli svého ivota. Vydával příkazy k zatčení podezřelých osob a řídil vyetřování. To ve dělal s takovým elánem, e i vedoucí protipionálního oddělení gestapa Schellenberg byl přesvědčen o jeho věrnosti reimu. Ani éf gestapa Müller nepochyboval o spolehlivosti svého blízkého přítele. Nebe se vak zmítal v pochybnostech a čekal, e kadou chvíli bude prozrazen jeho podíl na událostech 20. července. V úzkosti zapomněl na opatrnost a pozval k sobě berlínského policejního presidenta Helldorfa, který byl také jetě na svobodě. Dopustil se osudné chyby, nebo mohl ji tuit, e Kaítenbrunner a Müller podezírají Helldorfa ze styků s opozicí.

Helldorf přiel v uniformě a se sebevědomým výrazem. Byl ve výborné náladě, protoe věřil, e jeho účast na spiknutí nebyla prozrazena. Přátelsky se pozdravil s Nebem. Ne se vak dostali k vlastnímu účelu jednání, vtrhlo do místnosti několik gestapáků s pistolemi v rukou, kteří Helldorfa zřejmě sledovali, vrhli se na něho a spoutali ho.

Bylo jasné, e to znamená pro Helldorfa konec. To pochopil i on a proto při výslechu ani příli nezapíral. Avak i kdy připustil některá obvinění proti sobě, neřekl ani slovo proti Nebemu. Ten se vak domníval, e ho Helldorf zradí a proto hned po jeho zatčení uprchl ze své úřadovny.

Jeho zmizení bylo zpočátku komentováno erty. Kolegové se domnívali, e Nebe, známý svými milostnými avanturami, se zase vydal k některé ze svých milenek.

Zatím se vak postraený Nebe utekl do skrýe ke Giseviovi. Spolu se vydali do berlínského okolí, kde se skrývalí na různých místech. Při tomto putování Nebe spálil uniformu a v lese nedaleko Furstenbergu nechal stát své auto. Nato se opět vrátili do Berlína, kde se odloučili a Nebe se udhýliil k jednomu továrníkovi v BerlíněDohlomu.

Gestapo sice nalezlo Nebeho vůz, stále vak nevědělo, na čem je. Převládlo mínění, e byl zavraděn a v srpnu 1944 byla dokonce vypsána odměna na dopadení pachatelů. Pátrání vak bylo stále bezvýsledné.

Teprve v polovině srpna pojal Kaítenbrunner podezření, e Nebe se rovně podílel na přípravách puče. Byla vytvořena zvlátní komise k proetření případu. Orientaci vyetřujících napomohl jeho přítél vládní rada Lobbe oznámením, e 15. července Nebe nařídil pohotovost úředníků kriminální policie. Poněvad gestapo z výpovědi jiných zatčených vědělo, e Stauffenberg původně chystal atentát na tento den, nebylo ji těké vyvodit, e Nebe znal plány spiklenců a podílel se na jejich uskutečňování.

éfa gestapa Můllera zachvátil nepříčetný vztek. Na Nebeho byl vydán zatykač a zahájeno usilovné pátrání. Po několik měsíců vak bylo bezvýsledné. Teprve v listopadu 1944 přiel úředník pověřený vyetřováním na slibnou stopu. Zjistil, e o Nebovi patrně něco ví jeho dřívějí milenka, policejní komisařka Gobineová. Dal si ji předvolat a sliby, výhrukami i podněcováním její árlivosti z ní posléze vynutil závané doznání.

Gobineová vypověděla, e Nebe ji ádal o pomoc někdy koncem července. Dostala od něho úkol, aby mu zajistila úkryt v obci Motzen na venkovském hospodářství jakéhosi Waltra Fricka. Tam byl Nebe přestrojený za slepce převezen autem 30. července a od té doby toto místo neopustil.

Müller vydal rozkaz k okamitému zatčení Nebeho. Za nevlídného mrazivého večera v lednu 1945 vyrazilo z Berlína směrem na Motzen 8 osobních automobilů s 20 gestapáky. V prvním seděla i Gobineová, které mělo být pouito jako návnady.

V Motzenu jela kolona a k nádraí. Tam Gobineová vystoupila s pěti gestapáky a s nimi se odebrala k Frickovu domu. Dostat se dovnitř vak nebylo snadné. Teprve po delím tlučení na dveře přiel Frick otevřít. Gobineová se mu ohlásila a poádala o rozmluvu s Nebem. Řekla Frickovi, e přenocuje u známých a ádala, aby tam Nebeho přivedl.

Gobineová se vracela a Frick ji chtěl kousek doprovodit.

Tu se vyřítili ze stínů gestapáci s revolvery v rukou. Vrhli se na Fricka a s výhrukami se ho tázali, v kterém pokoji je ukryt Nebe. Frick zapíral a náhle ve snaze uprchlíka varovat počal volat o pomoc. Avak Nebe, věren své lehkomyslné povaze seděl tou dobou v zadním pokoji ve veselé zábavě se dvěma enami a nic neslyel. Kdy gestapáci vtrhli dovnitř, byl dokonale překvapen. Bez odporu se dal zatknout a vydal i fingované plnicí pero, v něm měl ukrytu smrtící dávku jedu.

Nebe do té doby značně zchátral. Měl nepřirozeně obarvené vlasy, byl zarostlý, pohublý. Tento dojem posilovalo i jeho oblečení, zapiněné pracovní kalhoty, modrá koile a dřeváky. Po zatčení propadl naprosté apatii, mlčky kouřil a vůbec nereagoval na otázky vyetřujícího gestapáka. Teprve v Berlíně po rozhovoru s Müllerem a Kaltenbrunnerem změkl.

V průběhu dalích výslechů bez odporu vypovídal a s chladným cynismem zrazoval vechny, kdo s ním spolupracovali nebo mu pomáhali se skrývat. Prozradil jednu svou dalí milenku, která mu opatřovala peníze, dále továrníka Schulze, u něho nalezl dočasný úkryt, i fary a byty, které navtívil společně s Giseviem.

Ani úplné přiznání ho vak nezachránilo. V únoru 1945 byl poslán do Buchenwaldu, koncem měsíce převezen k lidovému soudu do Berlína a tam v krátkém s obvyklou nacistickou řízností vedeném procesu odsouzen k smrti. Počátkem března 1945 byl oběen v Plötzensee. Vyetřování ostatních zatčených přísluníků protihitlerovské opozice neprobíhalo tak hladce. éf gestapa Müller byl v těké situaci. Potřeboval co nejúplnějí výpovědi a byl rozhodnut vypáčit je ze zatčených vemi prostředky. Výslechy byly vak velmi zdlouhavé a vyadovaly spoustu času. Hitler zuřil a netrpělivě vyadoval zlikvidování vech, kdo měli třeba jen vzdáleně něco společného s pučem. Chtěl, aby byly vyhlazeny i celé jejich rodiny, rodiče, sourozenci, manelky, děti i vnukové. Kadé průtahy pokládal za zbytečné a nedal moc ani na zdůvodňování, e je nutno odhalit vechny nitky spiknutí.

Nacistická perzekuce vskutku těce dolehla na příbuzné přísluníků protihitlerovské opozice. Jejich děti byly větinou odvlečeny a dány na převýchovu”, tzv. Nationalsozialistische Volkswohlfahrt. Ostatní přísluníci měli být na Kaltenbrunnerův návrh soustředěni a do konce války v horských chatách Krkono a pak rozhodnuto o jejich osudu. Zahájenou akci vak překazila velká ofenzíva sovětské armády v lednu 1945.

Nacisté touili po nejstralivějí pomstě. Program nelítostného zúčtování s opozičníky a vůbec vemi, kdo s nimi byli v přátelském styku či jiných svazcích, vyhlásil Himmler na schůzi gauleitrů v Poznani 3. srpna 1944. Tam vytýčil tezi o tzv. ideologické spřízněnosti, je se stala záminkou k neohraničené perzekuci vech nepohodlných 149 osob.

Nacistická nelidská zá la a za hrob. Olbricht, Stauffenberg, Merz von Quirnheim a von Haeften, zastřelení po likvidaci puče, byli původně jako nositelé rytířského kříe v tichosti pohřbeni. Potom vak byli vyhrabáni, jejich mrtvoly spáleny a popel rozházen po polích. Nechceme mít sebemení památku po těchto lidech ani po těch, kteří jsou nyní popravováni . . prohlaoval Himmler na zmíněné schůzi v Poznani.

Připomněl, e podle starogermánských zvyklostí, dopustil-li se někdo zrady, propadlo opovrení a krevní mstě celé jeho příbuzenstvo. Tento princip měl být uplatněn předevím proti rodině hraběte Stauffenberga.

Tento mu se dopustil zrady, měl v sobě zrádcovskou krev, ta musí být vyhlazena. A při krevní mstě bylo příbuzenstvo vyhlazeno a do posledního člena. Rod hraběte Stauffenberga bude zničen do posledního přísluníka”. Gauleitři odpověděli frenetickým potleskem. Dále sdělil, e se zabavuje jmění celé rodiny a bude vydána výzva ke vem, kdo se nazývají Stauffenberg, aby změnili své jméno.

Hitler soptil proti monarchistům, lechtě i oficírské kastě.

Brzy si vak uvědomil, e bez podpory těchto vrstev se jeho reim dlouho neudrí a proto musel ztlumit hněv. Pověřil svého zástupce v NSDAP Bormanna a nového éfa generálního tábu generálplukovníka Guderiana, aby nějakým způsobem vyřeili postavení armády a důstojnického sboru.

Dohody bylo dosaeno velmi rychle. Dne 24. července vydal Bormann oběník pro vechny říské vedoucí, gauleitry a svazové vůdce s pokynem, e je nutno se rázně vypořádat se vemi spontánními projevy nedůvěry k armádě a důstojnickému sboru. Zdůrazňoval, e sám vůdce si přeje, aby odpovědnost za atentát nebyla přisuzována generalitě, lechtě nebo armádě jako celku. Vinu nesla Jen malá skupina zrádců, je měla být příkladně potrestána. Nařizoval dále, aby byla vemoně posilována spolupráce mezi NSDAP a armádou.

Poslední odstavec oběníku ovem zdůrazňoval: Vůdce mezitím potvrdil a objasnil, e právě v těké době nepřechází výkonná moc uvnitř up na wehrmacht nebo některé jednotlivé generály, nýbr musí právě ve zvlátních krizích a těké době naeho lidu pevněji ne kdykoli jindy spočívat v rukou gauleitra.”

Rovně militaristé sami se kvapně očiovali z podezření kolektivní viny. 23. července vydal nový náčelník generálního tábu Guderian denní rozkaz, v něm označil spiklence za bezvýznamnou skupinu důstojníků, kteří byli stejně ji proputěni z armády pro neschopnost a zbabělost. Sliboval, e důstojníci a vojáci zachovají nadále neochvějnou věrnost vůdci a německému lidu.

Armáda samozřejmě ztratila po puči mnoho ze svých dosavadních výsad. Důstojníci se musili smířit s tím, e velitelem vojsk v zázemí byl jmenován Himmler a přijmout vojska SS za rovnocenného partnera. Dne 24. července bylo oznámeno, e říský marál Göring jako sluebně nejvyí důstojník poádal vůdce, aby místo dosavadního vojenského pozdravu byl ve wehrmachtu zaveden nacistický pozdrav. Byl znamením neotřesitelné věrnosti führerovi a úzkého spojenectví mezi armádou a stranou.”

Dne 4. srpna poádala” armáda (aby ochránila svou čest”) svého vůdce a vrchního velitele Hitlera, aby byla brzy provedena bezohledná čistka a vichni provinilci urychleně postaveni před lidový soud”. Führer jmenoval i čestný soud”, v něm zasedli marálové Keitel, Rundstedt a generálplukovníci Guderian, Sohroth a Specht. Tento soud měl posoudit vinu důstojníků, kteří se podíleli na spiknutí, vyloučit je z wehrmachtu a předat lidovému soudu. Současně byli také ex post vyloučeni z armády důstojníci, kteří přiznali svou vinu sebevradou” nebo přeběhli k bolevismu”, jak to učinil člen tábu generála Stieffa major Kuhn a dalí.

Pak nadeel dalí truchlivý akt dramatu, přelíčení před lidovým soudem. I tuto událost poznamenala nelítostná pomstychtivost nacistů.

K první skupině odsouzených náleeli von Witzleben, von Hase, Stieff, Fellgiebel, Hansen, Fritz v. d. Schulenburg a Peter Yorck von Wartenburg. Dále tam byli jetě tři nií důstojníci, kteří byli také zatčeni v noci 20. července na Bendlerstrasse.

Dějitěm procesu, který začal 7. srpna, se stal velký sál komorního soudu v Berlíně. Jeho reie byla v rukou ministerstva propagandy, které se postaralo o novinářské, rozhlasové a filmové zachycení průběhu jednání.

Jedinou dekorací prostorného sálu byly busty Hitlera a Friedricha Velikého a tři velké vlajky s hákovými kříi. V průčelí místnosti zasedali soudcové: předseda soudu Roland Freisler ve vínově červeném taláru, po jeho pravici v polní edivé uniformě generál pěchoty Hermann Reinecke, éf nacistického fůhrungstábu” u vrchního velení wehrmachtu a po levici rada lidového soudu Lemmle v arlatově rudém taláru.

Procesu se zúčastnilo na 200 vybraných diváků. Byli to přísluníci partajní hierarchie, zástupci wehrmachtu, SS atd. V pravém rohu od míst soudců sedělo 8 obhájců v černých talárech a za nimi obalovaní, kteří byli od sebe odděleni vdy dvěma policejními úředníky. Přítomnost obhájců byla pouhou frakou. Musili to být straně oddaní nacisté, jejich projevy byly jakoby ozvěnou obaloby. Hovořili o velezradě, o rozkládání branné sily armády a o povinnostech obalovaných udat své spolupracovníky. A tak např. obhájce generála Hoepnera, dr. L. Schwarz po vypočítání zločinů svého klienta prohlásil: Nemohu ztratit ani slova na obhajobu obalovaného. Zákon má pro to jediný moný trest. Jako obhájce nepodávám soudnímu dvoru ádný návrh. Předseda lidového soudu dr. Roland Freisler jednal s obalovanými s naprostou bezohledností. Jetě nikdy se v německém vojenském soudnictví nepostupovalo vůči obalovaným s takovou brutalitou a fanatickou bezohledností jako v tomto procesu. Jako sprostí vrahové byli předváděni vdy dvěma důstojníky gestapa. Přicházeli bez límců a lí a na vech bylo patrno, e proli těkým mučením a útrapami duevními i tělesnými  vypověděl později soudní stenograf, který byl přítomen tomuto přelíčení. Freislerovo jednání s obalovanými ukazuje následující výňatek z výslechu marála Witzlebena:

Freisler: Říkáte, e jste navtívil bývalého generálplukovníka Becka v únoru 1943 v jeho bytě, abyste prodiskutovali vojenskou situaci, kterou jste shledali velmi vánou a e jste říkali, e vůdce dělá změny ve velení ke kodě vedení války. Mysleli jste tehdy na to, kdo by to mohl dělat lépe?”

Witzleben: Ano.”

Freisler: Tedy tehdy jste se obírali mylenkou, kdo by to mohl dělat lépe. A kdo by to tedy mohl dělat lépe?” Witzleben: My dva.”

Freisler: Vy dva! Oba dva! Vy tedy říkáte: my bychom to mohli dělat lépe. Řekněte to tak, aby to bylo slyet!” Witzleben: Ano.”

Freisler: Tak tedy musím říci. To je veliká domýlivost, jaká není hned tak vidět! Polní marál a generálplukovník prohlaují, e by to mohli dělat lépe ne ten, který je vůdce nás vech, který poloil hranice říe na hranice Evropy… Tedy se přiznáváte k tomu, co bylo řečeno?

Witzleben: Ano.

Freisler: Chápete, e se to můe označit jedině slovem ctiádostivec! K tomu krčíte rameny. Dobře, to je také odpověď …”

Podobný průběh mělo přelíčení s hrabětem Yorck von Wartenburgem.

Pane předsedo,” řekl tento obalovaný, udal jsem ji při zatčení, e jsem s vývojem, který národně socialistický světový názor prodělal …

Freisler jej přeruil: …nesouhlasil! Konkrétně řečeno: v idovské otázce nesouhlasil s vyhlazováním idů, nacionálně socialistické pojetí vám nevyhovuje …

Yorck: To nejpodstatnějí, co vechny tyto otázky spojuje, je totalitní nárok státu na občana, přičem se vyaduje, aby se zřekl svých náboenských a mravních povinností k Bohu.”

Freisler: Řekněte, kde nacionální socialismus nutil mocí jediného Němce, aby se zřekl mravních závazků? Nacionální socialismus mravní závazky Němce, německého mue, německé eny nekonečně ozdravěl a nekonečně prohloubil. e by mravní závazky vylučoval, to jsem jetě nikdy neslyel.”

Julius Leber, velmi aktivní člen odporu a dřívějí poslanec říského sněmu za něm. sociální demokracii pravil:

Za tak dobrou a spravedlivou věc je nasazení vlastního ivota přiměřenou cenou. Udělali jsme, co bylo v naí moci. Není naí vinou, e ve vylo tak a ne jinak.”

Kdy hrabě Schwerin von Sahwanenfeld prohlásil, e při taení v Polsku se národní socialismus dopustil těkých provinění (masové vrady), odpověděl mu Freisler: Jste skutečně praivý lotr. Zlomil jste se zločinem. Ano nebo ne, zlomil jste se?”

Schwerin: Pane předsedo!”

Freisler: Ano nebo ne! Jasnou odpověď!”

Schwerin: Ne!”

Freisler: Vy se ji nemůete zlomit, jste přece pouhá hromádka bídy, která nemá ani před sebou úctu!”

Někdy ho vak přivedly odpovědi obalovaných i do nemilé situace a zmařily účinek jeho propagandistických frází. Tak např. Hans von Haeften na dotaz, jak mohl jako diplomat poruit věrnost vůdci, odpověděl: Protoe povauji vůdce za vykonavatele zla v dějinách.” Fellgiebel zvolal při vyhlaování rozsudku na Freislera: Pospěte si s věením, pane předsedo, jinak budete viset dříve ne my.” Witzleben mu řekl: Můete nás předat katovi. Za tři měsíce poene vás potlačený, týraný národ k odplatě …”

Neslavně skončil i dialog s advokátem Wirmerem. Řekl Freislerovi: Kdy budu viset, nebudu mít strach já, ale vy …”

Freisler: Brzy budete v pekle.”

Wirmer: Bude mi potěením, kdy brzy za mnou přijdete, pane předsedo!”

Ani tyto nepříjemné okamiky neoslabily Freislerovo drzé sebevědomí. Po vyhláení rozsudků v závěrečné řeči vychloubačně prohlaoval: Vracíme se zpět k ivotu, do boje. Nemáme s nimi nic společného. Národ se od nich osvobodil, zůstal čistý. Bojujeme. Armáda zdraví: Heil Hitler! My vichni zdravíme: Heil Hitler! Bojujeme s naím vůdcem za Němedko. Odstranili jsme nyní nebezpečí a pochodujeme s vekerými silami k totálnímu vítězství.”

Předseda soudu Freister dlouho svě oběti nepřeil. Byl při náletu těce zraněn zříceným trámem a brzy zemřel. Morální převahu stoupenců opozice ukázala jeptika, která ho oetřovala v posledních hodinách ivota. Byla to sestra jím odsouzeného hraběte Bernstorffa.

O tom, jak byl natáčen soudní proces a popravy představitelů protihitlerovské opozice, vypovídal kameraman Erich Stolí:

Jednoho dne dostali kameramani Deutsche Wochenschau rozkaz od říského filmového intendanta Hanse Hinkela, aby natočili proces s účastníky vzpoury z 20. VII.1944. Byli jsme dovezeni k lidovému soudu, kde nám bylo řečeno, abychom co nejméně nápadně pořídili zvukový film se záběry z procesu. Proto jsme si pořídili provizorní osvětlení, postavili kameru za dveře a natáčeli malým otvorem ve dveřích. Jiný kameraman dělal snímky přímo v sále, aby postihl celkovou náladu v sále. Intendant Hinkel přesně kadému určil, co bude dělat a také dal odměřit přidělený filmový materiál.

Bylo natáčeno, jak obalovaní jsou předvedeni, sňata jim pouta a posazeni na vykázaná místa. Kadý důleitý obalovaný byl zachycen i zvukově. Zvukový technik nemohl pořídit zřetelný záznam, protoe obalovaní mluvili tie, zatímco Freister přes opětné připomínky techniků řval.”

Krutý byl konec odsouzených. Hitler pozval k sobě kata a osobně stanovil podrobnosti procedury. Chci, aby byli pověeni, jako se věí dobytek na jatkách,” byla Hitlerova slova. Průběh poprav vylíčili později dozorce a kameraman, který dostal příkaz nafilmovat pro Hitlera toto truchlivé drama. Pod stropem nízké místnosti byla upevněna kolejnice a na ní háky, jakých uívají řezníci k zavěení masa. V této velmi malé místnosti byl vrchní říský soudce, popravčí se dvěma pomocníky, filmaři a dozorci.

U stěny stál malý stůl s lahví koňaku a sklenicemi pro svědky popravy.

Odsouzení byli přiváděni postupně ve vězeňských atech, v dřevácích a s pouty na rukou. Kameramani prosadili přes odpor popravčích, e odsouzenci nebyli před popravou vysvlečeni. Popravčí se připravoval za poklebování a vtipů. ádné prohláení, ádný kněz, ádný novinář. Jakmile byl jeden odsouzený pověen, byl před ním posunut černý závěs a následovali dalí. Straná scéna trvala dvacet pět minut. Kat se stále vysmíval a dělal vtipy. Filmová kamera pracovala bez přeruení, nebo Hitler chtěl vidět a slyet, jak jeho nepřátelé umírali. Jetě tého večera si něchal předvést film v kancléřství.

Na hrůznou podívanou reagoval smíchem a potleskem. Hitlerova ízeň po pomstě nebyla ukojena potrestáním přímých viníků. Splnil své výhruky a tvrdě zasáhl i proti jejich rodinám. Do koncentračního tábora v Buchenwaldu bylo posláno 10 přísluníků rodiny Stauffenbergů, 8 Goer-delerů, vdova po generálu Hammersteinovi a jeho dcera, vdova po von Hofackerovi s dětmi, bratr generála Hoepnera, sestra Kurta Wermehrena s manelem a dalí. Vichni byli předurčeni k smrti a zachránil je jen rychlý spád událostí, konečná poráka nacistického Německa. Němečtí autoři se rozcházejí v údajích o počtu osob, které byly postieny perzekucí nacistů. Z různých údajů lze usuzovat, e lo asi o 200 osob, z nich bylo asi 150 tábních důstojníků. Byli to ovem lidé často rozdílných názorů a osobních kvalit. Vedle osobně čestných, i kdy konzervativním smýlením omezených opozičníků byli tam i zarytí reakcionáři zprofanovaní svou dřívějí činností s nacisty i spoluúčastníci nacistických zločinů, jako berlínský policejní president hrabě Helldorf nebo esesák Arthur Nebe,který byl označován za jednoho z nejméně známých, zato vak z nejnemilosrdnějích funkcionářů SS.

Byla to různorodá společnost s rozdílnými cíly. Nebylo mono pro ni vypracovat společný program, který by odpovídal i zájmům veho německého lidu. Nejen nezdařený atentát na Hitlera, ale i tento nedostatek se staly příčinou naprostého nezdaru protinacistického puče z 20. července 1944 a tragického konce vech, kdo jej zosnovali.

Hitler atentát přeil. Z otřesu se vak ji nikdy nevzpamatoval. S vojenskými úspěchy spojenců pokračoval i nezadritelný soumrak vlčího doupěte”, předznamenaný 20. červencem 1944.

Konec