Stín zmizelého Berta - Arno Kraus

KAPITOLA PRVNÍ 1

V téhle roční době vládne v temných hraničních lesích umavy jetě zima. Leckde na severních svazích leí dosud sníh, i kdy se jaro neúprosně snaí prodrat ledovým krunýřem vod bystrými potůčky a prorazit na slunnějích místech promrzlou zemí první travičkou a otuile se tvářícími květy.

Z hlubokého ticha umavského pohraničí najednou zazněly kroky větí skupiny lidí. Kdyby ses byl podíval blíe, spatřil bys alostný obrázek vychrtlých postav, oblečených v hadrech bývalých vězňů koncentračních táborů

Výrazně se od těchto zuboených postav liil svým oblečením mu středního věku, silně kulhající na jednu nohu, a asi estnáctiletý chlapec.

Skupina dola mlčky a k silnici, kterou křiovala polní cesta Vedle se válel na zemí vyvrácený ukazovatel:

Schonberg  3 km

Muové se shlukli kolem svého vůdce, jím byl onen civilně oblečený člověk, a jeden přes druhého začal naléhat: Kam teď zamíříme? Dostaneme se po této cestě na Plzeň?”

Praga  daleko? Skolko kilometrov?” ptal se jiný

Tázaný se hořce usmáh Pilsen i Praga daleko. Jetzt můssen wir essen . kua… jist. U nás. V Schěnberg já doma.”

K dalímu vysvětlování nedolo, protoe z lesa se najednou ozvala střelba a ne se mohla skupina ukrýt,

vyjeli z houtí tři Jezdci na koních: dva mladí chlapci v uniformě Revolučních gard a děvče s vojenskou lodičkou, ozdobenou československou trikolórou. Vichni měli v ruce samopaly a za opaskem pouzdra s pistolemi.

Stá! vykřikl Jeden z nich, kdy spatřil osmičlennou skupinu. Kam Jdete? Kdo Jste?11

Mu v roztrhaných atech vystoupil z houfu a zajíkaje se radostí vykřikl: Nevidí? Utekli jsme z koncentráku… dva Čei, dva sověttí vojáci, tohle jsou Francouzi… Chlapci, konečně Jsme opravdu doma!”

Mladík seskočil z koně, ostatní dva zůstalí v sedle a obezřetně se rozestavili po obou stranách kolem skupiny.

Já Jsem nějakej Franta Kalous. Tady blízko Jsem se narodil, pak Jsem dělal v lese a odtamtud mě rovnou sebrali, napřáhl ruku vychrtlý mu. Stáří třicet tři let.

Já Jsem Pavel Soukup, řekl mladík a stiskl podávanou ruku. Překvapeně se podíval, protoe Kalous vyhlíel spí na padesát ne na třicet.

e na to mládí nevypadám? ihned zaregistroval Franta Soukupovo překvapení. Nediv se, kdy bude dva roky ít o řepné lichtě … Nejstarí z nás Je tady Joachym Berger.

Kalous ukázal na mue, který stál stranou ostatních, a dodal: A nejmladí je jeho syn Hans, tenhleten chlapec.

Soukup se k němu obrátil: Vy jste..

Joachym Berger áus Schonberg… Krásnohůrka to jmenovalo se vor dem Krieg … ne vojna byla .. trochu koktavě začal vysvětlovat Němec. Ale já ..

Stará se o nás u čtrnáct dní, skočil mu do řeči Kalous, nael nás polomrtvé v lese, kdy utekl se synem. Náckové je chtěli sebrat do volksturmu. Klukovi Je sotva estnáct..

Já teď patně u mluvit česky, tie se omlouval Berger.

Já, abych nezapomněl, protáhl po plzeňsku Kalous. Joachym je ná člověk, kamaráde… dřevorubec a chalupníček, jako byl můj táta, taky takovej obyčejnej chlap, abys rozuměl, Soukupe.4

Pavel Soukup podal Joachymovi ruku: Dobrý den, pane Bergere. Chápete, e… Pojedeme s vámi do Krásnohůrky a tady Dáa zatím zajede na velitelství, aby pro ostatní někde vyhrabali nějaký dopravní prostředek.

Schonberg, jak jej dosud označovala lutočerná tabule, nebyla tak malá vesnička, jak sí předtím Soukup představoval. ale doiroka rozloená ves v mírném údolí mezi lesy, na ně ze vech stran navazovaly pruhy i prouky polí. Na návsí stály pěkné, zděné selské domy, výe do stráně se rozeběhly ji dřevěné, typicky umavským stylem stavěné chalupy se ikmými střechami. Jedna z těch posledních, téměř nalepená na ostrý cíp lesa, patřila rodině Joachyma Bergra.

Kdy skupina, doprovázená oběma mui na koních, procházela vesnicí, neotevřelo se ani jedno okno. Vechna vrata zůstala nedobytně uzavřena, jako by tu nikde nebylo iváčka. Jen pohyb záclon ukazoval, e se za nimi skrývají lidé. Joachym se synem li v čele skupiny, rozhlíeli se obezřetně kolem sebe, ale nic se nepohnulo. Pomalu se vyplhali do stráňky a  strnuli: Bergrova chalupa byla otevřená, okna vytlučená, dveře vyvrácené, plot rozlapaný. Joachym se synem mlčky vstoupili dovnitř.

Jetě chce o Joachymovi něco dalího vědět?” obrátil se Kalous k Soukupovi. Tohle by ti snad mohlo stačit.

To mí tedy opravdu stačí, zmohl se po chvíli Pavel Soukup k odpovědi. Zůstala tady ve vsi pěkná holota, jak koukám.”

Uvnitř Bergrovy chalupy to vypadalo jako po zemětřesení. Kdy se mui nahrnuli za joachymem do světnice, s údivem sledovali, jak odsunul stranou starou dřevěnou kredenc a se slyitelným oddechnutím odkryl prkno v podlaze. Pak z mezery, vyhloubené do udusané země, vytáhl balíček ve voskovaném plátně, poloil jej na stůl, kolébající se ze strany na stranu, protoe jedna noha byla uraená.

Da ist meín Ausweís stecken geblieben,” promluvil k Soukupovi. To moje opravdická dokument.”

Soukup přistoupil a zalistoval v hromádce papírů. Byly tu uloeny výstřiky z českých i německých novin, v kterých se psalo o boji lesních a zemědělských dělníků v první republice, ťKomunistický manifest a docela vespod potvrzení, e Joachym Berger zaádal o přijetí do Komunistické strany Československa s datem 20. února 3938 a s razítkem KSC v Rudné.

7

Rudná… to je Eisenstein … vlastně byl… teď u zase Rudná, prohodil Soukup. Chlapci, dáme se tady do toho, aby měl strejda Joachym zase v pořádku svůj domov.

Třiadvacetiletý Pavel Soukup tehdy poprvé nazval osmatřicetiletého Němce Bergra ťstrejdou JoachymemŤ a od této chvíle mu tak začali říkat i ostatní. Tahle epizoda jako by vem vlila nové síly do unavených těl. K večeru to u v chalupě vypadalo téměř jako předtím, Jen některá okna byla přelepena v prasklinách, protoe náhradní sklo nikde nenali.

Na stěně viselo opět několik zarámovaných fotografií Bergrovy rodiny. Na jedné byl zachycen Joachym se světlovlasou enou ve svátečním oblečení.

Meíne Frau … to moje ena, snail se vysvětlit přátelům. Zemřela za války.

Bylo na něm vidět, e hledá česká slova, aby vysvětlil, jak zemřela, a pak aspoň ukázal těkou, mozolnatou rukou na svou hruď.

Zápal plic? napověděl Soukup, a Joachym ihned přikývl.

Na druhé fotografii, značně u vybledlé, byla skupina čtyř lidí: starý pán se enou, vedle nich dva mladíci, z nich jeden určitě byl jetě mladý Joachym.

A to otec, matka a Bert, mein Bruder… bratr. Rodiče dávno mrtví, bratr byl voják … A potom … in Russland,

 psali.

Padl?

Berger pokrčil rameny.

Nezvěstný? pochopil Soukup.

Tak … nezvěstný … Bylo by mu teď čtyřicet let. Odvedli ho hned v čtyřicátém roce, mě ne, kvůli ta má noha … strom ji zlomil a patně spraveli.

Ale máte syna,** usmál se Soukup. A je to taky dobrý chlapec, kdy nechtěl s faisty …

Honem ke stolu, přeruil jejich povídání Franta Kalous, který mezitím nahradil ubrus starými novinami, rozestavil na ně hrnce a několik talířů.

Soukup vytáhl z brany několik vojenských konzerv, ve sklepě se nalo i pár brambor, a tak mohl dát Franta dohromady docela prostou, ale v téhle chvíli téměř sváteční večeři. Joachym také zapálil petrolejku, která jako zázrakem zůstala uetřena.

Musíme zpět na velitelství, vysvětlil Soukup, proč si také nepřisedne. Obrátil se k muům, které Joachym zachránil. Vy tady počkejte, a přijede vůz. Vezme vás do Plzně.

Soukup se odmlčel a podíval se na Bergra: A vy, strejdo Joachyme, se nebudete bát zůstat pak tady sám? Čeho se bát? usmál se Joachym. Je přece po válce!

3

Po odchodu strání skupiny se postupně rozhostilo v Joachymově chalupě ticho. Navrátilci z rajchu byli na smrt unaveni. Jen Joachym, jak u tomu za dlouhá léta přivykl, vyel ven, aby obhlédl okolí a uzavřel vrátka.

Bezhlučně doel a k hranici polen, narovnaných podél zadní stěny chalupy, odkud byl pouhý skok do vysokého lesa. Lucernička, v které hořel oharek svíčky, osvětlovala jen matně nejblií okolí, ale starý Berger tady znal i popaměti kadý kout, kadou prohlubeň. Náhle ho někdo ve tmě zezadu chopil za rameno a německy zaeptal: Ani hnout, jinak ..

Joachym pocítil dloubnutí do eber. Neznámý mu přitiskl k tělu hlaveň pistole a naléhal:

Kolik je jich u tebe v chalupě?

Deset muů …

Kwatschl Nevaň, Joachyme! Dva na koních odjeli. Měli samopaly. A co ti ostatní?

Vichni mají samopaly, zalhal Joachym.

Co se s ním vybavuje? zahučel ze tmy druhý hlas. Buď řekne pravdu, nebo…

Joachym v té chvíli vystihl, e mu, který mu tiskl k zádům hlaveň zbraně, se musel pootočit. Vyuil proto situace, vrhl se na protivníka a strhl jej na zem. Rychle nabral dech, aby vykřikl o pomoc. Stačil vak jen ze sebe vyrazit zoufale první slabiku. Pak byl duen tvrdou dlaní a do jeho zad jako by mu vjel blesk. U jen v polovědomí uslyel: Má mít, o co sis koledoval, du Schweinhund! I za Berta! Joachym bolestí omdlel. Nemohl u vidět, e z chalupy vyběhl Hans.

Vater! zaeptal a objal otce. A pak vykřikl zoufale na ostatní druhy: Hilfe!

Přenesli Joachyma opatrně do světnice, vysvlékli ho

a teprve teď zjistili, e byl zezadu bodnut noem. Natěstí starý teplý kabát průraznost čepele zmenil: rána nebyla tak hluboká, aby zasáhla srdce. Jen silně krvácela.

Teprve po velkém úsilí se jim podařilo krvácení zastavit. Víc v té chvíli udělat nemohli. Nezbylo ne čekat na slíbený vůz a dopravit joachyma do nemocnice.

Někdo sem jede! ozvalo se od okna, u kterého se jí po dlouhých pět hodin střídali netrpěliví soudruzi, usídlení v chalupě.

A má branu s červeným kříem!” zvolal Kalous. e by to byla ta sestřička, kterou poslali pro auto?”

Brzy se ukázalo, e Kalous má dobrý zrak Byla to opravdu Dáa ve svém koíku a s vojenskou čapkou na hlavě. Přijela na irokoplecím valákovi. Mui ji obklopili a radostně vítali.

Vůz se nám nepodařilo sehnat, snad zítra. Vezu vám nějaké konzervy a chleba.”

Sestřičko, prosím vás, pojďte se nejdřív podívat na raněného. Máme strach, aby nevykrvácel.”

Dáa se na víc neptala a rázem vpadla do světnice. Přikročila k sinalému Joachymovi, který leel na posteli, opřený o několik poltářů, s obvazem na prsou značně zakrváceným. .

Na její překvapený pohled odpověděl Kalous: Přepadli ho. Soukmenovci..

Dáa shodila koíek, nařídila přinést horkou vodu, otevřela lékařskou branu a po důkladném omytí rukou se pustila do práce.

Jako zkuený ranhojič strhla krví prosáklý obvaz, vymyla ránu a pozorovala kadé Joachymovo hnutí. U se probudil z bezvědomí a jeho matný zrak utkvěl překvapeně na dívčině tváři.

Vechno bude v pořádku,” utěovala ho. Máme těstí; rána je sice dost iroká, ale nela do hloubky. V nemocnici to seijí. Kdo vás vlastně chtěl probodnout?”

Berger pohlédl na Dáu, pak na syna, který napjatě poslouchal málo srozumitelnému českému rozhovoru, á pak zaeptal: Nevím. Neviděl jsem jini do tváře. Ale…”

Ale..mechanicky opakovala Dáa, kdy se Joachym odmlčel.

Mluvili německy, ale nai to nebyli,” pomalu mluvil Joachym. To byli ti, co odjakiva patřili na druhou stranu barikády.”

Poznal jste je?”

I kdybych poznal  co z toho? Tady je nechytnete. Lesem je to na hranice kousek. Ale proč za Berta?”

.. Bert? jaký Bert?”

Joachym neodpověděl, hlava mu náhle klesla do poltářů. Slabostí omdlel.

Bert war mein Onkel,” řekl Hans německy a otočil se k Dáe. Můj strýc. Ten, co zůstal nezvěstný.”

KAPITOLA DRUHA

1

Děkuji za tanec,” řekl mladý mu ve stejnokroji pohraničníka, kdy odváděl plavovlasé děvče ke stolu. Promiňte, ani jsem se vám nepředstavil: Jan Kalous..

Těí mě, já jsem Jana. Jana Bergrová … Ale vás jsem tady jetě neviděla, soudruhu desátníku absolvente.”

Ani Jste nemohla. Přiel jsem k útvaru před týdnem. Vidím, e znáte dobře nae hodnosti.”

Bydlím na hranicích od narození. Letos končím gymnázium  samozřejmě v Rudné, tady je jen devítiletka. Máma se s otcem přestěhovala do města hned, jak tam v padesátém roce zahájili provoz.”

Jan přikývl, jako by tohle oznámení bylo pro něho straně důleité, ale na více se nezmohl.

Vy Rudnou znáte?” přeruila Jana jeho mlčení, jako by mu chtěla pomoci.

Ne. Ale to se snadno dá napravit. Kdy mě pozvete …

Děvče se zastavilo, vysmeklo ruku z jeho podpadí a upřelo na mladého mue veliké, tmavěmodré oči, které připomínaly svou hloubkou vody jezera, kolem něho desátník u týden denně chodil ze sluby a do sluby.

Tím jste chtěl říct..

Jan teď ji odhodlaně dořekl: Ť… e bych se chtěl s vámi sejít. Jsem opravdu rád, e jsem vás poznal! To jste u jednou řekl, připomněla mu s úsměvem dívka. Nebo nic jiného povídat neumíte?

Umím, já bych vám leccos vyprávěl, kdybyste mě pozvala … vlastně kdybyste souhlasila, abychom se přítě seli u vás v Rudné. To jest  kdybyste chtěla, abychom … vy si o mně asi myslíte, e..

Co si o vás myslím, to se snadno dovíte. Třeba hned po naí první schůzce, překvapila Jana chlapce svým příslibem. Kdy budete mít volno?

Jan se nemohl vzpamatovat. Jenom cítil, jak mu pod blůzou splaeně tluče srdce.

Oněměl jste? Nebo jetě nevíte, kdy budete mít volno?

Opravdu nevím … vzpamatoval se desátník. Já bych vám to musil napsat… ale kam?

Mánesova 44, nebo mě večer zavolejte domů, Rudná 4131, klidně sdělila Jana svou adresu. Ale pak neodolala a poloironicky se zeptala: Nepotřebujete tuku?

Proč tuku?

Abyste si to zapsal. Nebo máte tak dobrou pamě? Ne se zmohl Jan na odpověď, Jana dopověděla: Na shledanou, soudruhu desátníku! Musíme spěchat na autobus, za chvíli jede odtud poslední.

Kdy se Jan konečně vzchopil, aby jí nabídl doprovod, Jana se rozběhla ke stolu, kde u s kabáty v ruce netrpělivě přelapovala dosud velmi půvabná ena. jakmile k ní Jana dola, bylo zřejmé z jejích gest, e dceři nervózně domlouvá máma. Jana asi byla na podobné výlevy zvyklá, protoe se uprostřed máminých domluv najednou otočila a u oblečená na Jana zamávala.

Desátník se mechanicky postavil téměř do pozoru, ale pak sebou prudce trhl, kdy se mu za zády ozval hurónský smích: tři-čtyři chlapci v stejnokrojích, kteří ho dosud mlčky pozorovali, u to déle nemohli vydret.

Pěkná.., ale ne pro tebe, začal svobodník. Jana není na legrácky, kamaráde, i kdy se pořád usmívá Ta se narodila pro vyí are, soudruhu desátníku! ironicky si přisolil dalí z pohraničníků.

Jan se na ně nejdříve trochu nechápavě podíval. Pak si přeměřil jednoho po druhém, sáhl si na bradu, jako by zkouel, zda mu příli nevyraziiy tmavé vousy, a ani

se pokusíl reagovat na Jejich poznámky, navrhl:

Zvu vás na jednu rundu Myslivecké, A tady Frantu Pazourka samozřejmě na limonádu, Mladistvým Je pití alkoholu přísně zakázáno.”

2

Autobusem je dnes ze Stříbrné Hory do Rudné sotva dvacet pět minut jízdy. Okresní město Rudná se můe pochlubit daleko lepími ivotními podmínkami ne kdykoli v minulosti. Začátkem padesátých let přestavěli malou, nedostatečně vybavenou textilní továrnu v důleitý závod, tvořící součást významného chemického podniku. Postupně zde vyrostla nová městská čtvr, dva hotely, kulturní dům, nemocnice a dobře zařízené prodejny potravinářského i spotřebního zboí.

Přírodní podmínky zůstaly vude v okolí takřka stejné: temné, takřka nepřehledné lesy, rozprostírající se a k hranicím. Pahorky, hory, údolí a v létě prosluněné paseky. Dobře udrované silnice I. třídy. Ale Stříbrná Hora měla proti Rudné jednu výhodu od nepaměti. Pověst turistického a sportovního ráje, a téhle pověsti se nemínila vzdát. Zdejí národní výbor nelenil, stavěl í pomáhal řadě podniků stavět dalí rekreační budovy v ideálních turistických podmínkách jak letního, tak zimního období. Jsou zde výtečné lyařské sjezdy a koupalitě.

V pětačtyřicátém se tu jako první objevili přísluníci Revolučních gard, buď jetě docela mladí chlapci, nebo mui středního věku, kteří u před válkou měli za sebou vojenskou slubu. Pak se postupně začala formovat vojska Pohraniční stráe. Ti starí sem přivezli své rodiny, ti mladí si nali děvčata ve vnitrozemí nebo si vybrali nevěstu z nedaleké textilní továrny A pak bud začali pracovat přímo ve Stříbrné Hoře či v Rudné, nebo se usadili v blízkých vesnicích. Ale větina z těch prv nich osídlenců zůstala navdycky věrna slubě v Pohraniční strái. Kdy odcházeli později do důchodu, věnovali se nadále tomuto svému milovanému koutu české země v různých veřejných funkcích.

K nám se do naich hraničních hor a lesů kadý nakonec vrátí, kdo si k nim jednou přivoní usmát se major Pavel Soukup, na jeho vlasech bys dodnes nenael

jedno edivé vlákno. Tobě to sice trvalo víc ne deset let, Franto, ale nakonec Jsi poznal, e bys jinde ne tady nemohl dýchat.

A já jsem ti to tenkrát v pětačtyřicátém nevěřil. Byl jsem přece jen zvyklý na roviny. Ale  luskl prsty statný pětaedesátník Franta Kalous, má pravdu, najednou jsem začal vzpomínat… hodil jsem ouřadování do kouta a vrátil se k svýmu řemeslu a sem k vám.

Kalous se uhodil pěstí do mohutné hrudi a usmál se na Soukupovu manelku.

Zase mě bude Pavel napomínat, abych se nevytahoval. Ale ty mě přece zná, Dáo. Koneckonců  pohraničníci a lesáci mají k sobě odjakiva blízko.

Paní Dáa se usmála. I kdy jí lo na padesátku, pořád vypadala jako útlá mladice.

Soukup na ni s porozuměním pohlédl: Ale ty sis u na nás zvykla, take…

Dáme si trochu domácí jalovcové a kousek slaniny, máma taky něco napekla, navrhl Kalous. Ale dali jste si načas, ne jste se konečně uráčili přijeti.

Kdo by Frantu Kalouse neznal, mohl by se urazit, protoe si nikdy servítky na ústa nekladl. Ale jeho hosté ho znali a příli dobře a věděli, e by to tady v jeho myslivně bez trochu opepřených slov ani nebylo to pravé prostředí.

Přesto Dáa ihned reagovala: Pavel měl teď opravdu moc práce, na roty přili nováčkové, druhoročáci jdou domů.

Soudruh major musí mít pořád nějaké výmluvy, neodpustil si ironickou poznámku Kalous. To u přicházela jako na zavolanou Růena Kalousové s pekáčem, z něho se linula vábná vůně.

Zase řeční, táto? Koukej pobídnout hosty!” vyzvala manela paní domu, usmála se na Soukupovy, rozloila rychle na stůl talíře a pořádný kus chleba, doprostřed postavila mísu s bílými naloenými hříbky a litrovou láhev. Berte si jako doma! A ty se s tou jalovcovou mírni, táto!

Kalous jen něco zabručel, ale z kadého jeho pohledu na enu bylo vidět, jak ji má rád. Málokdo by byl uhodl, e tahle sotva pětačtyřicetiletá paní má u dvaadvacetiletého syna, pomyslil si Soukup.

Jako by právě v téhle souvislosti měli stejnou mylenku,

obrátil se Kalous na Soukupa: A co Honza? U se u vás otrkal? Seká dobrotu?”

Jablko nikdy nepadne daleko od stromu,” odpověděl klidně major, a dodal: Je zatím trochu hr, hr, jako býval jeho táta. Jen se nekleb, Franto. Ale vím, e jako jeho táta bude z něho stejně pevný chlap, jak se na řádného pohraničníka sluí!”

Kdyby mi bylo aspoň o deset let míň,” povzdychl si Franta, jetě bych vám vem ukázal, co je to opravdovský hraničář.”

3

2

1

3

3

Anna a Jana Bergrovy bydlely v dvoupokojovém bytě v jednom ze starích činovních domů téměř v centru Rudné, postavených dlouho před válkou. Později si zde zřídily etáové topení, take stará kachlová kamna v obýváku zůstala Jen jako pouhá vzpomínka na staré časy. Ale jako docela hezká vzpomínka, protoe si na zevnějku téhle starobylé součásti domácnosti dali asi bývalí majitelé bytu dost záleet.

Z vnějku nevypadal dům zvlá malebně. Nesl na sobě stylové, nepříli ladné rysy vkusu původních německých majitelů, ale uvnitř byl opravdu útulný. Pro dvoučlennou rodinu skýtal navíc výhodu jak pro matku, která měla naproti stanici městského autobusu, jeho linka vedla rovnou do závodu, tak i pro Janu. Navtěvovala střední kolu, leící pouhé tři ulice odtud.

V padesátém sedmém roce přemluvila paní Anna manela, aby začali se stavbou rodinného domku kousek za starým městem, kde se plánovala nová čtvr. Ale kdy rok nato se narodila Jana a několik měsíců po jejím narození zemřel Hans po těkém úrazu v továrně, nezbylo mladé vdově nic jiného, ne se svého plánu vzdát. Ted u ani s pomocí svých rodičů by nebyla mohla svůj plán uskutečnit, třebae energie měla v sobě stále dost a dost.

Bylo to tak: Annin otec, vyučený řezník, se vrátil po pětačtyřicátém roce do Rudné, kam se před válkou přienil do rodiny českého řezníka a hospodského. Samozřejmě převzal do národní správy bývalý objekt svého tchána. Po osmačtyřicátém se vak stala hospoda s řeznictvím drustevním zařízením a Annin otec zde zůstal.

Jako vedoucí. V padesátém roce ho vak ranila mrtvice. Říkalo se, e těko snáel ťpodřízenéŤ postavení a dal se na pití.

Anně nakonec nezbylo ne Jít sama do práce. Měla obchodní kolu, lidi pro nově zřízenou továrnu v Rudné se stále nedostávalo, a tak ji ochotně přijali. Anna se u doma v krámě naučila otáčet a navíc  měla účetnictví ráda. Proto si brzy získala v továrně důvěru.

Překvapením pro vechny vak zůstalo, e Anna nepomýlela na to, aby se znovu vdala, ačkoliv o nápadníky neměla nouzi. Starala se vak o své rodiče, kteří zůstali v Rudné, a o svou dceru Janu.

Stará panna, začali o ní trochu nelogicky říkat, ale na příčiny její dobrovolné samoty se přestali ptát.

V tomhle prostředí, mezi dvěma enami, které jako by se u se svým vdovským údělem navdy smířily a nic od ivota nečekaly, vyrůstala Jana. Kdy dědeček zemřel necelé dva roky poté, co ho ranila mrtvice, babička se na naléhání dcery Anny přestěhovala do jejího bytu.

Ale mnoho naléhání ani nebylo třeba. Staré paní vyhovovalo, kdy mohla tu a tam po straně nadhodit, e starým a ťchudýmŤ lidem v tomhle podivném novém světě hrozí na stará kolena jen chudobinec, a kdyby ona neměla tak hodnou dceru …

Anna na tyhle máminy poznámky nijak nereagovala. Měla v továrně hodně práce a babiččino přestěhování vyřeilo problémy s dcerou Janou, zvlátě kdy začala chodit do koly a pak se dostala, díky dobrému prospěchu, na gymnázium. A v sedmasedmdesátém roce, v posledním roce Janiných studií, kdy lo dceři na devatenáctý rok, jako by zavládl v domácnosti nový duch. Anna a Jana začaly spolu chodit po tanečních zábavách, a osmatřicetiletá matka, která vypadala vedle své dcery jako její starí sestra, se najednou začala i vnějkem měnit: hezky se oblékala, bavila se, tančila. e byla opravdu půvabná, přitahovala svým zralým enstvím zájem muských očí daleko víc ne tíhlá a na mladé lidi nepřístupným dojmem působící Jana.

Ale ani to nijak nenaruilo přátelské vztahy mezi třemi enami v domácnosti. Babička měla z proměněné, veselé dcery radost, Jana se zase cítila polichocena, kdy o nich dvou někteří tanečníci začali mluvit jako o sestrách. Na máminy úspěchy neárlila, právě naopak, ale sama nedala dosud naději ani jednomu z chlapců, kteří se o ni zajímali. Proto leckdy byla její matka v kole víc ne její dcera.

Ty jsi jako tvůj táta,” usmála se Anna. Taky vydrel sedět na zábavě celou noc mezi dědky a měl radost, kdy jsem se pořád točila v kole. Ale to starodávné přísloví ťo sedání panenky v koutěŤ se dnes nevyplácí, Jano. Abys mi nezůstala nakonec na ocet!”

Já na ocet nezůstanu, mámo,” ujiovala ji Jana. Ten pravý jednou přijde… Ale es ty mohla zůstat dodneka sama, taková pěkná enská? Neříkej, e to bylo jen kvůli mně. Nebo kvůli tátovi. Já jsem ho vlastně ani nepoznala …”

Jednou to pochopí, Jano… rychle ji přeruila matka. Někdy je člověku lip, kdy zůstane sám. Třeba jsem i já čekala na toho pravého …”

4

Donnerwetterl” ozvalo se zpod kůlny na nářadí, pak bylo slyet úder, připomínající zřícení celé sady elezných nástrojů a nakonec ze dveří vykoukla hlava, nahoře zcela lysá, ale zato po stranách bohatě ozdobená vlající bílou hřívou. So ein Trottel…”

Mu nedomluvil, protoe zdůli od vrátek někdo vykřikl: Joachyme, máte dole návtěvu!”

Oslovený se uklíbl na starí enu, která se zastavila na betonovém dvorku: Dámskou návtěvu, Terko?”

Jděte k ípku! e si ve vaem věku nedáte pokoj!” odsekla. Je to nějakej muskej.”

Tak ho sem poli, prosím tě, ne bych se umyl a převlíkl…”

Ňák jste se rozčílil, e jste si vzpomněl na svůj rodný jazyk. Nepřeběhla vám přes cestu kočka?”

Přes cestu ne, ale přes kůlnu. A ta potfora shodila vercajk. Sakumprásk.”

Ale to nic není, vy si to zase u srovnáte… máte času dost…

Paní Macháčková nestačila své úvahy doříct, protoe se děda Berger doopravdy rozzlobil: enská, nech um Gotteswillen toho mluvení a jdi pro ten… pro toho pána! Nebo na mou duí..,”

Dědovi Bergrovi bylo u přes sedmdesát, ale dosud

měl takovou sílu, e ohnul elezný prut, jako by to byl jen slabounký drátek. Lidé z místního JZD ho měli rádi pro jeho ochotu. Zvlátě se dřevem to uměl, kdy bylo něco třeba opravit. Bez poznámky v občanské legitimaci, e její nositel je německé národnosti, by nikdo na dědově výslovnosti nepoznal jeho původní mateřtinu. Během těch třiatřiceti let, které starý Berger proil mezi českými rodinami v Krásnohůrce, mluvil sice trochu s tvrdím přízvukem, ale dobře. Zvlátě kdy několik starých německých antifaistů zemřelo a jejich děti se buď přienily do města, nebo se odstěhovaly, málokdy Berger německy promluvil.

Chalupa dědy Bergra nedoznala od pětačtyřicátého roku velkých změn. Ani okna nerozířil jako někteří z nových občanů, ani nepřistávěl nahoře patro. Jen dokovou střechu vyměnil za pěkné červené, taky a starý, dávno u ztrouchnivělý plot nahradil drátěným pletivem, o ně se bohatě opíraly keře velkoplodých malin a černého rybízu. Dědovi pro radost vak stále běhalo po dvoře několik slepic, a v králíkárně, nyní postavené z cihel, dupali jeho milovaní angortí králíci.

Dobrý den, uslyel vtom děda, právě kdy skloněn k ledové vodě, tekoucí z pumpy, si omýval zapiněný obličej.

Dobrý den, odpověděl Berger a zadíval se na příchozího, oblečeného zcela městsky. Tohle oblečení se na denní ivot v umavské vesnici opravdu nehodilo: zimní vlněný kabát s beránčí vlokou, moderní koeinová čapka, která přikrývala pouze temeno hlavy a v umavských mrazech byla docela bez uitku, něrovací boty, snad i s teplou vlokou, ale pro chození zasněeným lesem či v polích bezúčelné.

Přejete si? zeptal se děda mue po té důkladné prohlídce.

Vy jste pan Joachym Berger? zeptal se návtěvník a kdy děda přikývl, sám se představil: Já jsem Frantiek Kučera, z Prahy. Přestěhoval jsem se do Rudné, pracuji tam v továrně. Hledal jsem někde poblízku klidný kout, pokojík pro svého přítele, potřeboval by si odpočinout… Doporučili mi Krásnohůrku  a předseda zdejího národního výboru mi dal několik adres, kde bych se měl zeptat…

Děda Berger zakroutil s nechutí hlavou: Pokoj chcete … A zase poslal ke mně… Aber ich hábe … promiňte . . já mám  leh suché ein Zimmer iir meúien Freund aus Prag .. přeel do Bergrova mateřského jazyka Kučera,

Jen sí klidně mluvte česky,” přeruil ho Berger. Rozuměl jsem, ale já mám jen jednu světnicí a druhá je pro snachu a vnučku, jezdí sem obě pravidelně ke mně, fast jede Woche, na stará kolena nebudu přece přistavovat.”

Mu, který se představil jako Kučera, se najednou ukl do čela: Berger… Promiňte, ale není vae snacha paní Anna Bergrová, která pracuje v továrně jako vedoucí účetní? Já jsem si ovem myslel, e je to Čeka . .

Je to Čeka. A kdyby nebyla?”

Nic, vůbec nic… Jsem velmi rád, e jsem vás poznal, Herr Berger. Snad se nevidíme naposled a pak se domluvíme..

Děda něco mezí zuby zabručel, a pak trochu nelogicky dodal: Anna si vzala mého syna Hanse V estapadesátém. Syn zemřel. Dva roky potom. To se zrovna narodila Jana.”

A paní Bergrová se u neprovdala?”

Asi ne,” odsekl děda. Pořád je Bergrová.”

Děda se u bez dalího loučení otočil a zamířil do světnice. Nějak stárnu, povzdychl si v duchu. Co to tady docela cizímu chlapovi vykládám?

KAPITOLA TŘETÍ

1

Honza zimní období příli nemiloval Ale e pro něho bude zima letos tady v Stříbrné Hoře tak dlouhá, jetě před čtrnácti dny netuil.

Jakápak dlouhá,” namítl vojín Franta Pazourek, kdy u třetí den poslouchal s ostatními stesky svého velitele. Kdybys il u nás na Vysočině, zábly by tě ui i v červnu.”

Na nedůvěřivý pohled desátníka Jana Kalouse, který

znal Vysočinu jen z několika letmých návtěv, a to jetě během léta, začal ho Franta horlivě ujiovat: Před dvěma roky u nás napadalo v červnu tolik sněhu, e zajícům z něho koukaly jen ui. Na mou dui, mluvím pravdu!

Ty nemluví, ty kecá,w usadil Frantu svobodník Tonda Král, zámečník z plzeňské kodovky. A kdy chtěl Franta protestovat, zarazil ho strohým rozkazem: Vojíne Pazourku, jdeme na obchůzku!”

Pazourek se neochotně zdvihl, zatímco Tonda se jetě pokusil uklidnit Honzu: Kdybys pořád nečekal na opuák, nepřipadala by ti zima ani dlouhá, ani nudná. Jo, milej brachu, do soboty to zkrátka musí vydret. A ona taky..

Honza se vděčně podíval na Tondu, který tento pohled ihned zaregistroval. Ale aby nebudil dojem citlivky, honem zabručel: Moc si od toho neslibuj, kamaráde… Na ní u ztroskotala jiná esa… Tak ahoj!”

Ahoj,” mechanicky mu odpověděl Honza.

Z venku u bylo slyet Tondův hlas: Vojíne, vojíne! Poprvé jdete večer do sluby a koukáte jak boí umučení. S vámi si asi uijeme! V teploučku plno vtipkování, ale sotva má něco pořádného dělat, je jak zmoklá slepice. Pazourku, Pazourku!”

Honza si sedl ke stolu a začal psát dopis. Do Rudné samozřejmě. Milá Jano, mám chvíli čas a u vím, kdy budu mít volno …”

Byla studená noc na začátku prosince a dech stráců hranic se sráel v hustou bílou páru, sotva otevřeli ústa. Těch prvních pět set metrů od stanovitě roty to jetě ulo. Sníh tu byl prolapaný, ale pak se cestička začala úit a mířila takřka neviditelně vysokým lesem vzhůru do stráně. Odpoledne padal sice chvíli sníh, ale usadil se na korunách stromů a nestačil přikrýt vylapané stopy. Zato teď, kdy zafoukal ostrý západní vítr, pořádně svými prudkými poryvy rozhýbal větve velikánů, z kterých čas od času znenadání spadl celý příval sněhu pohraničníkům přímo na hlavu.

Tonda el mlčky první se psem, za ním klel do rukávu Franta Pazourek, který si kadou chvíli setřásal sníh z uanky. Pokadé, kdy mrazem praskla někde nad nimi větev, nervózně poposkočil. Tonda si ho příli nevímal Snad v tom byl i záměr: byla to první Frantova hlídka

v noci na hranicích, protoe se za pár dní u roty přihlásil na marodku s odřenými patami, a teprve dnes mohl sloit svou opravdovou první zkouku.

Teď nám konečně ukáe, jaký je to sekáč, kdy se pořád vytahuje svými zkuenostmi z Vysočiny,” řekl si velitel roty. Pro vechny případy vak určil velitelem hlídky zkueného svobodníka Antonína Krále, kterému měla sluba na jaře skončit a jeho si tady vichni váili.

Svobodník se letmým pohledem na svítící ciferník hodinek přesvědčil, e mají časový předstih. Dáme si pět minut odpočinek.”

Franta Pazourek u měl sice svého prvního těkého pochodu dost a rozhodnutí Tondy Krále mu přilo vhod, ale přesto si jako obvykle neodpustil poznámku: Kdy chce, uděláme pauzu, ale u nás na Vysočině Jsem prochodil ve sněhu klidně celé hodiny.”

Vysoký les přecházel pozvolna do mladého hustého porostu. Měsíc chvílemi vyel z mraků, pronikl bledým svitem na cestičku, odrazil se několika jiskřičkami od převislých rampouchů, a opět se ukryl.

Frantu u i oči začaly pálit, ale choval se stále statečně. V tom spatřil, e se houtí asi dvacet metrů vedle něho zachvělo, ačkoliv se vítr u dávno ztiil. Frantu ani nenapadlo, aby se podíval dopředu na Lorda, kterého s vysoko vztyčenýma uima, ale zcela klidného vedl svobodník.

Stůj nebo střelím!” uslyel v tom za sebou vzruený Frantův hlas. Stůj!”

Svobodník sjel nejdřív očima na Lorda, který se sice zastavil, ale neprojevil obvyklý neklid, kdy větří naruitele.

Co je?” vykřikl. Z mlází vyrazila srna. Svobodník se vrhl i s Lordem kupředu a jen tak tak se mu podařilo strhnout k zemi hlaveň Frantova samopalu, stále jetě výhrůně namířenou.

Vyděený Frantův obličej mluvil výmluvněji ne slova.

Já jsem … kdy to vechno lo tak rychle … začal koktat.

A to zvíře tě neposlechlo,” konstatoval chladně Tonda.

Ale já za to opravdu nemohu ..

Svobodník mu u nevěnoval pozornost.

Pokračujeme v obchůzce!” zavelel.

Týden někomu uteče jako voda, álě Janě se vlekl přes vechen shon ve kole neuvěřitelně pomalu. První její zastavení, kdy přiběhla ze koly, bylo vdy u schránky na dopisy, ale ta zela prázdnotou.

Čím déle čekala, tím více si vak uvědomovala, e jí obraz toho vysokého, temnookého a tmavovlasého chlapce ve stejnokroji desátníka Pohraniční stráe nečekaně uvízl v koutečku srdce. Bylo to poprvé v jejím ivotě, kdy na nějakého chlapce myslila víc ne jen v té chvíli, kdy se s ním sela na plovárně, ve kole, při zábavě.

U v estnácti letech jí začali nadbíhat spoluáci ze koly, ale tomuhle třetění se Jana jen smála. Později se sice podařilo některému klukovi Janu pozvat na schůzku. Ale přítí setkání, pokud k němu dolo, proběhlo zase jen kamarádsky. Přesto nebylo jedné taneční zábavy, aby si s ní nepokouel dát schůzku někdo ze starích mládenců, slouících v základní slubě v Pohraniční strái nebo dokonce některý z mladých svobodných důstojníků. Nikomu se vak u Jány nepodařilo uspět. Ale i přes jasně řečené ťneŤ se s ní odmítnutí nápadníci přítě znovu vesele bavili, znovu se ji pokoueli získat, a kdy byli znovu odmítnuti, přicházeli si pro ni jakoby nic opět na dalí zábavě. Snad e to Janino NE bylo řečeno prostě, bez ironie, bez uráky, s půvabem jakési zakleté princezny.

Janě někdy večer napadlo, zda je normální, kdy odmítá vechny pokusy chlapců o navázáni přátelství, zatímco mnohá z jejích spoluaček u vyměnila za krátkou dobu několik partnerů. Neuvědomovala si, jak na formování její uzavřenosti působily obě eny, s nimi vlastně trávila celý svůj ivot: evangelicky přísná babička, která ji od čtrnácti let neopomenula denně varovat před mui s tím, e  kdyby se Janě něco stalo  poloí hlavu na koleje.

Nejdříve Jana nechápala, co to ťněcoŤ znamená Později by se byla babiččinu ťstraeníŤ nejraději vysmála. Ale vykládat jí, e dnení svět je jiný ne tehdy v ťdávnověkuŤ před čtyřiceti lety, pochopila Jana brzy, by nemělo smysl. Babička prostě dnení moderní dobu dávno přestala chápat a ve nové od smrti svého mue odmítala.

Jiné to bylo s matkou. Kdy byla Jana mení, ráda se s ní matka mazlila a často s ní trávila veselé společné chvíle u vody, v lese, na chalupě u dědečka. I kdy mnoho toho mámě nikdy nenamluvila, cítila Jana, e je pro ni tou největí opravdovou radostí v ivotě. Mámu potěil kadý její úspěch, kadá pěkná známka, kadá pochvala .A tak jí tuhle obyčejnou radost bez vynaloení velké námahy ráda přináela. A pak  máma vypadala tak mladě, e kdy ly spolu někam do společnosti, pokládali je cizí lidé za sestry.

Vztahy mezi oběma enami se dost nepozorovaně začaly měnit před několika měsíci. Máma u leckdy předtím přicházela domů pozdě, ale nyní její obvyklé vysvětlování o schůzích a přesčasech začalo na Janu působit jako pouhá výmluva. ila přece v kolektivu spoluáků, třetina jejich rodičů také pracovala v továrně, a dokonce někteří na stejném pracoviti s její matkou. Zatímco dřív se Jana zlobila, kdy zaslechla eptání spoluáků ťo staré panněŤ a z naráek pochopila, e tak po straně asi po vzoru svých rodičů říkají její mámě, neuly jí v poslední době naráky na to, zda bude Rergrovic rodině stačit starý byt, kde se tísní dvě mladé eny s babičkou.

Dlouho Jana nevěděla, proč se najednou spoluačky starají o jejich byt. Ale kdy se jednou vracela z večerního krouku mladých ochotníků, spatřila matku v rozhovoru s neznámým muem. Vimla si, e se nejdřív máma zarazila, ale pak ji trochu neochotně představila.

Moje dcera Jana, a to je pan inenýr Kučera. Z výzkumu.”

Janu překvapilo, proč se poměrně málomluvná máma najednou tolik rozpovídala, ačkoliv jindy se při obdobných setkáních se spolupracovníky z továrny a svou dcerou ihned omluvila a odela domů. A nyní se k rozloučení neměla. Jana instinktivně pochopila, e se děje něco nového, a e bude nejlepí, aby se sama omluvila a zmizela.

To jsi na mne nemohla počkat, vytkla jí matka, kdy se více ne za hodinu vrátila domů. Co si o tobě a tvém chování pan Kučera pomyslí…

Co by si pomyslil? odsekla jí Jana. Seel se náhodou se mnou nebo s tebou?”

Máma nečekaně vybuchla: Ale mně záleí na tom, aby měl Frantiek o naí rodině nejlepí mínění!”

Jméno ťFrantiekŤ vyjelo mámě z úst jistě proti její vůli, protoe se najednou zarazila a v rozhovoru pokračovala, jako by se nic nestalo.

A jak ti to jde ve kole, Jano?”

Jana přela taktně mámino podřeknutí a její snahu vechno přejít, a o onom ťvýzkumníkoviŤ u nepadlo slovo. Ale večer Jana začala o vem přemýlet. Teprve nyní si uvědomila, e je matka vlastně jetě hodně mladá, vdy jí bude teprve osmatřicet let! Koneckonců má právo i ona na svůj ivot, kdy Jana dospěla. A jestlie Ji ten Frantiek váně zaujal? Ani v nejmením nepocítila Jana árlivost vůči onomu neznámému mui. Jenom jí bylo líto, e s ní máma jedná i v téhle chvíli jak s malou holčičkou.

Svou taktickou chybu si matka brzy uvědomila. Jednoho dne večer přivedla toti pana Kučeru k nim domů, celá zářila a byla ověená balíčky se studeným nářezem, vlaským salátem a slaným pečivem. A navíc přinesla něco u Bergrů téměř nevídaného  dvě láhve vína. Jana si v té chvíli s překvapením uvědomila, jak máma v poslední době nějak zkrásněla, jak je společenská a milá, jak se najednou umí rozplývat nad kadým sebevýznamnějím výrokem svého hosta.

Opravdu, přiznávala si Jana, ten inenýr je člověk pohledný, vzdělaný, má plno znalostí, jistě hodně cestoval. Své občasné delí monology umí propikovat vzpomínkami na různá cizokrajná města, opepřit Je průpovídkami v přísluném cizím jazyku. A zvlá dobře mluví německy.

Přes počáteční rozpaky proběhl první společný večer docela příjemně, a pro Janu tím radostněji, e toho dne odpoledne nala ve schránce konečně Janův dopis: do Rudné prý přijede v sobotu odpoledním autobusem, a těí se, e na něho bude Jana na konečné čekat.

A tak jí v radostném vzruení skoro uniklo, e se inenýr Kučera před odchodem domů zastavil na chvíli před fotografií, trochu ji vybledlou, zasazenou v starém rámečku, na ní byla skupina lidí. Matka vysvětlovala, e jsou to rodiče jejího zemřelého manela. A tohle byl vá manel Hans?” zeptal se Kučera.

To byl strýc Bert, tatínkův starí bratr,” odpověděla za matku Jana. Padl za války.”

Zůstal nezvěstný,” opravila ji pedantský máma. A byl to prý velmi chytrý a vzdělaný člověk. Studoval geologii, ale musel narukovat mezi prvními, kdy nacisté obsadili bývalé Sudety.”

A ádnou zprávu jste u nikdy od něho nedostali?” vyzvídal Kučera.

Děda říká, e přiel tenkrát pouze dopis z německého velitelství. Oznámili rodičům, e se Bert ztratil na východní frontě, nikdy víc o synovi neslyeli,” potvrzovala Anna.

Kučera pokýval hlavou: Ale bývají případy, e i po letech se ztracený syn objeví..

Ale u jen v pohádkách,” rozesmála se Jana.

Teprve mnohem později ji napadlo, co jí zůstalo skryté v podvědomí: e se Kučera ten večer vůbec, ale vůbec nepodivil, e vlastně kromě mámy byli vichni jejich předkové z otcovy strany německé národnosti. Nebo mu to u máma sama řekla?

3

Kam ses tak nastrojil, Honzo?” zeptal se major Soukup desátníka jana Kalouse, kdy jej potkal v sobolu odpoledne, jak spěchá na náměstí ve Stříbrné Hoře. Za děvčetem?”

Jan zasalutoval, ale Soukupovi neulo, e se přitom začervenal.

Určitě jede za děvčetem, pomyslil si Soukup. V polobotkách by nejel za tátou. A proto se jakoby mimochodem nabídl: Jestli jede do Rudné, vzal bych tě s sebou. Máme besedu se studenty z průmyslovky. Promítneme jim film a ty bys jim mohl vyprávět něco zajímavého o naí slubě.”

Do Rudné sice jedu,  zakoktával se Jan. Ale mám tam nějaké povinnosti. Co bych já mohl o naí slubě vyprávět, kdy tam budete vy, soudruhu majore, a ten film znám nazpamě.”

A co kdy přijde vhod té tvé ťpovinnostiŤ? Bude se přece moci seznámit s naí prací?”

Ona o nás stejně vechno ví. Vdy se tady narodila!” vyhrklo z Jana.

Tak přece Jen děvče…” usmál se major. A tvůj táta si mně stěoval, e ses u dlouho neukázal doma.”

Jan se chtěl omlouvat, ale major ho přeruil: Tak si nasedni  a tátovi si ty své povinnosti vysvětluj, jak chce. Takhle bude v Rudné dřív ne autobusem. Já ti ji nepřeberu, neboj se.”

Provedu,” předpisově odpověděl Honza.

Major mávl rukou: To si nech do sluby, Honzo. A koukej si pospíit, aspoň bude mít čas trochu se v Rudné rozhlédnout a sehnat kytičku. Jede za ní přece poprvé?”

Honza přikývl a trochu neochotně se vsoukal na zadní sedadlo terénního vozidla. S tou kytkou je to dobrý nápad, kdo by to od Soukupa čekal, dumal v duchu. Je to jinak výborný chlap, táta se mi o něm navyprávěl celé legendy. Ale ta beseda ve kolel  určitě na ni s sebou potáhnu Janu! A zase budou poutět ten film, který jsem u několikrát viděl. Hranice z padesátých let, samé dobrodruství a střílení…

Tenkrát to byly opravdu jiné časy, uvaoval Jan, To jetě bylo moné, aby proráeli náklaďákem pohraniční závory, kdy se chtěli dostat za čáru. Ale dnes se přes ně nedostane ani tank. Kdyby hlavní hrdinskou roli v oné příhodě nesehrála majorova ena, asi by byl Soukup zaloil tu potrhanou filmovou kopii dávno do archívu.

Jenome soudruh major je na svou enu Dáu pořád hrdý, e se jí podařilo diverzanty zadret a dokonce Jednoho postřelit, uvaoval Jan. A tak se bude kadoročně na zdejí střední kole pořádat beseda s filmem.

Ale o sobě major nikdy nic nevypráví, A taky nikdy nelíčí ivot na hranici jako dobrodruství. Zrovna nedávno na shromádění nováčků sue prohlásil, e romantické doby Krále umavy nenávratně minuly.

Kdo z vás čeká od sluby jen nějaké dobrodruství, ten se určitě zklame. Střeit hranice je tvrdé zaměstnání a vy přijímáte velikou odpovědnost,” řekl tehdy Soukup. Boj neskončil, jen jeho způsob a formy jsou jiné, ne byly za naich mladých let. Budete se muset naučit víc přemýlet ne střílet od boku. Ale o tom se u během své sluby sami přesvědčíte..

Při tom vzpomínání uběhla rychle cesta do Rudné a ne se Jan vzpamatoval, stál terénní vůz na náměstí.

Hodně těstí,” loučil se major s Honzou. Ale moje

pozvání platí… ‘Moná, e bys měl u své slečny hned dva body k dobru, kdybys ve kole vyprávěl o té příhodě s Cadillacem ..

Není to zrovna patný nápad, váhal Jan. Jana určitě neví, kdo byl ten přísluník, který nedávno odhalil tajemství Cadillacu …

Děkuji za pozvání, soudruhu majore… Kdy ona bude souhlasit, přijdeme…” najednou se rozhodl, vyskočil z vozu a zasalutoval.

Vracím se v 23.45, kdy bude Chtít, počkej tady u kany, vezmu tě zpátky, zavolal za ním major Soukup.

Kdy se vůz rozjel, začal si Jan upravovat zimní plá. Proto si nemohl vimnout, e z druhé strany přichází Jana Bergrová v beránčím koíku a s rozkonou koeinovou čapkou, zpod ní jí vykukovaly světlé kadeře. A rozhodně mu musilo ujít, e major Soukup Janu srdečně pozdravil zamáváním ruky a pak se jetě vyklonil z vozu, aby se přesvědčil, e právě téhle půvabné dívce kráčí Jan vstříc.

4

Do příjezdu autobusu ze Stříbrné Hory chyběla téměř hodina, ale Jana neměla doma stání. Samozřejmě hlavně proto, e netrpělivě myslila na svou první opravdovou schůzku s chlapcem, o něm se více ne deset dní tolik napřemýlela. Jan také způsobil, e dosud zdánlivě chladné děvče se začalo mnohem citlivěji dívat na svět kolem sebe, e se často bezdůvodně zadumalo, e nevnímalo některé naráky, které v ní dříve budily nelibost, a naopak se vzruovalo věcmi nebo obrazy, které ji dříve zanechávaly lhostejnou.

Ale její předčasný odchod z domova na schůzku s chlapcem měl i jinou příčinu, a Jana cestou z domova na náměstí přemýlela, co ji dnes tolik popudilo proti ťstrýčkoviŤ Frantikovi, jak na matčino přání začala před nedávném Kučeru oslovovat. Zvykla si přece na to, e máma větinu sobot trávila se svým nápadníkem, a e návtěvy u dědy v Krásnohůrce, na které se dříve tolik těívala, v poslední době téměř odpadly. Vlastně  e ji máma nechávala k dědovi jezdit samotnou a vy-mlouvala svou neúčast na společných výletech vím moným, jenom ne tím, e je jí prostě milejí Frantiek Kučera ne někdy trochu mrzoutský starý Joachym.

I dnes by byla jela Jana k dědovi sama, jako tak Často v posledních týdnech, ale kvůli Janovi odřekla telegraficky návtěvu, Jana o tom doma neinformovala, a proto to matčino podivení, kdy Jana odmítla časně ráno vstávat, jeliko prý zůstane tentokrát v Rudné.

Coe tak najednou zapomíná na dědu?u neodpustila si matka trochu ironickou poznámku,

Mám rande, klidně odpověděla Jana.

Rande? nechápavě se zatvářila matka. A s kým, prosím tě?

Kdy Jana hned neodpověděla, začala matka vyzvídat: Snad ne s tím kloučkem v uniformě, se kterým jsi posledně protancovala celý večer? Nevarovala jsem tě, e tihle mládenci chtějí jen jedno  a pak se tie ztratí?

Myslí, e starí pánové chtějí něco jiného ne kloučkové v uniformě? zeptala se trochu krůtě Jana, aby to záměrně vyznělo více ne pouhá otázka.

Vyprosila bych si, abys se mnou jednala jako s nějakou holkou ze třídy, vybuchla matka. Je jasné, kam míří… Ale Frantiek si od tebe nezaslouí, abys ho uráela. Kolik dárků nám přinesl… jak se o nás stará …

O jeho dárky jsem se neprosila, neudrela se Jana. A e se o tebe stará , to ti spánembohem přeju. Ale snad se mohu taky já postarat sama o sebe. I kdybys měla proti tomu kloučkovi, kterého vůbec nezná, tisíc námitek!

Anna takový výbuch od své dosud velmi posluné dcery nečekala. Ale najednou místo dalí hádky vypukla v pláč, co byla vdy spolehlivá zbraň, která na citlivě zaloenou dceru nejvíc působila. Proto se i teď Jana přemohla, chytila matku kolem krku a objala ji.

Tak se u nezlob, mami. Já u proti ťstrýčkoviŤ neřeknu ani slovo  ale nech taky na pokoji Jana. Nejsem u holčička, a kdyby byl Jan opravdu takový, jako mi pořád předhazuje… Nech to na mně, abych si ho prověřila, prosím tě já stejně vypadnu hned po obědě, take bude mít i na Frantika Čas. Mám schůzku s holkama, potřebujeme sehnat nebo spíchnout kostýmy na to slavnostní představení…

Kupodivu přestala matka hned plakat, a jako by se obě eny mlčky domluvily, nepadlo mezi nimi u ani jméno Frantiek, ani Jan. Jana se jen neobvykle rychle oblékla a vyběhla z domova dřív, ne přiel matčin nápadník. Zahlédla ho, jak se nese sebevědomě s několika balíčky  ale on sám ji nemohl spatřit. A teď ke svému překvapení potkala Jana i majora Soukupa, s ním se dobře znala u z dětství  hlavně z jeho občasných návtěv u dědečka. Sotva se vzpamatovala z jednoho překvapení, spatřila Honzu, který k ní od kany na náměstí nedočkavě vykročil.

Kde jste se tady tak brzy vzal?” vítala chlapce v zeleném vycházkovém stejnokroji.

Přijel jsem dřív, vzal mě s sebou major Soukup… Jsem straně rád, e tě vidím,” začal Janě spontánně tykat.

Aspoň budeme mít pro sebe víc času,” usmála se Jana a vrátila tykání: Kam chce jít? Nebo tě mám provést Rudnou?”

V té chvílí ani jednoho z nich nenapadlo, e kromě tykání se bezděčně oba cítí, jako by k sobě patřili u dávno.

Času máme dost, Jano. Musím se vrátit posledním autobusem, nebo taky mohu …” Jan se zarazil.

Co můe?”

Jan trochu neochotně začal vysvětlovat: Major nás pozval oba dva na besedu s klukama z průmyslovky. Mám jim vyprávět o naí slubě …”

Tys mu řekl, e má schůzku se mnou?”

Nic jsem mu neřekl. Ale přiznal jsem se, e mám rande. Proto pozval nás oba. Vrací se do Stříbrné Hory před půlnocí, po přednáce se jede podívat jetě na jeden ná útvar a nazpátek by mě vzal s sebou. Jinak bych musil jet u po desáté autobusem.”

Jana se důleitě zatvářila, jako by uvaovala, co bude lepí. Pak se rozesmála: Nad čím vlastně dumáme? Projdeme se Rudnou, pak půjdeme na besedu, aspoň uslyím, jak umí vyprávět, kdy ses tak vytahoval svým řečnickým uměním. A večer……

A večer..opakoval mechanicky Jan.

Večer si dalí program vymyslíme. A třeba si u ani nebudeme chtít něco vymýlet..

Jak to? Proč bychom nechtěli?”

A jdou ti vůbec správně hodinky?” odpověděla Jana otázkou. Abys nakonec nezmekal soudruha majora. Z prvního rande by to na delí dobu mohlo být poslední.”

KAPITOLA ČTVRTÁ

1

Provoz Oddělení pohraniční kontroly ve Stříbrné Hoře se rozrostl hlavně v posledním roce. Předtím hraniční přechod neexistoval, i kdy hraniční čáru přetínala silnice, pro provoz zatím uzavřená. Neskrývaly se v tom ádné jiné důvody, ne e se touhle cestou nedalo projídět větími kamióny. Celé tři kilometry od hranic byla silníce překlenuta poměrně nízkými viadukty a na naí straně se OPK teprve stavělo. Mělo se tak odlehčit hlavnímu tahu osobních aut přes severnějí, sice daleko pohodlnějí přechod, ale trvale přetíený.

Po několikaměsíční slubě u roty sem přidělili na výpomoc desátníka absolventa Jana Kalouse. Jednak uměl německy, jednak tahle tace měla být pro něho dalí prověřovací zkoukou, o které dosud nevěděl. Velitelem OPK byl toti Soukupův vrstevník, major Fiala. A ten si měl přezkouet schopnosti mladého desátníka trochu jinak, ne je obezřetné hlídkování na hraniční čáře. Soukup Fialoví prozradil, e by chtěl Jana získat trvale pro pohraniční slubu, kádrové předpoklady k tomu prý má, ale  má taky schopnosti být opravdovým velitelem.

Jan bral své přeloení ukázněně, i kdy se mu po kamarádech z roty nejdřív stýskalo. Ale kdy sem přidělili i vojína Frantu Pazourka, věčného smolaře, který  a dělal co dělal  nikdy se nevyhnul průvihům  bylo Janoví trochu veseleji. S Frantou zábava byla, o to nic. Na vechno měl svérázné komentáře, i kdy někdy ne zrovna vhodné pro ui nadřízených.

Teď tedy Pazourek hlídal se samopalem u závor, na přísluný pokyn vpoutěl nebo vypoutěl západoněmecké a jiné cizince, desátník Kalous se zacvičoval v rychlém odbavení pasové kontroly a často se souhlasem náčel-nika studoval staré protokoly, týkající se odhalených pokusů o ilegální přechod hranic.

Kdy se major Soukup chystal na besedu s průmyslováky, ani v duchu nevěřil, e by sem Honzu přitáhl. Vdy měl řádné volno a navíc první rande. Tím větí bylo majorovo překvapení, kdy do naplněného sálu najednou veel desátník s plavovlasou dívkou a klidně se posadili na dvě volná místa ve třetí řadě. Major Soukup nedal najevo, e si jeho příchodu viml. Pokračoval v besedě:

Vichni rádi čtete detektivky, Jen nezapírejte. Detektiv, a mu říkají inspektor, komisař, serant nebo poručík SNB  v románu vyhrává z několika důvodů: schopností analyzovat situaci, svým postřehem a kombinačními schopnostmi. Ale tyhle vlastnosti poadujeme i od naich přísluníků Pohraniční stráe. Jinak by sotva obstáli v boji proti naruovatelům zákonů naí socialistické republiky. Dnes máme mezi sebou jednoho z těch naich přísluníků, který by nedávný a skutečný případ naruení hranic mohl vysvětlit daleko lip a podrobněji ne já, protoe  protoe je vlastně jeho hrdinou.”

Chlapci a děvčata se hned začali pátravě rozhlíet kolem sebe. Major, který zpozoroval vzruch posluchačů, se usmál: Je to skromný chlapec, nerad o sobě mluví, ale snad by se kvůli vám odhodlal…

Janě bylo hned jasné, o kom major hovoří. Vdy jí to trvalo přes hodinu, ne Jana na procházce přesvědčila, e by opravdu měli spolu navtívit besedu se studenty a e by jí udělalo radost, kdyby vystoupil, jak ho o to Soukup ádal. Ale teď musela Jana do něho několikrát loktem dloubnout, ne se konečně rozhodl a vstal.

Jsem rád, e vás mohu mezi námi uvítat, soudruhu desátníku. Pojďte sem, k nám. A se posluchači dovědí o záleitosti, o které se v Rudné sice vyprávějí pohádky, ale skutečnou pravdu zná pouze málo lidí. Protoe vyetřování bylo uzavřeno, máte monost mluvit docela otevřeně.”

Jan vystoupil na pódium, uklonil se do sálu a nabral dech. Začali mu tleskat, a to jej trochu vyvedlo z míry. Odkalal si a sálem to zaumělo, kdy si povzdechl: Promiňte, ale ono se doopravdy těko vypráví o tom, co člověk zaije na vlastní kůi. Tedy, co jsme zaili vichni na OPK na vlastní kůi. Na odhalení té aféry

mají toti zásluhu vichni nai přísluníci a hlavně náčelník OPK major Fiala. Bez něho by to nebylo dopadlo tak, jak to vlastně dopadlo.

Jan se znovu podíval po majorovi Soukupovi, jako by chtěl u něho načerpat odvahu k dalímu vyprávění. Kdy spatřil, e mu Soukup s úsměvem pokynul, aby se konečně rozhýbal, Jan se vzchopil a začal plynule vyprávět.

2

Mrzlo a vzduch byl úplně modrý. Já vám to prostě neumím jinak vysvětlit, ale pořád jsem viděl kolem sebe takové svítivé jiskřičky. Ve skutečnosti to byly jen sněhové vločky, které prosvětlovalo namodralé světlo výbojkových zářivek. A bylo zima, a pratělo, take jsme brzy měli té krásy vichni dost.

Provoz na hraničním přechodu se ten večer netrhl, jako by se na nás domluvili vichni řidiči světa, jeden jel k nám kousek za hranice, určitě si zase poveze zpět basu plzeňského, u ho kluci na OPK dobře znají. Samozřejmě, kontrolují ho důkladně. Ale Rieger  tak se ten dotyčný jmenuje  vypadá seriózně, je to na první pohled bodrý chlapík, vdycky úsměv, nabízí nám cigarety, ale my nekouříme … samozřejmě ve slubě. A tak  kdy u mu potřetí, počtvrté člověk nahlédne do pasu, jen popřeje: Gute Reise und Morgen frúh a uf Wieder-sehen, a kouká, aby to odsejpalo.

Sotva jsme chtěli konečně zalézt trochu do tepla, přihasila si to taková pěkná blondýnka, bon soir, combien kilométres a Prague … Podle pasu to byla Holan-ďanka, francouzský nikdo z nás moc neumí, tak jí říkám německy: Hundertvierzig, madame, a ona hned: danke-schón, a to u zase na nás volá česky z druhé strany postarí pán a prosí: mládenci, rychle, ráno musím být na jednání v Norimberku, jde o velký kontrakt.

Toho nai chlapci u taky dobře znají, je z jedné praské pezetky, tedy podniku zahraničního obchodu. Pas i víza v pořádku, tak tedy: astnou cestu, soudruhu. Ale astnou cestu bychom si raději popřáli sami sobě, kluci přijedou vystřídat a za půl hodiny teréňákem, to jetě pěkně promrzneme …

Melu asi páté přes deváté, ale tenkrát jsme si váně přáli být co nejrychleji doma a zalehnout. Dva nai kluci

leeli na marodce, museli jsme táhnout za ně a v zimě to není ádná slast. Jak říkám, na letoní roční dobu a na to počasí byl toho dne provoz opravdu náramný. Ale kdy nás konečně vystřídali, a kdy jsme přijeli do Hory, nezalehli jsme, jak jsme měli původně v úmyslu. Franta měl nápad, to víte, e mohl mít jen jeden: zastavit se v té maličké pivnici pod radnicí na jedno pivo, prý na oslavu jeho narozenin.

Neříkám to tady proto, abych snad omlouval, e jsme se zdreli. Bylo to zkrátka tenkrát něco zcela výjimečného. Ale přitom jen kvůli tomu zdrení vlastně začal a nakonec skončil jeden podivný příběh. Vraceli jsme se toti do kasáren oklikou, lip řečeno zkratkou po asfaltové lesní cestě mezi vilami, která vede kolem zotavoven ROH a také podél hotelu.

A zrovna u zotavovny Jitřenka se právě loučili dva … on ji políbil, a při tom náramně vánivém objetí se jí rozevřel vpředu koich, protoe to nevydrel knoflík. Ta slečna se začala kolem hned rozhlíet, mu jí řekl něco takového, jako e to teď nemá smysl, knoflík si prý můe zítra koupit nový a lepí. A my jsme se chtě nechtě začali chechtat, jak se z lásky stává najednou hloupá rozprava o knoflíku. Oni nás asi teprve teď zpozorovali, protoe se najednou rychle rozloučili, ten pán jí políbil ruku a řekl ťtak zítra v deset,Ť a odspěchal směrem k hotelu. Slečna taky na víc nečekala a zala do Jitřenky.

My jsme pokračovali do kasáren, Franta pořád něco mlel o vůni dívčích kadeří, ale mně zase vrtalo hlavou, jestli toho chlapíka neznám, jako bych ho u někde viděl, měl takovou huňatou čepici, stínila mu obličej, ale přece jen ta podoba… Pak jsem na to zapomněl, sami víte, kolik tisíc rekreantů se u nás v zimě vystřídá, a tak jsme nakonec ve vzorném pořádku doli na ubikace.

ťAle pěkná holka to byla,Ť povzdychl si najednou Franta, kdy jsme se svlékali. ťViděl jsi ty její zlaté vlasy?Ť

ťA neměla taky zlatou hvězdu na čele,Ť odsekl jsem trochu navztekaně, protoe se mi u chtělo spát

Na čele hvězdu neměla, ale hvězdy měla vyité na svých černých atech, seděla jedna vedle druhé, vypadalo to jako zlatý řetěz, kdy se jí rozevřel koich, nedal se Franta. Byl jsem z toho celej tumpachovej.”

ťAle to asi nebylo kvůli hvězdám, ty starej donajne,Ť mávl jsem rukou a zalehl. A snad v tu ránu jsem musil usnout, protoe mi jen napadlo, e zas tak brzy ráno musíme jít střídat kvůli naim marodům.”

3

Kdy si Honza nalil odlívku vody, aby svlail hrdlo, rozhlédl se major Soukup sálem a spokojeně povytáhl huňaté obočí: bylo ticho, nikdo si s nikým neukal. Desátník prostě strhl svým vyprávěním posluchače natolik, e ve chvíli, kdy se odmlčel, aby sí urovnal mylenky, nevydrel to někdo z předních řad: Tak to rozbal, a nenatahuj nás.”

V sále to zaumělo, ale Honza se nenechal ztrémovat. Jen na tu stranu, kde seděla Jana, se po celou dobu nepodíval. Zvlá kdy mu ujela slova o té zlaté krasavici před zotavovnou Jitřenka. Taky jsem si to velebení její krásy mohl před Janou odpustit, napadlo ho. Ale nedalo se u nic dělat, vichni čekali na dokončení příběhu.

Honza prudce zdvihl ruku, jako by chtěl shromádění sugestivně soustředit. A opravdu se mu to podařilo, protoe mu při tom prudkém zdvihnutí ruky ulétl někam mezí diváky knoflík od blůzy. V sále vybuchl hurónský smích a major Soukup pochmurně pokýval hlavou.

A ten chlap chce být jednou vzorným velitelem!” eptal řediteli koly, sedícímu vedle něho.

To je výborné, es ho sem dostal. Je vidět, e ho berou. My bychom se asi nevyhnuli pedantickému tónu!”

Honzovi vak nenadálá příhoda s raketovým knoflíkem nevzala dech. Naopak se docela rozzářil.

Vojna není kojná, říkávali u staří mazáci. Ale knoflíky jsem se pořádně nenaučil přiívat ani ve slubě. Chybí nám prostě enská ruka …”

Já ti dám enskou ruku,” zabručel si major sám pro sebe. Ani tuil, dal se strhnout Honzovým vyprávěním, přestoe znal celý příběh takřka do posledního písmene.

Druhý den jsme nastoupili na OPK jako normálně,” pokračoval pak Honza, mráz u tak neřezal jako den předtím, provoz byl taky celkem obstojný. Nebylo ani půl jedenácté, kdy jsme dostali hláku, e k nám z vnitrozemí míří osobní auto se západoněmeckou poznávací značkou. Vyli jsme ven, a kdy vůz zarazil pod nastřesenou kontrolou. Heleme se, strejda Rieger se vrací! Ovem zase má v kufru dvě basy plzeňského, ale to je věc kolegů celníků, pokud řádně vyměnil marky a řádně nakoupil… Jetě pas, prosím, Ihr Passport, bilte.

Normálně si vezmu pas od řidiče rovnou u okénka automobilu, zkontroluji a pak to odnesu do kanceláře, orazítkuju  a nazdar hodiny. Ale tentokrát pan Rieger ne a ne otevřít okénko, asi mu přimrzlo. Zaklepal jsem prstem na sklo po jeho pravé straně, aby nemusil vylézat z tepla. Pan Rieger, jak se mi zdálo, se trochu neochotně naklonil na pravou stranu, a okénko pootevřel, ale zase to dál nelo. Slyel jsem, jak uvnitř zaklel.

Ten má nějak patnou náladu, pomyslil jsem si, nebo má jen vztek, e musí chtě nechtě z vozu! Protoe vak zdvořilost vůči cestujícím patří k naim zásadám, pokusil jsem se mu pomoci a aspoň zvenku otevřít dveře A dveře opravdu povolily. Rieger mi jen kvírou prostrčil svůj pas a dvířka zase přibouchl.

Abys nezmrz, pápěro, pomyslel jsem si v duchu a el mu dát do pasu razítko výstupu. Sotva jsem s pasem vyel z kanceláře, Rieger pootevřel dveře na své levé straně, protoe s okénkem se mu nepodařilo dosud pohnout, a rychle bral ode mne pas. Vůz byl uvnitř prázdný, mrkl jsem u jen mechanicky dovnitř, jen nějaké atstvo, zimník, čepice… Čepice? Koeinová? Kde jsem ji jenom viděl?

Rieger v té chvíli postřehl, e jsem se zamyslel, i dy mu nebylo jasné, nad čím. Rychle sáhl pravou rukou po krabičce amrik, které leely na palubní desce a jako by se omlouval, zabručel: ťVerzeihung, Herr Leutnant, ich hábe ganz vergessen…Ť a jako obvykle mí nabízel cigarety.

Nevím, proč mi najednou sklouzly oči od té záhadné čepíce na jeho ruku, kdy sahal pro balíček cigaret. Byla to náhoda, e jsem se tím směrem podíval zrovna v téhle chvíli? Nebo to byl instinkt? Ale najednou jsem zahlédl ke svému velikému překvapení, e ze zásuvky palubní desky čouhá zlatá hvězdička na černém podkladu. V tomhle momentu mi to u začalo opravdu rychle zapalovat: tamhletu nezvyklou čepici jsem přece včera večer viděl na hlavě nějakého mue u Jitřenky. Franta

mi pak začal vyčítat, e vidím hvězdy na čele místo na sukních.

V té chvíli Jsem přiel na úplně zvlátní nápad, prostě jsem si proti svému zvyku vzal od Riegra cigarety, poděkoval jsem mu německy a pak povídám česky vedle stojícímu Frantovi, který měl se mnou slubu: Neví, jak se německy řekne, e má tady pan Rieger píchlou gumu?”

Franta na mě vyvalil oči, jako bych se pomátl, ale zato do Riegra jako by píchla vosa: Was ist den los? Pneumatik?”

Ja, ja, leere Pneumatik …” začal jsem dělat, jako e jsem sikonečně vzpomněl na správný výraz. Rieger hned vyskočil  a tak jsem ho měl tam, kde jsem ho chtěl mít. Určitě to byl on, ten pán, který včera u Jitřenky stál s tou slečnou a mluvil s ní česky. Musíme se podívat celé záhadě na zoubek. Frantovi u taky dolo, e v tom vem bude nějaká habaďůra, tedy ze strany pana Riegra.

Pane Rieger,” řekl jsem u Česky a přitom jsem lupnul očima na Frantu, aby dával pozor. Pojďte se mnou na chvíli do kanceláře!”

Ich verstehe nicht…” začal nazlobeně, ale já jsem ho ohleduplně chytil pod paí a pokynul mu směrem k naí čekárně: Ale rozumíte, co byste nerozuměl. Chvilku vás musíme zdret, jenom malá formalita, jistě prominete…

Musím uznat, e Herr Rieger u na to neřekl ani slovo, ani nevyhrooval, e si bude stěovat. Sice mu jetě asi nedolo, v čem je ta ťmalá formalitaŤ, protoe si klidně sedl do kanceláře.

Soudruhu náčelníku,” hlásil jsem překvapenému veliteli OPK, dal jsem do pasu patné razítko. Hned to opravíme.”

Velitel je velitel, a i kdy mi nejdřív vyčinil, co taky Riegra uklidnilo, prostě si včas spočítal, e pro nic za nic jsem mu hosta nepřivedl. A tak mi dost drsně nařídil, abych sem poslal ihned slubu.

Vypadl jsem a přivlekl k vozu stále jetě ve ne zcela chápajícího Frantu.

Posly, příteli,” povídám mu, předevím jsi včera ádné narozeniny neměl, čím jsi mne, svého velitele, podvedl. Ale na ty zlaté hvězdy na černé sukni si vzpomíná?”

Současně Jsem otevřel dveře Cadillacu a doslova Jsem přistrčil Frantův nos a k tomu podivnému vyčnívajícímu cípku látky.

Ale to je přece… zvolal Franta.

Ano, včera jsi básnil o jedné zlatovlásce v koichu. Tak se tedy hezky postav a bystře se soustřeď!” vyzval jsem ho a otevřel zásuvku v palubní desce. Byla prázdná, toti kromě běných drobných cestovních potřeb. Jenome se mi zdála a nějak příli mělká a Jako by nedávno potaená, novějí, ne ostatní u dost opotřebovaný vnitřek vozu.

A cíp hvězdnaté látky z té skuliny pořád vyčníval, a najednou bylo slyet jakoby tlumený vzdech. Popadl jsem celou palubní desku zespoda oběma rukama, a asi to moc jemný hmat nebyl, protoe mí přední část zůstala v ruce. Zato vzdychání teď bylo slyet docela zřetelně a z cípku hvězdné sukně se najednou vyklubala celá sada zlatých hvězdiček na černém podkladu. A mezi těmi hvězdami byla namačkaná slečna.

Ale kdepak namačkaná, ale úplně vlisovaná do toho úzkého prostoru jako portugalská sardinka. Asi to měl pro nás vypočteno opravdu tak nanejvý na čtvrthodinové varietní číslo, za závorami na druhé straně by ji hned vyndal. Doslova jsme tu chudinku museli vynést ven. Ty hezké noky měla tak strnulé, e se na ně nemohla ani postavit. Tím méně mohla promluvit, ale to jsme od ní v té chvíli ani nečekali.

Kdy jsme jí dovedli před náčelníka, pan Rieger ani neprojevil velké překvapení.

Co se dá dělat, dostali jste mě, a muem klidně sepsat protokol: Já, Karl Rieger přiznávám, e jsem tuhle slečnu, Fráulein Alice Motejlová, převáel ilegálně přes hraníce, protoe mě o to poádal přítel.

Slečna se konečně vzpamatovala a začala plakat. A to bylo dobré, protoe jsme pořád měli strach, abychom ji nemusili po tom neslavném výletu odvézt do nemocnice. A teď u lo jenom o to, doklepnout protokol, podepsat a … jetě se vyptat na toho přítele, který prý to vechno panu Riegrovi naplánoval. Take, jak vidíte, milí přátelé, nasadil najednou Honza váný tón, pravdu má ná soudruh major: dnes je třeba na hranicích spí myslet a pracovat hlavou, ne střílet od boku jako v romantických dobách Krále umavy. Co vak neznamená,

39

e bychom sebeméně měli polevit v ostraitosti,” končil rozmáchlým pohybem ruky Jan.

Major byl rád, e na pódiu hovoří nikoli čítankový hrdina, ale stejný kluk jako desítky těch v sále.

Nakonec nám bylo toho děvčete tak trochu líto,” dodal desátník. Jak se ukázalo, nalítla pěknýmu gaunerovi. Sliboval jí na Západě hory doly, a protoe měla baletní kolu, prý hned dostane místo primabaleríny. Nakonec se z Riegrovy výpovědi vyklubalo, e to děvče měl dopravit do Mnichova  pro striptýz.

4

Sálem po chvilce napjatého ticha zahřměl potlesk. Major Soukup povstal, stiskl desátníkovi ruku, ten se postavil do předepsaného postoje, a jak se před tím doslova na pódiu ze sálu vznesl, tak se nyní rázem zase snesl takřka k nohám dívky ve třetí řadě, Jany Bergerové.

Úplnýhrdina!” řekla Jana. Ale kdy ji Jan chtěl uchopit za ruku, přísně si ho změřila: Vytahovat se umí. Jak tričko. A ti z té produkce uliti knoflíkl Ale ..

Ale…” zakoktal překvapený Jan, který se domníval, jak oslňující dojern udělal na děvce.

… ale, i kdy ti jede pusa jako namazaná, snad se naučí jednou i něčemu jinému,” dořekla Jana a pak se sama přitiskla k jeho loktu. A teď půjdeme, ano? Nebo nebudeme mít chvilku času …

Na co?”

Kdo se ptá, moc se doví,” odsekla Jana. Ale to u

spolu odcházeli do podvečerního era. A jako by se domluvili, pohlédli oba současně na hodinky.

Do půl dvanácté máme víc ne tři hodiny času,” řekl Jan Co s načatým večerem?”

To záleí na tobě, Honzo,” tie odpověděla Jana.

Nemáte tady nějakou útulnou hospůdku, kde bychom se mohli usadit?”

Kdy je ti taková zima,” s posměchem mu vykubla Jana ruku zpodpadí.

Mně? A zima? S tebou?” rozhořčil se Honza. Mně jde o tebe, Jano, protoe celé tři hodiny prochodit v tomhle nečasu městem …”

S tím, koho mám ráda, bych to vydrela chodit třeba do rána. Ovem… s tím, koho mám opravdu ráda.

Já bych s tebou prochodil třeba celý týden …”

Jen týden?”

Já… já … Já bych chodil třeba pořád, … kdy já u opravdu nemohu myslet na nikoho a na nic, ne na tebe, Jano,” přiznával se koktavě Jan. Kluci se mi smějí, e nemám nikde stání. Ale  já jsem váně neměl nikdy nikoho rád. Tedy tolik rád, jako mám rád tebe!”

Já jsem nikdy se ádným chlapcem nechodila, Honzo,” rozpačitě mu odpověděla Jana. Jsem asi divná, viď?

Kdy Jan pohodil hlavou, jako e na ní není opravdu vůbec, ale vůbec nic divného, zakopl o obrubník chodníku a letěl vpřed. Jana se rozesmála. Na Honzu byl opravdu komický pohled, kdy se konečně zachytil roztaenýma rukama a u samé zdi.

Zatvářil se uraeně, a kdy si oklepával sníh z kolen, mumlal pakési nezřetelné poznámky.

Snad se soudruh desátník nezranil?” zeptala se Jana tak smířlivým tónem, e se chtě nechtě musel rozesmát i Honza.

A kdy se k němu celým tělem přitiskla a nastavila mu ústa, nebylo pochyb, co teď Honza prostě musí udělat.

Ale nám opravdu nezbude nic jiného, ne se někde usadit,” konečně otevřel Jan rty, teď poněkud vlhké a poněkud zrůovělé. V tomhle mrazu bychom váně oba zmrzli…”

Znovu se k němu přitiskla, jako by jej chtěla zahřát a podívala se mu do očí.

Chce zajít k nám domů?”

Jan se zarazil. Kdy děvče pozve chlapce do rodiny, to je přece váná věc! Buď není Jana taková stydlivá, jak o ní vyprávějí a jak se dělá. Ale to je nesmysl, proč by se mi sama přiznávala, e nikdy s klukem nechodila? Nebo ji navedla maminka, aby si mě pojistila. Ale to je druhá blbost, mám odkroutit jetě osm měsíců, a co pak? Já ádná zajitěná existence nejsem!

Na co teď myslí, Honzo? e jsem tě pozvala k sobě? Já tě přece nenutím. Ale u nás teď nikdo nebude, jen babička, a ta stejně nemá o nic zájem ne o svou bibli. A do hospody se mi opravdu nechce jít. Ovem, kdy myslí…”

Jdeme k tobě! Ale flatičku bychom si mohli snad koupit,kdyby náhodou.,, moná, e by nám přila k chuti..

Pozvala jsem tě dnes já, a snad ti postačí horký čaj. A dost řečí. Máme to domů kus pěky, a zatím mi můe vyprávět. O sobě. Ale tvé dalí hrdinské kousky si necháme na jindy, platí?

Zavěsili se do sebe. Jan ze zvyku el po Janině pravém boku, kdyby mu bylo třeba pozdravit. Stále více přituhovalo, ale ádný z nich jako by to necítil. Jak Honzovi jela odpoledne vyřídilka, e ho nemohl zastavit ani sám major, lezl teď z něho jeho vlastní ivot jako z chlupaté deky.

Táta slouí na hájovně skoro na hranicích, je to pouhých padesát kilometru odtud, rozpačitě vyprávěl, protoe si uvědomil, e u tam víc ne měsíc nebyl.

Ty má průmyslovku? poloila mu Jana otázku, odpovídající enské logice. A co chce dělat po skončení sluby?

To jsou mi věcí! povzdechl si Jan,Poprvé jdu na rande, a připadá mi to jako u nás doma, kdy do mne začne hučet máma. Místo aby ses mne zeptala, jestli tě mám vůbec rád a proč mám rád ..

Zastavili se, pohlédli si do očí, a zase se k sobě přitiskli.

U útvaru mě přemlouvají, abych zůstal u Pohraniční stráe. Poslali by mě na vysokou kolu, ale to by znamenalo … Musela bys jetě dlouho čekat, a pak  bůhví, kam by mě odveleli…

A ty si myslí, e bych neuměla čekat?

V tom se za jejich zády ozval rázný hlas: Nemohla bys mi, Jano, laskavě vysvětlit, proč se tak pozdě večer toulá s neznámým mladíkem?

Jana se prudce ohlédla. Zpod podloubí na ni hleděla matčina přísná tvář, vedle matky stál nepostradatelný ťstrýčekŤ, který se tvářil, jako by se ho tento výstup netýkal.

Zaprvé to není ádný neznámý mladík, ale Jan Kalous, se kterým jsem před týdnem celý večer tancovala, jak ví. A za druhé … Jana se zhluboka nadýchla. Za druhé mi osmnáct let u bylo a nejsem malá holčička. Já se tě taky neptám, proč chodí po nocích s panem Kučerou,

Co si to dovoluje… vybuchla matka.

Nic ve zlém, Aničko,” najednou se vmísil Kučera do rozmluvy. Jana je opravdu u dospělá a jistě ví, co dělá. Spí by se sluelo, abychom se představili: já jsem inenýr Frantiek Kučera.”

Jan Kalous,” uklonil se Honza nejdříve k Janině mat ce a pak ke Kučerovi. Zároveň řekl: Snad se paní máti nebude zlobit, kdy Janu doprovodím ..

Pozvala jsem Honzu k nám,” přeruila ho prudce dívka.

Ty jsi pozvala… Kdy jsi věděla, e…” znovu vybuchla paní Bergrová a zarazila se jen proto, aby se nadýchla k dalí řeči.

Co je na tom zlého,” vpadl do dalí vznikající rozepře Kučera. Hodinku spolu posedíme, seznámíme se… To je přece dobrý nápad, viď, Aničko?”

Kupodivu Anna Bergrová náhle obrátila.

Take bys měl, Frantiku, obstarat něco na posilněnou,” řekla teď docela roztomile Kučerovi. Na dceru vak ani nepohlédla.

Odpuste,” vskočil jí do řeči Jan. U je dnes opravdu pozdě. Zapomněl jsem, e mám zítra mimořádně v est ráno slubu. Pojedu autobusem, za půl hodiny odstartuji. Snad tedy přítě… Počká tu chvíli se mnou, Jano?”

Matka si vimla, e Jana chce něco namítat, ale neulo jí také, e mládenec sevřel dceru prudce pod loktem, jako by jí chtěl zabránit v řeči.

Tak tedy přítě, pane … pane ..

Kalous ..upamatoval ji Jan.

Anna Honzovi ruku nepodala, ale naopak Kučera k němu napřáhl přátelsky pravici: Taky jsme byli kdysi mladí… a se mládí vydovádí… Na shledanou!”

Sbohem,” procedil Jan mezi zuby a zadrel Janu, která by mu byla málem utekla.

Posly, Janičko,” obrátil se k ní, sotva osaměli. Kdy to takhle dopadlo, pojedu opravdu autobusem. Ale zítra slubu nemám. V deset dopoledne jsem za tebou jako na koni.”

Váně?” usmála se Jana. A nezlobí se na mě?”

Jó, moc… Ale je to sekáč, ten nápadník tvé mámy. Jen mi pořád vrtá hlavou, kde jsem ho u viděl ..

Honza se sice opravdu málem nad touhle záhadou znovu zadumal, ale Jana ho vytrhla z úvah.

A teď mi u váně řekni: má mě opravdu rád?”

KAPITOLA PÁTÁ

1

Paní Macháčková drhla ve světnici prkna, a brumlala si bez přestání Panstvo si umane, e se tady nepoloí linoleum nebo jak se to teď jmenuje, aby chalupa neztratila právej venkovskej ráz, a ná dědek jim na to samozřejmě naletí. Ale aby mi taky trochu helfnul, to ne, to zase musí mejdit někde po sousedech, aby mladejm nachystal něco na zub…”

Popravdě řečeno, paní Macháčková drhla tahle prkna u dobrých pětadvacet let kadou sobotu a vdycky měla nějaké peprné poznámky. I kdy jí tenkrát, kdy sem přila poprvé, bylo teprve kolem třiceti. Nejdřív se sousedé divili, proč věčně leze ke strejdovi Joachymovi do chalupy a čas od času mu tam udělá pořádek. Postupem let si i na tohle podivné přátelství dvou tak rozdílných lidí zvykli.

Paní Macháčková ovem věděla, e to mezi ní aJochymem od jisté doby něco víc ne přátelství. Vlastně nejdřív chodila kolem Bergrovy chalupy, kdy se sem s maličkou dcerkou přistěhovala v osmačtyřicátém, trochu se strachem, aby jí ten ťpodivínskej NěmecŤ neublíil. Byla toti z vnitrozemí, celý svůj osamělý ivot slouila jako děvečka na velkém hospodářství, na tahání s muskými neměla ani čas, ani dost krásy. Lehce napadala na jednu nohu, do které ji kopl hospodářův kůň, a í kdy jinak to bylo děvče pěkně stavěné, chasníci se za ní netáhli. Němců se bála od té doby, kdy na konci války přímo na návsi zastřelili faisté vězně, který u nemohl dál pochodovat s ostatním zástupem zuboených a vychrtlých lidí.

I k té své dceři přila Macháčková vlastně úplnou náhodou. Sedlák se tenkrát vrátil odněkud z flámu, bylo to v sedmačtyřicátém za velikého sucha. Pln alkoholické kuráe vlezl k Terce, jak jí vichni říkali, poprvé a naposled, rovnou do postele.

Byl to její první styk s muem, a nejen e jí přinesl dceru, ale i nechu ke vem muským. Brzy po Únoru v roce 1948, kdy se jí dcera narodila a sedlák odmítl uznat otcovství, odjela do západního pohraničí. Hledali tam pomocníky na rychle se rozrůstající státní statky.

Shodou okolností se dostala do Krásnohůrky mezi drustevníky, z nich někteří byli od nich z vesnice. Přidělili jí docela pěkný domeček se zahrádkou.

Joachymovi bylo tehdy jedenačtyřicet a jeho synovi Hansovi táhlo na dvacátý rok. enskou v chalupě neměli a starali se sami o sebe. Jak to vypadalo, viděla Těrka kadý den. Ale byli mezi prvními, kteří vstoupili do JZD a v práci Macháčková teprve poznala, e bručavý Joachym je vlastně veliký dobrák. Od lidí se navíc dověděla, e málem zemřel rukou vlastních soukmenovců a e vdycky táhl s chudáky.

Kdy Hans odeel definitivně do továrny v Rudné a pak se tam oenil, Joachym docela osaměl. Terka nechodila Joachymovi u jen ťobčasŤ uklidit a uvařit, ale … prostě dva osamělí lidé se vdycky nějak najdou a porozumějí si. Byli oba jako dva kůly v plotě, protoe Terčina dcerka zemřela, nebylo jí ani osm let, na obyčejný zákrt. Do Krásnohůrky se tehdy nemohla kvůli sněhovým závějím dostat po staré silnici sanitka.

Těrka, komm her, uslyela v tom Joachymův hlas. Tak sem pospě, holka! Koukej, co jsem přinesl!

Joachym drel v obou rukou velikou mísu, ze které se kouřilo. Kdy Těrka přistoupila blí, ucítila vůni zabijačky.

Celý čas jíte jen ten oukrop a zelňačku, ale pro pány z města byste se přetrhl..neprojevila Terka zvlá velké nadení, ale Joachym si u zvykl, e mu říkala své názory bez obalu, i kdy nikdy se mu nenaučila tykat.

Jdi, ty jedna bručoun,usmál se. Jana je panstvo? Weist du, was ist das fůr… Ty ví, co je vlastní vnučka? Moje krev, jediná!

Terka pokývla hlavou: Je to hodná holka, to se na kadý enský pozná. Ale ta její máma ..

Donnerwetter, ich will meine Ruhe haben! vykřikl Joachym a kdykoliv začal německy, věděla Terka, e má vztek. Honem mu vzala z rukou mísu a běela do světnice.

Abych nezapomněla, Joachyme, vykoukla za chvíli z okna Terka. Máte tu dopis. A zabijačku jsem zatím strčila do trouby, aby nevystydla, kdyby přijeli večerním autobusem.

Slyela, jak Joachym zasekl prudce sekyru do palku a kdy vstoupil do světnice, vyklouzla ven.

Jestli nepřijedou, přijdu navečer,oznámila sue dědovi. Museli bychom to maso vyndat, aby se nezkazilo.

Na odpověď nečekala, Joachym nikdy toho moc nenamluvil, a teď u vytahoval ze zásuvky nů, aby si dopis otevřel.

Pan Joachym Berger, četl na obálce, Krásnohůrky, okres Pudná. A potovní razítko? Vypadá to jako Plzeň, trochu je to rozmazané, richtig, sicher ist es Pilsen … Aber dort kenne ich doch keinen… pomyslil si v duchu. Zpáteční adresa tady není..é

Váený pane Berger, stálo v dopise, nedávno mě prosil jeden můj známý, abych mu zjistil, zda jetě ijete a zda pořád bydlíte v Krásnohůrce. Moc dlouho jsme se o tom jméně dohadovali, prý se to jmenovalo za Němců Schonberg. A kdy jsem si ověřil, e dnes jsou to skutečně Krásnohůrky, a e ijete, posílám vám jeho lísteček.

S vekerou úctou

‘Frantiek Bedrna, Plzeň, Sekaninova 45

PS. Neznáte nějakého mého jmenovce, Frantika, ale Kučeru z Rudné? je to starý kamarád a on mi toti náhodou prozradil, e opravdu ijete a e ten Schónberg se dnes jmenuje Krásnohůrka.

Udiveně zíral Joachym na tento podivný dopis: jméno Bedrna v ivotě neslyel, ale zato jméno Kučery a k tomu Frantika v něm samovolně zapalovalo nějakou temnou jiskru nechuti. Co mi to vlastně ten Bedrna posílá? Dědovi se trochu zachvěla ruka, kdy rozevřel druhý list, kvalitní pergamenový dopisní papír.

Lieber Joachym! Mehr ais dressig Jahre sind vor-bei… uplynulo u víc ne třicet let, co jsme se rozloučili.Ale já to nebyl, který tě tenkrát bodl, byl to Herrmann. Pravda, nenáviděl jsem tě tenkrát za to, e jsi zradil Německo a paktoval se s komunisty, ale moc se mezitím změnilo.Je mi zle a bojím se, e brzy zemřu. Musím se Ti proto před smrtí s něčím svěřit. Tvůj bratr Bert tenkrát v Rusku nezemřel, ačkoliv jsme si to vichni mysleli. Vrátil se a za dva roky po skončení války, ije a dobře se mu daří, i kdy mu nedávno bylo pětasedmdesát. Dodnes si myslí, e Tě Herrmann tenkrát zabil.

Ale kdyby věděl, e jsi iv, e má vnučku, která je přece němka a on sám je bezdětný a bohatý, jistě by vás oba neopustil. Posílám Ti jeho fotografii z mládí, abys mi věřil. Ale neposílám Ti svou adresu, nechci, abys mi psal, dokud nebudu vědět, e se opravdu s Bertem chce smířit a e s vnučkou přijedete  aspoň na můj pohřeb. Někdo se u přihlásí, kdo Ti řekne víc. Odpus mi a nezapomeň, e jsme kdysi v mládí byli přátelé.

Gruss Dich Gottll Dein Berthold Braun 

Berthold a Herrmann  dva chlapi ze vsi, členové Henleinovy strany… Joachym se méchanicky shýbl k podlaze, kde leel čtverec papíru. Vypadl z druhého dopisu, kdy jej začal Joachym číst, ale nevěnoval mu v té chvíli pozornost. A teď se díval děda do mladé tváře svého bratra Berta v uniformě wehrmachtu. Dal se fotografovat asi brzy poté, co narukoval. Joachymovi vypadl snímek z tvrdých .prstů, a děda sklonil hlavu.

Minulost, dávno zapomenutá minulost, se nečekaně vracela. Ale proč se Bert nepřihlásil sám a dřív?

2

Kučera trochu nervózně zabubnoval prsty.

Co má pořád proti tomu klukovi? Nech Janu, a si sama rozhoduje o svém ivotě. My jsme se jí, Anno, taky neptali, jestli má něco proti naim plánům, e se v létě vezmeme, zvyoval postupně Kučera hlas a pak bouchl pěstí do stolu. Nakonec svou tvrdohlavostí potve Janu i toho jejího proti nám.

A kdo je to ten její?” vybuchla Anna. Měla jsem s Janou jiné plány. Teď přijde nějaký voják, jeho táta je hajný nebo co, on sám si zatím nevydělává a kdoví, co s ním bude, a ho pustí z vojny …”

Kučera u Annu natolik znal, e rychle změnil taktiku, přestal se rozčilovat, objal ji kolem ramen a začal ji chlácholit: Na co ty hned nemyslí! Z kadého mračna přece neprí. A neříká se marně: sejde z očí, sejde z mysli …

Jak to myslí?”

Jak to říkám. Jana se přece tady v Rudné nezahrabe, a udělá maturitu. A vůbec  copak bychom se do

tohohle bytu vichni veli, a se vezmeme? Mám nápad: buď Janu poslat na studia do Prahy, chtěla přece studovat filozofii, nebo ..

A vezmou ji, kdy měla tátu Němce?” namítla Anna.

Je české národnosti. Táta jí dávno umřel, nějaké známé bych vdycky v Praze nael, ale na druhé straně …

Anna Bergrová upřela na Kučeru oči: Ale na druhé straně..

Vlastně Jana je opravdu po tátovi Němka. A v západním Německu by jí přiznali ihned občanství, kdyby se tam dostala ..

Zbláznil ses? Co by tam dělala?”

Co by tam dělala? Moností by tam měla dost. Ale máme času habaděj,” rázně ji přeruil Kučera. Mimochodem, jak se Janě líbily ty aty, které jsem jí přivezl z Prahy?”

Anna se upřeně podívala Kučerovi do očí: Kde na to vechno vlastně bere? Mně jsi přinesl tu japonskou kalkulačku, máme u japonský magnetofon …”

Za bony seene vechno,” vyhnul se bliímu vysvětlování Kučera. A Jana?”

aty se jí líbily, vzala si je dnes na schůzku, půjdou si prý s tím klukem zatancovat a pak k nám přijdou.”

Ne, aby ses chovala jako posledně! Tvař se přívětivě, Aničko, nepopla toho mládence a vechno dobře dopadne… Za pár měsíců bude Jana maturovat, my se vezmeme a ..

Anna se odvrátila od Kučery a pohlédla oknem do ulice, kde leel u silně mokvající sníh. V březnovém slunci přelétávala hejna ptáků a kadou chvíli se zvenku ozvalo jejich veselé cvrlikání.

Někdy ti nerozumím, Fanoui. V továrně sice vydělává dost, ale odkud bere ty bony? A pořád má nějaké veliké plány, jezdí do Prahy… Nejsem přece tak hloupá.”

Kučera neodpověděl. Zato vzal z kouta cestovní aktovkua z ní vytáhl obrázek, přebalený v průsvitném papíru. Krajinka v zlatém rámku. Kučera obrázek zálibně podrel u stěny tak, aby mohly jasně zazářit jeho veselá barvy, kontrastující temně hnědou stěnou pokoje.

Potřebujeme trochu slunce do tohohle bytu,” zasmál se.

To je originál?”

Dal mi ho Jeden kamarád, potřeboval narychlo peníze. Takový obraz má vdycky cenu.

Anna přela obrázek bez povimnutí. Podívala se vak na stěnu a vyhrkla: Ale tam přece visela ta fotografie!”

Tady je, Anno,” ukázal Kučera na druhou stranu pokoje. Dal jsem ji jen přerámovat. Známý to udělal na počkání. To ti Hans tolik přirostl k srdci?”

Snad neárlí?” zarazila se Anna. Já jen kvůli dceři. Hans byl její otec a nechtěla bych ..

Co by nechtěla, Anna nedopověděla, protoe v předsíni se ozvaly mladé svěí hlasy.

Jak jsem ti říkal, dr se, a buď na něho milá!” rychle jí zaeptal Kučera. A opravdu mohl být spokojen: Anna přivítala mladé lidi vlídným úsměvem, podala Honzovi ruku, usadila ho v křesle a vybídla Janu: Domácí paní musí na chvílí dělat se mnou. Pomůe mi v kuchyni?”

Kučera vytáhl z příborníku láhev whisky, přistavil na stolek sifon a skleničky: Dáme si jednu na uvítanou, soudruhu desátníku? Moná u brzy budeme příbuzní… Říkala vám přece Jana, e se chceme v létě s její mámou vzít?”

Jana mu sice o tomhle rozhodnutí nic neříkala, ale třeba si myslila, e je to samozřejmé.

Jen kapku, prosím, pane inenýre, na takovéhle nápoje nejsem zvyklý,” odpověděl Jan jen na první část otázky trochu zastřeným hlasem.

Přiukli si, a pak si najednou neměli co říci. Kučera se snail za kadou cenu udret konverzaci. Jako společensky zběhlý člověk začal o příchodu jarního počasí, přeel na těkou slubu pohraničníků, najednou padlo i pár slov o divadle.

Jak se vám líbí tahle krajinka? Originál! Dneska jsem ho přinesl… náhodná koupě ..

Honza uznale přikývl a zamířil na druhou stranu pokoje k fotografii, kterou převěsil Kučera nad rádio.

Příbuzenstvo?”

Janin otec, dědeček, jeho bratr…” vysvětloval Kučera a nenápadně pobídl Honzu, aby ho odlákal od snímku: Nedáme si jetě jednu…”

A ije jetě někdo z Janiných příbuzných?” zeptal se Jan.

Táta jí zahynul při úrazu v továrně, byla to tragédie.

Anna, tedy paní Bergrová, to tenkrát straně těce nesla, vdy Janě bylo sotva několik měsíců.”

Ale to u vstoupily do pokoje obě eny s tácem chlebíčků a obloených mis, a kdy tak stály vedle sebe, opravdu vypadaly jako dvě sestry. Měly i podobné aty, jaké Honza na zdejích děvčatech neviděl, které zvlá Janě velmi sluely. Kučera měl oči vude a neuel mu ani obdivný Honzův pohled.

To se hned pozná, viďte, e je to dovoz ze Západu,” naukl. Ale kdy Jan neodpovídal, úsluným gestem mu dolil sklenku whisky. Jetě trochu sody?”

Díky,” tie odvětil Jan o znovu pohlédl na Janu.

Tu kostkovanou sukni má Jana z Tuzexu,” sue prohlásila Anna, ale pro enskou módu nemají mui větinou pochopení. Tady v Rudné se nedostane ani pořádný svetr..

Ale, mami, copak na tom tak záleí?” nevydrela u Jana a vpadla do rozmluvy, při ní se Jan začal tvářit čím dál tím urputněji.

Vá otec prý pracuje jako nadlesní, nebo jak se tomu dnes říká,” načal honem rozmluvu Kučera z jiného konce. Někde na hranicích …

Měl být dávno v důchodu, ale nemají tam zatím za něho náhradu. ádnému se na tu samotu nechce. Hajný nemá zrovna na růích ustláno,” sue konstatoval Jan a upřesnil tak sluební postavení svého otce.

A co vy, pane Kalous, e jsem tak zvědavá: co hodláte dělat po vojně?” zeptala se Anna.

O tom jsemjetě ne nepřemýlel přiznal se Jan A podle toho, co Jana ..

Nedořekl, protoe Jana mrkla na Honzu a prohlásila: A teď mi, váený soudruhu desátníku, snad taky nalijete. Abychom spolu oslavili nai první návtěvu.”

To je nápad,” zajásal okázale Frantiek Kučera. Tak na to seznámení, Jene!”

3

Otec Kalous rázoval světnicí, jako by byl na pochůzce, zatímco si u stolu pochutnával na naloené srnčí kýtě syn Jan, oblečený jen do zelené koile a kalhot od stejnokroje.

Tak prý ses nám zamiloval,” zastavil se otec a pohlédl z výky na syna. A ona je určitě ta jediná na celém světě a Jiná u nemůe existovat.

Jo, jediná, plnými ústy přisvědčil Honza.

Co je to zač a z jaké je rodiny, to je ti fuk.

Úplně fuk. Vlastně proč se ptá? Kdy sis bral mátmu,prostudoval jsi nejdřív kádrové posudky její rodiny? Starý Kalous dupl, a zařinčely sklenice v kredenci: Nemysli si, kdy ses kaprál, e bude se mnou mluvit jako s ňákým nováčkem! Mámu jsem si vzal, protoe…..

,. to byla jediná láska, kterou jsi v ivotě poznal . . rozesmál se Jan. Jenom si vzpomeň, co jsi mi vyprávěl! Chlapi, nehádejte se mi tady!** napomenula ťsvéŤ muské matka Kalousové. Sejdou se jednou za uherský měsíc, a u jsou v sobě! A ty Honzu pořád nezpovídej, táto. Má svý roky  a já si tě taky vzala, protoe ses mi líbil, í kdy mi to nai vymlouvali.

Otec Kalous se usmál, pohladil enu po vlasech a obrátil se k synovi.Já ti do toho mluvit nechci. Ale snad mí aspoň řekne, jak se ta tvoje jmenuje? Odkud je? Co dělá?

Je to studentka…

No nazdar, zabručel otec, ale pak zmlkl pod přísným pohledem své eny.

… narodila se v Rudné, pokračoval klidně Honza, je tedy z naeho kraje, má ráda lesy..

… samozřejmě kvůli tobě … neodpustil si otec rýpnutí, ale Honza klidně pokračoval.

…a je moc hezká a milá,

Otec zabručel: Tos mi o ní toho opravdu napovídal. Jak se jmenuje?

Jana…

Matka se usmála: Jan a Jana____

A dál? No, příjmení?

Bergrová, jako její máma.

Otec vyvalil oči: Bergrová? A odkud je?

Z Rudné, vdy jsem ti to u říkal. Proč tě to tak zajímá? udivil se Honza. Snad ji nezná?

A kde má příbuzné? Tátu, mámu, a vůbec?

Tátu nemá. Zabil se, při úrazu v továrně. Rok poté, co se Jana narodila, vysvětloval klidně Honza A jetě má dědečka, ale toho neznám. Bydlí blízko Hory  v Krásnohůrce. Chceme se za ním taky někdy podívat, Jana ho má moc ráda.

Snad nám tu svou slečnu taky jednou přivede ukázat, abychom si ji omrkli,” vyzvala matka syna.

Určitě brzy přijedeme. Uvidí, e se ti Jana bude líbit!” slíbil Jan a mrkl na tátu. Takovou holku jste na mou dui jetě neviděli!”

i

Byl u dost pozdní večer, kdy uslyela Dáa Soukupová otevírat potichu dveře bytu. Zase mi bude Pavel vykládat o nějakých straně důleitých a neodkladných úkolech,” říkala si v duchu a klidně seděla dál v křesle. Bylo k deváté večer, před deseti minutami skončil pátý díl televizního seriálu, ale stejně z něho viděla jen dvě části, protoe jako na vztek musela třikrát zaskočit v nemocnici za jinou sestru.

Z koupelny se ozvalo hučení vody, Pavel byl asi někde na rotách a podle svého denního a nezměnitelného pořádku se musí nejdřív osprchovat. Jako by mu pořád bylo dvaadvacet. Tenkrát v pětačtyřicátém, kdy převezli Joachyma Bergra do nemocnice, se vlastně s Pavlem blíe seznámili. Dáa měla ovem v oku Pavla od prvního okamiku, kdy přiel slouit u ochrany hranic.

Voda u dávno přestala v koupelně hučet, v televizí zpíval cizím jazykem nějaký mladý chlapec. A kde vůbec Pavel trčí? Dáa ani nestačila domyslit, protoe ji manel zezadu objal a políbil do vlasů.

Chodí potichu jako kočka. Málem jsem se pole kala..

Tebe hned tak něco nepoleká,” zasmál se Soukup

Uvelebil se ve vedlejím křesle, vzal do ruky noviny a zahleděl se do nich. Vůbec jsem neměl čas, přijeli soudruzi z ústředí..

Má ty vůbec někdy čas? Jedl jsi?”

Mám hlad jako vlk,” konstatoval sue major, aby se vyhnul přímé odpovědi, protoe opravdu neměl na jídlo přes den ani pomylení. Pivo má?”

Dáa neodpověděla, protoe u znala nazpamě, jaký bude průběh kadodenní večerní konverzace. Zamířila ke dveřím do kuchyně. Stiskla kliku, ale v tom si vzpomněla.

Byl u mne Joachym.”

Joachym?” nepřítomně opakoval Pavel.

Manel má asi nějaké starosti, pomyslila si Dáa.

Kdy Pavel upil pivo ze své oblíbené skleničky, kterou kdovíkde před lety sebral a kterou hlídal jako oko v hlavě, vrátila se Dáa k dnenímu setkání s Joachymem.

Něco se mi na něm nezdálo, Pavle. Je zdravý jako řípa, a přece přiel za mnou do práce a předem nedal o sobě vědět… Jako by se mi chtěl s něčím svěřit. Ale pak se rychle rozloučil, e prý tě pozdravuje…”

A neptal se na někoho jiného ve městě?” znenadání se zeptal major tak vedním tónem, e se Dáa znovu zarazila. Znala přece Pavla natolik, aby u z tónu jeho hlasu vycítila, e má velký zájem na tom, co mu odpoví, ale e to nechce dát najevo.

Ptal se na tebe, to jsem ti přece u řekla. A pak… taky si vzpomněl na Kalouse, co prý dělá, e by se rád jednou seel se vemi starými přáteli.”

Ptal se na Frantu nebo na mladého, na Honzu?” vybafl prudce.

Na Frantu. A přítě mě tak přísně nevyetřuj, miláčku. Tady nejsi ádný velitel, před kterým stojí v pozoru podřízený!” odpověděla jeho ena stejně rázně, a pak u se mírným hlasem zeptala. Něco tě trápí?”

Soukup se po chvíli probral ze zamylení, pohlédl na manelku a starostlivě se zatvářil:Něco tady neklape… Ale co? Měli bychom k Joachymovi zajet. Mimochodem … ví vůbec Honza, e ta jeho Jana je Joachymova vnučka?”

Snad mu to Jana řekla…w

Samé snad… kdyby…” bručel major. Ale Franta Kalous přece někdy musel říct Honzovi, e zná starého Bergra! A Jana je taky Bergrová, a jedna a jedna jsou pro kadého jen dvě …

Ví co, Pavle? Zeptej se ho na to!”

A koho?”

To musí vědět ty, koho a na co se má zeptat, já se do toho nesmím plést. Přece nemůe prozradit tak váné sluební tajemství své eně!”

Teď Dáa očekávala, e Pavel uraeně vybuchne, ale k jejímu překvapení se rozesmál:Správně, děvče.

Zeptám se ho. Ale Franta Kalous nikdy u Joachyma nebyl! Viděli se naposled na Hansově pohřbu, a to bylo Janě pár měsíců. Snad o její existenci tehdy jetě ani

nevěděl. A v Krásnohůrce podle veho vůbec nebyl. Ale pořád mi tady něco nesedí. 

Dáa tyhle hlasité úvahy u dobře znala. V takových chvílích nevnímal, e manelka sedí vedle něho a jenom poslouchá.

Zajedu si co nejdřív za starým Kalousem, je to sice pěkný lán cesty, ale jinak to nejde. A pak spolu zaskočíme k Joachymovi. Stejně jsme tam dlouho nebyli. Ta jeho cesta do Stříbrné Hory není náhodná. el nejdřív za tebou, Dáo. To není Jen tak.

KAPITOLA ESTÁ

1

I v Krásnohůrce u bylo cítit jaro. Vesnice leela mezí lesy a potůčky se rozvodnily, jak rychle tály sněhy pod teplými paprsky slunce. Joachym si na chvíli sedl na zápraí, opelichaný koíek měl rozepnutý, a v ruce drel dopis, teď ji pořádně zmačkaný, jak jej Joachym znovu a znovu přečítal.

Přineste mi, Joachyme, pár polínek, uslyel, jak volá Terka. Jinak ten oběd nedovařím!

U jdu,” zahučel děda a vstrčil dopis zpět do kapsy. ,,Taky sis mohla těch pár polínek přinést sama, kdy mám práci..

Terka nebrala jeho bručení jako obvykle nijak váně, vyklonila se z okna a odsekla: Najednou máte plno práce! Čekáte na mladé a nemůete se dočkat, to je ta práce… Ale já jsem sama zvědavá na toho Janina mládence ..

Joachym se na vnučku těil, a koneckonců nebyl na toho jejího Jana zvědavý míň ne Terka. Prý je pohraničník, psala mu vnučka, dobrý chlapec, koneckonců, k pohraniční slubě taky neberou jen tak leckoho. Jana je po něm, dědovi, není to ádný větroplach, klukům se pořád vyhýbala. Ké by jí to konečně vylo, kdy vlastní máma se na stará kolena zbláznila. Vlastně tak stará není, bude jí teď kolem osmatřiceti. Co Hans

zemřel, ila fakticky celá léta jen pro dceru. Ale rád bych poznal toho jejího… nebo se ho bojí ke mně přivést, protoe jsem Hansův otec?

Joachym si naloil plnou náruč vyschlých smrkových polen a zamířil do světnice. Ale sotva překročil práh, začala křičet Terka: Joachyme, u jsou tady! Podívejte se, jaký je to feák a jak mu sluí uniforma!”

Joachym odhodil polínka ke kamnům a rychle vyel. Jak ho mezi dveřmi Jana spatřila, rozběhla se k němu a objala ho: Dědo, to jsem ráda, e jsem zase u tebe ..

Ráda … nerada, ale já čekám u tři týdny. Ty na mě nemá čas. Ja, rozumím, nala sis mladího a dědek musel jít stranou!”

Jana ho políbila a obrátila se k Janovi: To je Jan Kalous, dědo … Honzo, tohle je můj dědeček. A bručoun, straný vztekloun ..

Jan se uklonil a stiskl dědovi ruku. Ke svému překvapení zjistil, e děda se při vyslovení jeho jména zarazil a podrel mu ruku nějak déle, ne bývá obvyklé při pouhém pozdravu. To jméno … připomíná mi jednoho známého. Poznal jsem ho v pětačtyřicátém.”

Kalousův táta je hajný. Ale přijel nahoru do samot a po pětapadesátém roce. A Kalousů je tady jako Nováků,” vykládala Jana a vedla oba mue do světnice. Nebo nás nechá stát venku, dědečku?”

Veli dovnitř a Jana hned představovala Terku: Nae teta, paní Macháčková, a tohle je Jan.”

A jak se jmenoval vá otec celým jménem?” najednou se zeptal Joachym, kdy si Terka utírala po starodávnu ruce do zástěry a nabízela hostovi idli.

Frantiek,” odpověděl klidně Jan.

A vy slouíte na Stříbrné Hoře?”

Teď u půl roku na Stříbrné Hoře. Tam jsem Janu poznal.”

Joachym potřásl hlavou: Take major Soukup…”

Je od nás. Vy ho znáte?” podivil se Jan.

Ja, trochu ho znám …” vyhnul se dalímu výkladu Joachym, protoe se rychle otočil k Janě. A ty přines tu starou jalovcovou, abychom si připili, kdy se poprvé vidíme.”

ukli si a Honza pochválil: Ná táta taky jinou nepije. A dělá si ji sám. Podle nějakého starého receptu.”

Kdy Berger stále mlčel, obrátila se Jana potichu

k Terce; Co je to s dědou, teta? Nikdy toho moc nenamluví, ale dneska je takový divný … Nezlobí se na mne, e jsem přivedla Jana?”

Ale kdepak, Janičko, nezlobí. Měl opravdu radost, e sis nala mládence a e mu ho přivede ukázat. Ale něco s ním je, to ví, znám ho pětadvacet let. Bručoun byl vdycky, ale v poslední době mi připadá opravdu nějaký divný. Pořád si něco pro sebe mumlá, dokonce se předevčírem rozjel zničehonic do Stříbrné Hory…

Děda se vydal z chalupy do města?” podivila se Jana. A co tam chtěl?”

Nevím, nic neřekl, prý nějaké ouřední věci. Ale já si myslím, e vechno udělal ten dopis…”

Dopis? Kdo by mu psal? Nenael si snad nějakou …?” pokusila se zaertovat Jana.

Já bych mu dala, dědkovi jednomu,** rozčilila se árlivě Terka a pak se začala omlouvat. Nezlob se, Janičko, ty mi rozumí …”

Vedle ve světnici bylo ticho, které konečně přeruil Joachym: Jak jsou dvě enské pohromadě, nebude konec povídání… A tady pan … desátník, e …

Nechcete mi říkat Jan, pane Berger? Víte, Jana mi o vás moc vyprávěla, znamenáte pro ni víc ne táta a máma dohromady, a já mám Janu rád …

Jana je hodná holka. Zaslouila by si, aby si taky nala hodného chlapce.

Mám ji rád. Opravdu. Chceme se vzít, jen co skončím slubu.”

A co o ní víte, e jste se tak rychle rozhodl? Chalupa bude její, a umřu. Komu bych ji nechal. A něco jsem jí uetřil, ale to víte …

Jan prudce vstal od stolu: Mně je přece jedno, co Jana má nebo co dostane… Jsme mladí, máme zdravé ruce … a hlavně: máme se rádi.

A co chcete po vojně dělat? přeruil ho Joachym.

Jan svěsil hlavu: To mi není jetě jasné. Major Soukup chce, abych zůstal u pohraničníků, já mám tenhle kraj rád, sluba se mi líbí. Ale to by znamenalo pro Janu jetě čekat, a tak snad bude lip, abych el do fabriky v Rudné, mám průmyslovku, můu jetě dálkově studovat …”

Hezké plány…” souhlasil Joachym. A co Jana?”

Honza se podíval na dívku, která nesla na stůl a ani

nemusil odpovídat. Joachym si dobře viml, e tihle dva mladí si i bez velkých řečí dobře rozumějí.

2

Úmysl majora Soukupa zajet za Frantou Kalousem vzal za své. Důvodem byl telefonický rozhovor s krajským náčelníkem Státní bezpečnosti, podplukovníkem Aloisem Jirákem, s ním spolupracoval u v Revolučních gardách.

Pavle, přijedu k tobě na návtěvu,” byl vlastní smysl krátkého rozhovoru. Neoficiálně, jen si popovídat. Nevím přesně kdy, ale čekej mě do dvou dnů.”

Budeme se s Dáou těit,” ujioval podplukovníka Soukup.

Moc se netě,” Jirák naznačil, e to přece Jen zcela soukromý výlet nebude. Vechno ti povím, a přijedu.”

A teď tedy seděl podplukovntk Jirák v civilním oděvu v Soukupově kanceláři. Pokuřoval a pozoroval přítele, Jak se začetl do tlustospisu, který před něj poloil na psací stůl.

Jetě něco, Pavle,” vyruil ho podplukovník. Musím tě upozornit na jedno. Vyetřovatel, který prověřoval údaje západoněmeckého občana Riegra, obviněného z pokusu o ilegální převedení československé občanky Alice Motejlové, zjistil, e Rieger není ádnou obětí neznámého mue, jak se snail vypovídat Tenhle bavorský ťstrejdaŤ, bývalý sudetský Němec, který jezdí do Čech údajně jen pro enské, je zřejmě vychytralý chlapík. V osmaedesátém roce byl v Praze pečený vařený. Prý obchodně.

Podle naich etření zprostředkovával tehdy pro nějakou varietní agenturu v Mnichově vystoupení některých estrádních umělců. A taky jako vedlejí keft zastupoval jakési západoněmecké nakladatelství, dokonce začal jednat o koprodukci. Měl to být průvodce po Československu, u i fotografa si nali. Jene potom to nae úřady zarazily.”

Podplukovník Jirák povzdychl: Co ti to vlastně vechno tak podrobně vykládám? Je to v protokolu. Ale čti dobře, Pavle. Je tam jedna zajímavá věc, a proto jsem přiel. Ale zatím čti.”

Kdy Soukup dočetl, Jirák se ho zvědavě zeptal: Tak co?

Je mi to jasné,” řekl Soukup. Ten Riegrův neznámý ťpřítelŤ z Mnichova, pro něho měl převézt ilegálněMotejlovu přes hranice, není v Mnichově, ale měl by se pohybovat ve Stříbrné Hoře nebo někde blízko.Jde zřejmě o Člověka, který sem dojídí na rekreaci nebo je zde dokonce zaměstnán. Jestlie nabídl za ilegální převoz takový balík peněz, musel je někde a od někoho sehnat. To znamená, e jde o významný článek nějakého řetězu. Rieger sice nepřiznal, e by provedl podobnou ilegální přepravu u někdy předtím. Ale to mu nemusíme věřit, e sem jezdil nakupovat pouze plzeňské pivo. Rozhodně se i vai přísluníci budou muset porozhlédnout.”

Co o to, porozhlédnout by se kluci měli,” souhlasil Soukup. Jene jak na to jít?”

Podívat se po někom, kdo sem buď pravidelně jezdí z Prahy, mluví dobře německy anebo se sem přestěhoval po osmaedesátém roce. Vím, Pavle, e je to sloitá záleitost, ale někdy v naí práci pomůe náhoda. Tvoji kluci chodí do tanečních podniků, stýkají se se spoustou lidí. Kdybys jim naznačil, co nás zajímá, moná by nám to pomohlo.”

Major vrátil spis a hlasitě se zamyslil: Nejdřív bys měl promluvit s okresním náčelníkem VB, aby nám dal seznamy lidí, kteří se sem v posledních letech přestěhovali, po osmaedesátém. Něco bychom z nich mohli vyčíst, máme přece vude pomocníky PS. A ti by se taky porozhlédli po těch, kteří by mohli padat v úvahu… A tu Alici jste vyzpovídali? No, to děvče, které chtěl Rieger převézt!”

Kromě pokusu o ilegální přechod hranic je jinak čistá,” konstatoval sue podplukovník, ze sluné rodiny, oba rodiče dobře vydělávají. Zadrení dcery je zcela vyvedlo z míry. Alici prý musel někdo pobláznit, e ji na Západě čeká velká kariéra …

A kdo byl ten ťněkdoŤ, to neřekla?”

Alice se s ním seznámila, Jak uvedla, v praské Alhambře. Setkala se s ním asi třikrát. Zařídil jí i nocleh v Jitřence.”

Ale to je zotavovna ROH?”

Byla tam soukromě, přespala jednu noc. Správce prý dostal od ní stovku. Přiznal se k tomu. Dívka vypadala prý seriózně … Ale nakonec jsme od něho zjistili, e předtím jí to přespání vyjednal nějaký mu s koeinovou čepicí, který mu taky dal stovku. Správce si myslel, e jde o nějakou milostnou historku a jeliko ten pokoj měl prázdný ..

Pěkný správce… A ten mu s čepicí  to tedy byl Rieger konstatoval major. A jak vypadal ten chlap, který ji v Praze lákal do angamá na Západě? To vám snad ta chudinka slečna prozradila?

Podplukovník se usmál: Dokonce řekla, e se jí představil jako doktor Kubát z hudební agentury Ars. A pokadé se pak seli ve středu. Podle Alice Motejlové mluvil velmi zasvěceně o kulturních otázkách. Výka asi 178, kulatějí obličej, vlasy prý měl pokadé jinak učesané, jednou vypadaly dost tmavé, ale naposled, kdy se s ním setkala, měl prý zcela edivé spánky. A v agentuře Ars jste provedli etření?**

Kluci tam několikrát byli, ale nikdo toho jména ani popisu tam nepracoval a nepracuje. Ten starý vrátný, je tam přes dvacet let, a tihle lidé si leccos zapamatují, neurčitě prohlaoval, e mu ten popis někoho připomíná, ale není si jist. Tak jsme mu předloili řadu fotografií, aby se podíval  ale mezi nimi toho neznámého nenael.

Take… kromě popisu a zřejmě faleného jména o něm nic dalího nevíme, konstatoval major.

Zatím nic. V Praze máme na něj políčeno, a teď jde o to, hledat zrnko v moři písku.

A v hotelu v Hoře jste seznamy hostí prohlédli? To jsme udělali nejdřív. Ale nic podezřelého jsme nenali. Náhodou ten den tam byli opravdu sami cizinci. Úplně normální turisté. Zájezd.

Dobrá, Lojzo. Pokusíme se, slíbil major. A teď jdeme k nám, Dáa připravila něco na stůl. Zná ji, kdy čeká hosta …

3

Z návtěvy u dědy Joachyma se vrátili oba mladí lidé odpoledním autobusem, protoe Jan nastupoval v nedělí slubu a Jana ho nechtěla nechat jet samotného, i kdy ji Terka i děda a nakonec i Jan přemlouvali, aby zůstala do neděle.

Má moc milého dědu, přiznal se Jan, kdy se k děvčeti přitiskl v poloprázdném autobusu. Musel v ivotě

proít těké chvíle. A Jak se na mně snail nenápadně tím svým zvlátním nářečím vyzvídat, jestli to s tebou myslím váně nebo jestli to beru jen jako zábavné povyraení… A co prý chci po vojně dělat…*

A cos mu na to řekl?* zeptala se Jana naléhavě.

Jan se na děvče udiveně podíval: Co bych mu říkal? e si tě vezmu, jen jak to bude moné. To jest  jakmile se rozhodneme, co mám pak dělat: zůstat u naich, v Pohraniční strái, nebo jít do zaměstnání a pokusit se dálkově dostudovat.*

A děda?*

Děda nic, jen e prý dostane po jeho smrti chalupu a e ti nastřádal nějaké peníze… Tak jsem mu rovnou řekl, e tohle mě nezajímá, protoe my se spolu určitě uivíme sami.

Jana se usmála  a Janovi připadal její úsměv trochu podivný, zatrpklý. Má pravdu, uivíme se… Ale děda to s tou chalupou nemyslil patně, věř mi…

Budeme k němu jezdit třeba na návtěvu. A dál u ani slovo. Za chvíli jsme v Hoře, spojení do Rudné má za chvíli, a zítra večer tě určitě čekám. Zatancujeme si  a bez maminky.

A co maturita? Já jsem kvůli tobě málem zapomněla na to, e jsem dosud jen studentka! povzdychla si Jana, ale hned vesele dodala: Zítra přes den vechno dohoním a určitě přijedu.

Autobus u zastavoval, a Jan se musel rychle rozloučit.

Nezlob se, Jano, ale já u letím. Zato zítra ..

Jen le, políbila ho Jana a zatímco Honza skutečně vyletěl, pomalu kráčela k vedle přistavenému autobusu do Rudné. Usedla na zadní sedadlo a pak se Jetě otočila, aby přece jen uviděla aspoň letmým pohledem svého chlapce. Ale ten se u nenávratně ztratil.

Chtě nechtě si Jana začala v duchu vzpomínat na krátkou rozmluvu s dědečkem, zatímco se Jan procházel po zahradě.

Řekni mi pravdu, Jano, ty ho skutečně miluje?

Jestli vím určitě, e ho mám ráda? usmála se Jana a vtom se zarazila. A proč se ptá?

Já jen tak, Jano… Nezapomněla jsi, e tvůj táta byl vlastně Němec?*

A co je na tom? Já Jsem Čeka. Ale za tátu se nesty—

dím, to ne, dědo! Byl to přece tvůj syn, a kolikrát jsi mi vyprávěl, co jste oba za války od nacistů zkusili! Tady ve vsi tě přece vichni mají rádi.”

Tvůj chlapec chce snad zůstat u pohraničníků, říkal tie Joachym. Kvůli tobě by el třeba do fabriky, kdybys chtěla, abyste se mohli vzít. Je to jasné: má tě rád. Proto se ptám tebe … Nejde jen o tebe, ale i o něho, musí rozhodnout o své budoucnosti. A ty, Jano, ty jsi poloněmka, říkej si co chce. Co kdyby se najednou objevilo něco, co by bránilo tomu, aby sis ho mohla vzít, kdyby zůstal na vojně.

Co by se mohlo objevit? Nestra, dědo, já mám pro strach uděláno. A mám Jana ráda a on má rád mě. Nám nic nemůe zabránit, abychom se jednou vzalil”

Joachym pokýval hlavou: Já vám přeju vechno nejlepí, Jano, a udělám taky vechno pro to, abyste byli astni!

Pak se vrátil Jan do světnice. O budoucnosti u nepadlo ani slovo. Ale proč s tím vlastně děda začínal? Je opravdu něco v jeho minulosti, o čem nikdo neví a co by jim mohlo ublíit? Hlouposti, řekla si najednou Jana. Děda je zkrátka sentimentální a má o mě strach. Chce mít jistotu, e opravdu k sobě s Janem patříme a e to taky víme. A s tím mým německým tátou? Nikdy mi nikdo kvůli tomu nic neřekl a tátu měli přece v Rudné vichni rádi.

Mámě je dnes taky jedno, e ten její Frantiek není zrovna světový zázrak. A e to vlastně ádný inenýr není, jen nedostudovaný technik, jak mi to vpálila ta pitomá káča Brázdová, která má mámu v kádrovce podniku, skončila Jana své úvahy.

Autobus zrovna zastavoval na náměstí v Rudné.

KAPITOLA SEDMA

1

Anna Bergrová si nalila dalí sklenku koňaku a rázem ji vypila. e to dnes nebyla první sklenka, o tom svědčila jistá neohebnost jejího jazyka a rozířené oči.

Já u ničemu nerozumím, Frantiku! Dneska mi řekla Tománková, e jsem hloupá husa, kdy jsem se do tebe zbláznila. A e si ze mne dělají enské po straně legraci, protoe ti před nimi říkám pane inenýre ..

Oficiálně jsme nikomu neoznámili, e se vezmeme, tak je docela správné, abychom si před lidmi vykali. A co je jím vůbec po tom! vybuchl Kučera.

Ale o to přece nejde..začala vzlykat Anna. Prý vůbec inenýr nejsi, vyhodili tě v pátém semestru …

Kučera na Aninu poznámku přímo neodpověděl. e se ty enské starají o druhé! A si zametou před vlastním prahem! Myslí, e nevím, jak právě Tománková běhá za tím novým dispečerem? Vdaná enská, prosím, prý vzorná pracovnice a ejhle! Je u toho chlapa pečená vařená. Tohle u známe!”

Anna si prsty jedné ruky prohrábla vlasy. Sáhla znovu po láhvi, ale Kučera ji zadrel.

Snad u by to mohlo stačit, Anno! V tomhle stavu vdycky začíná hloupě mluvit. Mně jde o velké věci  a ty jedná jako pominutá. A dokonce zbytečně mluví před Janou …

Jsi nebo nejsi inenýr?” obrátila k němu Anna skelné oči.

Kdy má někdo někoho rád, můe mu záleet jen na titulu?”

Tak tedy nejsi,” začala vzlykat Anna. Ale to jsi mně přece mohl říct rovnou, e jsi..

Kučera se u neovládl: Co jsem? Nebo chce vyčítat? U tě přestaly bavit věci, které jsem ti sem natahal? U je ti jedno, e bych mohl rázem zničit tebe i tu tvou Janu, kdybych prozradil..

Co mi najednou vyhrouje? Co je mi do toho tvého tajemství? e Joachymův bratr ije někde v západním Německu a e je bohatý a e by mohl Janě i nám pomoct? No a? Proč najednou mluví o naem zničení?” Anna se snaila rychle ze sebe dostat to, co se u dávno Kučerovi chystala říci. Proč jsi mi vůbec o Bertovi zakázal s kýmkoliv mluvit? Co vlastně ode mne chce?”

Anna se znovu rozplakala.

Za chvíli přijde mladá, uvaoval v duchu Kučera. Musím Annu rychle nějak uklidnit. Ta zatracená enská jetě vechno pokazí, jestli ji Jana najde v tomhle stavu, zase bude na mě útočit, e máma nikdy dřív nepila.

A zase bude vyhroovat, e raději odejde z domova ……

Neblázni, Anno, Uvařím ti pořádný álek silné kávy, a pak si promluvíme. Potřebuji teď klidných pár dní, musím jet zítra do Prahy a pak se na vechno vykaleme. S Janou to přece nejlíp myslím já. Ale na ní také záleí, jestli se celý plán povede. Na ní záleí nae budoucnosti Tak se u vzpamatuj, holčičko!

A Anna se skutečně pod těmi známými, hřejivými slovy začala postupně uklidňovat. Najednou se ke Kučerovi přimkla.

Kdy já doopravdy u nemohu bez tebe být, Frantiku! Mně na nikom jiném nezáleí ne na tobě. A je mi jedno, věř mi, jestli jsi, nebo nejsi inenýr! Uvidí, jak dobře se nám bude spolu ít i tady v Rudné. Co nám bude chybět? Nae dva platy stačí na krásný ivot. A a Jana půjde do zaměstnání nebo se vdá… Ale nutit ji přece nemohu, aby odjela. Je to má, pořád má dcera …

Nikdo k ničemu nenutí ani tebe, ani ji, chladně odsekával slova Kučera. Kadý je strůjcem svého těstí. Ale naí, společnou povinností je hledat pro nás pro vechny cestu, jak si k té astné budoucnosti co nejlíp pomoci.

Kučera prudce vstal, přistoupil k oknu a zadíval se do hor, nad nimi zapadalo slunce. Tam za těmi horami je moje budoucnost, pomyslil si v duchu. Ale to tahle enská neumí pochopit. A moná je to dobře…

2

Psaní Joachymovi nikdy moc nelo. Ale kdy se jednou k něčemu odhodlal, své rozhodnutí provedl. A jeho úmysl dozrál za dlouhé dny přemýlení a marného čekání na dalí zprávy o nezvěstném a přitom prý ivém bratru Bertovi. Rozhodl se, e napíe na adresu onoho Bedrny do Plzně. Dalí čekání nemá smysl, takhle v nejistotě se ít nedá. Buď to byl nějaký hloupý ert a ádný Bedrna neexistuje, a pak se mu dopis vrátí. Nebo Bedrna existuje a odepíe. Toti bude muset odepsat. Protoe jedině po jeho odpovědi se můu rozhodnout, co dělat, dumal Joachym.

Váený pane! začal po dlouhém přemýlení psát. Kdy vak za nadpis připsal vykřičník, znovu se zamyslil. Co

mám konkrétně napsat? A proč jsem vlastně tenkrát jel do Stříbrné Hory za Dáou Soukupovou? Protoe Jsem se s ní chtěl o téhle zamotané věci poradit. Proč jsem ale ztratil odvahu? Major Soukup je dobrý člověk, známe se od pětačtyřicátého, byl na svatbě Hanse i na jeho pohřbu, čas od času sem i přijel.

Ale je to důstojník Pohraniční stráe a třeba … Jeho ena mi vak u jednou zachránila ivot, a kdybych se jí svěřil, jistě by mi poradila. Protoe čekat na nějakého záhadného člověka a pořád nevědět co a jak…

A vůbec: Je pravda, e Bert ije? Proč by se nebyl ozval dřív? Nic zlého přece neprovedl, aby se bál sem přijeti.Nebo má přece jen něco na svědomí?

Něco tady není v pořádku, ale co? Jestlie Bert opravdu nemá čisté svědomí a jestli opravdu ije, mohlo by to ublíit předevím Janě a její budoucnosti. A tomu jejímu chlapci, je to docela sympatický mládenec. Mohl by si vzít za enu děvče, kdyby její vlastní strýc il v západním Německu a bál se dodnes přijet? Donnerwetter, was soli das alles bedeuten?

Bedrnovi napsat musím, to se nedá nic dělat. Podle odpovědi nebo mlčení se musím rozhodnout: Janě nikdo ublíit nesmí, to připustit nemohu. A ije-li Bert, a se vechno vysvětlí, kdybych byl mladí, uvaoval v duchu dál Joachym, rozjel bych se za ním a na místě vechno zjistil. Ale na stará kolena nikam jezdit nebudu, to by víc zkomplikovalo situaci, a za druhé… dobrá, napíu to docela jasně.

Váený pane Bedrno,

uplynula dlouhá doba, co jsem dostal Vá dopis a to oznámení, e Bert ije. Nikdo ke mně nepřiel, a Já si myslím, e to vechno byl ert, aby se dědek na stará kolena… (pak to slovo ťseŤ Joachym překrtl a přepsal na ťmělŤ) … hloupé vzpomínky.Ale to je unsinn, vechno to nemá smysl, kdyby Bert il, napsal by sám. A já s nikým nic nechci mít, kdy Bert sám nenapsal. Kdybyste vak věděl něco nového, tak mi napite.

V úctě Joachym Berger.”

Pak napsal adresu, vzadu na obálku svou adresu odesilatele a dopis zalepil. A hned se rozhodl hodit ho do schránky, aby si to nakonec nerozmyslil. Terka samozřejmě s překvapením sledovala pro ni neobvyklou udá-

lost e se Joachym pustil do psaní a e se tváří při tom tak podmračeně. Ale  Jak u byla zvyklá  na nic se neptala.

Teprve tehdy, kdy dopis leel na stole zalepený a opatřený edesátihaléřovou známkou a Joachym se začal oblékat, nabídla se: Kdy to tak spěchá, hodím dopis do schránky, a půjdu domů.

Joachym stroze odmítl: Das ist meine Sache, Terka. Já sám to hodím. Chce vědět, komu píu? Nebuď zvědavá, bude brzy stará.

Tak si s tím dopisem třeba jeďte a do Hory,” urazila se Terka. Já vám ádné milosti dělat nemusím.

3

Měl bych sí zajet na roty a promluvit si s veliteli. O tom, e máme zřejmě v revíru kodnou, dumal major Soukup. Nebo to mám vyřídit na operativní poradě? Lojza dovede zamotat hlavu. Těch, kteří se sem v posledních letech přistěhovali, je určitě přes tisíc. Stejně větinu z těch nových neznám. Ale i tohle by mohli nejdřív probrat velitelé, zapojit pomocníky i ty, které osobně znají a zbytek… Dáa můe taky znát některé z těch nových z nemocnice, dám jí to přehlédnout.

Kdyby nebyl Lojza kamarád, řekl bych mu, e mám své práce nad hlavu. Ale  ten Riegrův ťpřítelŤ existuje. Moná, e ho ani Ríeger pravým jménem nezná, protoe přece vysypal dobrovolně vechno, co věděl.

Co si jetě jednou promluvit s Honzou? Mluvil sice jen o Jednom mui a o té slečince, ale co kdy tam u Jitřenky to vůbec Rieger nebyl? Co kdy tam s ní byl ten druhý, ten neznámý ťpřítelŤ? To je ovem hloupost, vdy právě ta jeho koeinová čepice nám ho pomohla odhalit… Ale nebyl tam poblí jetě někdo třetí?

Spojte mě ihned s OPK, rozhodl se major najednou. Je tam desátník Kalous? Coe? Zase má volno? Promiň, Fialo, já vím, kluci toho volna moc nemají, jen mi to vyklouzlo. Já bych ho toti moc potřeboval. e Je asi v Rudné na večírku? Díky.”

Stejně dnes Dáa do sedmi slouí, zajedu za ní. Pak si půjdeme na chvíli sednout v kulturním domě, tancují tam kadý pátek. Já si tam s Honzou hned promluvím. A ten seznam …

Major zavolal svého zástupce:

Vezmi to, prosím tě, dnes za mě, Karle. Něco mě napadlo, musím do Rudné. A si velitelé jetě dnes projdou tady těch pár seznamů, za chvíli s tím budou hotovil”

Kapitán, kterého Soukup oslovil jako Karla, pohlédl na tlustý spis, výhrůně leící na náčelníkově psacím stole: No nazdar, to budou mít kluci radosti”

Major vstal. To je rozkaz, soudruhu kapitáne. Váně to dneska potřebuju! A tvé eně zavolám, e se trochu zdrí, aby o tebe neměla starost..

Náčelníkův slib měl trochu ironický podtón, protoe kadý na praporu věděl, e kapitánova ena je … přinejmením árlivá a e hlídá svého manela jako ostří. Kdy kapitán vyel, dal si major jetě zavolat do garáí.

Kdo má dnes slubu? Coe? Pazourek? Nikoho jiného nemáte? Ne? Tak a se připraví, za chvilku vyráíme.”

4

Kdy Jan Kalous zazvonil u Bergrů, musel dost dlouho Čekat, ne mu někdo otevřel. Přece jsme se s Janou domluvili, e se pro ni touhle dobou zastavím, uvaoval Jan. Nebo e bychom se nějak minuli? Nela mi k autobusu naproti?

Ale to u se před ním pomalu dveře otevíraly a za nimi stála rozpačitě se tvářící dívka.

Dala sis na čas, Jano! U jsem si myslil, es mi utekla” usmíval se Jan, ale při pohledu na děvče najednou zváněl. Ty jsi plakala?”

Jana mlčky zavrtěla hlavou, ale její ruka sklouzla mechanicky do kapsy upánku, z něho vytáhla kapesník a začala si utírat oči.

Co se ti stalo?” vyhrkl Jan.

Já prostě nemohu pochopit, co se teď s mámou děje začala Jana vzlykat na Honzově rameni. Chodí jak zařezaná.Kdy vůbec chodí..

Jak to: kdy vůbec chodí?” podivil se Jan.

Protoe víc leí a spí: Honzo, včera večer usnula v posteli a zapomněla zhasnout. Kdy jsem tam přila, měla stát na nočním stolku láhev. Představ si: nae máma. Která jetě přede dvěma měsíci si sotva obřadně ukla s Frantikem

s panem Kučerou…” mechanicky ji opravil Honza.

.. s panem Kučerou,” opakovala po něm Jana.

Jan si u mezitím svlékl koich a podíval se směrem k obýváku: Je tam?”

Máma spí a pan Kučera musil sluebně odejet, prý má nějaké jednání v Praze. Včera před odchodem přemlouval mámu, aby si vzala volno a jela s ním, ale nechtěla. Ani kdy Kučera sliboval hory doly, e si mohou zajít někam do přepychového podniku.

Kde na tuhle drahou zábavu vlastně Kučera bere?” vyklouzlo mimoděk z Honzy. Laborant nebo výzkumník nebo co vlastně ve fabrice dělá? Co vlastně dřív dělal, ne sem přijel?

Taky ve výzkumu. To je naprosto jisté, máma před časem prosila Tománkovou z kádrovky, aby jí řekla pravdu, co je ten Kučera vlastně zač, kdy se proslechlo, e inenýr není… A Tománková jí řekla, e sem Kučera přiel z ústecké chemické továrny na vlastní ádost a ze zdravotních důvodů, prý mu tam nesvědčilo.”

Proč tedy tvoje matka začala najednou pít? Buď jí něco trápí, nebo… Určitě je za tím vím on. Mně se od začátku nelíbil, od první chvíle, jak jsem ho viděl. Snad právě proto, e se vdycky snail jakoby stát na naí straně, vzpomíná si, kdykoliv matka začala mluvit do naí známosti.”

Jana pokrčila rameny: Ví, Honzo, pro mne to není tak lehké, plést se mámě do té její lásky. ila léta jako jeptika, a to kvůli mně, to musím přiznat. Proto jí přeju, aby byla jednou astná, jako jsem třeba dneska já.

Jen aby to bylo těstí  myslím ten její Kučera,” dodal Jan, kdy se Jana na něho překvapeně podívala. Měl bych si s ním sám kvůli tvé matce promluvit, a se vrátí… Ale teď se honem oblíkej, abychom to stihli, v kulturáku za chvílí začínají.”

Odmlčel se a pak dodal: Ono je to vůbec pro nás těké, plést se těm starím do ivota. Nebo dokonce jím chtít radit. Oni mají o vem své představy, a co si myslíme my, to je vůbec nezajímá. Ale  kvůli tobě si s ním promluvím. A třeba i s tvou matkou. Buď klidná, budu se při tom chovat klidně.”

U letím, Honzíčku, za pět minut jsem hotová,” řekla

s úlevou v hlase Jana. Z otevřené skříně vytáhla moderní odpolední aty.

Honza vtom vylétl z křesla a přikročil ke skříni, ukázal na koeinovou čepici, která leela dole pod aty a naléhavě se zeptal: Čí je to?

Jana se zarazila: Nechal si tady tu čepici asi před měsícem pan Kučera.Kdybych nebyl

úplně stejnou čepici viděl u Riegra, řekl bych, e je to tatá, přemítal v duchu Honza. ,Ale to je nesmysl. Riegrovu čepici i s Riegrem jsme zavřeli.

Jan hodil čepici zpět do skříně a obrátil se k dívce: Pospě si, pohraničníci neradi čekají.

KAPITOLA OSMA

1

Frantiek Kučera opravdu musil jet do Prahy. Nikoliv za sluební záleitostí. Předevčírem dostal z Plzně písemnou zprávu, e ho bude Bedrna čekat v restauraci na Hlavním nádraí. A to ho velice překvapilo.

Není to nějaká bouda? Bedrnu třeba lapli a jenom nevědí, e normálně se scházíme v hotelu. Vstoupil na perón a mířil k restauraci.

Nestačil domyslit své kombinace, protoe mu někdo zezadu zaklepal na rameno: Dobrý den, pane Kučero… To jsem rád, e se po tak dlouhé době vidíme!

Klidně se pootočil, pohlédl do očí mui, který měl kolem krku dlouhý ál a na hlavě červeně kostkovanou Čepici, vraenou do čela a zasmál se: Proč ses objevil v týhle akárně a jetě tady na nástupiti? Vdy jsme se měli sejít…

Moc ti to kecá, kamaráde … zadrel mu Kučerův slovní výlev. Asi mám důvod, proč jsem tě nemohl čekat v restauraci.

Tys byl vdycky číman! uznale kývl hlavou Kučera, ale mu ho znovu prudce zarazil.

Koukejme vypadnout. A ty dávej pozor, jestli tě někdo

nesleduje. Asi za Hodinu bude v restaurací u Pelikána,

dole Na příkopech.

A co dál?

Dá si oběd a bude čekat. Někdo přijde k tvému stolu, zeptá se, zda je tam volno, a ostatní u nech na něm. A nijak moc se tam nerozhlíej, a nejsi nápadný, nařizoval Bedrna. A abych nezapomněl: psal Joachym. Tady je jeho dopis, přečti si ho a nech ho leet u Pelikána na svém stole, ten člověk si ho pak vezme. Do téhle akce dál s tebou nejdu. Moná, e Rieger kecal. Joachym je teď nebezpečný. Raděj zahlaď stopy. A chraň se zůstávat v Praze! Od Pelikána koukej mazat hned zpátky do Rudné.

Oukej, řekl Kučera. A kdy se uvidíme my dva?

Třeba nikdy, uklíbl se Bedrna. A teď koukej padat, milánku.

Velice mě těilo, řekl ironicky Kučera.

Kostkatá Červená čepice zmizela v davu. Kučera klidně vyel před Hlavní nádraí a namířil si to ulicí Politických vězňů Na příkopy do restaurace u Pelikána.

2

Na zábavu přili Jan s Janou včas. Dokonce nali u jednoho stolku volná místa, ačkoliv je s omluvným úsměvem chtěl upozornit vrchní, e jsou zadána.

Vude přece platí  kdo dřív přijde, ten dřív mele, ohradil se Honza. Tohle je přece ná kulturní dům  a ádný noční podnik.

Hudba u dávno spustila, Jan s Janou si odtančili několik kousků a ze sedmičky červeného ubyla víc ne polovina, kdy se k jejich stolu posadila dalí dvojice na zbývající prázdné idle, které přece Jen vrchní udrel. Honza v duchu ztuhl: byl to major Soukup se svou enou. Ne Honza stačil vstát, spatřil ho major a zavolal: Konečně! Moc s tebou potřebuji mluvit.

Desátník se postavil do pozoru, ale Soukup mávl rukou: Zůstaň sedět. Přili jsme s manelkou soukromě.

Honza ani nestačil paní Soukupovou pozdravit, kdy uslyel ke svému údivu z jejích úst…

Jak se pořád má, Jano? U jsem tě hromadu času neviděla!

A major Soukup se ke své eně hned přidal: Určitě

kvůli tomuhle desátníkovi, viď, Jano? Ale dej si na něho pozor, holky mu nedaly pokoj u ve kole .

Jana se začervenala, Jan stále hleděl nechápavě.

Honzo, netvař se jako na funusu pokračoval major, copak ti Jana jetě neřekla, e jsme staří přátelé? Moje ena byla dokonce při tom, kdy se narodila. A tak cítíme za ni taky kousek odpovědnosti. Aby například neupadla do rukou nějakého páska, který by to s ní zrovna dobře nemyslil!”

Já jsem Janovi schválně neřekla, e se tak dobře známe,” přiznala se Jana a natváři se jí rozlila vlna něné červeně, která prozrazovala její rozpaky. Neví ani o tom, e se znáte s naím dědečkem u od pětačtyřicátého roku ..

Major Soukup pokýval hlavou: Tak teď to vechno prasklo, Jano, nedá se nic dělat, Honzu ti budu muset dret víc pod dohledem.”

Janovi připadalo, e se octl v nějakém podivném snu. Major Soukup tedy zná Janu, dokonce i jejího dědu. Jana mu o tom nikdy neřekla, major taky o Janě ani slovo, ačkoliv je viděl na přednáce spolu, a musel přece vědět, proč desátník jezdí poslední dobou tak často do Rudné.

Dovolíte, soudruhu majore? Smím prosit, soudruko Soukupová?” vstal Jan ze idle a uklonil se před oběma.

A já poprosím do kola Janu,” usmál se Soukup.

Kdy hudba dohrála, řekla paní Soukupová: Děkuji za hezký tanec, Honzo, a teď se starej víc o Janu ne o mě,” a sama ho vedla ke stolu.

Kdy tam doli, poprosila Janu, aby ji doprovodila do atny, e by si potřebovala něco upravit.

A k tomu muské nepotřebujeme!” usmála se.

Major, jako by čekal jenom na tuhle chvíli, se obrátil k desátníkovi: Honzo, potřebuju, abys jetě jednou přemýlel o Riegrově případu. Hlavně si vzpomeň: nebyl tehdy u té Jitřenky jetě nějaký dalí mu?”

3

Bedrna správně soudil, e u Pelikána mnoho hostů nebude, zvlátě teď, kolem jedenácté dopoledne. Řada stolečků byla dosud neobsazená, ale ji perfektně připravena k obědu.Skvěle Čisté ubrusy, vázičky s čerstvou květinou, servírovací stolky …

Pán bude obědvat sám? uvítal Kučeru číník, a kdy host přikývl, odvedl jej k malému stolečku u stěny, prostřenému jen pro dva. Mohu nabídnout aperitiv?”

Martini,” objednal si suverénně Kučera. Zvlá suché. A něco meního jako předkrm ..

Číník jen kývl a u tu byla servírka s bohatým výběrem chuových dobrot. Kučera si vybral vajíčko s červeným kaviarem a mezi tím před něj poloil číník bohatý jídelní lístek, z něho se u při prvním nahlédnutí dalo dobře vybírat.

Doporučil bych pánovi nai specialitu,” nabídl číník, nebo tuil profesionálním odhadem člověka,který se v jídle vyzná a na korunu nehledí. Svíčkové řezy, speciálně upravené na ampiónové omáčce, a buď chřestový krém, nebo pravý borč.”

Kdy Kučera přikývl, číník hned navázal: K svíčkové si bude přát pán hranolky nebo vařené brambory?”

Několik vařených brambor,” přikázal Kučera. A víno?”

Měli bychom tu Karla čtvrtého …” Host neodpovídal a číník pokračoval. Dále je tu speciální Ludmila nebo ..

Kučera na něho pohlédl se strojeným údivem a čínik ihned pokračoval: Bylo by tu i Cháteau neuf du Pape …”

Dejme tomu,” souhlasil host. A nikam nepospíchám, mám rád u jídla klid ..

Číník s úklonou odkvapíl a Kučera vytáhl z kapsy Joachymův dopis. Při jeho čtení dopil Martini, pak odstrčil stranou skleničku, která jako kouzlem vzápětí mizela. Ihned se před ním objevil v álku chřestový krém. Poděkoval slabou úklonou a v duchu přemítal. Čert mu to byl s tím dědkem dluen … Bylo by to klaplo, přes Berta nabourat Janu … Ale kdy sebrali Riegra, musí z toho rychle vybruslit. Nebo to dotáhnout sám, ale jak? Bedrna o vem ví, co mám dělat, mi ovem neporadil. Snad s něčím přijde ten jeho člověk …

Chvatně zdvihl k ústům ubrousek, aby si je otřel. Přitom zapomněl, e na ubrousku leí Joachymův dopis, který se spolu s ubrouskem teď elegantně vznesl do vzduchu a pomalým, klouzavým pohybem se snáel k zemi. Číník, který zpovzdálí sledoval kadé hostovo gesto, přiskočil, aby dopis zvedl.

Předhonil ho vak urostlý vysoký mu v moderním obleku, s pečlivě přilíznutou pěinkou ve vlasech. Se zvednutým dopisem v ruce přistoupil ke Kučerovi a hlasitě zvolal: Frantiku, to Je náhoda! Takovou dobu jsme se neviděli! Naposled v Plzni, pamatuje?”

V Plzni?” tvářil se překvapeně Kučera, protoe mohl klidně vsadit na to, e v ivotě tohohle člověka neviděl,

Ale u Bedrny, přece,” pokračoval neznámý. A co dělá v Praze? Nečeká někoho? e bych si přisedl?”

Prosím ..zakoktal Kučera.

To ví, dělám Jako dřív ve stejné brani,” usmál se příchozí. Tanečnice, baletky, atakdále. Práce v agentuře znamená pořád cestovat. Ale v tom se ty taky vyzná, Frantiku?”

Jak se to vezme,” podotkl opatrně Kučera. U to není takové, Jako dřív …”

Zkazila to vechno Alice,” konstatoval Jeho společník a přikázal číníkovi: Můj přítel měl vdycky dobrý vkus. Pane vrchní … tak toté, co si u objednal, servírujte dvakrát.”

Touto pauzou v rozhovoru získal Kučera čas, aby se vzpamatoval. Alice  to Je přece případ Rieger. A hovorný člověk proti němu Je tedy určitě ten kontakt, o něm mluvil Bedrna, e se objeví.

S tímhle keftem Je zatím nadobro konec,” pokračoval po číníkově odchodu mu. Oslovuj mě třeba Josefe, abychom vypadali opravdu jako staří známí. Do Plzně a tě teď nenapadne páchnout, zavařil sis to s tím starým Bergrem, jen co je pravda. Soukromé kefty jsme si nedomluvili, kamaráde. éf zuří, protoe Plzeň byla pro nás stoprocentní. Co kdy ten dědek něco vykecá?”

Bedrna v Plzni přece není hláený. Jakou jinou zpáteční adresu odesilatele jsem měl napsat?” namítl nejistě Kučera.

Tohle nechme na jindy.A teď si musíme přiuknout na shledání,” změnil najednou mu téma hovoru, protoe stál za nimi číník s lahví francouzského vína. Kučerovi vrchní nalil do sklínky prvnímu, jak se sluí na hostitele, Ochutnal, kývl spokojeně hlavou.

Na astné shledání!” zahlaholil mu, sedící proti Kučerovi, maličko upil a sklenku pak postavil prudce zpět na stůl. Poslouchej, kamaráde. Dobře poslouchej! Dokud nevyřeíme otázku dalí spolupráce, má konto blokované. To znamená  ani jedna tuzexová koruna, aby ti to bylo dost jasný. Teď mlč a dobře registruj! Rieger nic neshodil, ani nemohl, to vím na beton. Počítá s tím, e si něco odsedí a nakonec ho vyhostí. Riegra je ovem koda, udělal pro nás kus tutový práce. Ale teď jde o tebe, chlapečku.”

Ale ty prachy jsem si přece u vydělal!” vyjekl Kučera tak hlasitě, e ho mu musil kopnout pod stolem do nohy. Kučera ztiil hlas a prosil: Já je opravdu teď potřebuju…”

Mu se shovívavě usmál: Kadej potřebuje prachy, a konto ti nikdo zatím nebere. Ale musíme lápnout do něčeho nového. S talentovanými děvčaty pro export je prozatím konec.”

A do čeho? Máte nějaký plán?”

Kdyby začalo cokoliv smrdět s Joachymem, poli telegram,” pokračoval bez okolků Kučerův spolustolovník. Zatím na Plzeň a na starou adresu. Neboj se, kdy něco, nebude telegram odevzdán. To jsme u zařídili. A ten tvůj milostný románek zatím rozvíjej dál, ale opatrně. Případ Bert krtni, a hlavně bacha před starým Joachymem  tam ani nepáchni, nezná tě ne z té první návtěvy.”

Dobrá, to se dá zařídit. U Joachyma jsem s Annou dosud nebyl, vdycky se mi podařilo nějak se vymluvit. Ale jaký máte nový plán?”

To ti hned vysvětlím. Ale určitě na téhle akci vydělá daleko víc.”

A kdybych do toho nového s vámi neel?” zeptal se najednou Kučera.

Budou fuč těce vydělaný prachy  konto je tím pádem zablokovaný! A s takovými hochy, kteří by chtěli zdrhnout, sotva jde trochu do tuhého, si u umíme poradit. Nezapomeň, e jsi kdysi něco podepsal. S tím by ses na SNB asi dnes chlubit nechtěl?”

4

Podplukovník Jirák si pátravě přeměřil Honzu. Desátník se podle předpisu hlásil majoru Soukupovi. A na otázku svého velitele, zda si znovu vybavuje události, je předcházely případu ,Rieger, odpověděl: Nemohu si na

nikoho jiného vzpomenout. Jen to je jisté, e ten Rieger mluvíl docela dobře česky. A také česky rozumí.tt

Tohle Rieger velice ochotně potvrdil, soudruhu, desátníku,” vmísil se do rozmluvy Jirák. Ve své výpovědi uvedl, e o ilegální převoz toho děvčete se pokusil, aby pomohl nějakému československému občanovi, jeho jméno si pochopitelně nepamatuje. Viděl prý ho v Stříbrné Hoře po několika letech, předtím se prý setkali v Praze. Naposled někdy v devětaedesátém.”

Na tohle si pamatuji z Riegrova předběného výslechu,” podotkl Jan. Ten Riegrův ,přítel mi taky dlouho leel v hlavě. Ale pak jste celý případ převzali a mě se u nikdo na nic neptal. Víc jsem ani nevěděl a nevím.”

Major Soukup klidným hlasem Honzu ujistil: Nikdo od tebe nic víc neádá. Udělal jsi v celém případě kus práce…”

.. Ovem taky díky Frantovi Pazourkoví.. dodal Jan.

… Dobrá, i díky jemu, i kdy Pazourek hrál v celém případu úlohu nejméně důleitou. Ale nám opravdu vrtá v hlavě ten neznámý ,přítel, na jeho jméno Rieger zapomněl. Soudruzi si myslí,”  a major pokývl směrem k Jirákovi,  e opravdu existuje. A to nikoli jen v Riegrově výpovědi. A tak mě soudruh podplukovník poádal o pomoc. Nejen mě, ale nás vechny pohraníčníky.”

Pokud jde o pomoc, pomůeme rádi..usmál se Jan, Ale jak? Na čáře toho člověka sotva najdeme!”

Ale najdete ho třeba v hospodě, na tancovačce, nebo někde na zábavě,” naznačil major. Máme zjitěno, e se pohybuje v naem rajónu. To ovem neznamená, abyste mi denně courali po hospodách …”

A máte vůbec jeho popis?” přeruil Honza majora.

Popis je dosti nejasný,” vmísil se do rozhovoru podplukovník Jirák. I na pomocníky PS jsme myslili. A jetě něco: ten neznámý toti musí být buď z Prahy, nebo sem často jezdí, nebo tu bydlí a pracuje a podniká do Prahy často výlety. Je to sloité, takových lidí je mnoho.”

Honza se zamyslel. Oba důstojníci zpozorněli, neulo jim, e desátník najednou zmlkl a e o něčem úporně uvauje. Pohlédli na sebe a netrápili ho dalími otázkami.

Samozřejmě, udělali jsme i z naí strany opatření,” přeruil mlčení podplukovník Státní bezpečnosti Jirák. Ale vy jste byl bezprostředním účastníkem akce Rieger

a předevím vai zásluhou byl odhalen. Proto Jsme se znovu na vás obrátili.

Honza cítil, e někde, hluboce zasutá v jeho podvědomí, se skrývá vzpomínka na fakt, který ho překvapil. Ale co to bylo? A kdy to bylo? Dalí mu u Jitřenky neexistoval, to je jisté. Jasně viděli s Frantou jen dvojici, jedna z nich byla ena, tedy Alice Motej lová. A druhý byl mu v koeinové ěapce. A to byl Rieger. Pak si vybavoval, jak se ti dva rozeli. Dívka la do Jitřenky a mu směrem k hotelu.

Bydlil vak vůbec Rieger ten večer v hotelu? O tom při výslechu na OPK nepadlo ani slovo, protoe se ho na to nikdo neptal. Ale Rieger se přece přiznal, e v Hoře měl domluvenou s Motejlovou schůzku! Přijel pozdě odpoledne a vracel se ráno. Kde přespal? Na to se musím podívat, rozhodl se.

Na co myslí, Honzo? řekl major Soukup.

Jan pokrčil rameny a neodpověděl.

Kdyby sis přece jen na něco vzpomněl, dej nám vědět, ukončil rozmluvu podplukovník Jirák.

KAPITOLA DEVÁTÁ

1

K Joachymovu překvapení přila na dopis, který adresoval Frantikovi Bedrnovi do Plzně a hodil osobně do schránky, odpověď velmi brzy. Přinesla mu ji Terka. Potkala listonoe a samozřejmě s obvyklou ironií konstatovala: Tak u vám přilo psaní, Joachyme. Na ten vá dopis, co jste přede mnou chtěl skrýt.

Joachym se tvářil na Terku velmi nakvaeně. Dej to sem, ádal stroze, ani jí poděkoval za donesení zásilky.

Jako by se stalo … poněkud nelogicky odpověděla Terka. Já jsem u překvapení v ivotě zaila dost.

Teprve potom, kdy se Terka odklidila, Joachym otevřel obálku.

Odpověď uvnitř byla nemastná, neslaná, e z ní děda nemohl pro sebe vybrat nic, co by jej uklidnilo. Prý dosud dalí dopis od Bertholda ze západního Německa nepřiel a on, Bedrna, Bertovu adresu nezná.

Ovem, byla tu jetě jedna monost, kdyby, někdo z Bergrovy rodiny poádal o vystavení pasu a zajel Bertholda navtívit. Ale jinak Bedrna nevidí monost sám něco okamitě udělat. Ozve prý se, jakmile se vrátí z montáe v Polsku, bude to asi za měsíc.

Joachym z dopisu moudrý nebyl, ale pochopil, co je v něm nového: návrh, aby někdo z jeho rodiny, tedy buď on, nebo Anna či dokonce vnučka Jana odcestovali do NSR a navtívili Bertholda. Nebyl by to patný nápad, aspoň by se celá otázka s Bertem nějak vysvětlila. Ale  to by musil Joachym oběma přiznat, e po tolika letech má najednou pochybnosti o bratrově smrti.

To by vak znamenalo zasvěcovat dalího cizího člověka do zamotané minulosti. Vdy ten Anín inenýr nebo co to vůbec je, by se mohl zaleknout, a to by mu, Joachymovi, asi Anna neodpustila. Vdy i Terka říkala, e s tím inenýrem Annu jednou potkala v Rudné, a e vypadal přísně. Vůbec se jí nelíbil. Ale Terce se nikdy nikdo z města nelíbí.

Ale tohle Terčino podezřívání v koutku due Joachyma těilo. Je aspoň vidět, e ta enská, víc jak o dvacet let mladí, na něm lpí a věří jenom jemu. Stejně jsem si ji měl u dávno vzít, uvaoval Joachym. Vichni tady dobře vědí, proč Terka tenkrát před lety začala ke mně denně chodit, dbát na sebe, oblékat se. Ale teď vystrojovat svatbu  to by bylo lidem jen pro smích.

Pro smích? Zaváhal Joachym. Co kdy naopak, kdyby to nakonec opravdu s Bertem prasklo? Bedrna tu měsíc nebude, jak píe. Neměl bych se přece jen rozjet do Hory a poradit se s majorem Soukupem? Ale se Soukupem  to u by vechno dostalo příli úřední tón, protoe mít najednou příbuzného na Západě, to vypadá podivně. Anně by moná existence bohatého strýčka na Západě přila vhod, ovem pro Janu a toho jejího mládence…

Březen u pomalu končil. Letos bylo zvlá jarní počasí i tady v horách, modříny se začaly obalovat světle zeleným chmýřím, na lesních pasekách vyrazily najednou barevné květy, slunce začalo vypalovat sníh i na severních svazích, Joachym u nevydrel a vyel zadem kolem chalupy k cípu lesa, odkud byl iroký pohled na celou Krásnohůrku, proti dávným časům dnes vyhlíející jako

kadá bohatá vesnice dole v rovinách. Domy zářily světle omítnuté, i ten kostelíček s hřbitovem brigádníci dávno opravili, prý je to historická cennost. Zvlátě nějaké ty malby na stěnách, vypadalo to vdycky za stara straně zalé, a ono je to malované na dřevě a unikátní pomátka na lidové mistry!

Na druhé straně vesnice, kde zbořili staré chalupy, je dnes komplex nových drustevních budov, kravíny, silání věe, budova MNV a vedení JZD. Starou kolu přestavěli, dnes u má pět tříd, jen ti starí musí do Hory, ale spojení autobusem mají pravidelné a pohodlné. Jaký je to rozdíl proti tomu, jaká byla Krásnohůrka v pětačtyřicátém, kdy jsme se sem vraceli s Kalousem!

Na kopci dnes stojí vysoká strání vě, za ní u je jiný svět, odsud to vypadá, jako bys tam kamenem dohodil, a přece je to lesem dobrých pět kilometrů.

Joachym sjel očima zpět dolů do vsi. Tam se hnalo nějaké světle modré auto, asi výletníci z Rudné to vzali oklikou na Horu. Ale  Joachym zbystřil zrak  za ním jede známý terénní vůz, ted zahnul na asfaltku, vedoucí sem k naim starým chalupám! A teď  a tady nahoře uslyel děda houkání vozu, který zastavil před vrátky jeho domova, z domu vyběhla Terka v zástěře někdo vylezl z předního sedadla, vypadá to na mue v uniformě a zezadu vyskočila  ale to je přece Fana! A kdo se to hrabe taky v zeleném ze zadního sedadla?

Joachym se rozběhl i přes chromou nohu z kopečka, zvlátě kdy zaslechl známý hlas: Dědečku! Kde jsi? Přivezli jsme hosta! a druhý jako vdycky trochu nabručený: Dědek je zase někde po lesích. Jakmile přijde jaro, není s ním vydrení. Pořád si myslí, e je mu třicet!”

A najednou Joachym strnul: tohle je major Soukup a ten druhý, starí, v zelené lesácké kamízole je přece  Franta Kalous. Tak dlouho jsem ho neviděl, přelétlo Joachymovi hlavou. Kde se ten tady bere? Nehnul se ze své myslivny taková léta, prý nechce o městě ani slyet, a sem do Krásnohůrky to má daleko. Třikrát by musel přestupovat, kdyby jel autobusem, a tak prý mu stačí, jak mi píe vdycky o vánocích, kdy si ukneme naí jalovcovou aspoň na dálku.

Co pořád dělá?” uslyel Joachym hluboký hlas Franty Kalouse. Kdyby mě nebyl vyvlíkl Pavel za límec, asi bychom se seli a někde v nebi. Nebo spí v pekle!”

Willkommen, Franz!” vyhrklo z Joachyma, a děda Franta dojatě objal jako přítele, kterého tolik let neviděl. Taky u nejsi zrovna mladík. Ale pojďte honem dovnitř! Terko,, dneska se musí vyznamenat, taková vzácná návtěva!”

Taky jste mohli něco předem napsat,” bručela Terka. Kde já teď mám shánět něco k snědku?”

Postav na stůl flaku jalovcové a sundej pořádný flák uzeného. A zbytečně neřečni, Terko,” smál se vesele Joachym. Tohle setkání musíme pořádně oslavit..

2

Bylo teprve několik minut ráno po páté, kdy dozorčí na rotě zdvihl telefon, který ostře zařinčel. Ani pořádně nedokončil obvyklé: Slyím,” kdy ho přeruil známý hlas na druhém konci: Major Soukup. Kdo je tam?w

Svobodník Král.”

Podívej,” neformálně přeruil Královo sluební hláení major, řekni veliteli… kdo má vlastně dnes slubu? Poručík Malý? Tak mu tedy řekni, ne, teď ho nebuď, aby mi sem poslal desátníka Kalouse, a pojedou na prapor pro proviant. A se Kalous hlásí u mého zástupce, papíry má připravené… A hlavně, a na mě počká, dokud se nevrátím. Moná e to bude a pozdě večer. Na OPK jsem u majora Fialu informoval, take desátníka Kalouse nečeká. Potřebuji jej dnes nutně na velitelství. Rozuměl jsi?”

Rozuměl, soudruhu majore. Opakuji: poručíka nebudit, desátníka Kalouse poslat na prapor, má tam papíry. A má čekat, a se vrátíte, soudruhu majore.”

Správně. Konec.”

Něco se někde mele, pomyslil si svobodník, volat ráno v pět, to major obvykle nedělá. Buď má Honza průvih nebo jde o moc váné věci.

A pak u na rotě vechno probíhalo podle obvyklého pořádku: budíček, snídaně, z jedné místnosti bylo slyet řinčení výstroje. Něčí hlas tam odříkal obvyklým tónem formuli, která přesto zní vdycky trochu slavnostně, Pohraniční hlídka se dostavila k vydání rozkazu k ochraně slátních hranic Československé socialistické republiky, pak jetě zaduněly těké boty a z kotců se roztěkalí čtyřnozí kamarádi pohraničníků.

Má jet prvním vozem na prapor, sděloval svobodník Honzovi, který se u chystal s dalími na OPK. Major Soukup volal v pět ráno. Průser nebo povýení?

Nevím. 

Svobodník informoval o druhé části rozkazu, e Honza má na majora čekat tak dlouho, dokud se nevrátí.

Odkud?

To tedy nevím. Ale nesmí se prý z praporu ani hnout, doplňoval svobodník po svém Soukupův rozkaz.

Velitel roty, kterého svobodník u předtím o majorově příkazu informoval, vběhl do místnosti, a jako obvykle si nenechal ujít své oblíbené: Pohyb, Pohyb!”

Honza poručíkovi zasalutoval a vyběhl. V teréňáku to po ránu dost mrazilo. Honza přemýlel, co se asi děje. Ten plukovník ze Státní bezpečnosti tu noc zůstal v Rudné, Franta ho vezl do hotelu. Asi tady měl jetě něco na práci. Co teď asi dělá Jana? Major se ho posledně zeptal, zdali u byl doma a jestli rodiče vědí o jeho známosti s Janou.

Soudruhu desátníku,” přeruil běh Honzových úvah řidič a mlčky ukázal, e jsou na místě.

Díky,” řekl Honza a vyskočil, aby se ohlásil u majorova zástupce. A od něho dostal úkol. Měl projít kupu papírů se seznamem asi tisíce jmen. Ty zakroukované klidně přeskakovat, ty u prověřily přísluné orgány a pak přehlédl jetě major. Přesto na kadé straně zůstala celá řada neznámých jmen u některých byl do konce červený otazník.Desátník je měl formativně projít. Kdyby náhodou některé z nich znal anebo s ním přiel do styku během sluby na rotě nebo na OPK, měl to poznamenat. Kalousovi bylo jasné, e akce souvisí s případem Rieger a e se hledá jeho společník.

Za chvíli se zabral do práce tak, e přestal vnímat kroky na chodbě, klepání psacího stroje i hučení aut ze dvora velitelství. Abrahám, Alois, … jak se někdo můe jmenovat příjmením Alois? …Bechyně …Brandejs … Cicvaldek, to je ale jméno! … a tak pokračoval Honza pomalu v seznamu stránku po stránce. Právě doel ke jménu Kalina, kdy někdo pootevřel dveře.

Dá si kafe?” ozval se za ním povědomý hlas.

Desátník se ohlédl: Franta Pazourek! Co ten tady na praporu zase dělá? Měl být taky na OPK!

Kafe sí dám,” uvítal nabídku Honza. Ale řekni mi, Franto, kde ses tady vzal?”

Pohotovost,” řekl vojín Pazourek sluebním tónem a zatvářil se tajemně. Major nařídil, abych tady seděl a nehnul se, dokud nedostanu od něho rozkaz.”

Skoro jako já, poznamenal Honza. Kde má to kafe?”

Za dvacet vteřin stála káva na stole, protoe Franta jí u měl dávno připravenou.

Co tu vlastně v té ratejně robí?” zeptal se Franta desátníka a klidně si k němu přisedl.

Hrabu se v lejstrech, jak vidí.”

Vtom Kalouse něco napadlo: Poslechni, Franto, pamatuje tehdy ten večer před tím, ne jsme lapli Riegra? Neviděl jsi tam někde nějakého jiného muského? Jestli jsi byl po těch pivech vůbec schopen jetě něco vidět…”

No dovol,” rozhořčeně se zatvářil Franta. A kdo tě upozornil na ty hvězdičky na sukni?”

Koukal ses na nohy, ne na hvězdičky, tyhle báchorky si nech,” uklidňoval ho Honza.

Tedy váně, na mou dui, neviděl jsem nikoho.” Franta se zamyslil. A proč to potřebuje vědět? Něco pořád jetě v tom Riegrově případu smrdí?”

Asi jo,” přikývl Honza. ;,Vlastně určitě. A proto jsem se tě ptal, Jestli si nevzpomíná, e by tam u Jitřenky byl někdo kromě Riegra, kdy jsme li kolem.”

Nikdo kromě Riegra tam nebyl,” s určitostí konstatoval Franta a po chvilce přemýlení věcně dodal. Jestli ovem tamten mu byl skutečně Rieger.”

3

Tři mui, Soukup, Kalous a Joachym, mezi nimi byl věkový rozdíl mezi deseti a dvaceti lety, stále vzpomínali na dobu, kdy se seli poprvé tady v Joachymově chalupě. Dvaatřicet let od oněch pohnutých chvil v květnu 1945 uplynulo, ale přátelství tehdy započaté je dodneka pojilo. Znovu se vraceli ve vzpomínání k vlastním osudům, jak je čas odvíjel a k dneku. Terka s Janou v kuchyni zatím připravovaly oběd, protoe ve spíi u Bergrů byla vdy nějaká ta zásoba …

Nezdá se ti,Jano, děda v poslední době nějakej divnej?” zeptala se najednou Terka děvčete. Psal nedávno někam do Plzně, schovával přede mnou ten dopis a jak u mám v ivotě těstí, vimla jsem si, e to bylo posíláno do Plzně nějakýmu Berunovi nebo Bedrnovi, nebo jak se jmenoval,.. Správně, Bedrna, Sekaninova ulice….

A co je na tom divného? odpověděla Jana. Asi nějaký dědův známý …..

Nikdy o nikom toho jména nehovořil, zapochybovala Terka a podívala se trochu zamračeně na dveře, za nimi slyela Joachymňv hlas. Pak se beze slova vrátila k vaření.

A jak jste vůbec vy dva přili na nápad přijet za mnou? jak jste se spolu domluvili? ptal se právě Joachym. A proč jste přijeli s Janou… vlastně  jak jste k ní přili? Snad ne taky náhodou?

Kalousek mrkl na majora a neznatelně pokývl hlavou a Kalous začal: Pavel mi přivezl ukázat tvou vnučku Janu, kdy se k tomu ná Honza pořád neměl. Byl bych se za tebou málem kvůli tomu vypravil sám, ale nějak jsem neměl čas… No, nelo po pravdě o čas, ale ty ví, jak nerad slézám z těch naich hor. A táhnout se k tomu přes těch devět řek a devět hor a sem k tobě autobusem, do toho se mi moc nechtělo: auákem  to je něco jiného.

A Janu jsem sebral v Rudné. Náhodou jsme ji potkali, kdy jsme projíděli náměstím, dodal major. Aspoň Franta pozná svou nastávající snachu, řekl jsem si.

Joachym změřil oba mue trochu vyčítavým pohledem: Moc hezky se to vechno poslouchá: Pavel náhodou zajede za Frantou. Náhodou potkáte Janu. Ale teď s pravdou ven: něco za tím vím je, jinak byste ve vední den a z ničeho nic neváili cestu do Krásnohůrky. Nebo se ti Jana nezdá, Franto?

Pěkná holka to je, Joachyme,rozváně načal Kalous. Vechna Čest, na první mrknutí vypadá jako skromné a sluné děvče.

Ale ….nakousl tie Joachym.

Joachyme, Honza je přísluník Pohraniční stráe, vpadl major Soukup, Chtěli bychom, aby u u nás zůstal slouit. Byl by to dobrý nástupce, a jednou budeme muset odejít do důchodu. Řekli si vůbec ti dva  tedy Jan s Janou, e ty i její táta ……

Aha, v tom je to zatracené ,ale, ozval se Joachym. Ten chlapec by se pak nemohl oenit s děvčetem, protoe mělo tátu německé národnosti. I kdy byli, on i její dědek, vdycky antifaisty …

Teď jsi lápl úplně vedle, Joachyme,” řekl rázně Soukup. Co se tebe týká … nech teď mluvit mě, prosím tě. Pravda je, e máme trochu zamotanou hlavu, protoe kolem Jany je něco nejasného. Spí kolem její mámy, tvé snachy Anny.

Kolem Jany je vechno jasné, za to ti ručím. … Ale kolem Anny? Kvůli tomu jejímu inenýrkovi?” vybuchl Joachym,

I já bych ti chtěl něco říct, Joachyme,” vstoupil do řeči Kalous. Mně na Janině mámě nezáleí, vlastně  jak ji vůbec znám? Z Hansovy svatby a z jeho pohřbu. Víckrát jsem ji v ivotě neviděl. Mně jde o něco jiného. Vím, co jsi za člověka, pomohl jsi nám v těch nejtěích chvílích. Tady tě lidé mají rádi a nikdo si ani nevzpomene na to, e jsi německé národnosti. Patří přece k nám, vdycky jsi patřil mezi nás. Ale s tím inenýrkem, který se točí kolem Anny, váně něco neklape. Jana se u taky svěřila Honzovi.”

Jak se jmenuje?” vybafl Joachym. No, ten její inenýrek?”

Frantiek Kučera,” udiveně odpověděl za Kalouse Soukup. A ádný Inenýr to není, vyhodili ho kdysi dávno ze studii, u někdy ve Čtvrtém nebo pátém semestru, ale nechá si tak říkat. Ty ho zná?”

Neznám … vlastně …” koktal Joachym a pak klidně prohlásil: Anna s ním u mne jetě nebyla. Vůbec ke mně přestala Jezdit od té doby, kdy se s tím chlapem seznámila. Tak tedy Kučera …”

Soukup s Kalousem na sebe mlčky pohlédli, protoe Joachym jako by v té chvíli přestal jejich přítomnost vnímat a jen si něco pro sebe drmolil.

Zná ho, Joachyme?” zeptal se váným tónem major Soukup,

Joachym se násilně vytrhl ze zamylení.

Ne, neznám ho,” řekl pak tvrdým hlasem. Kdyby ovem chtěl ublíil: Janě… Ona má tvého syna opravdu ráda, Franto. Nikdy neměla chlapce. A Jan je první, který jí… jak se to říká… vlezl, ne, vstoupil do srdce. Se vím se mi svěřila. Nikdo jim nesmí udělat nic zlého! Nikdo, i kdybych měl . .

Joachym se znovu zarazil a pohlédl na Soukupa: Pavle,

i kdy mi není vechno jasné… Já Anně nikdy nebránil, aby se znovu vdala … Ale kdyby měl být ten Kučera příčinou, e by se Jan s Janou nemohli vzít… Nech mě přece domluvit! Udělal bych v tom Jednou provdy pořádek, to ti slibuju. Vy něco na toho Kučeru víte?

Nic, prohlásil major a dodal tie. Dosud nic. Ale ty, Joachyme, ty se do ničeho nemíchej, to není tvoje práce. My jsme jenom přijeli, tady s Frantou, abychom si s tebou pohovořili, kdy se vae děti skutečně náhodou naly. A abychom Jim pomohli. I tobě, kdyby to bylo potřeba.

Joachym sklopil oči k zemi, jako by si chtěl promyslit, jakou pomoc mu vlastně Soukup a Kalous nabízejí. Vstal a trochu zjihlým hlasem prohlásil: Jim pomozte, kdy to bude třeba. Já  já pomoci nepotřebuji.

4

Na stole zůstala nedopitá káva, kdy Franta Pazourek u dávno vyletěl od desátníka Kalouse, jak se říká  jako namydlený blesk: dostal toti rozkaz okamitě zajet do Rudné, přivést od náčelníka VB nějaký materiál a ihned po příjezdu se hlásit zástupci.

Honza Kalous seděl u stolu a uznale kýval hlavou: Frantovi to myslí, i kdy někdy někdo o tom pochybuje. I mně mohlo přece dojít, e ten mu s Alenou nemusil být Rieger, ale snad právě onen ,neznámý přítel.Zjistilo se vůbec, kde tu noc Rieger spal? Ta koeinová čepice mě přece tenkrát přímo trkla, e jsem si Riegra prohlíel ve voze daleko pozorněji a e jsem si viml hvězdičkové látky, vyčnívající z palubní desky. Ale ta čepíce skutečně patřila Riegrovi! Jedině … e by nějakou náhodou měl kdosi jiný úplně stejnou čepici jako Rieger?

Náhle ho cosi napadlo a přeskočil seznam příjmení z G na písmeno K. Uprostřed jedné ze stránek nael: Frantiek Kučera, nar. 24. 5. 1937, laborant, přistěhoval se v roce 1976, z Ústí, nyní Rudná, pobočný závod chemičky …

Jedním doukem dopil studenou kávu. Zíral na jmenný seznam a třel si horečně spánky.

Já to tuil, spílal si v duchu, pořád se mi něco převalovalo v hlavě, a já si nemohl za ivého boha vzpomenout, co. Ta čepice v Janině atníku. Hned, jak jsem ji uviděl, mně přece něco připomínala. Janě nepatří, ani její matce. Je to pánská čepice. Kačerova čepice. Tého střihu, jakou měl Rieger. Kučera má ovem plno věcí ze Západu, proč by si nemohl sehnat odtamtud i tu čepici? Take  ten večer u Jitřenky mohl stát Kučera a nikoli Rieger, Postavou Jsou stejně velcí, do tváře jsme jim neviděli, ale čepice měli podobné.

Mylenky mu rychle běely hlavou.

Vstal a začal měřit malou místnost těkými kroky. Nejdřív musím dočíst seznam, uvaoval. Pak budu informovat majora Soukupa o tom, co mě napadlo. Dovnitř vstoupil zástupce náčelníka. Ty jsi u skončil, Honzo? Major říkal, e ti to potrvá nejméně do čtyř… Nebo tě z toho rozbolely oči?

Na něco jsem při tom čtení přiel, soudruhu kapitáne,” zastavil se Honza a trochu zaváhal. Ale teď nevím, jak dál.”

Jde o nějakou sloitost v případu Rieger? Soudruh velitel mi uloil, kdyby něco spěchalo, ne přijede, abych zařídil potřebné.”

Soudruhu kapitáne; napadlo mě tohle: kde vlastně Rieger té noci před odhalením přespal?

Seznamy vech, kdo tehdy přenocovali v hotelu, máme dávno k dispozici,” klidně prohlásil kapitán. Tohle jsme si u přeetřili. Rieger mezi hotelovými hosty přihláen nebyl. A také tam nespal ádný československý občan. Přenocovala tu jen turistická skupina z Belgie, pár pokojů zůstalo prázdných  aspoň podle záznamů v recepci.”

Kde tedy Rieger přespal? Musel by někde tady poblí spát, jestlie ten večer mluvil s Motejlovou u Jitřenky a pak jsme ho ráno zadreli na hranicích.”

Na to se Riegra u také soudruzi z Bezpečnosti ptali. Hned jak zjistili, e v hotelu nebyl mezi hosty přihláen. Nic z něho nedostali  respektive jenom jeho tvrzení e prý nespal vůbec a prý nemůe jako dentlmen nic bliího prozradit. Chápe, co asi chtěl naznačit: nějaké milostné dobrodruství.”

Ale ve skutečnosti  kde spal?” zeptal se Jan.

Stříbrná Hora ani Rudná jako okresní město neleí v hraničním pásmu. Cizinců tam denně projede a dost různých turistů prochodí jetě víc. jeden přísluník z dopravky si vzpomněl, e Cadillac podobného popisu, v kterém jel Rieger, přejel ten večer hlavní křiovatku před

výpadovkou na červenou. Proto jej stavěl. Řidič prý mluvil obstojně česky. Omlouval se, e si neviml, e je křiovatka řízena světly. Rozhlíel se prý, kudy se dát na Plzeň, e prý se tady nevyzná. Přijíděl od hranic, pas a řidičák měl západoněmecký. Taky číslo auta bylo západoněmenké. Přísluník tedy cizince pouze napomenul, protoe se jako řidič choval sluně a svůj přestupek přiznal.

A byl to Rieger? dychtivě vyhrkl Honza.

To se právě nepodařilo zjistit,pokrčil rameny kapitán. Ten hoch od dopravky si číslo nezapsal, ale rozhodně prý to bylo večer kolem deváté hodiny.

Zase těch devět hodin! Take  kombinoval Honza nahlas, buď to tam v Rudné byl opravdu Rieger, a pak nemohl být současně ve Stříbrné Hoře. Nebo jde o podobnost čistě náhodnou … Ale jak si na to ten přísluník VB tak najednou vzpomněl?

Čirá náhoda. Stejný Cadillac projel Rudnou ráno po deváté hodině, aspoň to tvrdil tý strámistr, který ho večer stavěl. Ráno právě el do nemocnice navtívit manelku. A za volantem viděl stejného mue. To říká ten chlapec s naprostou určitostí, poznal ho prý podle koeinové čapky nezvyklého tvaru.

Honza sevřel hlavu do dlaní.

Zase ta čepicel.Pomalu ji bude nosit kadý cizinec, který k nám přijede. Náhle se vytasil s otázkou: A kdy tedy známe tahle fakta, nelze usvědčit Riegra, e jel ten večer Rudnou?

Tohle Rieger rozhodně popřel,řekl kapitán.

A záznamy denních hláení byste z VB nemohl dostat? naléhal Honza.

I ty u máme k dispozici, přivezl je Franta Pazourek. Nic zajímavého se ten den nebo večer nestalo. Podle hláení okrskářů  nai to u studovali  pár obvyklých zadrení. Opilci, několik chuligánů. Po zjitění totonosti a sepsání záznamů je pustili. Jenom jednoho z nich museli tady v Stříbrné Hoře přes noc zadret. Ráno se omluvil a prosil, aby to nehlásili na pracovitě. Byl z toho civilní přestupek, u to projednali na národním výboru.

Někdo ze zdejích?

Nějaký chlápek z Rudné, pracuje tam v chemičce …

Kdo je to? zeptal se naléhavě Jan.

Kapitán pokrčil rameny. Já to sám nečetl, Jen mi referovali, e ten chlápek měl prý slavit s kamarádem nějakou výhru ve Sportce nebo co… Prý jinak solidní technický úředník.

A jmenuje se? vpadl Jan.

Kapitán sáhl do fasciklu, který mu přinesli, a vytáhl z něho desky. Pak je rozevřel a dost dlouho hledal, ne nalezl protokol o oné události.

Číslo … to vynecháme … protokol o zadrení… atd … atd … Dne … v 21 hodin večer jsme zadreli občana, který jevil známky podnapilosti a ruil noční klid. Po předvedení se zjistilo, e se jedná o občana Frantika … sakra, tady je to v kopii skoro nečitelné, …jo, o Frantika Kučeru, laboranta v Rudné, který oslavoval od podvečerních hodin nějakou výhru. Protoe jevil i na okrsku známky opilosti, nechali jsme ho tam přespat a brzy ráno ho pustili. Odejel prvním autobusem do Rudné. Oznámení pro jmenovaný přestupek bylo podáno Okresnímu národnímu výboru v Rudné dne…tt

Při čtení protokolu Honza svratil čelo. Zvlátě poté, kdy si uvědomil Časové údaje o zadrení. Protoe tenhle protokol VB byl chtě nechtě pro Kučeru skutečné alibi: nemohl přece stát ve stejné době s Alicí Motejlovou, kdy byl v té chvíli zadren a vyslýchán na okrsku. Ale jak tam tedy mohl stát Rieger, jestlie jel v stejnou dobu Cadillacem přes Rudnou? Nebo to tedy Rieger přece jen nebyl a spal opravdu někde u někoho ve Stříbrné Hoře? Dva tak podobné vozy ve stejný den a v stejném okresu? Cadillaca hned tak u nás neuvidí. To by byla příli velká náhoda… nebo jen dobře vypočtená náhoda?

Co je, soudruhu desátníku?” zeptal se kapitán.

Přece jen bych si rád ten protokol VB přečetl sám, kdy dovolíte, soudruhu kapitáne.”

KAPITOLA DESÁTÁ

1

Kdy se Kučera usadil v kupé rychlíku, začal si vybavovat znovu v paměti téměř kadé slovo instrukce, kterou mu sdělil mu, s ním se setkal v restauraci Pelikán.

 Mezi zásilkou chemikálií, které budou přítí týden převáený ústředím CHZ v Praze do podniku v Rudné, bude jeden kartón označen kroukem O. Po vyloení balíků, které skladujete vedle laboratoře, provedete jako obvykle jakostní zkouky. Označený kartón jako jakostně nevyhovující předáte k reexpedici. O nevyhovující jakosti suroviny předtím sepíete oficiální zápis, který dáte podepsat vedoucímu oddělení. Balík odveze tatá dodávka mateřského závodu. Její závozník se bude u vás hlásit. Vystavíte mu přísluné listy a balík mu. osobně předáte.

O ostatní se nestarejte. Kdybyste musel balík otevřít a předloit vedoucímu oddělení, tvoří celou jeho vrchní vrstvu skutečně nekvalitní materiál, zabalený v igelitových balíčcích. Bez obav jej můete i před vedoucím prověřit. Kdyby bylo třeba,iněkolik dalích spodních sáčků, které jsou označeny jménem expedienta, je nejakostní surovina. Jenom sáčky, které nemají označení, nesmíte otevřít, tím méně analyzovat. Jak to zařídíte, je vae věc. Závozník vám při převzetí balíku předá obálku s podílem pro vás. Do tří týdnů budeme se snait touto cestou celou věc opakovat, poznáte to podle toho, e v expedičním lístku pod podpisem bude vyznačen rovně krouek. Dalí postup bude stejný. V ádném případě nikoho, kdo se přihlásí, neoslovujte jménem ani přízviskem. Případ Bert absolutně odlote, jednejte opatrně a vyhýbejte se monosti setkání s bratrem. Kučera se rozhlédl po dvou třech nenápadných spolucestujících. Nikdo z nich o něho nejevil zájem. Kučerovi běely hlavou dál mylenky. S tím Bertem to z rukou pustit nemůe, to je jeho napůl privátní a moná velíce výnosný dob. S Joachymem se znovu setkat musí.

Nejlépe kdybych k němu zajel s Annou a pohnul ho k tomu, aby přemluvil Janu k poádání o výjezd na Západ za strýcem Bertem. Agentuře v Mnichově dám příslunou zprávu. A kdy se dcera nebude vracet, dokáu Anně, e Bert jí asi poskytl daleko lepí monosti, ne můe mít tady, a e teď máme i my dva volnou ruku …

Teď je třeba Annu na čas uklidnit. A soustředit se na úkol. Proč ho vlastně zatáhli do těch balíčkových expedic? Hlavně si musí zjistit, co se v nich vůbec skrývá. Obyčejného listonoe jim dělat nebude. Musejí ho vzít naplno do hry. Kdy u riskuje, tak aspoň aby věděl, v čem jede.

Za těchto úvah přicestoval Kučera do Rudné a rovnou z nádraí zamířil k Bergrovým. Doma zastihl pouze Annu. Nečekala, e se vrátí tak brzy.

Mám plnou hlavu starostí,” spustila na něho, sotva dosedl ke stolu. Jana mi tu nechala vzkaz, e odjela k dědečkovi. Ví s kým? S majorem Soukupem. Večer prý se vrátí. Dělá si teď co chce. My jsme u dávno měli sami k dědovi zajet, kdoví co mu o nás dvou napovídala.”

K Joachymovi zajedeme co nejdřív,” uvítal Kučera její návrh. A pojedeme vichni  i s Janou. Kromě toho  mám pro dědečka překvapení. I ty bude mít oči navrch hlavy. Hlavně, aby si dala říct Jana.”

Aby si dala Jana říct? A v čem?” zeptala se nedůvěřivě Anna. Jestli pořád myslí na to západní Německo, tak s mou pomocí nepočítej. Já svou dceru nikam do nejistoty posílat nechci.”

A co kdy pojede najisto?” nadhodil Kučera.

Jak to najisto?”

Vechno se obě dvě dovíte u Joachyma. Ty i Jana. A e to bude pořádné překvapení, za to ti ručím.”

2

K svému údivu zjistil desátník absolvent Kalous, e se major Soukup nevrací sám. Jak si z okna viml  pomáhal někomu v zelené uniformě vystoupit z vozu. A tu Honza spatřil, e z vozu vystupuje dalí osoba  Jana. Co tady dělá? blesklo desátníkovi hlavou. Děvče na praporu  tohle major Soukup nikdy nepřipustil. Sem smějí eny, které jsou tady jako občanské pracovnice. Kde major Janu nael? e by ji vezl k výslechu? Ale proč? Jak by mohl vědět o tom, co mezitím tady Honza promyslel? Jak by se major mohl dovědět o té záhadné čepici v Janině atníku? Nebo jde o něco jiného?

Ne si stačil své úvahy srovnat v hlavě, vstoupil hřmotně do místnosti major Soukup.

Desátník vyskočil do pozoru: Soudruhu majore, provedl jsem …”

Dobře, má napsáno na tváři, es na něco kápl.

Vechno mi poví, ale nejdřív se pozdrav s naím milým hostem,přeruil major desátníkovo hláení a přivedl mue, který stál mezitím na chodbě,

Táto! vykřikl překvapeně Honza, kdy spatřil otce v lesácké uniformě.

Kdy nejde hora k hoře, musí Mohamed k Mohamedovi, obrátil přísloví trochu po svém táta Kalous. Jak se má, Honzo? Soudruh Soukup mě pozval a slíbil mi ukázat, co jste tu vybudovali nového za ta léta, kdy jsem se sem nedostal. A hlavně  abych viděl, jak tě tu dřou z kůe, e najde cestu k rodičům sotva jednou za uherský rok.

Ale vdy jsem byl doma nedávno, táto,” vykoktal s rozpačitým výrazem Honza. Já jsem si přece na nic nestěoval, ale sluba …

U jsem se s tvou ,slubou osobně seznámil, taky díky soudruhu majorovi,usmál se otec. Tak jen pojď, Jano. A nestyď se!

Mezitím major Soukup popostrčil zpoza dveří dovnitř děvče, jako před chvílí Kalouse starího: Prostě jsme se proti tobě spikli, Honzo. Měl jsem cestu na sever, tak jsem si řekl  proč bych se nezastavil u vás? Táta pořád v té své myslivně dřepí jako medvěd v doupěti, tak jsem ho aspoň na chvíli vytáhl. A cestou jsem potkal Janu. Mladej prý ji tátovi a mámě dosud nepředstavil, jak jsem zjistil. Tak jsem to musel aspoň částečně napravit.

Jana se usmívala, nejraději by Honzovi padla kolem krku.

Byli jsme u dědy Joachyma  sdělovala. A ví, e tvůj tatínek se s ním zná?

Jo, trochu bych ho měl znát,odpověděl Kalous na synův nechápavý pohled. To ví, kdy se někdo v pětačtyřicátém na hranicích s někým spřátelí, pak takové kamarádství nerezaví. Kdy Jsi posledně doma řekl jméno Jany Bergerové, hned mě napadlo, jestli to není náhodou to mimino, které Jsem viděl poprvé na pohřbu jejího táty. S majorem Soukupem Jsme se domluvili, e je to opravdu Joachymova vnučka. Teď jsme se tady s Janou za tebou přili podívat. Přimlouvám se, aby ti soudruh major povolil vycházku.

Já musím nejdřív soudruhovi majorovi referovat.. vykoktal ze sebe tím nenadálým setkáním rozradostněný a zrozpačitělý Jan.

Správně, nejdříve práce a pak zábava,” zablábolil major. Franto, půjde zatím s Janou k nám, my tu musíme se soudruhem desátníkem něco dořeit. Tebe, Jano odveze večer do Rudné tady Honza, Bude tam mít nějakou práci. Vezme vás tam vojín Pazourek,” obrátil se major na desátníka.

Provedu,” zmohl se Kalous mladí na odpověď, zatímco Kalous starí s Janou doprovázeni majorem, odcházeli na dvůr k autu. Kývnutím ruky Jana zamávala do okna Janovi. Po návratu si major Soukup přiel za stůl k desátníkovi: Tak proel jsi ty papíry? Zjistil jsi něco? Vidím ti to na tváři.”

Něco mě napadlo, soudruhu majore. Je tu jistá souvislost mezi Riegrem a …. a Kučerou?” doplnil ho s váným otázníkem v hlase major.

Honza souhlasně přikývl: Soudruhu majore, ta shoda s tou čepicí..

S jakou čepicí?” reagoval okamitě major.

Vlastně vy o tomhle nemůete vědět,” najednou si uvědomil Jan. Tedy ta čepice skoro stejná jako měl Rieger, leí prostě v Janině atníku…”

Major Soukup nechal Jana, aby dopodrobna vechno řekl včetně úvah, které ho napadly při studiu materiálu VB.

Nakonec si Honza povzdychl. Nejhorí na tom je, e by v té celé věci mohla být zamotaná i Jana. Vlastně  e by mohla upadnout do podezření, tím spí e…”

Major pohlédl zpříma Janovi do očí: .. tím spíe e je poloviční Němka? e její dědeček, Joachym Berger, je přece německé národnosti. A e její otec Hans byl Joachymův syn?

Nikdy mi o tom nic neřekla A ani táta mi nic neřekl.”

Ty Janě věří?”

Věřím, soudruhu majore. Vdy je to ná člověk!” důrazně odpověděl Jan. A pak  Je na tom něco patného, e její otec a děda …” f

Co by na tom bylo patného, Honzo?” odpověděl pomalu major Jenom jedno je třeba vidět: zda ten či onen je opravdu ná člověk. To znamená  zda třídně patří k nám.”

Jan se podíval na majora: Take Janu nepodezříváte, e by nám chtěla kodit?”

Myslím, e jí můe věřit, Honzo. Jana je nae. A za jejího dědu bych vsadil ruku do ohně. Od první chvíle, kdy jsem ho poznal. Ale musíme být opatrní, pokud jde o Janu, z jiného důvodu. Aby jí neublíil někdo jiný. Případ zdaleka není uzavřen. Těí mě, e jsi nezklamal. Umí myslet. Odhalil jsi něco, co jsme dosud nevěděli.

3

Po odjezdu nečekané návtěvy starých přátel Joachym opět osaměl. Terka běela do kravína, kde jako jedna z nejlepích oetřovatelek pracovala v partě soutěící o titul Brigáda socialistické práce. Joachym cítil uvnitř srdce podivnou tíseň.

Uvaoval o posledních událostech a přiznával si, e se bojí. Čeho se bojím? kladl si otázku. Abych neublíil těm, které mám rád. Protoe  ale ano  protoe jsem zbabělý, namlouvám si, e se bojím o druhé, a přitom se bojím svěřit majorovi, e mí přiel dopis a e bratr Bert ije. Jestlie Bert toti skutečně ije, jednou to praskne. A bude to tím horí, kdy se zjistí, e jsem to zatajil a e o tom dávno vím. Co si pomyslí Jana a její milý, e by měli mít v příbuzenstvu člověka ze Západu, který se bojí, ano, bojí navtívit domov. Budou mi to nadosmrti vyčítat, e jsem jim o tom neřekl. Dokonce se mohou dostat do podezření, e o tom sami ode mně věděli a tajili to. Proč? Třeba doufali, e jednou budou dědit po bohatém příbuzném.

Ale proč se bojím?  vedl Joachym dál svoji samomluvu. Vdy mě Pavel i Franta znají plných dvaatřicet let. Pomáhal jsem jim v těch nejtěích letech, zvlátě po osmačtyřicátém, kdy několik darebáků chtělo vyuit starých paeráckých cest k převodu lidí do emigrace a vydělat na tom tučné peníze.

Proč tedy pořád váhám s tím dopisem? A není to nakonec nějaká chytačka nebo obyčejný podvod? Bert přece narukoval nerad. Nikdy předtím s henleinovci ani nesympatizoval. O první dovolené mi vyprávěl, jaká je to hrůza na frontě a co tam eses páchají za zločiny. A tenhle můj bratr e by se dal přinutit k tomu, aby sám vradil či aby jím slouil při jejich katovské práci? Ne, tomuhle nevěřím a nemohu věřit Měl bych se přece jen

rozjet do Plzně a s tím Bedrnou promluvit. Ovem  vrátí se z montáe a za měsíc, jak psal .

Ale proč jsem vlastně hned při první návtěvě neřekl tomu Janinu mládenci, e jsem Němec? Proč mu to neřekla Jana? Nebo se snad stydím za to, e Jsem se narodil sice jako občan téhle republiky, ale německé národnosti? Protoe moji soukmenovci se k českému národu chovali za války jako barbaři? Nesmysl, nebyl jsem jediný Němec, který byl proti Hitlerovi. Kolík stejně smýlejících jako já umíralo od třiatřicátého roku v koncentračních táborech. Jen náhodou jsem jim vyklouzl, protoe jsem il v téhle zapadlé vesnici, navíc chromý invalida …

Zatím se nic zlého nestalo. Nač dělat z jednoho dopisu vědu, chlácholil svědomí Joachym. Na toho Bedrnu si dolápnu. Je tady ovem jetě ten chlap, co chodí za Annou. Proč se právě na ni nalepil? A proč mě tehdá navtívil, vyptával se na mou rodinu a sliboval, e se opět sejdeme? Měla nebo neměla Anna odvahu s ním sem přijet? Nebo jí to ten inenýrek zakázal?

Joachym neměl najednou nikde stání. Hlavou mu probíhalo tisíce mylenek. A do nedávná klidně a bez vzruení proíval své dny, které mu prohřívala bezmeznou oddaností jen Terka. A Jana, samozřejmě. V té nael cestu ke svému vlastnímu mládí. Z té dávné doby mu jinak zůstala jen stará dřevěná tabulka s nápisem Griiss Gott. Snad od nepaměti visela přede dveřmi světnice, určitě jetě z časů, kdy íla jeho matka. Během návtěvy se ho Jan ptal, proč tam visí německý pozdrav. A kdy mu chtěl Joachym vysvětlit, e je to jeho jediná a poslední památka po matce, svedla Jana řeč na něco úplně Jiného. Určitě nechtěla Joachymoví dovolit, aby před jejím chlapcem mluvil o předcích. To znamená, e ani ona Janovi o otcově národnosti dosud nic neřekla. Ale proč? Čeho se bojí? Nebo za co se ona stydí?

Joachym vyel na dvůr, aby se uklidnil. Na nebí se rozzářily první hvězdy, večer byl klidný a země voněla jarem, od lesů se táhla nahořklá vůně tlejícího jehličí a listí, tak důvěrně mu známá za těch jedenasedmdesát let. Nikdy jsem se nemusil stydět za svůj ivot. Nejsem si vědomý jediného patného činu za celý ten dlouhý čas, co jsem na světě, uvaoval děda, Jen s Terkou jsme měli svůj ivot řeit docela jinak u tenkrát, kdy jsme se

poprvé nali, a kdy jsme byli Jetě mladí. Kvůli Hansovi a pak kvůli Anně i Janě jsem to jediné moné řeení oddaloval, a to dopadlo tak, jak to dopadlo: e jsme s Terkou zůstali svobodní, i kdy jsme spolu přes dvacet let ili. A teď u je pozdě, příli pozdě.

U jsem tady, Joachyme,vyruil ho ze zamylení hlas té, o které právě přemýlel. Nesu vám telegram. Vlastně jen vzkaz, telefonovali z poty na národní výbor, abyste měl zprávu včas: Anna prý přijede přítí týden.Chce vám představit svého enicha. Tak se tedy máme na co těit.

4

Otec Kalous se nenechal příli přemlouvat, aby ten večer u Soukupů přespal. A kam by taky teď spěchal. A navíc  Pavel mu slíbil, e jej druhý den ráno zase sám odveze domů, protoe stejně musí jet na kraj. A tak se táta Kalous u dobrého vína brzy ze iroka rozpovídal a s Dáou i Pavlem začali vzpomínat na staré časy Jana s Janem poslouchali, aby nepřeruovali běh jejich vzpomínek, ale oba cítili, jako by za těch posledních pár hodin mezi nimi narostla znenadání jakási hradba. Nebo zeď mlčení.

Jan neměl příleitost, aby si s Janou promluvil o tom, co se dnes dověděl. Navíc si dobře viml, e major Soukup i jeho táta při vem vzpomínání jako by na děda Joachyma zapomněli. A ani teď nepadlo slovo o tom, e je to starousedlík, Němec-antifaista. Janě také nebylo do řeči. Cítila, e se Jan po celou dobu chová nepřítomně. A ani jednou nedal najevo, e má radost, e se u Jana seznámila s jeho otcem a e se tady seli v takové pohodě.

Major se v jednu chvíli podíval na hodinky a nařídil: Honzo, odveze Janu do Rudné a zastaví se na VB. Přiveze mi od nich jetě nějaké materiály, které jsem si vyádal je opravdu čas, abyste se vypravili. A nemá maminka o Janu strach.

Oba mladí se zvedli jako na povel a se vemi se rozloučili.

Doufám, e tě uvítám taky brzy u nás, Jano, vlastně vás oba, budu mámě o tobě vypravovat… jen to nejlepí.

Nenechte na sebe dlouho čekat, nebo .. ” vyhrooval otec Kalous.

Jakmile to půjde, táto, přijedeme,slíbil Jan dříve, ne mohla Jana sama odpovědět.

Pak se mladí vhoupli do teréňáku. Vojín Franta Pazourek, který seděl za volantem, si neodpustil poznámku: Taky bych se nechal vozit se slečnama… zvlá tak hezkýma.

Jan mu poloil ruku na rameno a ukázal kupředu.

Promiňte, soudruhu desátníku, u frčíme! Slečna se jistě neurazila, kdy jí takový pohledný mládenec, jako jsem samozřejmě já, vyznal svůj skromný obdiv…..

Jana se neurazila, ale neměla na vtipkování náladu. Také Jan zmlkl a schoulil se vedle řidiče. Teprve kdy u mlčení ve voze i jemu začalo připadat příli trapné, obrátil se s lakonickou otázkou na Janu: Spokojena?

Co ti vlastně přelítlo přes nos? zeptala se ho místo odpovědi Jana bez ohledu na přítomnost Franty Pazourka. Já přece nemohu za to, e mě major Soukup vzal s sebou a seznámil s tvým tátou ..

A víc mi nemá co říct?

Nemám. Dokud mi neřekne, co se stalo, e se najednou tak divně tváří.”

Honza se vzpamatoval. Obvyklým milým tónem se zeptal děvčete: Není ti tam vzadu zima? Jano? Zabal si nohy, leí vedle tebe pokrývka ..

Jana se opravdu do deky zabalila, protoe v terénních vozidlech to pořádně profukuje. Pak zezadu objala Honzu: Ty se na mě zlobí?

Co bych se zlobil. Jano .,. odpus.

A nemůe zajít na chvíli k nám nahoru?

Jedu sluebně, slyela jsi přece, e se mám hned vrátit. Vysadím tě u domu a zítra se sejdeme. Přijedu za tebou, ale nevím jetě kdy. Tak čekej doma, zazvoním dole, abys zbytečně nemrzla venku.”

Zastavili u domu, kde Jana bydlila, a Honza jí pomáhal vystoupit. Jana jakoby náhodou vyskočila z vozu tak, e mu padla kolem krku a políbila ho: Tak se u nemrač, Honzo! A zítra tě Čekám!”

Pazourek si zakryl oči čepicí, aby dal výrazně najevo, e si milenců nevímá.

Jan Janu objal: Tak tedy zítra. Musíme si spolu

o moc věcech promluvit . , Ale dávej na sebe pozor,ano?

Jakmile děvče zmizelo v domovních vratech, naskočil Jan do vozu a pobídi Frantu A teď fofrem na VB 

Je to za rohem, jakýpak fofry? Měl jsi jetě dost Času na rozloučení?

Honza raději neodpověděl, protoe zarazit Pazourka, kdy byl v řečnické náladě, nemělo smysl. Na okresním velitelství u sluba o jeho příjezdu věděla, Nadstrámistr předal zapečetěnou obálku, kdy se mu Honza prokázal.A protoe měl nadstrámistr asi dlouhou chvíli, nabídl desátníkovi, aby s ním vypil jednu kávu,

Kdybych s tím nemusel rychle k naemu majorovi,zaváhal desátník. Čeká na mne.

Vechno stihne, pohlédl nadstrámistr na hodinky. Deset minut sem nebo tam…..

A Franta?

Jakej Franta?

Řidič. Ten mí v tom teréňáku zmrzne!

Přidám pro něho vodu, a je to,rozhodl nadstrámistr. Pozvi ho dovnitř, a se na cestu zahřejete!

Koneckonců, řekl si v duchu Honza, jedna horká káva nám nemůe ukodit.

Sotva vyběhl na ulici, spatřil, e k jejich vozu někdo běí. Známá postava, světlé vlasy jí vlají kolem hlavy, vypadá jako…

Jano, co se stalo? poznal Honza děvče a el vstříc.

Volal k nám u dvakrát major Soukup, říkala mi to máma, udýchaně sdělovala Jana Prý se mám pokusit tě jetě zadret. Má mu ihned zatelefonovat.

Honza si Janu překvapeně prohlíel.těstí, e jim nadstrámistr nabídl kávu, jinak by u bylí pryč. Co se asi děje?

Kdy vykročil k velitelství, Jana ho zadrela: Má zatelefonovat od nás, prostě  má jít hned k nám domů.

To jsem blázen .. …bručel Honza. Tak pojď, Jano,

sveze se s námi.

Nadstrámistr vyhlédl ze dveří a s údivem sledoval, jak desátník pomáhá děvčeti do vozu.

A co kafe?

Díky, a podruhé,zavolal na něho Honza z rozjídějícího se vozu. Sluební povinnosti..

Takovéhle sluební povinnosti bych si taky dal líbit,w zabručel nadstrámistr, Ti hoi péesácký sí to dovedou zařídit!

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

1

Ke Kučerovu překvapení přijela zásilka s materiálem z ústředí u druhého dne po Jeho návratu do Rudné. Volali z vrátnice. Málem by si byl neviml, e jde o balíky, které se jej podle instruktáe týkaly.

Pane inenýre,uslyel za sebou hlas, který mu připadal známý, spěcháme, div se nepřetrhneme, abychom splnili vae urgence, a vy si nás ani nevimnete.

Kučera se prudce otočil: v koené bundě s moderní čepicí na hlavě stál před ním Bedrna.

Co tady ..

Tady jsou papíry,vpadl mu Bedrna do řeči, kdy viděl, e by ho překvapený Kučera málem oslovil.

Díky..vzpamatoval se Kučera a telefonoval pro dělníky ze skladů: Mládenci, tohle je kvaltovka. Musí se to okamitě vyloit, u to urgujeme čtrnáct dní, jinak nesplníme plán a bude po prémiích.

Bedrna poodstoupil a mrkl na Kučeru, který od něho převzal expediční lístek. Za podpisem byl nakreslen krouek, vypadal jako velké O nebo jako zkratka křestního jména toho, který papíry podepisoval. Zásilka je tedy na místě. Teď jen pozor, aby ten označený kartón donesli ke mně, uvaoval Kučera. A opravdu na čtvrtém kartónu byl vyznačen opět na obalu adresy krouek, vypadal jako omylem zakreslené písmeno navíc, take jméno RUDNÁ se dalo číst jako RUDNAO.

Konečně nám přivezli ten katalyzátor,hlásil Kučera telefonicky inenýrovi, éfovi laboratoře. Hned se pustím do práce.

Moment,ozval se řidič, vzal od Kučery sluchátko a hlásil éfovi laboratoří: Pane inenýre, vracím se kolem páté do Prahy, mám s sebou vzít hotovou zásilku. Budete to mít připravené?

To je starostí, vykřikl do telefonu inenýr. A vám to zařídí třebas., dejte mi Kučeru!”

Bedrna mrkl na Kučeru a ne se odloudal ke kantýně, prohodil: Tak v pět vyráím. A nechce se mi tu déle čekat..

V laboratoři měli napilno a nikdo si Kučery příli nevímal.

U to přivezli? zeptal se ho někdo, kdy viděl v jeho rukou dva kartóny, Stihne udělat tu analýzu sám? Pomůu tí, jestli potřebuje.”

Není třeba,” mávl rukou Kučera. Vezmu jen pár vzorků, za chvíli to bude hotové.”

Pak otevřel označený kartón: uvnitř leelo vechno podle instrukci, které dostal, Nahoře igelitové sáčky přetitěné razítkem ústředí, hlouběji tyté igelitové sáčky, ale bez označení.

V přítí chvíli vstrčil Kučera nenápadně jeden z těch spodních sáčků do kapsy. Pak začal připravovat ke zkouce vzorek suroviny uloené nahoře. Samozřejmě analýza ukázala zcela Jiný obsah, Kučera podle plánu začal okázale nadávat: Tohle Je přece pro Ústí! Nikdy nepřijde nic v pořádkuI Podívám se Jetě do druhé krabice …

Tady ovem vechno klaplo, a Kučera se obrátil s éfovi laboratoře, který se přiel podívat, co se děje. Tohle jim musíme vrátit… Zase to v Praze popletli, jen se podívejte, soudruhu Inenýre, na výsledky…”

Kristepane,” ahořekoval Inenýr. A takhle vypadá celá zásilka?”

Jenom tenhle kartón nám nepatří. Přezkouel jsem druhý, je v pořádku.”

Přezkouej jetě vzorky v těch ostatních, Frantiku,” poádal ho inenýr. A hned Jim tohle poli nazpátek, já jim to vytmavím! To je lendriánství!”

Kučera teď musel jetě jednou zajít do skladitě a otevřít dalí kartóny, aby z nich vybral vzorky. Jen aby se v té označené krabici éf zatím nehrabal, pomyslil si. Ale jeho obavy byly zbytečné: zasklenými dveřmi laboratoře viděl, jak se inenýr právě chystá diktovat dopis do ústředí. Kdy se vrátil ze skladu, uloil mu éf laboratoře:

Přelep ten vadný kartón, aby nám to nevyměnili, a dej na to razítko. A tenhle dopis odevzdel řidiči z ústředí. Určitě si ho nedají za rámeček!”

A tak se označený kartón octl za chvíli zase mezi dalími zásilkami, ji naloenými ve velké dodávce. Leel úplně nahoře.

Tenhle kartón vezmete rovnou zpět na ústředí,” vysvětloval na dvoře Kučera Bedrnovi. Poslali jste nám v něm omylem materiál pro Ústí.”

Mně je to jedno, mám vézt o balík víc nebo míň,” odpověděl Bedrna. Co mi kdo naloí, to přivezu nebo odvezu. Tak se tu mějte …”

Pojednou se Bedrna otočil ke Kučerovi a nahlas řekl: A kde jsou papíry? Na tu reexpedici?”

Kučera vytáhl z kapsy inenýrův dopis. Bedrna přistoupil blí a při přejímání dopisu podsunul Kučerovi do ruky jinou obálku, na omak dosti nabitou. Přitom se postavil tak, aby zastínil tělem výhled z okna, kdyby je někdo pozoroval.

Kdy se to povede,” sykl Bedrna koutkem úst, budeme to za tři týdny opakovat. Na shledanou.”

Kučera vstrčil obálku do kapsy a nahmatal tam i malý sáček, který si ulil z kartónu. Na shledanou,” řekl mechanicky odcházejícímu Bedrnovi.

Rovnou ze dvora zael na umývárnu, pečlivě zamkl dveře a otevřel obálku: bylo v ní padesát stokorunových tuzexových poukázek Tak velikou sumu Kučera nečekal. Tohle musí být nějaký veliký keft, řekl si v duchu. Ale proč riskují a vozí ty sáčky z ústředí k nám a zase zpět? A proč do toho napojili Bedrnu?

2

S tou čepicí jsi to udělal chytře, Honzo,” pochvaloval si major Soukup. Zvlá kdy Janina matka nic nezpozorovala. A co Jana? Sehrál jsi to před ní? Nemáme nejmeni obavu, e by něco prozradila, u jsem ti několikrát řekl, e jí věříme. Ale kdyby se náhodou prořekla před Kučerou, e jsi tu čepici odnesl… Ten chlap by byl veho schopen, to je můj názor. Zejména  je-li v tom případu namočen.”

Sehrál jsem to tak, jak jste mi v telefonu naznačil, soudruhu majore. e mám okamitě jet na kraj, a ne—

vracet se do Stříbrné Hory. A pak jsem se paní Bergrové zeptal, jestli nepojede v nejbliích dnech za dědou Joachymem. Vysvětlil jsem jí, e jsem si u něho zapomněl svůj zápisník a e se teď do Krásnohůrky tak brzy nedostanu, Jana sice na mě ze začátku kulila oči, protoe ádný zápisník u mne neviděla. Ale nic jiného mě nenapadlo a Jana se taky na nic víc neptala.Paní Bergrová oznámila, e za tchánem pojede s panem Kučerou přítí týden.

A čepice?”

Vypůjčil jsem si ji. Tedy  vzal jsem si ji, kdy Jana vyla do předsíně a paní Bergrová mi la udělat kávu. Jene to u jsem nečekal, čepici jsem schoval pod blůzu a s Janou Jsem se narychlo rozloučil.Byla sice překvapená, proč tak najednou prchám, ale upokojil jsem jí a slíbil, e se u ní určitě zastavím, kdy k dědovi s mámou nepojede!”

A co řekl podplukovník Jirák, kdy jsi mu tu Čepici předal?”

Nic. Poděkoval  a prý to zkusí. Co zkusí, to mi neřekl.”

Dozví se to, neboj se. A jestli mu to vyjde..

Major se odmlčel a pak se znenadání zeptal: Kolik bylo doopravdy hodin, kdy jste se tenkrát s Frantou Pazourkem vraceli do ubikaci?”

Honza na majora udiveně pohlédl. Vdy jsem to u řekl do protokolu. Bylo asi devět večer, v deset normálně pan hostinský Sklenář zavírá, a my byli dávno před desátou na kavalcích! Proč to znovu prověřujete, soudruhu majore?”

Uvauj, Honzo: tys přece přiel na tu podobnost dvou koeinových čepic. A tak není vyloučeno, e jsme zaměnili pod tou čepicí Ríegra za Kučeru. A dál: Kučeru přece podle protokolu VB zadrela hlídka v devět večer. Rieger tvrdí, e byl v té době na cestě v autě. Buď někdo le, nebo se někdo v časových údajích zmýlil. Nebo obojí najednou. Tak přemýlej, Honzo!”

V devět zadreli opilého Kučeru, to je v protokolu VB,” začal nahlas uvaovat Honza S tím se nedá nic dělat. Opilého … Nemohl se tedy ve stejnou chvíli bavit docela střízlivě s Alicí. Ovem …”

Honza zaváhal, pohlédl na majora, který mlčenlivě sledoval pochod jeho mylenek, a pak připustil: Moná,

e jsme z hostince vyli dřív, nebo … Ale to by musel lip vědět Franta. Já jsem neměl u sebe hodinky. Vím jen, e v hospodě bylo na nástěnných hodinách za deset minut devět. To vím docela určitě. Jetě jsem si Frantovi venku stěoval, e nás hostinský vyprovodil příli brzy …

Měli jsme si to tenkrát ověřit přímo u hostinského. Na to ovem nikdo tehdy nepomyslil, aby si ověřoval, kdy jste li z hospody do kasáren. A dnes  kdo by sí pamatoval, nebo vůbec vzpomněl, kolik bylo hodin, kdy jste opravdu odcházeli.”

Major přisunul k Honzovi papír, který před ním leel v červených deskách: Je to straně důleité, abychom znali přesný čas, kdy se ti dva u Jitřenky rozcházeli. Ví proč? Přečti si, co jsi mi přivezl z okresního velitelství.

Desátník otevřel desky. Ze záhlaví spisu bylo vidět, e jde o výpis z centrální kartotéky o občanu Frantiku Kučerovi. Honza se zájmem přelétl dalí informace, a doslova strnul:

V roce 1969 byl Frantiek Kučera zadren pro podezření, e zprostředkoval několika českým děvčatům  větinou z řad sborových baletek a tanečnic  angamá na Západě, ani byl k tomu pověřen organizací Pragokoncertu. Naly se u něho bony ve výi 1550 TK, které zadrený prý obdrel jako dar od rozličných zahraničních osob. Za to, e jim pomáhal vyměňovat v bance devizy za bony. Jména těch osob neuvedl, prý to byly náhodné známosti z různých nočních podniků. Pro nedostatek důkazů byl proputěn a brzy nato se odstěhoval do Plzně, kde nastoupil zaměstnání u komunálních slueb. Bydlel krátce v podnájmu v Sekaninově ulici. Odtud odeel pracovat jako laborant do ústecké chemičky. Na jaře roku 1977 se dal na vlastní ádost přemístit do pobočného závodu v Rudné.”

Take  Kučera mohl být do Riegrovy aféry zapleten. A hned bychom tady měli toho neznámého přítele, který Riegrovi nahrával,” konstatoval sue major. Jen ten čas nehraje: doba zadrení Kučery se kryje s momentem, kdy jste jeho nebo Riegra viděli mluvit s Alicí Motejlovou. Ačkoliv … Má hostinský Sklenář telefon?” V hospodě je telefon určitě, to vím.”

Tak mi zjisti na centrále číslo a nech mě spojit, nařídil major. Po chvíli se Honza stal svědkem zajímavého rozhovoru.

Dobrý večer, pane Sklenář. Tady major Soukup z Pohraniční stráe. Děkuji, dobře… Jenom bych prosil malou informaci. Máte v provozovně hodiny?… Aha, ve výčepu. A kolik je na nich teď hodin? … Ne, jenom pro srovnání… Díky… Tak tedy půl osmé, a já mám teprve čtvrt. Coe? e je necháváte vdycky o čtvrt hodiny napřed? Kvůli zákazníkům? Aby stačili Včas zaplatit a abyste nepřetahoval uzavírací dobu. To je dobrý nápad. Aa co děláte pořád? Rozumím . od té doby, co jste převzal jako vedoucí hospodu. Tak moc děkuji a na shledanou!”

Major zavěsil a pohlédl na oněmělého Honzu: Z hospody jste ve skutečnosti vyli o Čtvrt hodiny dřív, ne jsi myslel. A opít se nebo dělat opilého, to se dá snadno za čtvrt hodiny sehrát.”

3

Podplukovník Jirák seděl klidně ve své kanceláři u stolu, proti němu se pohupoval trochu nervózně na idli major Soukup. Snail se co nejvěcněji shrnout vechna fakta, kterých se společně dobrali.

V odpoledních hodinách projel Rieger hraniční přechod směrem na Stříbrnou Horu. Druhý den ráno po desáté hodině se vracel s nákladem, to jest s Alicí Motejlovou. Rieger tvrdí, e k ilegálnímu převozu do NSR ho přemluvil známý, jeho jméno si vak nepamatuje. Jen to, e se s ním setkal při jedné z předcházejících cest do ČSSR ve Stříbrné Hoře, po dlouhé době opět ponejprv od devětaedesátého roku. Připoutí, e předtím se s ním náhodně viděl v Praze. Tak tedy za prvé: Rieger le, protoe jméno  a u pravé nebo falené  toho svého přítele zná.

Za druhé: Rieger odmítá sdělit, kde onen večer u nás přespal. To jsme si prověřili. Nikde jinde v okolí není uveden v hotelovém seznamu hostí. Přespal tedy někde načerno.

Za třetí: Desátník Kalous a vojín Pazourek spatřili onoho večera dvojici, s ní jen jedna osoba byla identifikována, to jest Alice Motejlová. Nebylo to vak ve

21 hodin večer, jak jsme vichni původně myslili, ale nejméně čtvrthodinu předtím. To jsme zjistili dodatečnou výpovědí vedoucího hostince, který posunuje pravidelně hodiny o 15 minut dopředu. Druhá osoba z dvojice, o ní jsme původně soudili, e to byl Rieger, a to podle jeho koeinové čepice nezvyklého tvaru, nemusel vak Rieger být. Podobná čepice je přece v naich rukách a nali jsme ji v bytě Anny Bergrové. Patří Frantiku Kučerovi.

A teď si probereme to sloité za čtvrté. Cadillac, v něm mohl sedět Rieger  alespoň podle tvrzení přísluníka VB, který si viml koeinové čapky na řidičově hlavě  projel k večeru Rudnou a mířil na Plzeň. Ráno  asi o dvanáct hodin později  jel podle zjitění tého přísluníka tý řidič stejným vozem směrem na Stříbrnou Horu. Jestlie ve voze seděl opravdu Rieger, pak nemohl ve stejnou dobu stát s Alicí Motejlovou u Jitřenky. Jestlie to Rieger nebyl, pak ..

Raději bychom měli tyhle dalí kombinace zařadit ji jako bod pátý,” přeruil Soukupa podplukovník. Myslím si toti, Pavle, jestlie v cadillacu neseděl Rieger, mohl by v něm, zdůrazňuji: mohl by v něm sedět pouze Kučera, soudě podle podobné koeinové čapky, kterou jsme u něho doma nali. Ale tahle kombinace je zcela nesmyslná, protoe Kučera skutečně byl v devět večer zadren přísluníky VB, strávil u nich noc, čili má alibi ..

… pouze na to, e nemohl sedět v cadillacu. Naopak  spíe to mohl být on, kdo stál s Alicí u Jitřenky. Během oné dnes u odhalené čtvrhodinky si mohl stačit zařídit alibi u VB tím, e hrál opilého nebo skutečně opilý byl, zdůraznil major Soukup. Snad by teď bylo načase, abychom Alici Motejlové oba mue v koeinové čapce předvedli a aby identifikovala toho, kdo s ní u Jitřenky doopravdy stál. Mimochodem  potvrdila vyetřovateli, e Rieger je totoný s muem, který jí obstaral nocleh a dával jí u Jitřenky pokyny pro přítí den?

Spí bych řekl, e ji tenhle dotaz překvapil. Prý vůbec nikdy nepřemýlela o tom, e by s ní u Jitřenky stál někdo jiný ne člověk, který ji měl převézt přes hránice. Ráno krátce po desáté, jak se večer domluvili, prý vyla na parkovitě u silnice před Horou, které kolem

dokola obklopuje les. Cadillac zastavil před starým přístřekem, kde stála, ona vklouzla dovnitř, řidiče si ani neměla čas moc vímat, protoe se musila ihned vsoukat s jeho pomocí do úzkého prostoru. Teprve potorn, kdy jsme se jí na to přímo zeptali, si vzpomněla, e ten mu u Jitřenky mluvil velmi dobře česky.”

Tohle tvrzení by sice sedělo spí Kučerovi ne Riegrovi, který česky mluví, ovem rozhodně ne jako rodilý Čech,” poznamenal major Soukup. Ale důleitějí je, jak dokázat Riegrovi, e to byl on, kdo projíděl ten večer Rudnou a mířil na Plzeň … A proč vůbec jel do Plzně? Tady něco nehraje, respektive  napadá mě, e tady hraje úlohu jetě něco jiného, ne byl plánovaný ilegální převod. Kvůli nějakému milostnému dobrodruství na jednu noc by přece nebyl riskoval Rieger tuhle cestu! 

Podplukovník Jirák, který si po celou dobu dělal poznámky do bloku, leícího před ním na stole, najednou sáhl do otevřené zásuvky psacího stolu a vytáhl z ní koeinovou čepici. Poloil ji před sebe, pak sáhl do zásuvky jetě jednou a vedle koeinové čapky leela druhá, téměř na vlas podobná.

Moc jsi mi pomohl, i ten tvůj desátník, e mi tu druhou Čepici… hm … obstaral,” prohlásil pak Jirák s úsměvem. Kdy Jsme Riegra s těmi Čepicemi… jak bych to nejlépe řekl.., konfrontovali, tak aby nevěděl, e mu ukazujeme dvě čepice, divil se, proč se ho dvakrát ptáme na jednu a tuté věc, e je přece samozřejmé, e mu ta čepice patří.”

A ukázali jste mu pak obě dvě najednou?” zvědavě ho přeruil Soukup.

Ukázali. Ale před tím jsem se ho zeptal, co měl ten jeho ,přítel ze Stříbrné Hory na sobě, kdy se s ním Rieger seel. Lépe řečeno  na hlavě. Čepici, odpověděl klidně Rieger. Ale kdy před ním najednou leely dvě stejné čepice vedle sebe, ztratil řeč.

A ani se neptal, kde a proč jsme tu druhou čepici nali?”

Nakonec velmi skromně ádal, abychom mu poskytli čas. Chce si prý v klidu popřemýlet. Kučeru teď u vůbec nespustíme z očí. A pozveme si ho k nám, jen co nastane vhodná chvíle.Nejen proto, aby si ho prohlédla Alice Motejlová, jak jsi navrhoval, ale aby se i Rieger

a Kučera znenedání setkali tváří v tvář. 

Major Soukup vstal a chystal se k odchodu. Vtom zazvonil na stole jeden z telefonů.

Slyím .. ohlásil se podplukovník a po chvilce mlčení překvapeně povytáhl obočí. Havárie?

Znovu pozorně naslouchal a pak konstatoval: Dobrá, nespuste ho v nemocnici z očí. A samozřejmě  dodávku zabavte a důkladně prozkoumejte. Konec.

Major Soukup, připravený k odchodu, se mechanicky zeptal: Něco nového?

S naím případem to nemá nic společného, Havarovala nějaká dodávka,

Od kdy se zabývá dopravními nehodami, Lojzo? utrousil major nezdvořilou poznámku,

Kvůli běné havárií by mě určitě nevolali. Řidič Karel Novák, jak je uvedeno v jeho občanském průkazu, bydlitěm v Praze, zaměstnáním v Chemických závodech v Praze, se vracel oklikou přes Plzeň, ačkoliv do Prahy vede silnice první třídy přímo z pobočného závodu v Rudné ..

On jel od nás z Rudné? vskočil mu do řeči major

Ano, z Rudné. Jene měl u sebe bohuel jetě jednu občanku, která je opatřena sice stejnou fotografií, jako první průkaz, jen jméno dritele je v ní jiné, A jestli chce znát podrobnosti, prosím: je to nějaký Frantiek Bedrna, bydlitěm v Plzni, Sekaninova ulice.

4

Jan s Janou mlčky kráčeli probouzející se přírodou, vonící docela jinak nyní na jaře, třebae kolem známých cestiček leelo stejně tlející listí jako před několika měsíci, kdy se tudy procházeli poprvé utekl ten čas jako sen, uvědomoval si Jan. Dokázal nám, e se máme rádi, e jsme si navzájem tolik potřební a přece .. A přece se něco mezi nás v poslední době postavilo. I kdy se obejmeme, stejně teplé jako dříve, i kdy Janiny rty chutnají jako vdy předtím po ípkové růičce, jako bychom si najednou neměli co říct. Je pravda, e jsme si na sebe zvykli, take si i bez dlouhého povídání rozumíme Ale ,. . víme opravdu, co sí zrovna teď ten druhý myslí? Proč já neřeknu Janě, co jsem se o ní dověděl a proč se mi Jana nesvěří s tím,

co bych chtěl od ní slyet já a co jsem se o ní dověděl

od majora a od táty?

Jako by se byla Jana v táto chvíli záhadným způsobem napojila na proud Honzových mylenek, zastavila se a chytila jej za loket.

Nechce se mě na něco zeptat, Honzo?” řekla pak tichým hlasem. Kdy Jan neodpovídal a jen k ní zvedl překvapeně oči, pokračovala trochu rozpačitě: Nikdy by mě nenapadlo… vlastně mě to napadlo, kdy jsme se najednou vichni seli, major, tvůj táta, a můj děda … e jsem ti nikdy neřekla, odkud se vichni tak dobře znají.”

A co je na tom?” zeptal se jí Jan. Chtěl jí vyprovokovat k dalímu povídáni.

Nikdy jsem ti neřekla, e můj děda a můj táta byli zdejí Němci,” klidně pokračovala Jana. Ale ty ses na mého tátu nevyptával a mně to bylo jedno.”

A dnes ti to jedno není?”

Jak vidím, tak tě to příli nepřekvapilo,” pokračovala Jana, jako by jeho předchozí otázku vůbec nevnímala. To znamená, e ses o mně vechno dověděl. A kdy? Při setkání tvého otce s dědou a majorem. U chápu, proč mě major vzal s sebou do Stříbrné Hory, kdy vezl tvého tátu od dědy z Krásnohůrky. Prosím tě, nepřeruuj mě! lo jim hlavně o tebe, o tvůj budoucí ivot, o tvé dalí zaměstnání. Major chce, abys zůstal u PS, a vzít si…”

Tak u dost, Jano!” vykřikl Honza, Má pravdu, dověděl jsem se o tvém dědovi a tátovi na té schůzce v Rudné. A taky jsem se divil, proč jsi mi to sama u dávno neřekla. A ta návtěva majora a mého táty u dědy Joachyma byla opravdu připravená, stejně jako nebyla náhoda, e tě vzal major společně s mým tátou do Hory.”

Take celé to divadýlko bylo opravdu kvůli mně . .

Honza ji chytil za ramena a prudce ji stiskl: Ano, bylo to kvůli tobě! Ale z docela jiných důvodů, Jano, ne si myslí. Vím, e tvůj děda i táta byli čestní lidé, vichni je měli rádi, protoe vdycky téhle republice pomáhali. Kdyby takoví nebyli, dávno by mi byl major řekl, e ..

Co by ti byl řekl?” zaskočila ho teď Jana.

Honzovi sklouzly ruce z Janiných ramen, která dosud

pevně tiskl a pohlédl jí do očí: Ale vdy teď nejde o tebe, Jano, věř mi! Vlastně  jde o tebe, ale z docela jiných důvodů, prostě něco se kolem vaí rodiny děje a já mám strach ..

Proto jsi chtěl tajně odnést Kučerovu čepici?”

Honza na ni upřel oči: Tys to věděla?”

Krást ses jetě nenaučil, Honzo… Proč sis mi o ni neřekl? Máma tě málem překvapila, kdy jsi otevřel skříň a schovával čepici pod blůzu. A kvůli té čepici se snad o mě bojíte?”

Teď vak stál před Janou desátník Pohraniční stráe Jan Kalous, který nesmí prozradit sluební tajemství ani tomu nejbliímu člověku. V jeho srdci se při tom odehrával boj pohraničníka, který má za povinnost odkrýt kodnou, s chlapcem, který miluje děvče a bojí se o ně.

Dobrá,” rozhodl se Jan k jistému kompromisu, kdy u ví o té čepici… Prosím tě, dej si pozor na Kučeru. Jetě mi řekni, a hodně o tom přemýlej, ne mi odpoví: seel se někdy Kučera s dědou Joachymem? A mluvil někdy Kučera u vás doma o západním Německu?”

S dědou, pokud já vím, se Kučera neseel,” odpověděla Jana. Teď se s mámou ale k němu chystají a já mám jet s nimi. A o západním Německu Kučera hovoří často. Vychvaluje jejich způsob ivota, jako kdyby tam býval častěji ne tady.”

A co na to říká matka?”

To taky ví: máma je do Kučery blázen. Co on jí řekne, to platí… Vlastně, od té doby, co začala tajně pít, se občas s Kučerou hádá. Kdy měla jednou v hlavě a on nebyl při tom, dokonce prohlásila, e u má těch jeho překvápek dost a e nedopustí..

Co nedopustí?” dychtivě se zeptal Jan.

To u máma nevysvětlila. Jenom naznačila, e je to v nějaké souvislosti s dědou Joachymem.”

S Joachymem?” nedůvěřivě opakoval Jan. Co má s Kučerou společného?”

Nevím,” prostě odpověděla Jana. Ale i s dědou není v poslední době vechno v pořádku. Říkala mi Terka, e psal tajně do Plzně, aby nevěděla. e mu pak odpověděl nějaký Bedrna, ano, vzpomínám si jasně, říkala, e adresa byla Sekaninova ulice. Děda se rozčiloval, proč mu Terka leze do soukromých věcí. A Terka hned začala uvaovat,

e Je v tom něco divného. Děda toti nikdy předtím ádné dopisy před ní neskrýval.”

Terka je poctivá enská,prohlásil s jistotou Jan. A má na věci dobrý postřeh.

A ty si o mně myslí, e bych vás… tě mohla … zajíkla se najednou Jana.

U se ode mě nic víc nedoví,usmál se Honza a políbil ji.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

1

Člověku se stává, e si najednou, z ničeho nic, třeba při pohledu na úsek neznámé krajiny, vybaví v paměti dávno zapadlý obraz z dětství.

Stejně zapadne do podvědomí slovo nebo věta, kterou člověk kdysi uslyel a která mu v té chvíli nic neříkala, aby se najednou třeba uprostřed noci z ničeho nic vybavila a začala hlodat v mylenkách jako neodbytný červotoč.

To se také stalo majoru Soukupovi, kdy se probudil k ránu, jak byl zvvklý, a najednou si vzpomněl na slova podplukovníka Jiráka: … proč se vracel ten řidič do Prahy přes Plzeň, kdy z Rudné vede přímo silnice I. třídy?

Z Rudné, opakoval si znovu a znovu major. Hned ho to zarazilo, zejména údaj o těch dvou občanských legitimacích. Rudná! Tam je ovem pobočný podnik komplexu CHZet, odkud taky jela havarovaná dodávka. V Rudné bydlí a pracuje Kučera. A Rudnou projíděl oné noci podle naich logických předpokladů i Rieger… A zase jsem zpět u naeho případu! Kolem Rudné se stále vechno točí.

Major ji v posteli dál nevydrel, rychle se oblékl a uklidňoval rozespalou manelku, která se vrátila ze sluby včera pozdě večer a dnes měla odpolední: Jen klidně spi, Dáo … Musím si jetě něco zařídit! A pak z obýváku zatelefonoval podplukovníkovi Jirákovi, který v tuhle časnou hodinu jetě spal. Doslova ho okoval podivnou otázkou:

Lojzo, provedli jste u prohlídku té dodávky? Slyí? Jestli jste u prohlédli náklad té dodávky, která včera havarovala … Ne, nezbláznil jsem se … ale napadlo mě, e by ten případ mohl nějak souviset s Kučerou, protoe jde zase o Rudnou, v chemickém závodě je Kučera zaměstnán a ty dvě občanské legitimace, která z nich je pravá?

Nech mě probůh jednou dospat,zaúpěl Jirák. Náklad dodávky chlapci jetě zkoumají, výsledek neznám. Kdyby bylo něco nového, zavolám tě.

Podplukovník zavěsil a major stále jetě drel pípající sluchátko v ruce. Náhle se rozhodl, sklapl telefon a začal své obvyklé ranní holení. Přitom neustále přemýlel, kde a jak najít skulinu do začarovaného kruhu kolem Riegrova případu, který je obklopen řadou dohadů, kombinací, nepřímých důkazů, náhod a podezření, ale v něm vechna fakta bez uitku proklouzávají stále mezi prsty.

Tenhle případ je samozřejmě plně v rukou Lojzy Jiráka, ale týká se přece i mě a ostatních přísluníků PS, uvaoval Soukup. Jak ovem najít spojitost mezi Riégrem a Kučerou, která nepochybně musí existovat  ale nám se ji dosud nepodařilo dokázat?

Pomalu se oblékal do uniformy a stále nebyl rozhodnutý, co by měl v téhle situaci sám udělat. Bezpečnost sice Kučeru sleduje, ale mnohem více o jeho jednání a úmyslech vědí lidi jemu nejblií. A to je i Jana, napadlo ho. Kdyby se Honzovi nenápadně podařilo získat jejím prostřednictvím nějaké poznatky o Kučerových úmyslech, mohlo by nám to pomoci víc, ne nejpečlivějí sledování.

Major dále neváhal a zavolal dozorčímu praporu, aby mu na devátou hodinu přivedl do kanceláře desátníka absolventa Kalouse. Poté zavolal do chemického závodu v Rudné. Poádal náměstka ředitele, s ním se osobně dobře znal, zda by mohl zjistit, kdo ze zaměstnanců přebíral zásilku, kterou přivezla praská dodávka, která včera havarovala u Plzně.

To není ádný problém,odpověděl mu náměstek. Mohu ti to říct hned, protoe se na to včera ptali chlapci z Bezpečnosti. Zásilku přejímal laborant Kučera.

Díky,zvolal Soukup. Díky a odpus, e tě honím tak brzy po ránu ..

Tedy zase Kučera, začal uvaovat nahlas Soukup, kdy poloil telefon. Ale to u tedy musel Lojza vědět, kdy jsem mu telefonoval. Proč mi nic neřekl?

Major se rychle dooblékl a potichu zavřel za sebou dveře. Zavolám ho znovu z kanceláře, pokračoval dál o úvahách. Nejdřív si promluvím s Honzou. Včera měl s Janou schůzku, moná e se dověděl něco nového … Ale v tom případě by mi to přece hned hlásil, jak ho znám.

K jeho překvapení stál Jan u kanceláře, a přitom nebylo jetě ani půl deváté.

Kde se tu bere tak časně? oslovil Soukup desátníka. Pak ho vzal hned dovnitř. Pozval jsem tě a na devátou.

Honza se podíval zpříma majorovi do očí. Pak zcela nesluebním způsobem prohlásil: Jana mě pěkně převezla, soudruhu majore. Představte si, ona věděla, e jsem tu čepici____odnesl!

Major se pousmál: Má dobrý pozorovací talent, to jsem u poznal. A dál…?

A dál? Sama od sebe najednou začala mluvit o svých předcích z otcovy strany a e ví, odkud vítr fouká, kdy jste jí přivezl k Joachymovi. Tak jsem ji hned uklidnil,trochu sebevědomě hlásil Jan. A pak mi řekla, e její matka je s Kučerou v poslední době na kordy. Jana sama neví, proč. Matka jenom naznačila, e je to kvůli dědovi Joachymovi……

Major Soukup zbystřil pozornost: Kvůli Joachymovi? To je zajímavé! Vdy se Kučera s Joachymem nezná.

Pojedou prý za ním, říkala Jana. Vichni. I s Kučerou. Ten prý o to nejvíc stojí.

A nic jiného o Joachymovi Jana neříkala?

Honza zakroutil záporně hlavou, ale pak se ukl do čela: Jana mluvila jen o Terce, e se na dědu hněvá kvůli nějakému dopisu.

Joachym dostal nějaký dopis? hvízdl tie major.

Dostal, z Plzně.

To ti řekla Jana?

Ano. A Janě to řekla Terka, která si vimla zpáteční adresy,usmál se Jan. Určitě prý to byla Sekaninova ulice.

Major mu prudce vskočil do řeči: A odesilatel? Toho si nevimla?”

Honza podle naléhavosti majorova hlasu vycítil, e jde o něco důleitého, na čem má Soukup mimořádný zájem.

Odesilatel?” mechanicky opakoval Honza. O tom Jana nehovořila.”

A nebo si ty nemůe vzpomenout,” naléhal jetě více major. Říkal jsem ti, e se kolem rodiny Bergrových stahují mraky, e Janě můe hrozit nebezpečí! Nejmenoval se odesilatel náhodou Bedrna? Vzpomeň si, jestli se o tom Jana nezmínila.”

Ano, byl to Bedrna!” potvrdil vzrueně Honza.

Tak tedy Bedrna?” opakoval major, jako by si chtěl potvrdit Honzovy údaje, ale na odpověď nečekal. Zavolal ihned podplukovníkovi Jirákovi.

2

Den ode dne očekávala Anna Bergrová stále netrpělivěji konec pracovní doby. Cítila se denně unavenějí. Její podráděnost neula pozornosti spolupracovníků.

Prostě se do chlapa zbláznila. A kdy se enská na stará kolena zjančí, jde vechno nakřivo,” ukali si ti, kteří s ní léta spolupracovali a měli jí za zlé, e se izoluje od okolního světa.

Dnes to vak vypadalo, jako by se Anně kadou chvilku měly nohy podlomit. Byla bledá, ruce se jí třásly. Po skončení práce vyběhla k zastávce autobusu, kde se měla sejít s Kučerou, jak se spolu během dopoledne domluvili. Kučera tam nečekal. Dávno u vichni zaměstnanci odejeli, kdy konečně její snoubenec přiel a nervózně ji chytil v podpaí.

Kde jsi byl tak dlouho? Stalo se něco?” zeptala se Anna podráděně. Neodpověděl a vedl jl pryč. Snad nechce jít domů pěky?”

Co jsi slyela o té havárii dodávky?” překvapil ji Kučera otázkou.

To, co vědí vichni: dodávka z CHZ na zpáteční cestě do Prahy havarovala. Někde u Plzně.”

U Plzně…” opakoval Kučera mechanicky.

Vem bylo divné, proč jel od nás řidič pres Plzeň, kdy je to do Prahy taková zajíďka. Od SNB prý zjiovali, zda toho řidiče u nás v závodě někdo zná … prý se jmenuje Novák.”

Novák? překvapeně se zeptal Kučera,

Nebo Novotný, byla jsem právě u náměstka, kdy volali,vysvětlovala Anna. Ale proč tě tak zajímá? Tys přece od něho materiál řádně převzal a se zpětnou zásilko nemá nic společného! Náměstek to taky takhle kriminálce hlásil, to jsem slyela .

Kučera se prudce zastavil, a strhl k sobě Annu: Co e jsi slyela? Oni se na mne ptali?

Nevím ,.. slyela jsem, jak náměstek potvrzoval, e tys materiál z ústředí jako obvykle přezkouel a e dolo k záměně jedné krabice za zásilky pro Ústí. To jsi prý také hlásil vedoucímu laboratoří. Co je na tom zlého? poplaeně se ptala Anna.

Ale nic, jenom jsem si chtěl ověřit… prostě aby mě do něčeho nenamočili..snail se nějak zakrýt Kučera své rozčilení. Abych nezapomněl: stavíme se ihned pro Janu, volal děda Joachym, kdy přijedeme, e se necítí dobře. Vedoucí laboratoře mi ochotně nabídl, e mi půjčí vůz…

Děda volal? A e se necítí dobře? nevěřícně se zeptala Anna. To na tom musí být opravdu patně, kdy volal..

Volala Terka, opravil se hned Kučera. Ale jeho jménem nás prosila ..

A ty umí řídit? přeruila ho znovu Anna. Tos mi v ivotě neřekl. A e ti tvůj vedoucí chce dokonce půjčit auto, je u vůbec nepochopitelné!

Copak nemůe pochopit, e jsem tě chtěl s tím mým řidičákem překvapit a jednou přijet rovnou novým autem? vskočil jí Kučera do řeči. Pan inenýr mi ochotně sám nabídl, abych si vzal jeho vůz. Podívej se, u mám od něho klíče a technický průkaz. Vdy jsem s ním několikrát jel, kdy se trochu napil… Je na tom něco divného?

Vůbec nic, Frantiku, uklidňovala ho Anna, kdy viděla, e jeho nervozita stoupá. Bála jsem se… Mám strach o dědu.

Kučera se uklíbl: O něhose neboj, ten má dobrý kořínek! Ale tak jako tak jsme k němu chtěli zajet, a kdy máme k dispozici i vůz, můeme být ráno normálně v práci. V sobotu si pak někam sami dva zajedeme. Co tornu říká?

Jak se Kučera ohlédl po Anně, spatřil, e se u trafiky

zastavil nějaký mu, který si začal vybírat časopisy, obrácen k němu zády.

Musím se přesvědčit, prolétlo mu hlavou, zda mě opravdu nesledují,, A ani řekl Anně slovo, obrátil se a nečekaně zmizel za rohem. Anna se doopravdy zděsila, co se to dnes s ním děje, ale vtom se Kučera vracel a usmíval se. Mu u trafiky tam toti stále stál, ani projevil o Kučerovo zmizení zájem.

Co to dnes provádí?” poplaeně se ptala Anna,

Nic…”, vymlouval se Kučera, A teď vyzvedneme Janu, převlíknem se a hajdy za Joachymem. To bude překvápka, co říká?”

Jestlie Anna neříkala vůbec nic, Jana  kterou potkali na náměstí, kdy se vracela ze koly domů  bez váhání s cestou za dědou souhlasila: Terka by pro nic za nic nevolala. Dědovi určitě není dobře. Tak jaképak dlouhé rozpaky, mámo. A jestli se ti nechce  pojedu autobusem v est a vrátit se mohu po deváté.”

Kdy Kučera prohlásil, e to nepřipadá v úvahu, protoe si kvůli cestě za Joachymem půjčil vůz, byla jana sice’ překvapená jako před chvílí její matka, ale nedala to najevo. Kučera rozhodně trval na tom, aby se teple oblékly a hlavně obuly, protoe prý v autě nefunguje topení. Ani se Kučerovu naléhání příli nedivily, protoe v Krásnohůrce v téhle době v noci jetě často klesla teplota pod bod mrazu.

Mám jenom strach,” prohodil pak Kučera, kdy viděl, e se obě eny rychle převlékají, aby se děda příli ne polekal, a přijdeme. Mám pro něho opravdu zajímavé zprávy… I pro vás… Ale teď vám zatím nemohu nic: prozradit.”

A pak jetě před odjezdem dodal.

Doporučuji, abyste sí vzaly sebou aspoň nejnutnějí věci. Předpokládám, e u dědy budeme muset přespat. A teď mi pomozte odnést do auta pár věcí. Chci opravdu dědu překvapit..

3

U bychom té hry na schovávanou mohli nechat, co říkáte, pane Rieger?” otočil se k vyetřovanému podplukovník Jirák. Nebo byste chtěl tlumočníka, aby vám mé otázky překládal?”

Není třeba,odpověděl Rieger tvrdou četinou, ale gramaticky správně. Vechno jsem promyslil. Uznávám, e nemá smysl dál zapírat, kdy se vám pan Bedrna přiznal. Ano, půjčil mi svůj byt v Plzni, abych tam mohl přespat.

Ráno jsem se vrátil do Stříbrné Hory. V zákrutě u boudy jsem naloil to děvče a ostatní u víte,s ulehčením skončil řeč Rieger.

My to ostatní opravdu známe,usmál se Jirák. Ale něco jste nám snad jetě nestačil vysvětlit nebo jste na to v rozčilení zapomněl. Například: odkud znáte toho Bedrnu?

S ním mě seznámil ten Novotný nebo Novák. Ten, co mě přemluvil, abych tu slečnu převezl přes hranice,klidně odpověděl Rieger. Odkud bych mohl Bedrnu znát? To vám přece musil pan Bedrna sám vysvětlit, kdy jste se ho ptali! A jistě vám řekl, jak se ten jeho a můj přítel jmenuje.

Podplukovník se zatvářil zdvořile, vytáhl z kapsy krabičku cigaret a nabídl Riegrovi. Ten stejně zdvořile poděkoval a zapálil si. Prsty se mu vak neznatelně zachvěly, co nemohlo zkuenému podplukovníkovi uniknout.

Samozřejmě, e nám sdělil Bedrna jeho jméno, nedal Jirák najevo radost, e ptáček sedl na lep. Vzpomeňte si: nebyl to Frantiek Kučera z Rudné? Z pobočky chemických závodů?

Je to moné, zaváhal na okamik Rieger.

Koneckonců na tom tak teď nezáleí, pane Rieger,zatvářil se oviálně podplukovník. Abychom to zkrátili a nezdrovali vás: tenhle pán vás tedy seznámil s Bedrnou. Bedrna vám zase zajistil v Plzni na přespání svůj byt. Je to tak?

Ano,rychle přitakal Rieger.

Take se slečnou Motejlovou vechno projednal večer před pokusem o ilegální přechod ten vá Novák, respektive ná Kučera, e? Jak by se jinak slečna Motejlová dověděla, kde má čekat?

Samozřejmě, pan Kučera, horlivě přitakal Rieger. Já tu slečnu pouze vyzvedl, jak jsem vám u říkal, a pak jsem ji naloil do auta …

Naloil? Snad do auta vecpal.. jemně jej opravil Jirák. A potom jsme vás zadreli.

Ne stačil pokývnout Rieger na souhlas hlavou, zvýil najednou podplukovník hlas: A je to opravdu vechno, co nám chcete říct.

Vechno, prosím. Spletli jste si mě s tím Novákem, pardon, Kučerou, asi kvůli stejné koeinové čapce, kterou jste mi ukázal. Ale e Kučera pracuje v Rudné, o tom nic nevím. Já ho viděl v Stříbrné Hoře … Můete se ho na to zeptat!

Jistě se ho zeptáme, a raději před vámi, pane Rieger. Za hodinku ho přivezeme, řekl s úsměvem Jirák. Třeba nám teprve před vámi vysvětlí i jiné věci. Například kráde chemikálií, které se dají pouít k výrobě drog.

Drog?” vytřetil oči Rieger. A co já mám s tím společného?”

Já jsem vás taky z ničeho neobviňoval,” klidně pokračoval Jirák. Ale kdy jste z ničeho nic věnoval svou důvěru člověku, s ním vás seznámil Kučera, ano Bedrnvi, který havaroval..

.. Bedrna havaroval?” nestačil skrýt Rieger překvapení.

Je těce zraněný …”

Jak jste ho tedy mohli vyslýchat?” nedůvěřivě reagoval Rieger.

Nemusili jsme ho vyslýchat. Informacenám u podal Kučera, kdy se dověděl o jeho havárii. Prý vás zná léta. Po vaem zatčení měl prostřednictvím dalího spolupracovníka v Československu přejít na drogy. Ale hned poprvé mu to nevylo, protoe Bedrna havaroval s dodávkou, ve které chemikálie vezl. Původně jste prý měli jet v tomhle obchodě spolu, ale …”

Kučera lhal!” vybuchl Rieger. Do tohohle mě nenamočí! Kdepak drogy, s tím nechci nic mít! Na to jsou í u nás tvrdé zákony!”

Rád vám věřím, pane Rieger. Vy jste přece jinak býval specialista na mladá děvčata. A na Jejich dovoz nejsou u vás zákony přísné?” pokračoval ve svých otázkách podplukovník. Ale jestli vám mám opravdu uvěřit, pak mi bez dlouhého rozmýlení prozraďte, proč jste se tady zamíchal s Kučerou do rodiny Bergrových? Kučera svádí na vás, e ..

Schweinhund!” neudrel se u Rieger a pouil tak dobře známé nadávky z dob faistického Německá.

S Joachymem to byl Kučerův nápad! Já byl od začátku proti!”

Podplukovník samozřejmě ihned postřehl, e teď u nemusí klást dalí otázky. Rieger toti projevil takové známky rozčilení a podrádění, e kadé vytrení z tohoto stavu by mohlo negativně zapůsobit na jeho dalí výpověď.

Kučera přiel na to, aby starému Bergrovi nasadil do hlavy brouka,” pokračoval chvatně Rieger. To on dal jeho bratrovi Bertovi vstát z mrtvých! Chtěl dostat za hranice jeho vnučku. Myslil si, e ji nachytá na bohatého strýčka. Přitom chtěl Joachyma donutit, aby s ním spolupracoval. Mně se to od začátku nelíbilo. Varoval jsem Kučeru, e Joachym byl vdycky tvrdohlavý mezek.”

Joachyma Bergra tedy osobně znáte?”

Jak bych ho neznal? Narodil jsem se pár kilometrů od Schonbergu! A v pětačtyřicátém jsem utíkal s jeho spolurodákem Braunem k Američanům. Utíkal jsem ze strachu. Ne proto, e bych se tady dopustil za války něčeho patného… Kučerův nápad se mi od začátku nelíbil. Ale on chtěl za kadou cenu k nám, má u nás dost ulitých peněz. Začínal se bát, e jste mu na stopě. Tenhle kousek s oběma enskými z Bergrovy rodiny si vymyslel on!”

Kučera tedy chtěl vnučku Janu dostat na Západ. Ale proč, vdy tam ádný její příbuzný neije?”

Rieger se podíval Jirákovi do očí a uklíbl se: To u by Kučerovi kumpáni u nás zařídili, aby se nějaký strýček nael a Janu Bergrovou pozval.”

A potom?”

Rieger neodpověděl.

Podplukovník Jirák dal zavolat přísluníka, který Riegra odvedl.

Teď je třeba urychleně zajistit Kučeru, rozhodl a chystal se zavolat dozorčímu. Bzučák telefonu ho předběhl.

Ze sluchátka se ozval rozčilený Soukupův hlas: Volám kvůli Kučerovi. Odejel dnes nečekaně z Rudné s Annou Bergrovou k Joachymovi. Janu vzali sebou. Honza se od Jany dověděl, e ten havarovaný řidič Bedrna psal dvakrát Joachymovi..

Coe? Bedrna psal Joachymovi?” vykřikl Jirák. Nemám čas ti teď vechno vysvětlovat. Moc nám pomůe, kdy pole několik přísluníků PS do Krásnohůrky. Jako

posilu mým lidem. A si dají chlapci pozor! Kučera Je schopen veho.

4

Cestou do Krásnohůrky začal Janě připadat celý výlet na rychlo za dědou Joachymein poněkud divný. Ale máma se zdála klidná a spokojená, a tak si Jana své pochyby nechávala pro sebe. Mrzelo ji, e nemohla dát Honzovi zprávu, e za ním dnes nepřijede.

Ponořena do svých mylenek Jana ani nevnímala, e před nimi leí Krásnohůrky. Kučera zpomalil jízdu a zastavil u dědova domku. Ve dveřích se objevil Joachym a překvapeně rozpřáhl ruce.

Kde se tady berete?” zvolal místo uvítáni.

Přijeli jsme, pane Berger, protoe nám volali, e jste nemocný, ozval se rychle Kučera.

A vy jste …”

Frantiek Kučera, snoubenec paní Anny.

Joachym se na Kučeru pozorně zadíval: Neviděli jsme se u někdy?”

Nejlíp bude, kdy se snad na chvíli posadíme,” ignoroval Kučera Joachymovu otázku a zamířil dovnitř, Jako by byl pánem domu.

U si vzpomínám,” vykřikl Joachym, kdy vstoupili do světnice.

Kučera ho umlčel mávnutím ruky.

Nejdřív mám pro vás překvapení,” obrátil se přitom na obě eny. Děda Joachym má bratra Berta.”

Snad měl vpadla mu do řeči Anna.

Bert se údajně nevrátil z východní fronty. Ale pravda je jiná. Bert ije v západním Německu a Je veliký boháč. Děda Joachym to ví u pěkných pár měsíců. Jak pozorují, jetě vám nic neřekl. A taky dobře ví, proč. Protoe Bert Berger se bohuel dostal na listinu válečných zločinců.”

To není pravda!” vykřikla Jana.

Jen klid,” usmál se chladně Kučera. Nesu od Bertholda dalí dopis, pane Berger. Vzkazuje, e k němu můete přijít vichni. Dveře jeho přepychové vily jsou pro vás dokořán otevřené. A majetek, obrovský majetek, si do hrobu vzít nechce. Vy jste jedinými zákonitými dědici, a on vám to právo neupírá.”

Co je nám do toho,” rozhořčila se Jana. Já nic nechci

a nikam nepojedu Tady jsem doma.Pane Kučero, nechte nás na pokoji. Jak jsem vás poznala, ani slovo vám nevěřím!”

Joachym pohladil Janu po ruce. Pak se podíval Kučerovi přímo do očí: Vom ersten Moment hábe leh gewusst: du bist ein echter Schurke! Ničema, rozumí!”

Kučera se uklíbl: Kdo chce kam, pomozme mu tam .. to je staré přísloví, dědečku… Ale toho ničemu, jak mě tituluje, ti tak lacino neodpustím!”

Anna pohlédla zděeně na dceru, pak na dědu a vytřetila na Kučeru očí: Jeímarjá, Frantiku! Vzpamatuj se! Já tomu vemu nerozumím!”

Ale já tomu rozumím, a moc dobře,” pratil pěstí do stolu Joachym.

Nikam nepůjdeme!” vykřikla Anna. Co bych kde dělala? Myslila jsem si, Frantiku, e mne má rád Ť

Na dlouhé výklady není čas, odsekl Kučera. Buď se domluvíme po dobrém, nebo …”

****

Soukupova sluební Volha dohnala brzy terénní vůz se skupinkou přísluníků PS, které major vyslal do Krásnohůrky. Soukup zamával z okénka, jako by chtěl pohraničníky přimět k rychlejí jízdě. Bíle natřené spodky kmenů stromů podél silnice letěly kolem vozidla jako v napínavém filmu. Major vybídl vojína Pazourka, který u definitivně zakotvil před měsícem u volantu Jeho vozu:

Zahni v nejblií zákrutě doleva, je tam polní cesta. Vezmeme to k Joachymovi zkratkou.”

Tady zastav,” poručil major, kdy se objevily první domky Krásnohůrky. Dále musíme jít pěky.”

Za velitelskou Volhou zastavil terénní vůz, pohraničníci vystoupili. Major bleskurychle vysvětlil situaci i úkol, který je třeba v přítí chvíli plnit. Velitelem zabezpečovací skupiny určil desátníka absolventa Kalouse.

Přiběhli na dohled k domku, kdy se na silnici ozvalo skřípění brzd.

V několika vteřinách vnikli do Joachyrnovy chalupy přísluníci Bezpečnosti v čele s podplukovníkem Jirákem. Jménem zákona!” bylo slyet hromové zvolání a za okamik odváděli ven Kučeru spoutaného na rukou. To u

Honza s Janou ukládali dědu Joachyma do postele. Ostatní pohraničníci jim pomáhali. Kdy po chvíli, po přestálém rozčilení stařec opět otevřel oči, usmál se na mladé tváře, které se nad ním skláněly. A pak zaeptal: Kdybyste věděli, jak jsem rád … přili jste v pravou chvíli..

Vidí, Joachyme, poplácal major Soukup dědu po rameni. Taková je mladá krev naich hranic. A ty se nestyď, Honzo! otočil se na desátníka Kalouse, který rozpačitě objímal Janu.

Měl jsem o ni strach, soudruhu majore.

Honzo, zaeptala dívka, očí Jetě mokré od slz a vroucně Jana políbila.

Soudruhu majore,vpadl do světnice vojín Pazourek, hlásím, e sanitka je na cestě. I kdy jí natěstí nebude třeba. S doktorem sem jede i vae paní.

Jak se to Dáa dověděla? divil se upřímně Soukup. Pazourek se zaklebil: Vae paní je přece s dědou Joachymem dávná známost…

Abych ti nemusel..zahromoval major Soukup. Podíval se na své náramkové primky a dodal, teď u vlídným hlasem: Akce končí. Děkuji vám, soudruzi pohraníčníci!

Konec