Stínovaná hranice - Tomá Formánek

ZÁPIS Z PORADY VELENÍ 58. PRŮZKUMNÉHO LETECKÉHO PLUKU V BIRKENFELDU

Přítomni plukovník James O. Hickey - zmocněnec NATO, plukovník Hans Busch-velitel pluku, podplukovník Karl Stuck operační důstojník.

Předmět jednání: přidělení nového letounu SR-71A 58.plp.

Plukovník Hickey: Strategický průzkumný letoun SR-71A, který vám bude v nejbliích

dnech přidělen, má výtečné letové a operační vlastnosti: max. rychlost 3200 km/hod., max dolet 7500 km, praktický dostup 24 000 m. Vyzbrojen není. Prostředky průzkumu: fotopřístroje KA-56, KS-72A v přídi letounu, infratechnická a elektronická čidla. Úkol:

Infnitechnický průzkum v noci za ztíených povětrnostních podmínek, z výek 150-1500 m.

Citlivost na změny teploty objektu je ą0,2 C. Z výky 300 m je mono sejmout pás terénu o ířce 1 km a délce 64 km. To je vechno, pánové. Dotazy ? Plukovník Busch: Jaké je ruení radiolokačního systému? Plukovník Hickey: Ruící aparatura je umístěna přímo v

letounu. Typ ruiče AN/ALO-41, kmitočet 8000-10 000, výkon 500-1500 W.

Plukovník Stupk:,fO jaký druh ruení se jedná?

Plukovník Hickey: impulsní, odpovědové. 

Plukovník Busch: A úkol pro ná pluk?”

Plukovník Hickey: Zatím pouze seznámení s novým letounem. Vyberte pět nejschopnějích

pilotů, kteří prodělají speciální výcvik. Běné nasazení na průzkum československého

radiolokačního systému provedou zatím za vybrané piloty přísluníci amerického letectva.M

1

Bojový poplach!

Ostrý hlas v ampliónu prořízl ticho sluebního sálu. Vzápětí potom, asi po třech vteřinách, se prudce rozsvítilo červené světlo nad koenkovými dyeřmi a začalo v pravidelném rytmu blikat. Spolu s ním se rozlehl ječivý řev sirény.

Malý desátník zaklel. Přitiskl si k uím sluchátka a vrhl se k vyhodnocovacímu pultu. Dnes u podruhé bojový poplach! Popadl záznam a soustředil se na obrazovku lokátoru. Od desátníka nepříli starí rotmistr začal havit přímou linku na velitelské stanovitě.

5

Rychle, proboha rychle, hučelo desátníkovi v mozku a ruka na ladiči magnetických křivek se

mu začala potit. Očima hltal jasně zelený bod, který naruil systém stupnice a provokativně

směřoval do vzduného prostoru. Kvadrant měl sečtený okamitě. Teď rychlost k sakru,

minuta pryč … Dveře se prudce rozletěly. Náčelník tábu se přiřítil k pultu a naklonil se nad desátníkem. Ten zvedl hlavu, pak ji znovu sklonil a nervózně ladil přístroj.

Oči rotmistra u telefonu spočinuly na usilovně se snaícím vojákovi. Po chvíli pohlédly na

hodinky a byly čím dál nervóznějí. Rotmistrovi bylo jasné, e do tří minut musí odeslat

údaje, jinak bude zle. Dnes v noci u jeden fofr měli a zvládli to jen tak tak …

Náčelník tábu desátníka odstrčil: Ukate, spočítám to sám. Rotmistr si ulehčeně oddechl.

Asi za minutu hlásil údaje o naruiteli velitelskému stanoviti. Do konce časového limitu

zbývalo několik vteřin.

Takhle to u dál nejde! pratil do stolu velitel útvaru a rozčileně přecházel po kanceláři.

S tímto kádrovým stavem se to prostě nedá zvládnout!

Náčelník tábu, který se právě vrátil ze sálu, podal hláení a po velitelově výbuchu pokýval souhlasně hlavou: Má pravdu, nejsou lidi ..

Ale, Vladimíre! přeruil ho trpce velitel. Nejsou lidi, nejsou lidi! Já vím, e nejsou. Ale já je tady prostě musím mít! Tohle není stavební podnik, tady nám nikdo nic nepromine. Ti dva záklaďáci na to nestačí, to ví sám. A rotmistr Mach? Snaí se, to je pravda, ale . . pokrčil rameny a povolil si límeček u koile. Inenýr to není, to je málo platné. Člověče, jetě jedno naruení, trochu komplikovanějí v této sestavě . . zavrtěl hlavou a unaveně usedl za stůl.

Oběma rukama si podepřel hlavu a zamyleně zíral na desku stolu. Náčelník tábu mlčel.

Znal velitele a věděl, e kdy nemůe vznést konstruktivní a reálný návrh na řeení situace, je lepí neříkat nic. Po chvíli se na něho podplukovník podíval. Okamik ho nepřítomně pozoroval, potom pomalu pronesl: Já snad z tebe budu muset zatím udělat velitele směny.

Náčelník tábu pokýval hlavou: Také jsem na to myslel. Stejně tam při naruení musím

letět. A nějaký ten týden to vydrím. Usmál se. Ví, e si docela rád zopakuji staré, dobré časy?

Díky, Vláďo. Snad to nebude potřeba. Podplukovník vstal a poodeel k oknu. Zamyleně

pozoroval nádvoří před tábní budovou. Na čele mu naskočila hluboká vráska. U aby tu

byli ti noví poručíci! pronesl tie.

6

2

Kráčeli po úzké kamenité cestě, lemované nízkými, zakrslými smrčky. Pod nohama jim

skřípaly malé oblázky, kterých tu bylo jako naseto. Cesta vedla stále vzhůru, bylo hezké letní odpoledne a zelené koile uniformy dostávaly stále temnějí odstín. Mlčeli a hlavou se jim honily mylenky. Čerství poručíci, zlaté hvězdičky na náramenících byly zbrusu zářivě

blýskavé, uniforma perfektně vyehlená a jetě v autobusu by snad mohli pouít svých bot

místo zrcadla. Tam někde nahoře, na konci téhle cesty, je čekala brána kasáren. Ubírali se

tím směrem odevzdaně. Svůj dalí ivot si představovali trochu jinak. Fakt, e dostali

určovací rozkaz právě sem, jim připadal trochu jako zklamání. Počkej, zastavil se větí z

nich. Postavil kufr na zem. ,,Chvíli si sedneme. Tam na nás určitě rádi počkají,” dodal a lehl okem po cestě vzhůru do lesnatého porostu. Jmenoval se Mirek a byl z Moravy. Vysoký rozloitý blonďák, bodrost z něho vyzařovala na dálku. Nikdo by v něm nehledal

talentovaného technika. Spí vypadal na zemědělce. Mluvil po moravsku, a to mu dělalo

potíe i na akademii. Kolikrát se při zkouce zapomněl a ze oupátka uzávěru bylo hned

ópátko”. Profesoři později přimhuřovali oči, zvlá kdy se z něj vyklubal poctivý student, který nic neoidil a začal pomalu vynikat nad ostatní. Máma mu umřela brzo, byl jetě dítě a otec se z něj snail vychovat tvrdého chlapa, jako byl on sám. Podařilo se mu to, i kdy jinak, ne si představoval. Tvrdost se v Mirkovi otočila nějak dovnitř a tam se dlouho převracela, a se vyloupla na povrch trochu pozměněná. Stal se tvrdým předevím sám k sobě a projevoval to silnou vůlí a vytrvalostí.

Teď leel v trávě a převykoval stéblo. Občas mrkl na svého druha, který seděl na kufru,

kouřil cigaretu a zamyleně zíral do prachu polní cesty. Kamarád, řekl si v duchu Mirek.

Jetě e alespoň on je s ním. Ach jo, co u spolu s Petrem proili! Dal se do vzpomínání a

bylo mu přitom dobře. Jetě chvíli zapomenout na to, co ho čeká, polebedit si. Povolil si

vázanku a ruce sloil pod hlavu. S Petrem se blí seznámili vlastně a na cvičáku při taktice, jeden měl znekodnit druhého, kdy nacvičovali boj zblízka. Mirek víc přimáčkl Petra k zemi, ten jen nechápavě zakroutil hlavou a poklepal si prstem po čele. Ale od té doby se sblíili a Petr Mirka vyhledával. Mirek se dlouho v Petrovi nemohl vyznat. Feák, černovlasý, drobnějí, v létě i v zimě snědý, vdy se zářivým úsměvem. Samozřejmě měl přímo

fantastické úspěchy u děvčat, o jeho milostných pletkách se povídalo v celém ročníku.

7

V enské společnosti dokázal vystupovat suverénně, věděl, e za ním stojí jeho vzhled a

osobní kouzlo a dívky mu odpoutěly i to, co by jinému neprolo. Uměl být něný a pozorný

a vzápětí odejít s přezíravým úsměvem. Mirkovi se tohle vechno zpočátku protivilo. Ne, e

by Petrovi záviděl jeho arm, ale měl zafixovány určité normy chování, zvlá k enám. Bylo

to snad právě proto, e doma postrádal mámu a nedovedl si představit, e by někdo mohl

eně sebeméně ublíit. Často to Petrovi vytýkal, ale ten se jen smál a vdycky říkal, e to tak nemyslí. Vechno tohle Petrovi odpustil, kdy po čase poznal pravou podobu jeho povahy.

Pod suverénní slupkou se skrýval opravdový kamarád,

který byl ochoten stokrát raději posedět v hospůdce, ne jít na schůzku s atraktivní dívkou. O

Petrových avantýrách se po čase přestalo hovořit, Mirka nezajímaly a oba nacházeli spoustu

zajímavých námětů, které se točily kolem studia. Kdy se řeil v kruhu nějaký matematický

problém, oni jediní dokázali tak dlouho koumat, a přili na řeení. U jeden kvůli druhému.

Spojovala je dravá touha po vědění, oba měli vyvinutý inenýrský cit, co profesor Jahn

nikdy neopomněl zdůraznit před ostatními. Absolvovali výtečně a před rozmisovacím

řízením seděli dlouho do noci v internátním pokoji při láhvi laciného vína. Kouř cigaret jim krouil nad hlavami, jako by sliboval fantastickou budoucnost. Velké město, řídící funkce

. .

Mirek se zavrtěl, zpod zad vypíchl kamínek, který ho tam tlačil. Ohlédl se po Petrovi. Právě zalapoval nedopalek cigarety. Pohlédli na sebe. Vzpomíná, co?” protáhl Petr. Já taky, člověče, ale co z toho? Uvidíme, a tam dojdeme, poznamenal Mirek a vstal. Upravil si kalhoty a pevně popadl svůj kufr. Beze slova vykročil vstříc kukačce, která odpočítávala

jejich kroky kdesi nahoře v úvoze lesní cesty.

3

Jmenoval se Frantiek Kří, byl kapitánem a stíhacím letcem. Dobrým. Alespoň to vichni u

letky tvrdili. ádný krasavec, spí mení blonďák s proedivělými vlasy a s nosem trochu

nakřivo. Přerazil mu ho brácha, kdy byli jetě malí kluci.

8

Přesto v něm bylo něco přitalivého. Snad přímá, vysunutá brada a hlavně velké hnědé oči.

Uměl se jimi dívat přímo, otevřeně a kdy s ním někdo mluvil, hovořil spí s jeho očima. Bylo mu estatřicet a sem, do Králova, přiel před jedenácti lety. Na vlastní ádost, poté, co mu zemřela ena na leukémii a zanechala mu syna Pavla, neohrabané čtyřleté děcko, pro které to vechno, co se stalo, bylo nepochopitelné. Při pohřbu drel tátu za ruku a divil se, proč mu ji táta drtí, a vykřikl bolestí. Kří chtěl pryč, pryč od veho, co by mu připomínalo Věru, a kdy mu nabídli Králov, bez váhání přikývl, bylo mu to jedno a on si jen přál, aby to bylo brzo. Dostal dovolenou, stěhoval se a kamarádi z útvaru mu se vím pomohli. Kdy u tu

nechce zůstat, tak tě aspoň vyprovodíme a v něm se to tehdy vechno zlomilo a v

prázdném bytě se rozbrečel jako malý kluk. Dusil se slzami, viděl rozmazaně stěny pokoje,

které jetě nedávno s Věrou tapetovali. Sám jetě nevěděl, jak to vechno s Pavlíkem

zvládne, ale o dětském domově nechtěl ani slyet. Dokonce se málem pohádal se sociální

pracovnicí, která mu přila tuhle monost nabídnout a kladla dotěrné otázky. Rozčílil se, co si myslí, e by se neuměl postarat o malého caparta. Ale kdy uraeně odela, uvědomil si, e měla pravdu a e to skutečně nebude lehké. Často na ni později vzpomínal. I kdy ji viděl jen jednou v ivotě a nikdy víc se s ní nesetkal, vdy si vzpomněl na její tvář s nevěřícím, trochu výsměným výrazem. Jeho vztah k Pavlovi byl zpočátku, kdy jetě Věra ila, chlapácky furiantský. Chtěl si ho vychovat jako správného kluka, dopřál mu vechno to, co

jako kluk sám proil, nechtěl ho oidit o mičudu ani o odřená kolena, přál si, aby uměl vylézt na strom. Nevyhýbali se kaluím, i to patří do chlapeckého dětství, a oba se těili na mámu a na večerníček. Provinile se po sobě koukali, kdy Věra hubovala kdo to má pořád prát, alespoň ty bys měl mít rozum, ale viděl na ní, e to tak nemyslí a e má ty svoje muské

ráda. Nikdy neměl starost o to, co bude Pavel jíst, jestli jsou k dostání banány a jablka, Věra to vdycky nějak zařídila a on to přijímal jako samozřejmost, kterou takhle ivot zařídil a zařídil ji dobře. Brával Pavla na letitě a měl radost z jeho iroce otevřených očí a

nesmyslných otázek a kdy u nevěděl, jak odpovídat na jeho nekonečné ,,proč, chytil ho

do náruče a vyhazoval do výky. A Pavel byl v té chvíli pilotem, jako jeho táta.

Tohle vechno se změnilo. Frantiku Kříovi nastala spousta nových povinností. Denně

vzpomínal na Věru a snail se přijít na to, co dávala do penátu, který měli s Pavlem tak rádi, ale jen ten mámin.

9

Jak dělala nákyp a s čím mixovala ovoce. Obklopil se spoustou kuchařských knih a receptů,

kupoval u řezníka jen nejlepí maso a neuměl odhadnout, kolik ho bude potřebovat, pak

zjistil, e straně utrácí a e skoro vechno jídlo zbude. Pavla přijali bez problémů do kolky, vodil ho tam i domů. Postupem času se z něho stával uznávaný kuchař, naučil se zaívat kalhoty a prát, později si s Pavlem koupili automatickou pračku a byl to pro oba svátek. Horí bylo, kdy Pavel onemocněl. Zprvu si brával volno, ale pilot nemůe dlouho chybět. Nael si starou paní Jeřábkovou ze sousedství a ta mu Pavla obstarala, později přicházela sem tam

něco pomoci, i kdy to zrovna nebylo nutné, a Franta i Pavel si na ni zvykli.

Na enění nepomýlel. Měl čas přesně rozdělený mezi práci a syna a nezbývalo mu z něho

téměř nic. Zvlá později, kdy převzal funkci velitele letky, byl zaneprázdněn tak, e to

pocioval i Pavel. Snad právě proto se najednou začal ptát na mámu a Franta mu trpělivě

vysvětloval, co se stalo. Pavel chtěl vědět podrobnosti, nestačilo mu jen, e byla máma těce nemocná. Nechtěl nic chápat, trucovitě hleděl do učebnice a kdy táta skončil, zeptal se ho, proč tedy nemají jinou mámu a e by se mu líbila paní Schejbalová z jejích domu. Franta se rozesmál a nastalo nové vysvětlování, e paní Schejbalová je vdaná a i kdyby nebyla, jistě

by nestačilo jen to, e ji chce Pavel za mámu.

Přesto o vem uvaoval a kdy Pavel usnul, seděl dlouho v kuchyni. el spát s

přesvědčením, e se pokusí něco udělat. Pavel by opravdu mámu potřeboval. Sám Kří cítil,

e u je unavený a e dvě věci najednou dobře zvládnout nejdou. Kromě toho se u pluku

neopomněli kadou chvíli zeptat, kdy u do toho pratí, a jeho nebavilo opakovat neustále

na svatýho Dyndy”.

V tom roce se seznámil s učitelkou Dáou. Bylo jí pětadvacet a přila jako svobodná z města

na zdejí kolu. Frantovi se líbilo její mládí a předevím veselé, vyzývavé oči. Pavel ji poznal u dřív, ze koly, a kdy ji otec poprvé pozval k nim domů, seděl a zboně koukal na ty dva u stolu a ani nedutal.

Začali spolu váně chodit, mluvilo se o svatbě a on viděl na Pavlovi, e začíná ít úplně

jinak. Byl pořádný, choval se nezvykle ukázněně a dokonce se počal sám učit. Pak ale přiel

jeden úterní večer a vechno skončilo. Franta měl na letiti první hotovost a s Dáou byl

domluvený, e se sejdou a druhý den. Večer vak z ničeho nic dostal horečku, vystřídali ho

a el si domů lehnout.

10

Zastavil se u Dái a chtěl jí říci o změně programu. V její garsonce se svítilo. Kdy zaklepal, uslyel, e přestalo hrát rádio. Chvíli postál, nikdo nepřiel otevřít. Zaklepal znovu a přitáhl si zimomřivě límec ke krku, horečka stoupala. Pak Dáa otevřela. Rozpačitá, zčervenalá vínem, které cítil a na chodbu nezlob se, nečekala jsem tě .. a on v předsíni, za jejími zády, uviděl hnědé důstojnické kanady. Banální, pomyslel si a pocítil najednou hroznou únavu. V

té chvíli vyel z pokoje vysoký, černovlasý poručík.

Mám Dáu rád, chtěla vám to říci sama . . V í c neslyel, protoe sestupoval ze schodů a

myslel na to, jestli Pavel večeřel a nedívá-li se jetě teď, tak pozdě večer, na televizi.

4

Velitel útvaru byl řemen. Kdy poručíci dorazili k jeho kanceláři, nestačili poloit kufry u dveří a on ji proti nim stál v bezvadném pozoru. Podívali se po sobě a pokusili se ho napodobit.

Moc se jim to nepodařilo. Podali hláení a svaly v obličeji statného, proedivělého důstojníka se uvolnily.

Podplukovník Malina. Posaďte se, soudruzi. e jsem velitelem útvaru, to jste si asi u

přečetli na dveřích. Abych řekl pravdu, čekáme na vás netrpělivě. Hovořil příjemným,

hlubokým hlasem, ze kterého se vak nevytratil řízný podtón. Při hovoru si oba mládence

bystře prohlíel. Mirek ho odhadoval na padesát a bylo mu hned jasné, e v tomhle člověku

je skryta energie, která jeho létům neodpovídá.

Moc velkou radost nemáte, co? pokračoval Malina, kdy skončilo vzájemné představování.

Alespoň podle vaich obličejů soudě.

Kdy chcete slyet pravdu, soudruhu podplukovníku, přeruil ho Mirek, tak opravdu

nemáme. Představovali jsme si svůj nástup trochu jinak. Vlastně jinam. Omlouvám se ..

Není třeba, vpadl mu do řeči velitel.. Umím ocenit upřímnost. Budu upřímný i já. Cestou

jste si mohli spočítat, co vás čeká. ádný med to není, ale také ne ádná hrůza. Vstal a

poodeel k oknu. Zadíval se na nízký domek vojenské ubytovny, který vykukoval z

nedalekého borového háje.

Támhle budete bydlet, pokývl hlavou. Otočil se na oba poručíky. Bude to moná trochu

jiné, ne vás učili na akademii. Nemyslím práci, techniku. Ta je stejná. Myslím ivot.

12

Odmlčel se a stiskl tlačítko na černém pultu vedle psacího stolu. V kanceláři zavládlo ticho.

Člověk si zvykne vude a na vechno,” pokračoval podplukovník a dlouhými kroky

přecházel po místnosti. Ale ne kadý stejně. Budu stručnějí. Do městečka pět kilometrů,

jedna restaurace, třikrát týdně kino. Dále konzum, jednotřídka a ..

Dveře se otevřely a dovnitř vplula uniforma v sukni. Uniforma byla drobná a sukně úzká.

Zavoněla káva.

Vy mi čtete mylenky, Maruko, tedy soudruko rotná,” řekl Malina a galantně přijal od příjemné, okaté dívky podnos se třemi álky. Jak jste poznala, co jsem chtěl?”

Hnědovláska se zatvářila vyčítavě.

,,Já vím,” předeel ji rychle. Co jiného bych mohl chtít, e?”

Při podplukovníkově monologu si děvče se zájmem prohlíelo oba nové důstojníky.

V Petrových očích blýskl obdiv. Mirek byl zaměstnán vlastními úvahami. Míchal kávu. Rotná

si uhladila sukni na bocích.

Potřebujete jetě něco, soudruhu podplukovníku?” zavitořila a nespoutěla přitom oči z Petra. Velitel překvapeně povytáhl obočí.

To říkáte mně?” opáčil udiveně a hleděl s lehkým úsměvem z jednoho na druhého.

Ano… ano, komu jinému?” zčervenala. Asi nic, e?,# řekla nedbale, aby zakryla rozpaky.

Pak se prudce otočila a zmizela ve dveřích.

Malina se usmál: Tak vida, vida,” zakroutil hlavou. Petr poposedl a rukou přejel po knoflících na blůze.

No nic. Kde jsme to přestali? Aha. Tak tedy to patné jsem vám u řekl.”

,,A teď taky něco dobrého,” ozval se s úsměvem Mirek.

Jistě,” řekl velitel. Příroda. A také lidé. Dobrý kolektiv. Je to málo?” Poručíci mlčeli. Bylo vidět, e je velitelova slova příli nepotěila.

Ticho přeruil Petr: Dovolte dotaz, soudruhu veliteli. Rádi bychom věděli, jak s námi

počítáte.”

Ano, správně. Oba budete velet rotám. Kromě toho směnný provoz na sále. Poručík Ptáčník

je zatím ustanoven jako velitel směny číslo jedna. Poručík Drábek bude velet směně číslo tři.

Funkci převezmete do týdne.”

Podplukovník vstal: Podrobnosti vám řekne náčelník tábu. U vás očekává. Doufám, e si

budeme rozumět.

V nejblií době, a skončí plánování nového výcvikového roku, si popovídáme víc.”

V bezvadném pozoru napřáhl ruku.

13

5

Vrátila se do kanceláře, zavřela zásuvku psacího stolu a urovnala stoh hláení, který leel

před ní. Pak zásuvku znovu otevřela, chvíli vypadala, jako by usilovně něco hledala.

Zakroutila hlavou a začala se věnovat práci. Přistihla se, e dělá jednu nepozornost za

druhou v běném hláení zapomněla vyplnit tři údaje, raději odloila tuku a zamyleně se

zadívala oknem ven, na nedaleký okraj lesa. Cítila jetě doznívající horkost v tvářích. Měla na sebe vztek. U jako malá holka nedovedla zabránit pálivému ruměnci a ve kole jí říkali ,,červenka. Kdy na jejím stole před půlhodinou zazvonil bzučák velitele, nalila do tří álků horkou vodu. Měla je u přichystány a podplukovníka Malinu dobře znala, věděla, e se ádná oficialita u něho bez kávy neobejde. Byla jako kadá ena zvědavá, kdo to vlastně k

jejich útvaru přiel, ale e to dopadne takhle trapně, s tím nepočítala. Snědý, černovlasý

poručík jí hned padl do oka. Měla pocit, e tak pěknou tvář dlouho neviděla.

S hrůzou zjistila, e se v ní začíná ířit dobře známé teplo, které se ohlauje kdesi v

konečcích prstů a zákonitě se musí vyrazit na tvářích. A ten krasavec se na ni jetě usmál,

určitě odhadl, jak jí je. Musela utéct, zachránit se před jetě větím fiaskem. Malina

samozřejmě z toho měl legraci. Mávla rukou a rozhodla se, e si také udělá kávu. Dívala se

nepřítomně na poskakující bubliny, jednou rukou se opírala o stolek a v druhé drela

připravený álek. Před očima jí vyvstal obraz kasáren. kola značkařek, do které před třemi

lety nastoupila. Tam se objevil také jeden, jmenoval se Martin a velel četě. Vzplanutí na

první pohled…trpce se usmála a vypnula vařič. Usedla za stůl a zamyleně míchala ličkou.

Káva voněla a jemné cinkání ji pomalu uklidňovalo. Tenkrát to s Martinem dopadlo vechno

jinak, ne si představovala a plánovala. Vlastně plánovali oba a zpočátku spí on. Postupem

času cítila, e o to plánování budoucnosti stojí hlavně ona a e Martin svoje dříve vánivé

výbuchy nadení nad budoucím ivotem s ní začíná nenápadně regulovat do ztracena a pak

se s ní najednou rozeel. Byl jejím prvním milencem, první její velkou láskou, dala mu

oddaně vechno, protoe důvěřovala, e to vkládá do nejsprávnějích rukou.

Jene ty ruce byly přislíbeny jiné eně. U dva roky. A nikdo ji na to neupozornil. Byl to ok.

Nemohla se dlouho vzpamatovat. Přestala jezdit domů, psát, svět pro ni dostal rozměr

nevlídného pavouka a kdy se rozhodovalo, kam po kole, poádala o umístění někam do

odloučené posádky.

14

Pak s ní jetě mluvil plukovník z vyího velitelství. Kdy padlo jméno Rohovice na umavě,

přikývla. Muská část lidstva pro ni přestala existovat…

Dnes u to přelo. Prostě přebolelo. Marie začala jezdit domů na Moravu, do Vsetína. V

umavském koutě jí pozvolna začalo být smutno. Dvaadvacet let!

Cítila, e takhle dál ít se jí nechce. Několikrát zala do místní vinárny s přítelkyní Evou a jejím muem. Konstatovala odevzdaně, e Rohovice určitě nejsou místem, pro které by chtěla zůstat do smrti svobodná. Malina jí slíbil, e pomůe při přemístění. Chtěla domů, na Moravu, a kdy ne do Vsetína, alespoň blí… Přestala rozjímat. Oči jí zabloudily zpět k hoře zelených karet s hláeními. Dopila rychle kávu a energicky mezi nimi zalovila rukou. Znovu si vybavila hezkou tvář nového poručíka. V tě chvíli ji napadlo, e v Rohovicích by přece jen nemuselo být tak zle.

6

Frantika Kříe ta příhoda vyléčila. Navdy, jak říkával. Zůstalo v něm zpočátku trochu

trpkosti. I ta se časem vytratila. Pavel se přestal ptát na učitelku, protoe viděl, e to tátovi není příjemné a sám začal mít spoustu nových zájmů, nejdřív známky, pak fotbal.

To u chodil do sedmé třídy. Ten den, kdy do ní poprvé veel, měl jeho táta namále. Ve

kole probíhalo uvítání a seznámení s novou třídní učitelkou. Kapitán Kří zatím prodělával

jednu z nejtěích chvil ve svém dosavadním ivotě. Měli naplánované cvičené střelby,

panovalo ideální počasí, slunce od rána zalévalo bezmračnou oblohu svými paprsky.

Vechny lety, bylo jich zatím est proběhly normálně. Asi v 9.15 vzlétl Kří. Jeho MIG zprvu poslouchal jako hodinky. Na trase mezi Plzní a Krumlovem zpozoroval, e jeden z ukazatelů vyskočil náhle na 5 atmosfér. Upřeně se zahleděl na přístroje a bleskově uvaoval. Během

několika dalích sekund ucítil v kabině slabý zápach dýmu. Okamitě se snail navázat

spojení s letitěm. Ve sluchátkách zněl jen hluchý praskot. To mu jetě scházelo! Letoun se

začal otřásat.

15

Podvědomě se podíval na černou páku katapultáního zařízení. Klid, říkal si, jen neztratit

hlavu. Na vystřelení z letounu je jetě dost času. Nejkratím směrem zamířil k letiti. Tlak se v těch okamicích nepatrně zvýil, pak se ustálil na pěti atmosférách. Kří se plně soustředil na přistání, nejtěí fázi letu. Hlavou mu prolétlo vechno, co ho učili na vysoké kole v Koicích, dokonce si vybavil tvář učitele létání majora Vrány. V kadé sekundě proběhne

několik pracovních úkonů, kontrola řady přístrojů a zároveň je třeba sledovat zemi, která se přibliuje. Víc ne dost, zvlá kdy člověk sedí v pokozené maině. V rychlosti 360 km provedl perfektně poslední sestupový manévr. Kdy se MIG dotkl země, měl tam jetě

dobrou třístovku. To vechno zkomplikované přetíením letounu, který měl stále spoustu

paliva. Vysunul brzdicí padák a to u věděl, e má vyhráno.

Jetě třicet sekund a byl konec, Frantiku,” konstatoval velitel pluku, kdy mu blahopřál k záchraně letounu. Stává se to jednou za celá léta, potřásali hlavou odborníci, kteří letoun prohlíeli. Praskla trubka palivového agregátu a palivo se smíchalo s oleji. Za půl minuty by se býval zadřel motor.  Havárii můe v tom případě zabránit pouze přesná práce pilota,

dal se slyet opět velitel pluku, tentokrát na shromádění. Je to názorný příklad toho, jak je nutné neustále sledovat přístroje. Inenýr pluku stiskl Frantovi ruku mezi prvními. Jetě, es hned zjistil ten přetlak na přístroji. Jinak .. Jaképak jinak, pomyslel si Franta. Jsem tady a maina taky. Koneckonců ve výce pod 150 metrů je stejně katapultá nemoná …

ZVLÁTNÍ ROZKAZ OPERAČNÍHO ODDĚLENÍ 18. LETECKÉ DIVIZE

Veliteli 58. průzkumného leteckého pluku v Birkenfeldu Věc: Urychlení zácviku vybraných

pilotů na strategickém průzkumném letounu SR-71A.

… V souvislosti s připravovaným cvičením vojsk NATO pod názvem TORERO bude pověřen

58. plk v Birkenfeldu úkolem zaujmout operační sestavu spolu se 3. křídlem 18. letecké

divize a 4. stíhacím plukem US Army. Prostor bojového shromaditě bude upřesněn.

K tomu nařizuji: Provést urychlené docvičení vybraných pilotů na strategickém průzkumném letounu SR-71A, 16

který bude úkolován infratechnickým průzkumem proti ČSSR spolu s letouny RB-57F a

E3A-AWACS. Připravenost pilotů hlásit éfovi operačního oddělení divize do konce přítího měsíce. K docvičení maximálně vyuít zkuenosti amerických pilotů.

Zástupce éfa operačního odd. 1. LTD plukovník Joachim Rottlieb

7

Petrův pohled sklouzl na reprodukci Degasova obrazu. Visel v zaskleném rámečku nad

válendou. Tři nadýchané baletky v bílých závojích. Moucha si právě jeden z nich vybrala za

své dočasné působitě. Petr sáhl po příloníku a pomalu ho sunul vzhůru. V té chvíli moucha

vystartovala a zmizela. Otráveně vzdychl. Vrhl pohled na Mirka, který u stolu pod oknem

soustředěně četl. To je k nepřečkání, zabručel a zaloil si ruce pod hlavu.

U třetí den v téhle kobce.

,,Mně to jako kobka ani nepřipadá, ozvalo se od psacího stolu.

Vlastně má pravdu, řekl Petr. Je to nejmodernějí forma separace. Se vím komfortem.

S obrázky, válendou a mouchami, které se bojí příloníku. Co?

Ale to nic. Petr změnil polohu. Podepřel si bradu a díval se do okna. Ve kole se o bojové pohotovosti učili denně a zafixoval si ji jako nutnost vojenského ivota. Teď má pro něho podobu jakéhosi bdělého vyčkávání. Můe odpočívat vlee, nebo také malovat. Mohl by si i

číst, popřípadě srovnat známky v albu. Pomalu se převalil a spustil nohy na béový kovral.

krtl zapalovačem a vyfoukl do vzduchu modrý dým.

Ty, Mirku, začal znovu. Hm. Co říká té rotné od velitele?

,,Co bych říkal, enská, zabručel Mirek a vytrvale hleděl do knihy.

Petr proel pokojem. Zastavil se u Mirka a opřel se zády o okenní rám. Hleděl upřeně na

skloněné zlatohnědé temeno Mirkovy hlavy.

Tak sakra nečti, zdvihl hlas. Předklonil se a zavřel Mirkovi Knihu. Ten klidně vzhlédl.

17

,,O co ti kráčí, ukrojil stroze, opřel se zády o opěradlo idle a ruce sloil na prsou.

Chce kafe?”

Třeba. Tak mluv. Má-li co. Jinak bych tu knihu rád dočetl.

Petr se hrnul ke kuchyňce. Ptal jsem se tě jen, co jí říká. e je enská, to jsem u poznal,”

dodal za závěsem.

Cinkání liček a vůně kávy Mirka vdycky uklidňovaly. Připomínaly mu domov.

A jak jsi to poznal? Povídej mi o tom.

Hele, nech toho. Sluně se tě ptám na tvůj názor na jisté děvče. Tak mi neméně sluně

odpověz. To je vechno. Petr nesl opatrně kávu přes pokoj ubytovny.

Dobře, dobře. Vdy jsem toho tolik neřekl.

No právě. Ty toho moc nenapovídá, zaklebil se Petr. Zapomněl si osladit.

Mirek se znovu zabořil do idle. Tak tedy poslouchej. Soudruka rotná Marie Homolková je

podle mne velmi hezké děvče. Blí ne od pohledu ji neznám. Zcela jistě má krásné oči. Víc

ti bohuel nemohu říci. Vimni si, e slovo bohuel, zvlá zdůrazňuji, dokončil Mirek a v

očích mu hrála veselost. Neulo mu, e je Petr s tou odpovědí spokojen. Přisedl blí k

Mirkovi. Ty, začal opatrně. Udělá něco pro kámoe?

Aha, tak za to kafíčko. Mně byla podezřelá ta tvoje péče.

Počkej, kámoi, kafe bych ti uvařil kdykoliv. Vzpomeň si na internát, hájil se Petr.

Tak to vyklop, feáku. Pro tebe vechno. Ale počkej.. zarazil se. Proč se předtím mluvilo o Marii? Snad nechce brněnský Belmondo, abych mu smluvil rande?

Petr se usmál: To tedy chce. Ne e by to sám neuměl.. No právě.

Počkej. Tohle je něco jiného. Já bych prostě chtěl..

Zaraz, kamaráde. Z toho nic nebude. Na tohle nejsem stavěnej. Kromě toho jsi ten

poslední, který by v tomhle potřeboval pomoc.

Ví, já myslel… jen naznačit, ohradil se Petr. Schválně, jak se bude tvářit.

Nech toho. Moje poslední slovo-ne!

Mirek vstal a začal přecházet po pokoji. Takhle jetě Petra neznal. Díval se zezadu na jeho

útlá ramena, ktici černých vlasů a v té chvíli si vzpomněl na Irenu z jejich vesnice. Měl ji rád opravdovou a cudnou láskou sedmnáctiletého kluka, nic víc mezi nimi nebylo. Mirkovi to nevadilo, protoe tenkrát na víc ani nemyslel.

18

Ona ale ano. Jednou mu to bez okolků řekla, seděli večer u rybníka a Irena si vykasala sukni víc ne jindy. Mirek mlčel a pak odeel. Ona se u neukázala. Usmál se při té vzpomínce, nevěděl sám, proč ho to vlastně napadlo právě teď a jakou to vechno má souvislost s

Petrem a Marií.

,,Co je ti k smíchu? zeptal se ponuře Petr a usrkl kávy. To nic, jen tak. Ale posly,

kamaráde. Doufám, e na Marii nebude zkouet svý brněnský fígle. Je to děvče z trochu

jiného těsta, tos u pochopil, ne? Dobře, dobře. Já si to tedy zařídím sám.

Petr dopil kávu a sáhl po cigaretě. Pak mrkl na Mirka a hodil po něm zářivý úsměv: V sobotu je v Rohovicích taneční zábava. Vsaď se, e ti tam představím Marii jako svoje děvče. 

8

Chodba tábu v prvním patře byla vkusně upravena, iroká okna zpříjemňovaly hebké, bílé

záclony. Pod kadým oknem stál barevný truhlík s pěstovanými květinami. Zřejmě se o ve

stará pečlivá ruka. Marie Homolková byla také na svoje květinky hrdá. Kdy nastoupila,

kadý ji za to chválil, časem to začalo patřit k jejím nepsaným povinnostem. Ale ona to dělala ráda. A s chutí. Právě teď měla chvíli volno a zalévala své ,,kyulky, jak jim říkala v rodné mateřtině. Podvědomě za sebou ucítila pohled. Máte to tu pěkné, řekl Petr.

Dívka trochu poodstoupila. Mlčky začala s kropením dalího truhlíku.

Ta květinová relaxace vám dělá dobře, soudruko rotná, pokračoval Petr vyzývavě, já to

znám. U nás doma je také kytek habaděj. Maminka?” optala se, aby něco řekla.

Ano. Máma dělá domov. Vak to jistě znáte sama.”

Znám, vzdychla. Ale to u snad není pravda.”

Teď se tu bavíme a jetě jsme se nepředstavili,” usmál se Petr. Dovolte, abych začal.”

Postavil se ironicky do pozoru. Petr Drábek, osobně.”

Marie Homolková, těí mě.

Kdy Petr sevřel malou ruku ve své, ucítil hebkost, smíenou s vůní mýdla.

My u se vlastně známe,” podotkl s okázalou snahou dát najevo, e mu nezáleí na rozdílu ve vojenské hodnosti.

19

Viděli jsme se docela nedávno. A musím říci, e soudruh velitel má zvlátní smysl pro

humor, dodal.

Marie se rozesmála. Dobíral si vás, e? To on ale dělá kadému. Nemějte mu to za zlé,

nemyslí to tak.

Kdy hovořila, Petr si ji se zájmem prohlíel. Odhadl ji správně na dvaadvacet a musel

přiznat, e je opravdu hezká. Drobný, oválný obličej lemovaly katanové, sportovně střiené

vlasy. Dominovaly výrazné, hnědé oči. Byly plné nezáludného veselí. V duchu si představil

sám sebe vedle ní. Ulo to.

Poslyte, začal z jiného konce. Nepatří do sluebních povinností soudruky rotné, kromě

péče o kytičky, seznamování nových poručíků s místní přírodou? Znělo to vyzývavě.

Hnědé oči ztratily veselý nádech. A nemyslí nový poručík, e je trochu drzý? opáčila Marie a měla se k odchodu.

Počkejte, zaprosil Petr. Nehledejte v tom nic drzého. Vůbec to tu neznám. Rád bych se

trochu porozhlédl po novém domově. Samotného ho překvapilo, e to myslí úplně váně.

Takových by bylo, odsekla. Otevřela dveře kanceláře. Petr stál uprostřed chodby a díval se

za ní. Do očí nasadil trpitelský výraz, který dokonale ovládal. Dveře se nezavřely. Katanová sportovní frizúra se na okamik objevila: Tak dobře, vy pozorovateli přírody.

Kdy Petr uviděl Marii poprvé v civilu, polkl, aby mu srdce skočilo zpět na své místo. V té

chvíli pochopil, proč se v populární písničce zpívá, e si dívka obula modré dínsy na tělo.

U z dálky se Marie usmívala. Tak mě tu máte. Spokojen? To bych řekl. Sluí vám to moc.

Pro vás ádná novinka, e? neodpustila si.

No, jak se to vezme, podotkl skromně. Viděl jsem u hodně děvčat, to je pravda, ale

takovou hezkou . .

Nechte toho. To známe. Korunu vám dám, a se vrátíme.

Kráčeli pomalu vedle sebe úvozem lesní cesty. Vechno kolem vonělo. Začínal podzim a

tenhle čas je na umavě nejkrásnějí. Mezi temnou zelení borovic se tu a tam rozzářila

jasně lutá skvrna opadávajícího katanu. Bylo teplo a ve vzdáleném lesíku se ozývalo

klepání datla. Zamířili tím směrem. Petr vyprávěl o Brně, o studiu na akademii, o Mirkovi, o profesorech a Marie na něm mohla oči nechat. Pozorovala jeho pravidelný profil, bohaté černé vlasy, souměrná ústa. Kdy se usmál, okouzlila ji zářivá bělost jeho zubů. Srdce cítila a v krku. Kdy ji po chvíli, jen tak mimochodem mezí řečí, jemně uchopil za ruku, zapomněla protestovat. Začala si to sama přát.

20

Zapomněla na Prahu, na zklamání, které jí připravil Martin, i na své pevné předsevzetí.

Poprvé po dlouhé době se cítila astně. V Petrově společnosti si uvědomovala, e je dívka,

která enou chce být. A je ráda, e jí je. Doli k lesu, pomalu se stmívalo a Petr přestal

vyprávět. Oba mlčeli. Před nimi se ukázala malá mýtinka s hebkou, dlouhou trávou.

Sedneme si? zeptal se Petr tie. Postavil se proti Marii a podíval se jí do očí.

Je pozdě,” pitla. Aspoň na chvíli, zaprosil. Seděli vedle sebe a dotýkali se rameny. Petr se dlouze díval Marii do tváře. Sklopila oči a začala si pohrávat s malým kamínkem. Vyhazovala ho do výky a zase chytala co bude dál, říkala si v duchu, jen a se nepokouí…

Myslíte na to, abych teď neudělal něco patného, e? prohodil Petr.

 J a k … proč bych si to měla myslet? rychle vzhlédla. Kamínek upadl do trávy.

Protoe si tohle myslí kadá. Ale já vás opravdu chci políbit. Dalí drzost, e?

Podívala se na něho. Usmál se. Něně a nevtíravě. Tohle vdy zabralo. Pomalu se k ní

sklonil. Půjdeme, u je opravdu pozdě.”

Překvapeně povytáhl obočí. S tím nepočítal a do očí se mu vloudila rozmrzelost. Zůstal

sedět, zvrátil hlavu a zpod přivřených víček ji upřeně pozoroval. Zaloila ruce v bok a

napodobila jeho pohled. Na blízkém stromě se ozvalo datlovo staccato. Marie se rozesmála.

Tak tohle…se povedlo,” prohýbala se v bocích. Hotová idyla!”

Petr vstal a rozpačitě si opráil kalhoty.

9

Kapitán Kří byl navren na vyznamenání. Pavel se cítil v sedmém nebi, kadému říkal, e

jeho táta je hrdina. Doma na něho netrpělivě čekal a Franta mu musel neustále opakovat, jak

to vechno bylo. Leeli spolu na gauči. Pavel měl oči upřené na strop a ptal se na kadou

podrobnost. Chtěl vědět, co táta cítil, jestli ho něco bolelo, jestli si přitom něco říkal, jak se tvářil, na co myslel. Franta s údivem zjistil, e tohle vechno vůbec neví.

22

Měl jsem starost o letadlo, ne o to, jak se cítím, říkal si unaveně. Usnul dříve ne syn, který ho pečlivě přikryl a jetě dlouze se mu díval do tváře.

Do Prahy jeli spolu. Pro Pavla to byl větí svátek ne pro Kříe. Ve kole ho uvolnili a den předtím, o velké přestávce, kdy se procházeli po chodbě a Dáa měla dozor, míjel ji s okázalou nevímavostí. Táta dostane v Praze vyznamenání, prohodil mimochodem ke

Karlíkovi Schejbalovi, ale řekl to schválně nahlas, aby to i Dáa slyela.

V Dejvicích musel počkat na tátu v Ústředním domě armády. Bavilo ho dívat se z okna na

kruhový objezd a na auta, posluně v něm kolující. Usrkával limonádu a netrpělivě čekal, a

se objeví modrá, slavnostní letecká uniforma, zlaté hvězdičky a hlavně veliká, třpytivá

medaile. Kdy táta přiel, otevřel zklamaně ústa. Kde má to vyznamenání?”

Franta se posadil a vzal ho kolem krku.

Tady je, podívej, vytáhl z náprsní kapsy černé, matné pouzdro. Kdy je otevřel, syn dychtivě sklonil hlavu. Viděl medaili, mení, ne si představoval, ale v červeném sametu jí to sluelo.

Pomalu hláskoval nápis ,ZA STATEČNOST, pak ji opatrně pohladil prstem a tázavě vzhlédl:

Proč ji nemá připnutou?” Ale Pavle, tady na blůze se nosí stuka. Jen při slavnostních příleitostech … ” Táto,” zaprosil. Copak teď není slavnostní příleitost?”

Pavlík mu ji připíchl a Franta cítil zvlátní přetíení v očích a krku, to nebylo od gravitace.

Pak chodili po Praze, musel vzít Pavla na Hrad. Ten střídavě sledoval tátovu houpající se

medaili a pohledy chodců, kteří je míjeli. Pak se pod Petřínem pustili do zmrzliny, jetě jednu si dal před odjezdem na nádraí. A to u bylo zle. Ve vlaku ho Franta drel kolem ramen, Pavel byl bledý a díval se velkýma, uslzenýma očima na tátu. Kdy přijeli v noci do Králova, musel vypít heřmánkový odvar. Usínal s rudou krabičkou na nočním stolku.

10

Mirkovi se tu noc zdálo, e je doma na Moravě. Vedle jejich chalupy stojí nová továrna. Leel v posteli pod vysokou duchnou, díval se otevřeným oknem na fabriku. V té chvíli vyel na zápraí otec a mával starou, odřenou bandaskou.

23

To je dobře, pomyslil si, e otec dělá v téhle továrně. Domů to má pár kroků. Vtom se rozlehl ječivý tón sirény. Aha, střídá se ichta, řekl si ve spánku a skutečně, hrnuli se lidé a byla jich straná spousta. Kde se tady bere tolik lidí, ta siréna ne a ne umlknout. Zacpal si podvědomě ui, otec stál u jeho postele a cloumal jím za rameno …

Tak sakra vstávej!” Petr z něho stáhl deku. Nad dveřmi blikala malá, červená árovka.

Co … co je?” zamumlal ospale. Proč nerozsvítí?”

Poplach! Rychle vstávej nebo bude malér!”

Petr pobíhal po pokoji a rychle se oblékal. Vedle jeho lůka stál iroce otevřený, plátěný vak.

Mirek vyskočil. Tos nemohl říct hned?”

Pěkně děkuji. Siréna tady řvala celou minutu. S tebou to ani nehnulo.”

Tak přece jen slyel ve spánku sirénu. Skočil ke skříni. Klíče? Kam je dal? To jetě scházelo!

Horečně se prohraboval v pověeném pláti. Nikde nic. Rukama si zajel do rozcuchaných

vlasů.

Nehledá náhodou tohle?” ozvalo se za ním. Petr drel mezi palcem a ukazovákem Mirkovy klíče a pomalu s nimi kýval. Vykubl mu je z ruky.

Dělej!” křikl Petr. Mrkl na hodinky. První poplach a hned bude průvih. To jsem zvědav, co nám řekne Malina. To nemůe omluvit.”

Klusali po dlouhé, těrkované cestě směrem k budově tábu. V dálce se míhaly postavy

vojáků a ze vzdáleného autoparku se rozléhal temný rachot startovaných náklaďáků. Útvar

tonul v ranní tmě, jen tu a tam lehl rychlý záblesk rozsvícené baterky. Ohlédli se. Za nimi zahučel motocykl a málem se srazili s rychle jedoucí dvěstěedesátkou.

Kam koukáte, baanti!” ozvalo se za řídítky. Stačili zahlédnout bílou přilbu s modrým P” a světlé řemeny s branou. No tohle,” odplivl si Petr.

Jasně, jak můe podle maskáčů poznat, e jsme důstojníci? Vykali se na to.”

Zamířili do nízké budovy velitelského stanovitě. Voják u vchodu je zarazil nekompromisním

pohybem ruky. Na hlavě měl přilbu a přes rameno mu visel samopal.

Průkazy, prosím!”

Rychle se počali acovat. Podívali se po sobě a oba měli ve tvářích beznaděj.

V maskáčích ji nemám,” zavrčel Mirek. ,,Ty jo?”

24

Podívejte, soudruhu desátníku,” začal Mirek. U máme zpodění. e sem patříme je snad jasné.”

Vojákův obličej zůstal jako z kamene. Petr se usmál a snail se kolem dozorčího projít.

Napřaený samopal mu zkříil cestu.

K sakru,” vykřikl Petr. Puste nás dovnitř nebo . Průkazy,” ukrojil ledově dozorčí.

Vdy vám říkáme, e je nemáme. Toti s sebou je nemáme. Zapomněli jsme si je na

svobodárně, to se snad dá pochopit, ne?”

Co se tu děje?” ozvalo se zevnitř chodby. Náčelník tábu se vynořil ze era a zastínil petrolejovou lampu, která blikala nad stanovitěm dozorčího.

Soudruhu majore, dozorčí u vchodu desátník Málek. Soudruzi nemají průkazy a doadují se

vstupu. Děkuji. To je v pořádku.” Otočil se k důstojníkům.  Pojďte.”

Na sále byla nastoupena bojová směna. Nebyla úplná. Velitel útvaru přecházel kolem

mlčících důstojníků a občas mrkl na hodinky. Statné tělo neztratilo prunost ani pod irokými maskáči. Opodál stál zástupce pro věci politické kapitán Martinovský a soustředěně pozoroval vojáka pracujícího u planetu. V očích důstojníků se zračilo napětí. Někteří vak

měli ve tvářích vepsánu únavu. Nedá se nic dělat soudruzi,” zhoupl se v kolenou Malina.

Musíme počkat. Prověrku zahájíme, a tu budou vichni. Já mám času dost.”

Dveře se otevřely a objevila se v nich tvář náčelníka tábu. Rychle přehlédl situaci. Pokynul dozadu rukou. A pořádně se zahlate,” sykl.

Není třeba,” zabručel Malina. Podíval se dlouze na zápěstí, pak si změřil oba mladé

poručíky. Kdybyste tu nebyli tak krátkou dobu, tak vám těch sedm minut neprojde lehce.

Tohle je bojová situace na hranicích státu. Nezaměňujte si to se schůzkou na pilberku,

jasné!?” Od úst jako by mu upadl kus ledu. Obrátil se k ostatním: Časová norma

nedodrena. Úkol nesplněn. První fázi budeme muset jetě prověřit několikrát.

Třeba kadý den, kadou noc! Uvědomte si, e kadou nedochvilnost můeme v opravdové,

ostré situaci draze zaplatit. Tihle dva tu jsou pár týdnů, jetě se musí moc učit. Ale takový nadporučík Sova, poručík Matějka a poručík Vokřál … ” přejíděl očima po mlčících maskovacích uniformách. Ti, kteří byli jmenováni, rozpačitě přelapovali. Mirek a Petr stáli u dveří jako sochy. Na sále by bylo slyet upadnout pendlík.

25

Malina jetě chvíli přísně měřil nastoupenou směnu, jako by se rozhodoval o výi trestu těm, kteří zavinili nesplnění časového limitu. Pak potřásl hlavou, rozepl koenou branu, která mu visela přes levé rameno, a rozloil na dlouhém stole pracovní mapu.

Seznámím vás se situací..

Vichni si oddechli. Na sále se rozhostilo soustředěné ticho, přeruované cvakáním

patentních uzávěrů tuek a ustěním připravovaných autentizovaných seitu.

Ve vedlejí místnosti se mihla Marie, rovně v maskovací blůze. Petr zpozorněl. Pomalu se

přesunul k protějím dveřím, táb byl zaměstnán rozehrou a nikdo si ho nevímal. Marie

stála u dálnopisu a soustředěně si tiskla velká sluchátka k uím. Dotkl se jí lehce ramenem.

Vzhlédla a usmála se. Naklonil se k ní a opatrně odsunul z ucha klapku sluchátka.

Dnes v pět, ano? Na stejném místě.

11

V půI esté to vzdala. Pomalu se loudala zpět ke svobodárně a bylo jí trapně. Zachytila

zvědavé pohledy vojáků, vracejících se z výcviku a v uích jí dosud znělo jejich pochvalné

pomlaskování. Ve svém pokojíku usedla na gauč a zamyleně hleděla z okna. Venku se

rychle stmívalo. Uvaovala, proč nepřiel. Něco se muselo stát, to je jisté, u vojáka člověk nikdy n e ví … Ale co? Mohl alespoň zavolat. Litovala, e mu nedala číslo, ale snad ví, e existuje vnitřní telefonní seznam. Nebo v tom je něco jiného? Po ranním poplachu vyjel celý útvar do průchoditě. Byla tma, co kdy se Petr někam zamotal, vůbec to tu n e z n á …

Hloupost! Leela v dínsách napříč válendou a snaila se číst. Moc to nelo. Kadou chvíli

pohlédla na hodinky a neodpustila si ani kradmé pohledy ke dveřím. Vedle začala řádit

sprcha. Zavřela oči. Kapitán Strejček začínal svoji hygienickou očistu a to znamenalo trpělivě vyslechnout nejméně půl hodiny supění, mručení a nakonec dvě minuty usilovného chrchlání. Zacpala si ui a sveřepě hleděla do knihy. Pak knihu zavřela a zhasla. Kdy

zalehla s pocitem prázdnoty a zklamání ke spánku, ozvalo se nesmělé zaklepání.

Překvapeně zvedla hlavu a pozorně naslouchala. Klepání se ozvalo znovu. Rozsvítila stolní

lampu a posadila se.

26

Maruko, jste doma?” ozvalo se tie. Kdo j e ? ” Petr. Jdu se omluvit.”

U je pozdě, dobrou noc,” řekla odměřeně.

Víte, já jsem … já nemohl přijít. No tak, Maruko . .

Chvíli uvaovala, pak energicky odhodila přikrývku a odemkla. Petr se usmíval a v eru

chodby svítily jeho zuby jako reklama na Thymolin. Můu dál?”

Kdy u jste t a d y … Ale jen na chvíli.” Zapadla pod přikrývku a upřela na něho zdrcující pohled. To jsem zvědavá, co mi povíte na vysvětlenou.”

Petr se posadil do křesla. Nic si nebudu vymýlet,“prohodil nedbale.

To bych vám ani neradila.” Znovu se usmál. Měla vztek, ale nemohla z něho spustit oči.

Rozhlédl se kolem. Hezké,” řekl uznale.

,,A co jako?”Vá pokoj. Hned bych tu s vámi bydlel.”

Děkuji za uznání,” zněla mrazivá odpověď. Ale něco mi stále dluíte.”

Zavřel oči a utrápeně vydechl. Tak jo. Byl jsem s Mirkem v městečku. Sedli jsme si na dvě

decky a kecali. To je vechno.” Rozhodil rukama a nechal je viset ve vzduchu.

Nevěřícně polkla. Co … e?” Otevřel oči. Říkám, e jsme byli s Mirkem … “

A kecali.” Jo.”

No to je fajn. Prostě báječné. Soudruh poručík si mě pozve na schůzku, já tvrdnu půl hodiny venku, vojáci mě okukují a potutelně se usmívají a on si, prosím, kecá s Mirkem.”

,,Ale, Marie, vdy se nic hrozného nestalo … “

Vyskočila z postele. Ven!”, napřáhla ruku. Petr zůstal sedět a se zájmem si prohlíel její ukazováček, mířící na dveře. Pak vstal, sklonil se a něně ho políbil. Ukubla rukou a schovala ji za zády. Vy jste neslyel?” Ne.” Tak já vám to zopakuji jetě jednou.”

Není třeba Maruko!” postavil se před ní a sklonil hlavu. Oběma rukama si zajel do vlasů.

Rvu si kadeře a sypu si na ně popel. Jsem neastný, zhrzený milenec, jeho due je

rozervána, protoe je odhozen jako banánová slupka …”

aku!” řekla a vklouzla zpět pod přikrývku.

27

Zváněl a znovu usedl. Chvíli na ni hleděl, pak sklopil oči a dlouze se díval na koberec. Míval s tím úspěch.

Opravdu mě to mrzí, začal klidně, Já vím, e moje sezení a klábosení s Mirkem není

omluvou pro to, e jsem nepřiel na schůzku. Ale myslím, e je lepí říkat pravdu,

nemyslíte?”

Pozorovala ho s přivřenýma očima. U kdy přiel, věděla, e mu odpustí. Ale netuila, e to bude tak brzy, dopálilo ji to, ale nemohla proti tomu nic dělat.

Mohl jsem si cokoliv vymyslet a moná, e by to bylo jednoduí.” Vstal a začal přecházet po pokoji. Ale jak jsem vás odhadl, asi byste o takovouhle jednoduchost nestála.” Nečekal na odpověď a pokračoval: Já bych chtěl, aby vechno mezi námi zůstalo hezké a nestálo by za to, abyste se od někoho dozvěděla, e nás s Mirkem viděl ve vinárně. Cítil bych se po

tom asi dost trapně.”

Jsem ráda … e se na to takhle díváte,” řekla. Cítila, e jí opět začínají hořet tváře. Během Petrova monologu si stále víc uvědomovala, e začíná tohoto pěkného poručíka mít ráda, nejasně to pociovala, u kdy odpoledne nepřiel, měla o něho opravdovou starost, chtěla

to vechno přibrzdit, ale teď jí sám řekl, e chce, aby vechno mezi nimi zůstalo hezké … A co Martin? Vdy říkal toté. Je si to vechno tak podobné! Cítila v hlavě zmatek, ale ten zmatek byl tak hezký, e si ani nesnaila nic ujasňovat, stačilo jí to, e je Petr s ní a e je blízko. Přistoupil k ní a uchopil ji za ruku. Díky,” usmál se. U půjdu.”

12

Začala polední přestávka a opravárenský hangár na letiti v Králově zel prázdnotou.

Pracovní ruch ustal, mechanici li na oběd a dva rozhozené MIGy posluně čekaly na jejich

návrat. Kapitán Kří na oběd neel, od rána mu bylo patně a plíčky na smetaně rozhodně

mít nemusel, i kdyby mu nic nescházelo. Koupil si v armě láhev mléka a sýr a kráčel k

domku pilotů. Kdy míjel hangár, zastavil se a uvaoval, zda se má podívat, jak jsou kluci

daleko s jeho mainou. Zlobila, potvora. Dvakrát nela nahodit a musela jít okamitě na

důkladnou prohlídku. Pomalu doel ke stíhačce, přátelsky ji poplácal po břie. Nahoru se mu

nechtělo. Rozbalil sýr a napil se mléka.

28

Očima přejíděl po stříbrném kovu a tam, kde bylo tělo letounu odkryté. Dva hliníkové pláty, odchlípnuté od sebe, ukazovaly místo, kde se operovalo. V tom koutkem oka zahlédl v kabině pohyb. Bylo to jen letmé zaregistrování, ale mýlit se nemohl. Zabalil sýr a spolu s

lahví ho nacpal do velké kapsy u kombinézy. Tak přece jen se nahoru podívá. Začal

vystupovat po ebříku. Po chvílí se díval do překvapeného klukovského obličeje pomocného

mechanika, vojína Václava Částky. ,,Co tu dělá? vyjel na něho.

Soudruhu kapitáne … já… já ….” koktal voják a soukal se z kabiny. Z montérek mu vypadl roubovák a cinkl o betonovou podlahu hangáru.

Tak honem. Cos tu dělal?” Franta zvýil hlas.

Nic,” odpověděl potichu Částka. Jen jsem tak seděl. A to ti mám věřit?

Voják zčervenal. Fakt. Opravdu.

Tak polez dolů. Tohle vysvětlí náčelníkovi dílen. Ví dobře, e bez technika tu nemá co

dělat. Soudruhu kapitáne … prosím vás, neříkejte to náčovi.” Komu!?

Teda … . náčelníkovi. Tomu ne, sklopil hlavu a stál před Frantou jako pytel netěstí. Víte, já bych straně chtěl lítat. Abych byl jakový … “

Franta si ho chvíli pronikavě měřil. Ale, ale, protáhl. To není jen tak, hochu. Nestačí říci chci létat.”

Já vím,” přeruil ho rychle Částka. Člověk musí bejt zdravej a silnej.

To také, přikývl Franta. Ale to není zdaleka vechno. Musí mít vědomosti. Spoustu

vědomostí.

Stavíme doma s bráchou modely. Částkoví nadeně svítily oči. A jaký! Nepoznal byste je

od opravdových letadel. Mají vechno. Přístroje, ovládání.. Zarazil se a pohlédl stranou.

Neříkejte nic, prosím vás ..

Frantovi kublo v koutcích úsměvem. Začal se mu tenhle umouněnec líbit. Překvapilo ho

jeho nadení. Otočil se a vykročil k vratům. Tam se zastavil. Ví co? Přijď dnes večer ke

mně. O tom létání bychom si mohli popovídat.

Fakt?” Vyjekl Částka překvapením.  T o … soudruhu kapitáne, myslíte váně!”

Váně. Zrovna jako to, co jsem ti před chvílí řekl.” Odcházel a přemýlel. V tomhle klukovi trochu viděl sám sebe před dvaceti lety ve Vimperku, malém městečku v jiních Čechách, kde vyrůstal s Pepkem Vaátkou co se spolu nasháněli plechu, co se naebrali v blízké

továrně! Vdycky nějaký ten kousek dostali - pak kolečka, přístroje…

29

S těmi byla největí potí. Usmál se, kdy si vzpomněl na tátovy cibule, krásné s rokokovým

zdobením. V letadélku působily honosně a stálo to i za ten výprask …

Zarazil se. Napadla ho nepříjemná souvislost. V poslední době se začaly ztrácet drobnosti v

dílnách. Tu kompas, starý výkoměr, pak stabilizátor. Byly to sice přístroje z vyřazených

main, ale náčelník dílen, nadpraporčík Mrázek, z toho měl zamotanou hlavu. Dostalo se to

na přetřes i na poradě tábu, ale zloděje nikdo nepřistihl. Ptal se sám sebe koho mohou ty

věci zajímat. V autě nejsou k ničemu, snad jen ty hodiny. A teď Částka. Staví modely. Doma

s bráchou. Vzpomněl si na roubovák, který mu vypadl z kapsy. Potřásl hlavou. Dnes k

němu ten kluk přijde. Uvidíme…V té chvíli pocítil palčivou, svíravou bolest. Vystřelila prudce ze aludku. Něco patného jsem musel sníst, přemýlel Franta cestou z hangáru.

xxxx

ZÁPIS Z PORADY U VELITELE 58. LETECKÉHO PRŮZKUMNÉHO PLUKU

Přítomni: plukovník Hans Busch-velitel pluku, pod plukovník Karl Schwarz-náčelník tábu, major Peter Winterkrou-důstojník pro výcvik Předmět jednání: Plnění rozkazu velitelství 18. letecké divize k zácviku pilotů.

Plukovník Busch:,, Vichni víme o úkolu, který před námi stojí a který, jak doufám, plníme.

Prosím o slovo náčelníka tábu.  Podplukovník Schwarz: Podle instrukci zmocněnce NATO

pro letecký průzkum a rozkazu operačního oddělení 18.ltd bylo vybráno u pluku pět pilotů.

Poručík Hans Grůnner, poručík Karl Vogeltanz, podporučík Joachim Ziegler, nadporučík

Thomas Gartner a kapitán Kurt Weiss. Výcvik těchto pilotů probíhá intenzívně ve zvlátním prostoru letitě ji tři týdny. Výsledky jsou uspokojivé. Letové vlastnosti letounu SR-71A jsou zvládnuty. Pouze vyuití prostředků průzkumu v noci není jetě na poadované úrovni. Do konce termínu zbývá deset dní. éf skupiny instruktorů US Army je názoru, e tento čas je dostačující k zvládnutí zbývajících disciplín. 

Plukovník Busch: ,, Děkuji. S rozkazem operačního oddělení divize jste seznámeni. Cvičení TORERO se zúčastní pouze dva stroje SR-71A. Tedy dva piloti. Major Winterkroll mi zítra předloí výsledky přípravy pilotů. Chci tam mít zahrnuty vechny oblasti, včetně záznamů reimů letů. Na základě těchto výsledků provedu výběr. 

30

13

Začali hrát třetí kousek a ke stolu, kde seděl Petr s Marií, přiel Mirek. Mírně se uklonil.

Dobrý večer. Mohu přisednout? Ahoj. Jen pojď. Marie to je Mirek.

Zbytečné představování, usmála se. My se přece známe.” Podala mu ruku.

Ano, u jsme se viděli. Ale za trochu horí situace. Myslíte to vae zpodění při poplachu?

řekla. Byl na vás oba krásný pohled, to je fakt.

No tak, zasáhl Petr, to se snad zrovna teď nemusí připomínat,

Byl jsem opravdu jako baant, podotkl Mirek. Přítě si ten svůj poplachový vak dám přímo

k posteli. A budu spát s klíčema na krku.

Soudruhu poručíku, ozvalo se nad nimi. Oba vzhlédli. Oči četaře Pírka vak mířily na Petra.

Kdybyste dovolil, a neurazil jste se, vichni kluci, co jsme zde z vaí roty, vás na chvíli srdečně zveme mezi nás.

Petrovi pozvání zalichotilo. Omluvně se usmál na Marii. To se nedá odmítnout. Přijdu hned.

Zmizel za prosklenými lítačkami, odkud se ozýval tlumený hluk mnoha hlasů. Závidím

Petrovi, prohodil Mirek a zapálil si cigaretu.

A co, smím-li se ptát? řekla Marie.

Tak… vůbec. Dovede si rychle získat sympatie. U vojáků. A nejen u nich, usmál se.

Chtěla bych se vás zeptat, jak se vám tu líbí?

Zatím se spí rozhlíím. Víte, já su Moravák ..

Ne! vykřikla. Jak to, e to nevím?

Vy s n a d …  No jasně. Ze Vsetína. A vy?

Nedaleko. Z Halenkova, jestli to tam znáte.**

Aby ne. Mám tam strýca. Ta chalupa s velkým kolem, pověeným na títě.

Vodehnal! plácl dlaní do stolu Mirek. No tohle! Přikývla a podívala se na něho

rozveselenýma očima. On na ni také. Bylo to překvapení a bylo milé a hezké, dva blízcí

krajané, Moraváci, v malém městečku na umavě …

To by se mělo oslavit, navrhl Mirek.

Taky e ano, uhodila dlaní do stolu tentokrát Marie. A vůbec. Nemám to ve zvyku, ale

Moraváci si na upjatost nepotrpí. Pozvedla sklenku. Jásu Marie, ahoj!

32

Mirek ahoj. A do dna!

Nějak jste to vzali hopem,  ozvalo se za nimi, Já nestačím zírat.”

Petře on je z Moravy, z Halenkova. Proč jsi mi to neřekl? Neptala ses. Díval se úkosem

na Mirka. Chvíli bylo trapné ticho. Petr svým příchodem přetrhl přátelskou atmosféru. Mirku, prosím tě, řekni mu ..

No prosím, vy si u tykáte? Gratuluju, kamaráde. Podíval se na hodinky. Dvacet tři minuty.

Já na to potřeboval dvacet dní.

Nech toho, poznamenal sue Mirek. Vdy o nic nejde. Petře, vzala ho za pai Marie.

Vdy ti říkám, e jsme s Mirkem krajani. No a? Nech ho, řekl Mirek. Vak ho to přejde.

Jasně, usmál se Petr. Mě to přejde. Vlastně u přelo. Jde se tančit. Chytil Marii za ruku a vstal.

Snad mě poprosí o tanec, ne? zatvářila se vzdorovitě. Ale, ale pojď, vytáhl ji od stolu.

Vrhla rozpačitý pohled na sedícího Mirka. Pak se zavěsila Petrovi pod pai a li tančit.

No nazdar, pomyslel si Mirek. Petřík má jednu ze svých frajerských nálad. Je to jasné, je ve svém ivlu. Zábava, děvče, hudba. Jen aby to nepřehnal. Ke stolu se vrátila Marie sama.

el jim oplatit koňak, na který ho pozvali, řekla na vysvětlenou.

Pokýval hlavou. Začali znovu hrát. Vstal a uklonil se: Smím prosit?

Vzhlédla od stolu. Pokusila se o úsměv: Prosím … 

Kdy tančili, cítil, jak se chvěje. ,,Ale, Marie, řekl konejivě a stiskl jí ruku. Bude to zase dobrý. Kapela skončila a doprovodil ji ke stolu. Nikdo u něho neseděl. Poděkoval a zahlédl popsaný účetní bloček, zastrčený pod popelníkem. Chtěl ho vytáhnout, ale Marie ho

předela. Hlasitě četla: .PŘEJI PŘÍJEMNOU ZÁBAVU. DOCELA VÁM TO SPOLU JDE.

Cosi vlastně myslí? Vztekle zmačkala lístek. Snad není tak zle … 

Promiň Mirku, ty s tím souhlasí?

Nesouhlasím. Ale nemám právo soudit. To je tvoje věc. Proto mlčím.

Ale vdy jste kamarádi. A kamarád má právo říci svůj názor.

,,Asi ano. Ale ne v tvé společnosti. Na svobodárně s ním promluvím. Znám ho trochu déle

ne ty a … 

33

O to přece nejde. To se choval takhle ke kadé?

,,Marie, pojďme mluvit o něčem jiném. Před chvílí to bylo tak hezké. Jsem rád, e jsi tady, e v tobě vidím troku domova. Je to dost důleité. Aspoň pro mne.

Pro mne taky, Mirku, řekla vděčně. A má pravdu. Proč si kazit večer. 

Nalil víno a galantně jí podal sklenku. Beze slova si přiukli. Kdy pil, pozorně si ho

prohlíela. Nebyl zdaleka tak hezký jako Petr. Přesto k němu pocítila náhlou náklonost, byl

klidný, vyrovnaný a plný ivotní síly.

Z vedlejí místnosti přiel Petr a zamířil k nim. Tak co, jak jste daleko?

Jsi schopen vníma? zeptala se chladně Marie.

Dovol, myslí, e snad jsem opilý? Tak poslouchej,” ukázala na pomačkaný papír v

popelníku, tohle je obyčejná hloupá klukovina. Toti - co?

Petře, zaprosila, v dobrém! A klidně. Nebo mám počkat, a se z toho vyspí?

Není třeba, řekl. Nemám rád, kdy se něco odkládá. Dobře. Tak se prosím tě chovej

normálně. Jinak tu já nemám co dělat.

Rozumím, začal hádavě. Vyčítá mně, e jsem se napil? O tom přece nemluvím a nic ti

nevyčítám. Chci jen, abys přestal s těmi alergickými výpady a nepředváděl se. Má tu

ostatně společnost, jestli o tom neví.

Společnost? Jsem tu navíc. Tečka. Sečteno a podtreno. Těkopádně vstal. Jene,

zamával ukazovákem, nemysli si, e jsi ty ta jediná, kterou jsem poznal, řekni Mirku, ty mě přece zná! Mlčela, jenom se mu upřeně dívala do očí. Chtěl ji uchlácholit, protoe si uvědomil, e přestřelil. Nasadil prosebný tón: Nezlob se . .

Odtáhla ruku a řekla klidně Mirkovi. Já nejsem zvědavá na to, abys mi vyprávěl nějaké

podrobnosti o milostných aférách svého přítele. Obrátila se k Petrovi. Jedno mne mrzí,

Petře, es to se mnou povaoval jenom za dalí dobrodruství. es nepochopil, proč jsem tě

. . Z m l k l a a tie se rozplakala. Zakryla si oči rukou, sáhla po kabelce a hledala v ní kapesník. Mirek jí rychle podal svůj a lícní svaly se mu zachvěly. Vypadni, Petře, pronesl ledově.

34

14

Kapitán Kří přivítal Částku s úsměvem: Pojď dál, u na tebe čekáme. To je Pavel.

Ahoj, zahučel Částka. My se známe.

Táto, to je ten voják, co dělá ve správkárně. U jsem u něho b y l .

Tak fajn. Seznámení máte za sebou. Otevřel dveře do obýváku. Dá si pivo?”

Částka přelápl: Víte, já pivo j a k s i . .

To se divím, usmál se Kří. Zalovil v lednici a vytáhl kofolu.

,,Tak ty bys chtěl létat?” začal kapitán a pohodlně se usadil v křesle.

To bych teda chtěl. Vlastně já u lítám. Ale jenom na kluzácích.”

Opravdu?” Udiveně zvedl obočí . To je výborné.”

No jo. Ale to nic není. Proti stíhačce … Zapnout forsá, stáhnout klapky a nahoru . .

Počkej, počkej,” zchladil ho Kří. Nějak ses moc rozjel. Kolik ti je?”

Devatenáct. Proč?” Franta se zamyslil. Kdy mně bylo jako tobě, neměl jsem o létání páru.

A chtěl jsem. Moc. Ale létat, třeba jen na kluzácích,” mávl rukou, to bylo nemoné. Nebyla k tomu příleitost, chyběl čas i peníze. To ty asi nepochopí.” Odmlčel se. Co kola?” zeptal se po chvíli.

Částka se zaklebil: Nic moc. Z průmky jsem utek. Přestalo mě to tam bavit.”

A jak se na ty stíhačky chce dostat?”

Tak,” pokrčil rameny. Budu dobrej na kluzáku a dostanu se k tryskáčům.”

Kdo ti, prosím tě, tohle řekl?” podivil se Kří.

Kluci z oddílu Svazarmu. Prý … ” Houby! přeruil ho ostře. Velký houby!”

Částka se zarazil a zčervenal. Mlčel a usilovně hleděl do sklenice.

Podívej se, Vaku,” řekl Kří, já myslím, e tomu sám nevěří. ivot stíhacího letce,”

rozhodil rukama, není ádný med. Ty to vidí po svém. Sednu do stíhačky, forsá, klapky a

vzhůru.“Odmlčel se a vstal. Také Pavel ho sledoval dychtivýma očima. Nebude dlouho trvat a podobný rozhovor mě bude čekat s vlastním synem, pomyslel si Franta. Tihle kluci jsou vichni stejní. Ale to tak není, pokračoval.

35

Nejdřív kola. kola, kola. Rázoval po místnosti, bylo horko a rozepnul si koili.

A zase kola. Otočil se k Částkovi. Zdá se ti to moc, e? Ale jinak to nejde. Říkals na

letiti, e je třeba sílu a zdraví. Dal jsem ti za pravdu. Nemocný člověk tohle řemeslo opravdu nemůe dělat. Ale předtím musí mít tady, ukl si pěstí do čela. Rozumí? Můe někdo dělat lékaře jen proto, e ho baví řezat noem? Bez dokonalé znalosti anatomie, fyziologie,

diagnostiky, léčiv a bůhví čeho jiného? Můe někdo stavět dum jen proto, e kdysi s klukama

postavil z proutí bunkr? To by to vypadalo! Rozohnil se a jeho přecházení bylo čím dál

prudí. A přitom létat, to je nejkrásnějí věc na světě. To j e …  hledal vhodný v ý r a z … to je opojení, které zná málokdo, ale kdo ho jednou zakusí, nemůe bez něho být. Má pravdu, e ve stíhačce je to něco jiného. Ovládá ohromnou sílu, která tě poslouchá na slovo,

jemným pohybem ruky překonává sílu zemské přitalivosti, jsi unáen rychlostí, o které

větina lidí nemá ani z d á n í … 

Zastavil se u okna a zadíval se na věičku radnice v Králově. Ale nevnímal ji. Zcela se

zasnil. Pak pokračoval: A tohle vechno stojí za tu hromadu dřiny a odříkání, za bezesné

noci nad skripty, za dlouhé, úmorné chvíle na trenaéru, kde z tebe leje pot.

Vaek Částka na něho nadeně zíral. Kří se k němu otočil: Ale to pro tebe nic není. Tebe

učení nebaví. Já se budu učit, vyhrkl Částka.

Tak tě beru za slovo. Věřím ti. Začít můe třeba hned, půjčím ti učebnice. Nějaké jetě

mám. O stíhačkách? To je fantastický!

Ne. Z průmyslovky. Tu musí nejdřív dodělat. A pak to zkusit na vysokou do Koic. To je

jediná cesta, jak se k pořádnému létání dostane. Pochopils? Horlivě přikývl.

Kří se unaveně posadil. A teď mi řekni, kams dal ty nakradené součástky.

15

Končit pozor!” ozvalo se rázně uprostřed chodby. Pohyb ustal, hovor ztichl. Tím víc vynikal dunivý rachot dvou párů kanad, po kterém následovalo hláení.

36

Poručíku Miroslavu Ptáčkovi začal kadodenní kolotoč. Přijmout a podepsat doklad o

průběhu sluby, vyhodnotit vechny údaje z předelé noci a posléze se dostavit se

zpracovaným hláením k veliteli. Desátník Vicena informoval Mirka k jeho naprosté

spokojenosti. Noční směna pracovala spolehlivě, vojáci, kteří měli vycházku, se vrátili včas a v pořádku. Mirkovo oko, vycvičené z akademie, s libostí spočinulo na přesně vyrovnaných matracích, nočních stolcích a postelích.

Děkuji vám, soudruhu desátníku,” zakončil Mirek ranní prohlídku. Nemám připomínek. Vai slubu hodnotím výtečně.”

Vicena se postavil do předpisového pozoru: Soudruhu poručíku, dovolte mi odejít. V jeho

hlase, přes stroze formulované hláení, zazněla spokojenost a radost z pochvaly. Poručík

Ptáčník jich moc nerozdával. Počkejte, Viceno, zadrel ho velitelův hlas. Co Alena?”

Desátník rozpačitě přelápl. Před měsícem dostal dopis, který mu vyrazil dech. A prý si

nemyslí, e mu je jeho Alena věrná. Neznámý pisatel do detailu líčil, co Alena dělá, s kým to dělá, a jak to dělá. Vichni mu říkali, e je to blbost, a se na to vykale, ale v dopisu bylo tolik podrobností, které mohl znát jen někdo z jejich vesnice, e nakonec anonymu uvěřil.

Mirek se o vem dověděl a dopisem poádal Vicenovu dívku, aby přijela. V kanceláři se pak

vechno vyjasnilo. Byl to opravdu livý, hloupý anonym. Alena plakala a Vicena skoro také.

Mirkova vánost a autorita u jednotky nepoměrně stoupla a desátník ho prohlásil za

nejlepího chlapa, jakého zná.

Vechno v pořádku, soudruhu poručíku. Pozdravuje vás,” zaevelil a znovu přelápl.

Děkuji a nápodobně. Tak u běte. Mirkův hlas teď nezněl vůbec velitelsky. Vicena zmizel

a poručík zasedl k hromádce vycházkových kníek. Kontroloval je a chvílemi zvedl hlavu.

Jeho pohled vdy zabloudil otevřeným oknem ke stráni u lesa a k polní cestě, která se

klikatila kolem velkých balvanů a zakrslých smrčků.

V dálce uhýbala k lesu a mizela v něm majestátní branou dvou velkých dubů. Tudy včera

doprovázel zklamanou a rozlítostněnou Marii ze zábavy. Neplakala, jen nepřítomně zírala

před sebe. Kdy přicházeli ke svobodárně, sama se rozhovořila, musela mluvit, aby se jí

ulevilo. Byla to spontánní zpověď, kola, první láska a první zklamání, pak Rohovice a

kadodenní ivot, pro svobodnou dívku tak jednotvárný, a potom Petr. Nechal ji mluvit,

protoe cítil, e se potřebovala zbavit balvanu minulosti, který v sobě nosila a snad i jako kadá mladá dívka poněkud přeceňovala a jitřila jím a příli své nitro.

37

Přehlédl i to, e se svěřuje právě jemu, ačkoliv jej dlouho nezná. V té chvíli dostal na Petra jetě větí vztek ne při té nehoráznosti u stolu.

Vtom se rozlétly dveře a přeruily jeho úvahy.

,,Ahoj, ozvalo se nedbale. Petr si sedl do křesla naproti psacímu stolu, pohodlně natáhl

nohy a zapálil si cigaretu. Mirek se začal znovu věnovat propustkám.

Petr se po chvíli zavrtěl v křesle. Ty se mnou nemluví?” protáhl.

Momentálně mám práci, jak vidí. No dobře. Tak toho chvíli nech a mluv.

O co ti jde? zeptal se Mirek odměřeně. Odloil tuku a opřel se zády o opěradlo idle.

Zaskřípalo. Byl to jediný zvuk v dalím mlčení. Petr seděl, hlavu vraenou mezi rameny.

Vak ví,” utrousil na půl úst.

Mirek vzal do ruky odloenou tuku a začal s ní ukat o stůl: ,,Váně o tom chce mluvit? To se ti tedy divím.

Petr mlčel. Díval se před sebe zpod přivřených víček, kolem kterých mu krouil modrý dým.

Popel cigarety u byl dlouhý a hrozil, e se sesype.

Co říkala?” ozval se po chvíli. Mělo to znít leérně.

Hovořili jsme málo. Nechtěla o tobě vůbec slyet. Ani s e j í nedivím.”

Jak to myslí? ohradil se Petr. Ví dobře, e jsem měl trochu upito. V tom stavu se nedá

nic brát váně.”

Jenome jsou věci, které chlap neříká, ani kdyby měl upito hodně. Ostatně mám svůj názor

na to, kdy si nadřízený chce získet sympatie podřízených rundama koňaku. A pak se navíc

před nimi hauruje tím, jak mává holkou, kterou si přivedl. Asi jsem to přehnal, co?”

To je slabé slovo. Byl jsi trapný. Marie je prima děvče a ty sis myslel, e si před tebou sedne na zadek. Jako ty frajle v Brně. Ale říkám ti na rovinu, e tohle si k ní dovolovat nebude.

O to se postarám.

Ale, ale. Snad se nám tady někdo nezamiloval? prohodil utěpačně Petr.

A to bude, dám ti vědět. Doufám, e bys proti tomu nic neměl.”

Vyskočil ze idle. Popel z cigarety se sesypal.  T o … nemyslí váně!

Ozvalo se nesmělé zaklepání na dveře. Vzápětí se objevily červené ňůry desátníka Viceny.

Obrátil se k Mirkovi: Soudruhu poručíku, dozorčí roty . .

38

Vypadněte! vytěkl Petr. Desátník nechápavě pozvedl obočí a zavřel dveře.

Mirek se na Petra mrazivě podíval. To mi tady víckrát nedělej. Na to nemá právo! A pokud

se týče Marie, neřekl jsem jí o tobě křivého slova, i kdy bych k tomu měl po včerejku

důvod. Ale určitě nemám důvod se ti zpovídat!”

Hele, kamaráde, řekl Petr sue, my dva, vstal a strčil si ruce do kapes, jsme spolu

skončili. Vykročil ke dveřím. Čekal, e ho Mirek zastaví. Avak poručík Ptáčník se sklonil

nad stůl a beze slova se dál věnoval své práci.

16

Částka zalapal po dechu a brada mu poklesla, zbledl a hned nato zčervenal jako rak. Stále

se nemohl vzpamatovat. Jaký… součástky? vydechl.

Franta mlčel a upřeně pozoroval vojákovu reakci. Teď u věděl, e tím zlodějem je on.

Částka, a bylo mu to líto. Ale po předelém rozhovoru si řekl, e tenhle voják určitě stojí za to, aby mu pomohl. Částka jetě chvíli vyděeně na Frantu zíral, potřásl nechápavě hlavou, ale to byl také poslední pokus zapírat. Já … já je přinesu,” řekl tie. Radi hned.

Franta se usmál. Jsem rád, es to pochopil. Tohle je, Vaku, věc, pro kterou by ses k létání určitě nedostal. Tak utíkej. Zítra je vrátíme spolu. Voják se při odchodu postavil do pozoru.

Zpráva o tom, e vojín Částka není k nalezení, se dostala k Frantovi hned druhý den ráno.

Svémočka, soptil náčelník dílen, praporčík Mrázek. Tohle mi udělat? Svémocné vzdálení!

Kapitán Kří si právě oblékal tepláky. Dnes měli piloti sluební tělocvik a těil se na fotbálek.

Zarazil se a tázavě pohlédl na Mrázka: Kdy se to stalo?

Včera večer. Byl na vycházce a nevrátil se.

Franta se zamyslel a pomalu si svlékl tepláky. Neříkal nic. Hodil na sebe stejnokroj a vyrazil k rotě. Poručík Krása, velitel roty, seděl ve své kanceláři a klepal do stroje.

39

Buď zdráv veliteli,” oslovil ho Kří. Co píe?”

Ale. Sluební charakteristiku na Částku. Včera utekl.”

Aha.” Franta se posadil k poručíkovi. Kvůli tomu jdu za tebou. Ten Č á s t k a … “

Já ho přetrhnu!” Poručík Krása vstal a vrazil ruce do kapes.

Rota si dala závazek na vzornou, vichni dřou jako koně a on si, milostpán, uteče!”

Franta mlčel. Pak řekl pomalu. A co ty o něm vlastně ví? Zajímalo tě někdy, co se v tom

klukovi děje? Čím ije? Jaká má přání?”

Prosím tě,” mávl rukou Krása. Copak na to mám čas?”

Měl by sis ho udělat, kamaráde. Moná, e by se ti snadněji psal ten posudek.” Vstal a prohrábl si vlasy. Kde ten Částka bydlí?” Proč to chce vědět?”

Jetě dnes ho tady má zpátky. A tu charakteristiku zatím nepi. Zařídím to s velitelem

pluku osobně.”

17

Podzimní vítr mu rozhazoval pod nohami husté vějíře zaloutlých listů. Ubíral se loudavě po

úzké cestě, vedoucí z kasáren ke svobodárně, ruce za páskem usáku. Přemýlel, co jí

řekne. Celý den nestál za nic, pořád víc si uvědomoval, e moná ztratil nejlepí dívku,

kterou poznal, neznali se dlouho, ale měl dojem, e u nich čas nerozhoduje. Přesvědčoval

sám sebe celé odpoledne hlupáku, takových situací jsi u zail hodně a vdy to dopadlo

v tvůj prospěch. Pak si uvědomil, e u těch druhých to dopadlo dobře právě proto, e mu

houby záleelo na tom, jak to dopadne. Ráno, kdy mluvil s Mirkem, ztratil zbytečně nervy.

Věděl, e Mirek má pravdu. Rozhodl se, e za Marií půjde s pokorou a poprosí ji o

odputění. Zastavil se před jejími dveřmi a chvíli naslouchal. Nic se neozvalo. Tie zaklepal.

Po chvíli se objevil bledý obličej Marie Homolkové. Ahoj,” přelápl.

Ahoj,” odpověděla bezbarvě. Co chce?”

Opřel se o rám dveří a sklonil hlavu. Nepozve mě dál?” Nepozvu.”

Ale proč?” Trpitelsky sklopil oči. Marie,” řekl, potřebuji si s tebou promluvit. Chci se ti o m l u v i t … 

40

Není třeba. Petře, j á . . r o z h l é d l a se plae po chodbě a znovu otevřela dveře.

Tak pojď.

Zůstal stát uprostřed místnosti, nachýlený a zkrotlý. Posaď se.

Marie, teď mě musí pochopit. Já se chci opravdu omluvit. Choval jsem se nemoně.

Sedla si na koberec a zády se opřela o peřiňák. Podepřela si rukou bradu a dlouze se na

Petra dívala. Potom řekla: Tu omluvu přijímám. A nezlobím se.

To je vechno?” Vechno. A-dál?

Nic. Petře … já dělala, vlastně jsem musela dělat ve svém ivotě znovu korektury. Nebyly

příjemné, ale byly nutné. Ví, ty jsi pěkný chlap a přiznám se . . h l a s sejí zadrhl, přiznám se, e jsem se do tebe zamilovala. Jako malá holka… pokusila se o úsměv, ale tvář jí zkřivil nával vzlyku.

Marie, udělal několik váhavých kroků, pak se zastavil, protoe odmítavě mávla rukou.

Nech toho, řekla u klidněji, nemá to cenu. Sám jsi řekl, e chce, aby vechno zůstalo

mezi námi čisté a krásné. Jene to u není pravda, Petře! 

Nebyl na tuhle roli zvyklý a připadal si jako malý kluk, kterého někdo dospělý peskuje. Také se u uklidnil a začal se stydět za svoji pokoru.

Vidí to vechno moc tragicky, poznamenal věcně. Podle mého názoru se nic tak

hrozného nestalo. Udělal jsem chybu, uznal jsem ji a omluvil se. Tečka-jedeme dál a

hotovo.

Já u nejedu, řekla. Pochopils?

Fajn, prohodil. Mně stačí říct. Mirek, e? Jste oba Moraváci.

Zavřela oči. Jsi ubohý. A jedno ti řeknu. Dovede být milý, jsi hezoun-to je vechno. Mirek je obyčejný kluk, ale je to chlap, jestli mi rozumí. A teď u jdi.

Usmál se: Jsem si jistý, e si to rozmyslí.” Ahoj, řekla klidně. A měj se hezky.”

42

18

Kanady se leskly jako zrcadlo, ale ruka, která je čistila, byla neúnavná. Pracovala s meními přestávkami a tvrdoíjně se zaměřila na pičky. Na bocích a patách by to jetě potřebovalo, řekl si poručík Petr Drábek a nechal pičky na pokoji. Zapálil si cigaretu a znovu se pustil do cídění. Nastupoval do sluby a to pro něho znamenalo vdy obřad. U na akademii měl rád tyhle chvíle, které si vyhradil jen sobě.

Potrpěl si vdy na bezvadně vyehlené kalhoty a zářivě blýskavé boty. Dosáhl v tom

takového mistrovství, e mu kluci z vyích ročníků začali přezdívat, hezoun, kartáč”. Vznikl takový matematický pojem-jeden Drábek-co znamenalo jednotku lesklosti obuvi. Vichni ostatní dosahovali maximálně hodnoty nula celá, osm desetin Drábka a to u bylo

povaováno za výkon.

Petr se při té vzpomínce usmál, odloil cigaretu na okraj stolu a zálibně si svoje dílo

prohlíel. Z vedlejí kanceláře se ozval ramot. Po chvíli Petr odhadl, e se tam uklízí.

Poznal bezpečně ustivé mátrání kotětem po povrchu linolea a nekonktrétní pohvizdování,

které si snad ádný voják při téhle činnosti neodpustí. Cigareta začala opalovat okraj stolu.

Zhasil ji a hadříkem se snail skvrnu vyčistit. Vedle se přestalo uklízet. Petr zaslechl hovor a zpozorněl. Uslyel svoje jméno a rozverný hlas vojína Kropáčka. Druhý hlas se mu nepodařilo identifikovat.

,,Jó, Drábek, kamaráde, vypadal, e je sekáč,” meditoval halasně Kropáček.

Ale poslední dobou ztrácí formu.” Taky si myslím.”

Dej mi cigáro,” pronesl Kropáček a ztiil hlas.

Chvíli bylo slyet jen polohlasný epot. Petr seděl s podepřenou bradou a snail se vnímat

dialog za tenkou stěnou. Začal si uvědomovat, e to, co řekl Kropáček, je názor celé jeho

jednotky. Cítil sám, e ztrácí se svými vojáky dřívějí přirozený kontakt. Ten pocit vak nebyl naléhavý a ivot roty klapal přiblině stejně jako dřív. Z úvah ho opět vytrhl Kropáček.

Proč nám zhasnul včera televizi po večerce? Byla zrovna bezva detektivka. Ostatní roty se

mohly koukat a do konce, jenom my ne. Copak je to normální?”

To bylo od něj blbý. A co mu je?” To se přesně neví.

Dřív byl docela dobrej a rozuměl srandě. Ale poslední dobou jenom řve a péruje. Kluci říkají, e v t o m bude enská. Prej mu ta pěkná rotná dala kopačky.

43

Petr zavřel oči. Tak u se to dostalo i mezi vojáky! Chvíli seděl a přemýlel. Kouřil dlouhými, lačnými tahy a zadíval se ven, do podzimní umavy. Ano, od té doby, co se s ním Marie rozela, se změnil. Věděl to. S Mirkem se sotva za ten čas potkali. A se mu doneslo, e

viděli Mirka s Marií. Zprvu se jen usmál. Pak se cítil podveden… Oči mu zabloudily k

vyletěným kanadám. Doel k závěru, e je nutné zjistit, odkud tohle vechno Kropáček ví,

a udělat řečem rázný konec. Současně si uvědomil, e nalézt způsob, jak to takovému

Kropáčkovi a ostatním vojákům vysvětlit, bude dost obtíné. Mávl rukou. Vak se to časem

vyvrbí. Uklidnil se. Sám sobě nael důvod neřeit nic hned a to mu stačilo, řekl si, e nemá význam myslet na Kropáčkovy řeči ani na to, jestli snad Marii doprovází cestou do jídelny Mirek Ptáčník.

Ozvalo se nesmělé zaklepání. Petr zaregistroval, ale dal si na čas. Pomalu si upravil kravatu.

Kdy se ozvalo klepání podruhé, usedl za stůl a pohodlně se opřel. Vstupte, řekl klidně.

Dveře se pomalu otevřely a v nich se objevil nepřirozeně bledý obličej vojína Sýkory.

Soudruhu poručíku, vojín Sýkora, dovolte vstoupit.

Dobře, dobře, Sýkora. Co se děje? Vypadáte hrozně, podotkl a naladil vlídný úsměv.

Sýkora se zarazil, rozpačitě sklonil hlavu a mlčel.

Tak povídejte, co je? Vybídl ho přátelsky Petr.

Kdy já nevím … jestli mne nevyhodíte, zadrhl hlas u dveří.

Vstal. Pojďte, posaďte se. Proč bych vás měl vyhazovat, co to melete? řekl a nabídl

vojákovi idli.

Znovu nastalo mlčení. Pohlédl na hodinky: Podívejte se, Sýkora, já nastupuju za chvíli do

sluby a nemám moc času. Tak u to vyklopte. 

Voják pomalu zalovil v kapse. Kdy vytáhl ruku, drel zmuchlaný kus kdysi bílého papíru,

který vzdáleně připomínal obálku.

Tady, řekl tie a podíval se rozpačitě na Petra.

No dobře, ale já pořád jetě nevím, o co vám jde, naléhal netrpělivě a znovu se podíval na hodinky. Co je v tom dopise?

Moje děvče mi píe … e … e je v tom, vydechl voják.

Petr se zachmuřil: A co vy na to? Je to vae?

To j o … koho jiného,zčervenal Sýkora a plae se usmál. Chceme se v z í t . .

44

No ták, protáhl bodře Petr a vstal. Take vechno v pořádku. Chcete opuák, e mám

pravdu?

Vojínu Sýkorovi se rozzářily oči. Děkuji, soudruhu poručíku. Kvůli tomu za vámi jdu.

Potřeboval bych jet domů a vechno zařídit. Marie chce ..

Kdo? přeruil ho mrazivě. Rozbuilo se mu srdce.

Sýkora překvapeně vzhlédl na svého velitele a v očích se mu objevil zmatek. Maruka …

Marie, moje děvče, pronesl nejistě.

Petr se odvrátil k oknu. ,,Počkejte, zahučel. S tím oputakem zatím nepočítejte. Po chvíli se obrátil: Zapomněl jsem na vá záznam jste samý trest, Sýkora! Soudruhu poručíku ..

Mlčte! Té své nastávající teď stejně nepomůete. A svatbu můe zařídit ona, jasný?

19

Nízký domek důstojnické svobodárny tonul ve tmě. Pouze nad vchodem svítila okrasná

lampička a vrhala slabé světlo na dvě postavy. Jedna byla drobná, vedle té druhé se téměř

ztrácela.

Marie, děkuji ti za hezký večer, řekl Mirek. Chtěl bych ti něco p o v ě d ě t . . z a r a z i l se, a nevím jak. Podíval se jí do očí a pokračoval klidně: Mám tě rád. Nic nepředstíral a nic si od toho vyznání nesliboval, chystal se k tomu u dávno.

Marie to tuila. Teď to slyela jako ujitění a nebylo v ní ani trochu nevíry. Ale, Mirku-proč?

Nevěděla sama důvod k téhle otázce. Nic jiného se jí do těch tří slov nevelo.

Chtěl jsem ti to povědět u dávno … horí je, e jsem to řekl jenom já a ty se mi třeba

vysměje. Ale, Mirku, vzdychla a poloila mu dlaň na ústa.

Vdy ty ví, e já, zajíkla se, kdybych necítila, e tě mám taky ráda ..

Zdvihl jí obličej, dlouze se na ni zadíval a ona ten pohled opětovala a vydrela. Měla velké, plaché oči, v koutcích úst jí pocukával pláč a pak ukryla tvář do jeho kabátu.

Asi mě bude povaovat za blázna, řekl Mirek, ale já mám stranou chu mluvit o nás, o

budoucnosti, usmál se, o dětech.

45

Předtím mě tohle nikdy nenapadlo, promiň, asi je to hloupost..

Zavrtěla úporně hlavou: Není, Mirku. To není vůbec hloupost. Já jsem moc ráda, e …

myslí právě na tohle.

Znovu měla pláč na krajíčku a on ji něně objal, nevěděl si najednou rady, velký, silný chlap a styděl se za to, e cítí něco, co předtím neznal.

Rozpačitě zakoktal: Budu u muset jít. Vzal jsem za Petra dozor a zná Malinu. Neobratně

jí pozvedl bradu. Ale nejsem si jistý, jestli tu kontrolu neodloím.

Jen jdi, řekla, co tě to napadlo. Políbila ho náhle sama na ústa a přes slzy se usmála:

Nezapomeň, zítra!”

Na rotě se něco dělo. Vlastně se nedělo nic. Rozradostněný, astný Mirek se podíval na

hodinky. Bylo devět. Přiloil zápěstí k uchu. Tikaly. Zavrtěl nechápavě hlavou. Touhle dobou to vdy na dálku hučí jako v úle, dělají se rajóny a dozorčí rozdělují poslední úkoly před večerkou.

Ticho náhle přeruil ostrý hlas. Zazněl jako prásknutí bičem. Byl to Petrův hlas. Mirek

zpozorněl. Vdy tuhle večerní kontrolu vzal za Petra, který ho poprosil,

e má v městečku schůzku. Mirek byl rád, protoe v tom viděl způsob, jak se jejich vztahy

dostanou do dřívějích kolejí. Zastavil se teď pod rozloitým katanem přímo proti

otevřenému oknu přízemního baráku a udiveně zíral dovnitř. Vojáci stáli nastoupeni v

pyamech, ruce podél těla. Tohle e je pořádek?” znovu slyel Petrův hlas.

Přistoupil blí k oknu. Poručík Drábek stál vedle dozorčích, kteří se stále nemohli

vzpamatovat.

Kdo myslíte, e to bude za vás dělat, vojáci? pokračoval Petr. Já? hlas mu přeskočil do

fistulky. Zaloil ruce za zády a rázoval kolem nastoupených pyam.

Vycházky, kino, opuáky, to ano. Ale pořádně si ustlat a uklidit, to nedovedete. Tak s tím teď bude konec!

Znovu začal přecházet po chodbě. Do ticha někdo zakalal a znělo to, jako by upadl kámen

na plechovou střechu. Vojáci stáli a nechápali. Takhle poručíka Drábka dosud nezaili. Před

půlhodinou vtrhl na rotu a od té doby řádí jako ďas. A pořádek je dobrý. Stejný jako kadý

den.

Jak vy mně, tak já vám, pokračoval rázující poručík. Z opuáků se jezdí pozdě-e, vojíne Sládečku? Dotyčný voják sklopil oči a zčervenal. Pak ukřivděně vzhlédl: Soudruhu poručíku,

Jak si dovolujete mluvit v tvaru? vykřikl Petr. Za pozdní příjezd vás trestám jedenadvaceti dny nepovolených vycházek. Rozchod!

46

Rota strnula. Sládeček je jedním z nejlepích vojáků. Vichni věděli, e vlak, kterým přijel, měl zpodění. Stávalo se to na zdejí umavské trati často a důstojníci v takovém případě přimhouřili oči. Sládeček opozdil návrat jen o dvacet minut.

Kdy Mirek veel do kanceláře, Petr seděl u stolu a hlavu si podpíral oběma rukama.

,,Nazdar, pozdravil Mirek a zůstal stát uprostřed místnosti. Petr neodpověděl.

,,Proč jsi chtěl, abych to tady za tebe dnes večer vzal? Petr se uklíbl. ,,Jaké bylo

randíčko? Díky za optání. Ale zatím jsi mi neodpověděl.”

,,Říkals přece, e jsi můj kamarád. e pro mne vechno.

,,Jistě. Ale tady mi nějak uniká logika.”

,,Není ádná. Prostě mi to nevylo, tak jsem tady. Stačí? Nestačí. Tys věděl, e nikam do

města nepůjde.”

,,Jo. To jsem teda věděl. A taky jsem věděl, proč to dělám. Ale ví, e mi to vůbec nevadí?”

Mirek ho upřeně pozoroval. Potřásl nechápavě hlavou. Jestli si o tobě leccos myslím já, na

tom ani tak nezáleí. Je to mezi námi. Horí je, cosi o tobě budou za chvíli říkat vojáci.

Předvedl ses jim před chvíli přímo vzorně. Lajtnant Dub hadr.”

Petr prudce vstal a otočil se k Mirkovi zády. Co je ti do toho? Já se taky nestarám ..

Právě, e stará!” vybuchl Mirek. Dělá jednu blbost za druhou. To si váně myslí, e na někoho tímhle zapůsobí? Na co si to, proboha, hraje?”

Petr stál u okna a mlčel. Mirek vstal a přistoupil k němu. Petře, řekl klidně. Nech toho. Vím, e je v tom vem Marie, ale zavinil sis to sám, to uzná. Já se jen od začátku divím, e to tobě, zrovna tobě, tak vadí.”

Petr se k němu pomalu obrátil. Prohrábl si vlasy a rozpačitě se usmál: To je právě to,

kamaráde … , e mně to asi vadí. Blbý, co?

Mirek zavrtěl hlavou. To ne. Ví,” odmlčel se a po chvíli se rozhodl: Já mám Marii rád. Ale

.. .to přece neznamená…to přece nemůe na naem přátelství nic změnit!”

Petr se na něho dlouze podíval. Byl to okamik, kdy se vechno to, co mezi nimi vyrostlo na

akademii, se mohlo vrátit, obnovit. Aby zas byli dvojicí dobrých kamarádů, kdy jeden pro

druhého udělá vechno. Nevrátilo se nic.

47

DODATEK K ROZKAZU OPERAČNÍHO ODDĚLENÍ 18. LTD Veliteli 58. plp

Věc: Upřesnění úkolu pluku k cvičení TORERO

Vzhledem ke změnám, které nastaly v rozsahu cvičení TORERO, upřesňuji úkol 58. plp.

Jeliko se manévrů zúčastní kromě armád NSR A USA jetě vyčleněné jednotky belgické a

kanadské armády, bude rozířen rozsah bojových operací; Strategické průzkumné letectvo bude v bojové sestavě zahrnovat navíc letouny AV-MOHAWK a MIRAGEIIIR. 58. plp vyčlení pro bojové operace čtyři letouny SR-71A. Průzkum proti ČSSR se rozíří o vizuální a

meteorologický. K dezinformaci protivzduné obrany bude průzkumné letectvo organizovat

klamné nálety z různých směrů.

K tomu nařizuji:

-

Výcvik pilotů zaměřit na uvedené druhy průzkumu.

-

Jeliko bude prováděn pouze přímý průzkum, a to ve výkách 500-1000 m, zaměřit se

ve výcviku na pilotá za uvedených podmínek.

-

Termín ukončení výcviku prodluuji o 14 dní.

Zást. éfa oper. odd. 18. Itd plukovník Joachim Rottlieb

20

Kdy vyjel se svým embéčkem z okresky na hlavní silnici směrem k Plzni, sáhl po cigaretě.

Jak mohl vědět, e Částka ty krámy schovává doma? To je tam posílal potou, nebo jak?

,,Já je přivezu. Radi hned, takhle mi to Částka řekl a myslel to doslova. Hned. A z

vycházky rovnou domů, osel jeden. Zakroutil nechápavě hlavou. Nemohl tuit, e kluk, který

není přece první den na vojně, provede takovouhle věc. I kdy po pravdě řečeno, si

neodskočil tak daleko, edesát kilometrů od posádky.

Ale co kdy vůbec nejel pro ty ukradené součástky? Co kdy opravdu utekl, protoe se bál

trestu? Co kdy …

Ne, Franta se málokdy v lidech mýlil. Tenhle kluk opravdu chce být pilotem. A je rozhodnut

udělat pro to vechno.

Kdy po hodině jízdy zastavil na návsi malé vesničky u Plzně, zpozoroval u autobusové

zastávky zelenou uniformu. Patřila Václavu Částkoví. S malým kufrem u nohou čekal na

autobus. Kří vystoupil z vozu a el podél nízkých stromků k zastávce. Částka se otočil a

ztuhl.

48

Jé… soudruhu kapitáne, kde… kde se tady berete?”

Koukej mazat do auta.

Kří mlčel, řídil soustředěně. Občas mrkl do zpětného zrcátka. Částka seděl jako zařezaný,

pak se pokradmu podíval na Frantu. Ale mám to vechno, soudruhu kapitáne, poklepal po

kufříku. Chtěl jsem se vrátit jetě v noci, ale nestihl jsem poslední autobus. Říkal jsem si, e bude asi průvih ..

To tedy je,” řekl Kří. Ale zail jsem u horí. Půjde hned za náčelníkem a vechno mu vrátí! Soudruhu kapitáne … to přece ..

Tys opravdu nepochopil, e to musí udělat sám, Vaku? Mohl bych to vrátit já,

samozřejmě. Ale to by tohle vechno nebylo k ničemu. Po chvílí pokračoval: Potom

půjdeme spolu k veliteli pluku. Pro trest. To je ti snad jasné.”

Vaek Částka zamyleně pozoroval ubíhající krajinu. Neříkal nic. Kdy to trvalo dlouho,

kapitán se ozval: Ksakru, copak jsi nepoznal, jak to s tebou myslím?

Já … Vy opravdu věříte

Jo. Jinak by mně to asi mohlo být vechno kolem tebe ukradené. Ale byla by to koda,

rozumí?

Částka sklopil hlavu. Vechno udělám, jak jste říkal, pronesl tie. Učebnice z průmyslovky si vezu taky. A nezlobte se.

Omluv se spí svému veliteli. A klukům z roty. To bude moná horí ne u starýho ..

Svémocné vzdálení! Měl bych vás předat prokurátorovi, soudruhu Částko!” Velitel pluku

přecházel po kanceláři jako lev v kleci. Jediné vae těstí je, e se tady soudruh kapitán za vás přimluvil. Slíbil jste prý, e povedete u pluku modelářský krouek.”

Částka vytřetil oči a zíral na kapitána Kříe. Ten povzbudivě kývl hlavou.

Já … provedu, soudruhu plukovníku!”

Ne provedu, ale povedu,” opravil ho velitel. Za přestupek vás samozřejmě náčelník dílen vezme k odpovědnosti.”

Na chodbě se Částka nechápavě na Kříe podíval. Soudruhu k a p i t á n e … vy jste neřekl, e jste byl pro mě? Velitel p ř e c e . .

Ale řekl, Vaku. To ví, e řekl. Ale také jsem mu vysvětlil, proč jsi odjel domů.”

49

21

Vojenská svatba má v sobě zvlátní kouzlo. Nejen tím, e je při ní hodné uniforem, ale

předevím pro atmosféru srdečnosti a opravdového přátelství. Postrádá zcela ono zvědavé

okukování dvou táborů, které se, kromě enicha a nevěsty, vidí leckdy poprvé a naposledy.

Celá rota ila přípravami na významnou událost v ivotě svého velitele. Ačkoliv Mirek ve

přísně tajil, neulo mu, e vojáci příli často postávají v hloučcích kolem dozorčího stolku, o čemsi debatují a někteří z nich nedokáí potlačit rozpačité úsměvy, kdykoliv se poručík objeví.

Marie přila za Mirkem na rotu během dopoledne. To se jetě nestalo. Celá zadýchaná

vběhla do kanceláře. Mirku! klesla do křesla. Kytka nebude!

Jak to? Vdy jsem ji včas objednal, Mirek zvedl telefon.

Nevolej tam, je to zbytečné. Právě jsem s prodavačkou mluvila. Gerbery prostě nejsou

. . P o s l e d n í slova spolkla se patně tajenou lítostí.

Mirek vstal, sklonil se k ní a něněji pohladil. A musí to být zrovna gerbery?”

No… kdy já myslela ..

Ale, Mařenko! Co je pro nás důleité?” Postavil se před ni. Marie se usmála.

Zdraví, láska a charakter, řekli oba současně.

Jsou tam gerbery?‘4 zeptal se Mirek. Chvíli se jeden druhému dívali do očí a pak se

rozesmáli.

Desátník Vicena stál ovem za dveřmi a vechno slyel. Opatrně se vzdálil a vpadl na

učebnu. Kluci, oni nemají kytku! oznámil pohotově. Ptáčník to asi zvoral.

Vojín Halaburd, řečený fotr, se váně postavil. Zjednal ticho pohybem tlusté ruky.

Bez kytky, pronesl, nemůe být o svatbě ani řeči. Svatba bez kytky, je jako mlejn bez vody, jak říkal Komenský. Tu záleitost si beru na starost já.

Petr seděl na svobodárně u psacího stolu. Usrkával vychladlou kávu a očima nepřítomně

bloudil po koberci. Před hodinou za ním přila delegace vojáků z Mirkovy roty vybírat na

svatební dar. Sevřelo se mu srdce, ale nedal na sobě nic znát, vytáhl stovku a byl odměněn

uznalými pohledy. Kdy kluci odeli, pocítil v nitru hořkost. Uvědomil si, e tohle je definitivní konec. Snail se přemýlet o svém posledním rozhovoru s Mirkem.

50

Od té doby se jeden druhého stranili. Netuil, e to vezme tak rychlý konec a uvědomoval si, e měl Mirek pravdu. Zavinil si vechno opravdu sám. Přesto se nemohl zbavit pocitu uraené jeitnosti! Právě proto, e to byla Marie, která mu dala sbohem a nikoliv on jí. Tohle se mu stalo poprvé. Cítil hořkost poráky a současně přímo smyslnou touhu, je se mu u

nesplní. Často si říkal, e přece umí racionálně uvaovat, nikdy mu to nedělalo potíe a

rozumově vzato mu Marie vlastně nikdy nepatřila. Tahle úvaha mu pomohla jenom na chvíli.

Za pár minut u byl zase tam, kde předtím. Rostl v něm falený, nedobrý osten křivdy.

Tím, kdo mu ublíil, byl Mirek. Nebýt jeho, Marie by mu určitě zůstala. Mirkova vina začala v jeho představách narůstat. Kamarád ho podvedl. Oba ho podvedli. A tentokrát nadobro.

Uvaoval, e tady dál zůstat nemůe. Ztratil Marii, ztratil i přítele. A shodil se před vojáky, ne, to oni dva ho vlastně shodili. Rozhodl se. Začne někde znovu. Moná, e se dostane do větího města. Zařídí si ivot jinak. Potom by za ním moná ráda přila i Marie…

Zaklepal na dveře velitelovy kanceláře. Nikdo neodpovídal. Po chvíli to zkusil znovu. Se

stejným výsledkem. Zapálil si cigaretu, přistoupil ke chromovanému popelníku pod oknem a

rukou se opřel o bílý truhlík s květinami. Po chvíli si uvědomil, e svírá rukou něco, co

vlastně patří Marii a rychle dlaň odtáhl.

,,Jdete za mnou? ozval se za jeho zády hlas podplukovníka Maliny. Obrátil se a uviděl

velitele útvaru v koili. Ručník měl přehozený přes rameno a v ruce drel krabičku s mýdlem.

Soudruhu podplukovníku, dovolte ..

,,Pojďte dál,” přeruil ho nesluebním tónem Malina a volnou rukou otevřel dveře. ,,Posaďte se, vybídl Petra. ,,Co máte na srdci, kromě vady? zaertoval a začal si připevňovat vázanku.

,,Chci odejít pryč, soudruhu podplukovníku, vyhrkl rychle Petr a nervózně zalomil prsty.

,,A kampak? Do Prahy? Malina dokončil úpravu kravaty a přeel k psacímu stolu. ,,Tak

abyste mi řekl proč, co vy na to?”

Mám k tomu své důvody,” odpověděl sue.

Chvíli bylo ticho. Malina se na poručíka upřeně zadíval.

,,O tom nepochybuji, řekl pomalu. Následovalo opět ticho, přeruované ptačími trylky, které sem vnikaly otevřeným oknem. Něco vám řeknu, soudruhu poručíku,” řekl po chvíli Malina.

Vůbec není mojí povinností, abych ses vámi o tomhle tady bavil.

52

Od toho je kniha denního hláení a sepsaná ádost, odeslaná přes spisovnu. Sluební

postup, rozumíte? Odmlčel se. Vstal a oblékl si blůzu. Znovu upřel oči na Drábka, který

zarytě mlčel. ádost o přemístění vám mohu doporučit. Nebo také ne. To záleí na

okolnostech a hlavně důvodech.

Petr pokýval rozpačitě hlavou: Máte pravdu, soudruhu podplukovníku, promiňte. Chci odejít,

protoe se mi nelíbí vztahy mezi vojáky z povolání..

To jsou mi věci, prohodil Malina. Konkretizujte to. Jaké vztahy a mezi kterými vojáky z

povolání?” To bych si raději nechal pro sebe.

Tak u dost! zahřměl Malina. Jak jste tu dlouho, soudruhu Drábku? Slabý půlrok. A u mi

chcete namlouvat, e v tomhle kolektivu nejsou dobré vztahy?

Vstal a zlostně přecházel po kanceláři. Zastavil se u Drábka. Něco vám povím. Ono je

opravdu cosi nedobrého. Ale ne v kolektivu. Ty patné vztahy jsou mezi vámi a poručíkem

Ptáčníkem! Ano, my dva se nesneseme.**

To u je jiná,zabručel Malina. Ale jde o to proč? Včera za mnou poručík Ptáčník byl.

Pozval mě na svatbu a já z toho měl radost. Nechci zkoumat příčiny vaich neshod, přestoe

vím, e jste sem přili jako dobří přátelé. O celé věci mám svoje mínění a čím dál víc si

myslím, e je správné. Ale co mě zaráí, je fakt, e chcete vechno řeit tímhle způsobem.

Něco se mi nelíbí, tak sbalím kufr a pryč. Tam se mi zase něco nebude líbit a znovu honem

jinam. Nezdá se vám, e utíkáte sám před sebou?

Petr seděl tie a brada se mu téměř dotýkala prsou. Oči měl upřené na jedno místo a zdálo

se, e velitelova slova nevnímá. Malina se rukama opřel o stůl.

Proč myslíte, e jste tady, soudruhu poručíku? řekl váně a z hlasu se mu vytratil

pohněvaný tón. Proč vás poslali právě sem, na západní hranici?” Narovnal se a přeel k oknu. Zadíval se ven, pak pokračoval: Byly k tomu jistě váné důvody. Neberte to jako frázi, ale my tady opravdu ve dne v noci tvrdě bráníme něco, co patří vem. O tom vás, jako uvědomělého člověka, nebudu přesvědčovat. A tamti,’* pokývl hlavou směrem k hranici, nás

nemají příli v lásce. To si pite. Otočil se znovu k Petrovi: Vy jste, Drábku, dobrý vojenský inenýr. O tom jsem se u přesvědčil. Jste důstojník na svém místě, jak se říká. Nezdá se vám, e je třeba bojovat v ivotě o jiné hodnoty, ne jednu zklamanou lásku?

53

Petr udiveně vzhlédl. Povstal ze idle a udělal několik váhavých kroků k Malinovi. Pak se

zastavil a sklopil hlavu. Dovolte mi odejít, řekl tie.

xxxx

ROZKAZ NÁČELNÍKA TÁBU MANÉVRŮ TORERO

Veliteli 58. Itp. Zvlátním kurýrem! Upřesnění průzkumného letu letouny SR-71A

Upřesňuji úkol pro 58. Itp. Pluk provede bojový vzlet 1. den manévrů TORERO, dne 14. září 1978, čtyřmi průzkumnými taktickými letouny SR-71 A.

Úkol:

Taktický vzduný průzkum zejména zaměřit na objekty:

-

obsazená letitě

-

komunikační sítě, důleité vojenské a hospodářské objekty

-

prostory rozmístění vojsk

-

radiotechnické a rádiové prostředky.

Dále provést vizuální a fotografický průzkum s vyuitím fotopřístrojů KA-56 a KS-72 A.

Maximální výka letu při průzkumu 1500 m.

Pouít v bojové sestavě klamný manévr na překonání PVO protivníka.

Výsledek osobně hlásí velitel 58. Itp řídícímu manévrů do tří hodin po skončení bojové

činnosti.

Čas zahájení - 06.00 hod.

Náčelník tábu TORERO generálmajor William S. Brown

22

Kapitána Kříe probudilo táhlé, neodbytné zvonění. Několikrát si protřel oči, ne pochopil, e opravdu někdo zvoní. Mrkl na hodinky, půl třetí.

Voják, který stál za dveřmi, se omluvně usmál. Kří uviděl samopal a plnou polní.

Čas? zeptal se stručně.

02.00 odpověděla spojka. Varianta 22.

Franta se rychle ustrojil, natáhl budíka na sedmou a napsal Pavlovi na lístek: Musím na

letitě. Udělej si ráno snídani, mlíko je v lednici. A taky sýr. Ahoj. kodovku nastartoval na první otočení klíčkem. Kdy couval, vynořila se ze tmy robustní postava a hnala se k němu.

54

Ahoj, Franto. Vezme mne? Major Schejbal si v rychlosti zapínal plá, vecpal se do vozu a vesele zvolal: Jedem! Jedem, zabručel Kří. Venku je hezky, byla by koda spát.

Hele, Franto, nejel bys v sobotu na houby? Ráno bychom vzali kluky a tradá. Co říká?”

To je nápad. Beru.”

Na letiti to jen kmitalo. Vojáci ze zabezpečujících jednotek vynáeli materiál. Z

automobilního parku vyjíděly hasicí vozy a vzápětí za nimi vyrazila sanitka. Od hotovostních stojánek se rozléhal temný řev nahazovaných proudových motorů. Kří se Schejbalem vběhli do přípravny. Chvatně ze sebe začali shazovat plátě. Poručík Malík v zářivě zelené letecké

kombinéze stál před otevřenou skříňkou. Dobré ráno,” pozdravil. Sebral připravenou přílbu a vykročil ke dveřím. Tam se zastavil a otočil se ke Kříoví: Frantiku, já u jdu na to, jo?”

Dobrý. Hned jsem tam.”

Do přípravny vpadl praporčík Syrový. Umazanou rukou si přejel po zpoceném čele.

Soudruhu kapitáne, předběná příprava letounu provedena. Teď je tam z b r o j í ř … “

Díky,” přeruil ho Kří. Otočil se ke Schejbalovi: Karle, jde?

Vyrazili k hotovostním stojánkám. U Kříová MIGu pobíhala drobná postava. Byl to vojín

Částka. Pomáhal zbrojířovi připevňovat raketové kontejnery. Kří se rozloučil se Schejbalem

přátelským plácnutím do ramene a přistoupil k letounu. Mrkl na hodinky. Dobrý,” zabručel si pro sebe. Pokynul rukou poručíku Malíkoví, svému číslu , který u chvíli seděl upnutý ve své stíhačce a začal vystupovat po hliníkových schůdcích … .

Po skončení cvičného poplachu se nad letitěm v Králově začínaly objevovat ranní červánky.

Dozorčí pluku krátce předtím oznámil, e se vichni mají dostavit na učebnu tábu. Byla to

prostorná místnost s obrovskou mapou, rozdělenou na nestejně velké sektory s mnostvím

různobarevných praporků a velkých, modrých ipek.

Kří si sedl vedle Schejbala. Oba měli ve tváři vepsáno vypětí posledních hodin. Dnes to

byla zabíračka, na tom se shodli vichni. Piloti i technici. Ozval se řízný povel a učebna

strnula ve vypjatém pozoru. Velitel pluku převzal hláení. Kdy znovu zaujali svá místa,

rozhlédl se po vech přítomných. Napjatě sledovali jeho bystré, edé oči, zvýrazněné hustým

obočím. Soudruzi, dnes byla provedena prověrka bojové pohotovosti. Výsledky zatím

nebudu rozebírat, protoe jetě nemám vyhodnoceny vechny podklady od kontrolních

orgánů.

55

Mohu ale předběně říci, podle mého úsudku, tak jak jsem procházel jednotlivými úseky, e

to patné nebylo. Zvlá se mi líbila snaha a iniciativa vojáků ze zabezpečujících jednotek.

Ta nebyla vdy na potřebné úrovni. Je vidět, e se na rotách začíná pořádně pracovat s

kadým vojákem.” Plukovník se odmlčel. Obrátil se k mladému majorovi, který seděl vedle něho.Dnení prověrka nebyla náhodná. O tom vám něco řekne zpravodajský důstojník.

tíhlý major vstal a mírně se uklonil. Otevřel černé desky, které leely před ním a vyjmul z nich několik papírů.

Soudruzi! Jak uvedl velitel pluku, prověrka, která dnes proběhla, měla důleitý cíl. Ověřit schopnost pluku k rychlému zásahu a včasnému odraení nepřátelských provokací ve vzduném prostoru. Máme zprávy, e během září začnou na území sousedního státu

rozsáhlé manévry vojsk NATO pod názvem TORERO. Manévrů se zúčastní kromě armád

NSR a USA jetě některé jednotky belgické a kanadské armády. Jedním z cílů manévrů je

provokovat vzduný prostor naeho státu a vyzkouet vechny způsoby překonávání

protivzduné obrany. To znamená let na malých a přízemních výkách, let v rozčleněných

sestavách a provádění klamné činnosti. Podle dalích informací zamýlí velení NATO při

manévrech vyuít zkueností z letecké bojové činnosti na Blízkém východě. To je ve

stručnosti ve.

Velitel pluku pokynul hlavou. Děkuji. Vzhledem k uvedeným okolnostem nařizuji: Po dobu

těchto manevrů budou dret první hotovost pouze piloti I. a II. třídy. V přítích dnech bude provedeno velitelské zaměstnání s cílem procvičit způsoby ochrany letitě při různých variantách úderů a ochrana proti zbraním hromadného ničení. Dále bude procvičen se vemi

hotovostními piloty přepad ze střehu na letiti a přepad ze střehu ve vzduchu.

Odmlčel se. Zakalal a znovu si pronikavě změřil vechny přítomné. Po chvíli pokračoval:

Vím, e zvlá zkuení piloti to v nejbliích dnech nebudou mít lehké. Ale jiné řeení

neexistuje. Úkol pluku je nám vem jasný. Myslím, e dalí řeči jsou zbytečné.”

Na chodbě se po sobě podívali. A je po sobotě,” prohodil Kří a pokrčil rameny.

Spí po houbách,zavrčel Schejbal. Teď z těch main vůbec nevylezeme.”

Kří se usmál. Zítra ti přinesu houby. Suený.”

56

23

Marie s Mirkem dostali jako svatební dar od podplukovníka Maliny jednopokojový byt po

bývalém správci, byla to spí miniatura bytu, ale útulná a se vím, co je k bydlení potřeba.

Nechyběla tu ani malá kuchyňka s elektrickým sporákem. Oba stáli v prázdné místnosti s

tichým nadením. První krok do společné budoucnosti začal astně, Rozhodli se sem

nastěhovat co nejdřív. Tak se tady měj. Mirek stál nad leící postavou, zahalenou

cigaretovým dýmem a napřáhl ruku. Loučil se s Petrem nerad, proili spolu pět studentských

let a přestoe si v poslední době přestávali rozumět, bylo to pro Mirka přece jen těké.

Chlapskou lítost vyvaovala jistota ivota s milovanou enou. Ale přesto se neubránil pocitu, e končí nejhezčí období jeho ivota. Spolu s Petrem ztrácel atmosféru mládenecké bezstarostnosti, tudáckých legrácek a váných debat bez konce, usilovného dření a

kolektivních oslav po úspěných zkoukách. Po skončení studia se s tím vyrovnal poměrně

brzy právě proto, e měl Petra vedle sebe a s ním si přinesl kus mládeneckého světa i sem,

na umavu. Teď od něho odchází. Stojí nad ním a podává mu ruku a snaí se sám sebe

přesvědčit, e se přece stěhuje jen o pár desítek metrů dál. Přitom dobře ví, e těch pár

desítek metrů se časem změní v kilometry, protoe se předevím změní jeho ivot.

Snad mi alespoň podá ruku. A přijedu z domova, tak si to tady sbalím.”

Posly,” ozvalo se z válendy. Ty jede sám?” Jo. Proč se ptá?”

e nejedete spolu. Se enou,” řekl Petr. Přitáhl si popelník a zadusil v něm cigaretu.

Marie má slubu. A já potřebuji něco vyřídit s tátou. Chce prodat chalupu, tak mu to jedu

rozmluvit. Dlouho jsem ho neviděl, ani na svatbu nemohl přijet. Tys tam taky nebyl a tebe

jsem čekal ze vech nejvíc.” Petr vstal a prohrábl si vlasy. Jsem rád, e jsem tam nebyl, tyhle obřady mně vdycky naháněly hrůzu. A nemysli si, e je v tom árlivost. To u přelo.

Jen mně není jasný, proč vykládá vojákům o mojí zhrzené lásce.” Co je to za hloupost! Já e něco vykládám? Kam na to chodí, člověče?” Tak. Zpravodajská sluba.” Hele, vojákům nemusím nic vykládat, jak si myslí. Dovedou se sami koukat kolem sebe.

57

A pozorovat, jak ti poslední dobou ujídějí nervy. To ti ovem dělá dobře, co?

Nevím, proč by mi zrovna tohle mělo dělat dobře. Spí se nepřestávám divit. A nepoznávám

tě. Přeel ke skříni a vytáhl kabát.

A přijedu, tak si o vem můeme pohovořit. Bude-li chtít.

Petr stál uprostřed pokoje, poslouchal doznívající kroky a cítil, e takhle to dál nepůjde.

Mirek má pravdu, co mám vlastně, jetě chtít? Vdy je vechno v pořádku, Mirek je enatý a

vzal si Marii, klape jim to, dostali byt. A e Petra Drábka Marie nechala? Člověk si musí

zvykat. Koneckonců, kdyby to tak nezkonil na té zábavě, určitě by měl Marii dodnes ale, vzal by si ji? To je otázka. Tak konec toho nesmyslného árlení, hotovo, jede se dál.

Druhý den vyhledal Marii. Přinesl velkou kytici lučních květů a omluvil se, e jde opoděně

gratulovat k sňatku. Nezlob se, řekl, za to vechno … 

Marie se usmívala: Jak jsi to říkal? Sečteno, podtreno a tečka. astná? Přikývla: ,,Moc.

To mě těí. Opravdu. Ví, já o vem moc přemýlel. Přiznám se, e mi vae svatba vyrazila

dech. Tak najednou … Ale je asi dobře, e vechno dopadlo takhle. Já jsem asi opravdu

moc velkej frajer a my d v a … prostě by to stejně neklapalo.

Petře, slíbíme si, e o tom, co bylo, u nebudeme mluvit. Nikdy. Souhlas? Souhlas.

Díky za kytku, řekla. Je krásná. Do poslední chvíle jsem ádnou neměla. Pak se objevil

jeden voják z Mirkovy roty a vrazil mi do ruky krásný gerbery.

Halaburd, já vím. Posly, Marie, mám nápad. Tak povídej, hořím zvědavostí.

Co abychom Mirka překvapili? Vzal bych pár vojáků a přestěhovali bychom vechno do

vaeho nového bungalovu. A přijede, bude panem domácím.

,,To by bylo fantastický! Ty bys chtěl? Jasně, vdy jsme pořád kamarádi, ne?

Domluvili se na sobotu v deset dopoledne. A dej mi klíč, dodal s tajemným úsměvem, bude

jetě jedno překvapení.

V sobotu stála Marie na prahu svého nového domova jako u vytrení.

58

Stěny bytu zářily čerstvou malbou. Vojáci neopomněli přidat stříbrný jemný váleček.

Pobíhala z jednoho kouta do druhého. V duchu si představoval, e mohl tím, kdo tady s ní

bude bydlet, být on a přilo mu to líto. Marie dojatě děkovala a on ji ujioval, e to není jeho zásluha, ale vojáků.

,,Nech být, někdo jim to musel poradit a vechno zorganizovat,” usmívala se astně a

začala se s ním radit, co kam umístit. Petr navrhl, kam pověsit obraz a jaký koberec by se

hodil k barvě stěn.

Sem dám válendy, co říká? zeptala se.

Úkosem na ni pohlédl. Tak tomu já nerozumím.” Rychle si zapálil cigaretu. Usedl na jednu ze dvou starých idlí, které v místnosti zbyly po malování. Tak co, dobrý?” zeptal se.

Horlivě přikývla: Jetě jednou moc děkuji. A ví co? J á s i dneska výjimečně zapálím.”

Úsluně jí podrel plamen, a kdy k němu nachýlila hlavu, ucítil známou vůni. Zatočila se mu hlava. Nesmí to říct Mirkovi. Slíbila jsem mu, e přestanu kouřit. Asi by se natval.”

Myslím, e ne,” prohodil Petr sue. Znám ho u dlouho a tohle mu nikdy nevadilo.”

Marie potáhla z cigarety. Často o vás dvou mluví.” Opravdu?”

Nedá na tebe dopustit. Má to u něj dobrý.” Myslí?”

Nemyslím. To vím. Je to opravdový kamarád.”

Z jejích úst to znělo tak, e ho znovu popadl vztek a lítost. Myslel, e u ho vechno přelo, ale teď se to ozvalo znovu a naléhavěji ne dřív. Upřeněji pozoroval. Pohledem sklouzl na oblou křivku boků a na hroty ňader pod tenkým, lutým svetrem. Cítil, e se mu začínají

chvět ruce. Náhle prudce vstal.

 M a r i e . . z a  e p t a l přerývaně, Maruko … já tě mám pořád rád. Straně, věř m i … “

Klesl na kolena a snail se uchopit ji za ruku. Bylo to zoufalé, třaslavé vyznání a byl v něm celý současný Petrův ivot, jeho trápení a ukřivděná jeitnost, zloba na vlastní slabost.

Vechno to dostalo podobu trapného poníení a prosby, která nemůe být nikdy vyslyena,

protoe byla pronesena právě takhle a právě tady. Marie zrudla a po kořínky vlasů.

,Tohle … tos neměl dělat, Petře,” řekla přidueně, tohle ne.“Nervózně si uhladila pramen vlasů, který jí spadl na tvář. Kvůli tomu ses tady nemusel namáhat,” rychle dýchala. ,,Mám Mirka ráda jako nikoho na světě, rozumí?” Nemohla dál. Chvěla se lítostí. Ty bys d o k á z a l … i svýmu kamarádovi

.

59

Z a b o ř i l a tvář do dlaní. Petr stál jako opařený. Ruce mu bezvládně visely podél těla, hleděl na Marii a bylo mu zle. Tohle přece nechtěl-tohle ne!

Bě pryč … prosím tě, bě! Celé její tělo se křečovitě otřásalo.

Chtěl něco říci, omluvit se, zakřičet, e takhle to není, ale viděl, e zase prohrál a e cokoli řekne, vyzní trapně. Sklonil hlavu a tie za sebou zavřel dveře.

24

Jednou za měsíc vycházela sluba poručíku Ptáčníkovi a poručíku Drábkovi dohromady. Tu

středu se oba potkali na chodbě před velitelovou kanceláří a čekali na hláení. Mirkovy

kanady vedle Petrových ztrácely lesk.

Podplukovník Malina je přijal s neproniknutelnou tváří. Bystře si oba prohlíel. Od jeho

rozhovoru s Petrem stáli u něho pohromadě poprvé. Poručíci se bezvadně zahlásili. Po

skončeném hláení začala prohlídka výstroje. Malina se usmíval a to bylo pro oba dobré

znamení. Jen jednou se zarazil, chytil Mirka za loket a významně ukázal pohledem na jeho a

pak na Petrovy kanady. Mirek sebekriticky přikývl.

Tak co, mládenci, jak se vede? prohodil Malina po skončené prohlídce. Dlouho jsme se v

téhle sestavě neviděli.

Vechno v pořádku, soudruhu podplukovníku, řekl Mirek a pohlédl na Petra.

Ano, jistě… v pořádku,” Petr blýskl kanadami, jak poněkud rozpačitě přelápl.

Malina pohlédl na Mirka: Vám se, Ptáčníku, nedivím. Čtrnáct dní po svatbě by mělo být

opravdu vechno v pořádku. Teď jetě zbývá, aby bylo jasno mezi vámi dvěma.” Zváněl,

promýlel pečlivě kadé slovo. Chtěl jsem si vás zavolat u dřív, ale schválně jsem počkal, a přijdete oba, takhle, nikoli na můj rozkaz. ” Postavil se zpříma před mlčící důstojníky. Nic nejde lámat přes koleno, ani vae vzájemné vztahy ne. To je jedna stránka věci. Ale ta druhá je důleitějí. Čekají nás náročné úkoly a já si nemohu dovolit, aby jejich plnění bylo čímkoliv naruováno. Podíval se na Petra. A z jakýchkoliv důvodů, třeba soukromých. Malina usedl ke stolu a po chvíli pokračoval: Moná si řeknete, e mně do vaich osobních věcí nic není

a měli byste třeba pravdu.

60

Vidíte také, e se to nesnaím pitvat a dopídit se podstaty. Ale přemýlejte o tom. A se mezi vámi přihodilo cokoliv, nenechte si to přerůst přes hlavu. Doufám, e víte, co tím myslím. A teď nástup do sluby!”

Na chodbě se na sebe podívali. Petr pokrčil rameny. Mirek mlčel. Kráčeli kolem dlouhé řady

panelů stakticko-technickými daty různých typů letounů a protiletadlových zbraní. Chodba se

stáčela ostře vlevo. Sestupovali po úzkých schodech a jejich kroky tlumil rudý, kokosový

běhoun. Stěny zářily bílým fialovým obkladem. Zamířili k červenému světlu, které v eru

chodby označovalo sluební sál. Pod světlem se rýsovaly koenkou obloené dveře, které

příjemně ladily s okolním interiérem. Bylo zřejmé, e se velitelským stanovitěm zabývala

citlivá ruka architekta. Oba důstojníci této harmonii nevěnovali příli pozornosti-tuhle cestu toti absolvovali téměř kadý den. Buď sami slouili, nebo tudy chodili kontrolovat ve slubě své vojáky. Za vyhodnocovací pult zasedl první Mirek. Zrakem přelétl obrazovku radaru a mechanicky zkontroloval funkci lokátoru.

Vechno klapalo. Z vedlejí místnosti se vynořil nadporučík Sova, kterému právě končila

směna. Poklepal Mirkovi na rameno. Tady to má, podával mu knihu předání sluby.

,,Nic zvlátního. Jen trochu ilhá osmapadesátka na dvojce.  Mirek kývl hlavou: ,,Díky,

mrknu se na to.

Tak já fičím. Sova si oblékal blůzu a bylo vidět, e je unaven. Bledý obličej zvýrazňovaly temné skvrny pod očima. Moc jsem toho nenaspal, prohodil. Jestli ten sousedovic kluk bude zase před barákem tůrovat motorku, tak se neznám. Kluci, ahoj. A dobrou slubu.

Mirek se usmál a pokynul mu rukou. Petr seděl na svém místě a soustředěně studoval

směrnice. Kdy za nadporučíkem Sovou zapadly polstrované dveře sálu, obklopilo je

zvlátní ticho, které je typické pro odhlučněné místnosti. Kadý zvuk má tupý, zkreslený tón a lidský hlas zní nepřirozeně dutě. Mirek přeel k trezoru, odemkl ho a vyjmul lutou zapečetěnou obálku. Poloil ji před Petra na stůl.

Nastav si komponenty, řekl. Srovnáme si čas.

Petr kývl hlavou a rozlepil obálku. Chvíli seděli mlčky před ohromnou plochou plexisklového

planetu, na který z opačné strany začaly přibývat údaje o přeletech. Ostře zelený paprsek

radaru krouil svoji nekonečnou pou po kulaté černi obrazovky a rozínal malé body, které

připomínaly odlesk vzdálených hvězd.

62

Jak jsi pořídil doma? prohodil Petr a usilovně hleděl do záznamu.

Nijak, vzdychl Mirek. Táta si stou chalupou nedá říct. Jo, a dík za pomoc v domácnosti.

Bylo to od tebe prima.  Petr se nad stolem přikrčil. Zrudl a za uima.

To nestojí za řeč. Cítil, jak se mu nahrnula krev do tváří. Celé tři dny se trápil pomylením, co Marie udělá, zda bude mlčet nebo řekne Mirkovi, co se stalo.

Chtěl za ní zajít a celý ten trapas dát do pořádku, ale nenael v sobě odvahu. Stokrát se na ten dialog připravoval a stokrát ho zavrhnul. Nakonec se sám sobě zlostně vysmál a otevřel láhev vína, kterou původně zamýlel vypít s Marií na oslavu nového bytu. V neděli dlouho

spal a byl rád, e je v pokoji sám. Začal psát Marii dopis, v polovině ho vztekle zmačkal.

S tím vymalováním ses fakt vytáh, to jsem nečekal, pokračoval Mirek. Dokonce s

válečkem. A stříbrným.Petr po něm sklouzl očima, aby zjistil, jak to myslí. Zdá se, e je ve v pořádku.Pamatuje na ten malér s Kalábem? nadhodil a oba se rozesmáli. Kdo mu tenkrát navrhoval barvy? Čechura. No jo, Čechura! Kaláb byl estétem jejich ročníku.

Amatérsky maloval a kdekoho poučoval o funkci barev a jakou důleitou roli hrají v ivotě

člověka. Před prázdninami přiel od ředitelství internátu pokyn, aby kadý nechal na vrátnici lísteček, jakou barvou chce vymalovat pokoj. Kaláb odjel domů a Čechura zael za mistrem malířem. Řekl mu, e na pokoji číslo 32 bydlí zvlátní člověk, který si libuje v tmavých

barvách. Vzkazuje panu mistrovi, zda by mu nemohl vymalovat pokoj černě. Mistr se zhrozil,

e černou barvu nemá a jestli by stačila tmavě modrá. Čechura souhlasil a Kalábovo obydlí

se změnilo v pochmurnou kobku. Byl z toho průvih, museli dát na vlastní útraty pokoj

přemalovat, ale za Kalábovo řádění to stálo. Kde jsou ty časy, člověče, povzdechl Mirek.

Velitel směny k náčelníkovi, ozvalo se přidueně z černého ampliónu nad pracovním

stolem. Mirek přepnul na vysílání: Rozumím. Otočil se k Petrovi: Tak vidí, ani pokecat

nemůem.

Vstal a zkontroloval knoflíky na blůze. Sluba je jetě dlouhá, usmál se Petr.

Dnes mi to ani nevadí, prohodil Mirek. Udělej zatím kafe, ne se vrátím zpátky.

Kdy odcházel, měl pocit, e zavírá dveře na internátě v Brně a e v pokoji zůstal jeho starý kámo Petr Drábek.

63

25

V půl esté se naposledy střídá směna. Za dvě hodiny pozorného sledování obrazovky a

vyhodnocování údajů na planetu toho má člověk dost. Zvlá, kdy k plánovaným letům

přibudou mimořádné. Pak je třeba mít oči jak ostří a bedlivě pozorovat pořadová čísla letů.

Kresliči u planetu se pořádně zapotí, ruka jim hraje koncert a automaticky převádí

obrazovce čísel do zrcadlového vidění. Mirek si protřel oči a odkráčel k umyvadlu. Chrstl si do obličeje plné dlaně studené vody a zatřásl hlavou. Zasedl opět k pultu a dopil zbytek studené kávy. Mrkl na hodinky. Chvíli uvaoval, zda u má vzbudit Petra, ale pak se rozhodl

jetě pro jednu cigaretu. A si pospí, myslel si, stejně mají za dvě hodiny padla a on to pak doene doma. Usmál se, to se vlastně neví… Co je, proč mě nevzbudí? ozvalo se od dveří odpočívárny. Petr ospale moural očima. Pak vstal. Bě si odpočinout, Mirku,protáhl se.

Zasedl k obrazovce, zalovil v kapse a vytáhl pomačkaný balíček spart. Zaáral v něm

ukázováčkem. To snad není moný, celá dvacka pryč! S povděkem si zapálil Mirkovu

olympii. Přitáhl si vyhodnocovací záznam. Něco nového? Upřel zrak na planet. Mirek ho

pozoroval přes kouř cigarety. Při dnení slubě měl pocit, e se zase s Petrem seli. Skoro

celou noc vzpomínali na Brno, internát, kolu a hospůdky, dostali se pozvolna do nevázané

studentské řeči. Ve tři ráno začali jeden druhého přesvědčovat, aby el spát. Nakonec

prohrál Petr. Mirek si uvařil silného turka a docela spokojeně vzal na vědomí, e dnes u

toho moc nenaspí. Slyí, jdi si lehnout, znovu připomněl Petr. To u nemá cenu, zůstanu

tady s tebou. Za dvě hodiny končíme.

26

První hotovost k letounu, první hotovost k letounu! Amplión v přípravně pilotů hluboce

zavrčel a odmlčel se. Tak jdem na to, otočil se kapitán Kří k poručíku Malíkovi a pohlédl

oknem na jasně modrou oblohu, na které se rozlévaly první paprsky podzimního slunce.

64

Co vzdychá, člověče,” prohodil leící mu s hodností majora na rozepnutém cípu bílé

kombinézy a zamáčkl v popelníku zbytek cigarety. Ty to má dobrý. Skončí a jde domů. A

já tady budu tvrdnout celý den.” Potřásl hlavou a vstal z nízké válendy, vyrobené z lehkých hliníkových trubek. Kří se usmál; Aspoň má čas prozkoumat ty svoje detníky.”

Major Schejbal byl u pluku znám pro svoji teorii,detníků. Měl ve skutečnosti na mysli

slunečníky, ale nějak si na ten výraz nemohl zvyknout. Navrhoval, aby se nad letounem,

který na hotovostní stojánce drí první hotovost, postavil v létě, v době největího vedra,

velký slunečník, který by alespoň zčásti zmírnil utrpení pilota, seněrovaného v kombinéze a připraveného k okamitému startu. Někdy je to opravdové peklo, pomyslel si Kří. Mělo by se o těch Schejbalových detnících pouvaovat.

U to mám dávno prozkoumaný,” řekl Schejbal a rychle vytáhl blok a tuku. Hele, tady by se muselo svařit pět trubek..

Karlíku, já vím, e se dobrej,” řekl Kří. Ale já jaksi teď nemám čas, ví?” Otočil se a kráčel ke dveřím. Ale můeme o tom podebatovat. Třeba dnes večer u nás, co říká?”

Sebral se stolu bílou přílbu. Mám tam výbornou iváňskou.

Vyel ven a zamířil k hotovostní stojánce. Doel ke svému letounu a pomalu vystupoval po

hliníkovém ebříku. Přátelsky pokynul Malíkoví, který mizel ve vedlejím MIGu. Myslel na

Pavla. Za chvíli bude vstávat do koly, vechno má připraveno, jen jestli bude snídat,

holomek, včera nael v odpadkovém koi namazaný krajíc…

Soudruhu kapitáne, potřebujete něco?”

Pohlédl dolů. Vojín Částka na něj zas tak obdivně zíral zpod přivřených víček, zacláněje si

obličej proti slunečním paprskům.

Ne, Vaku, nepotřebuju. Bě zpátky do baráku. Kdyby něco, tak dám vědět.” U kabiny se

zarazil: A ne, aby ses ulejval. Ví, co má dělat, kdy nic nedělá.”

Nebojte se. Budu sedět a .. Učit se,” doplnil ho Kří.

Spolehněte se, soudruhu kapitáne. Ty knihy mám vechny s sebou.”

Kří se usadil v kabině svého MIGu,, upínací řemeny přichytil do klipsen a nechal je volně

viset. Dal se do pozorné kontroly přístrojů.

65

Očima rychle přeskakoval z jednoho na druhý. Dělal to u tolikrát, e si automaticky vryl do paměti vechny správné polohy ručiček. Zdálo by se, e tahle mechanická pamě není zrovna nejlepí a e se tím ztrácí potřebná pozornost, ale Kří u několikrát měl monost

poznat, e opak je pravdou. Stačilo přejet očima po přístrojové desce a jeho vycvičené

nervové spoje okamité zaregistrovaly jakoukoliv neádoucí změnu. Vechno bylo v

pořádku. Přepnul na vysílání a ohlásil se indexem:

Zde 521, zde 521. Provedena kontrola.”

Ve sluchátkách zaumělo. 521,521, rozumím. Zůstaňte na příjmu.”

27

Sálem se neslo tiché, monotónní hučení obrazovky, které občas přeruil jemný záchvěv

planetu. Kreslič zřejmě víc přitlačil. Plexisklová stěna, rozdělená na obrovské sektory, se v tuto dobu pokryla červenými číslicemi a rudými skvrnami od neustálého mazání prolých údajů. Bylo est hodin dvacet minut. Poručík Ptáčník navyklým pohledem přehlédl

černozelenou obrazovku přístroje. A strnul. V sektoru třicet osm lomeno čtyři se rozzářil

jasný bod, který přímo provokativně směřoval do československého vzduného prostoru.

Bleskurychle pohlédl na kresliče za planetem. Malý desátník stál se skloněnou hlavou a

náhle si oběma rukama přitiskl sluchátka k uím. Ruka s mastnou barevnou tukou vylétla

vzhůru a zůstala nehybně trčet na plexisklovém povrchu planetu. Mirek vyskočil.

Petře!” vykřikl. Třicet osm čtyři!

Vrhl se k červenému telefonu. Zde osmdesát dva, zde osmdesát dva. Hlásím naruení!”

Rychle a přesně vyslovoval předepsané formulace. Očima hledal Petra.

Poručík Drábek seděl na svém místě, jako by neviděl obrazovku. Ptáčníkovy oči se rozířily

úasem. Chtěl něco říci, znovu ho volal přímý telefon od operačního důstojníka.

Opakují zprávu. Zde osmdesát dva, osmdesát dva. Hlásím naruení… ano, okamik.”

Zakryl dlaní sluchátko. Tak to sakra vyhodno!” zařval na Petra, který doslova zmrtvěl.

Údaje o naruení - slyí!”

66

Pratil sluchátkem o stůl a skočil k vyhodnocovacímu pultu. Horečně pracoval. Během

minuty byl hotov. Petra si vůbec nevímal. Na čele se mu perlil pot, a kdy znovu chytil

sluchátko, druhou rukou si otřel obličej. Tabulku s čísly si strčil pod bradu.

Zde osmdesát dva, hlásím údaje. Čas est dvacet dva, kvadrant třicet osm lomeno čtyři.

Rychlost tisíc est set dvacet, výka tisíc pět set, kurs jihovýchod do kvadrantu třicet osm lomeno pět. Předpokládám typ letounu, strategický průzkumný-SR-71A. Ano, ano …

rozumím.

Pomalu odloil sluchátko a zhluboka se nadechl. Zkontroloval čas. Bylo est dvacet čtyři.

Znovu si otřel čelo. V tu chvíli prořízl ticho sálu ostrý zvuk poplachového zařízení.

28

Kří seděl opřen o černé vypoltářované opěradlo sedadla. Pohled na palubní chronometr

mu ukázal, e je za deset minut půl sedmé. Jetě přes půl hodiny. Snail se myslet na něco

zajímavého, aby zbývající dobu nějak vyplnil. Znovu se mu před očima odvíjela příhoda s

vojínem Částkou. Zpropadený kluk. Ale pilot by z něj mohl být dobrý, to Kří odhadl. Pilotem se člověk narodí, to je fakt…

Sluchátka na uích mu skoro poskočila. Trhl sebou a bezděčně uchopil knipl.

521, 521, ke startu připravit!” Přepnul na vysílání: Rozumím!

Z blízkého domku vyběhly dvě postavy a vzápětí dalí dvě. První dvojice se hnala k němu

vojín Částka a technik letounu praporčík Syrový. Druhá mířila ke stroji poručíka Malíka.

Částka byl v miku u něho. Zručnými pohyby mu dotahoval upínací řemeny.

Kří se vyklonil z kabiny: Nahazovat!”

Rozumím, nahazovat! Syrový pracoval jako čert. Vzápětí se rozlehl burácivý řev turbíny.

Částka mezitím uzavřel kabinu a jako lasička sjel dolů po ebříku. Dvěma navyklými pohyby

odjistil schůdky, popadl je a zmizel. Vzduch za letounem začal vřít. Od prvního signálu

uběhla necelá minuta.

Kapitán Kří pohlédl na kabinu sousední stíhačky. Pozvedla se tam ruka v zelené kombinéze

a vztyčila palec. Spokojeně pokýval hlavou.

67

Zde 521. Předstartovní příprava provedena, motory nahozeny. Povolte start!

521-start povoluji.

Pevně uchopil řídící páku. Naposledy zkontroloval pohledem radiokompas a polohu klapek.

Byl klidný. estnáct let sluby pilota-stíhače ho naučilo perfektně ovládat situaci.

Copak je to asi za hocha tam nahoře? Vak uvidíme. Pohlédl vedle sebe. Poručík Malík se

zavěsil ve vzduchu přesně na své místo a srovnal otáčky. Kří přepnul na vysíláni.

521 odstartoval. Podvozek zasunut, ve v pořádku.

Díval se před sebe a věnoval se sluchátkům. Brzy přijde naváděcí pokyn. Pavel by měl u

vstávat do koly …

521, 521, navádím. Dvě minuty kurs 323, výka 35. Ohlaste se!

Zde 521, rozumím. Dvě minuty kurs 323, výka 35.

Zlehka pohnul kniplem a zároveň zkontroloval kurs. Jetě trochu doleva. Teď je to v pořádku.

Mrkl na výkoměr a zapnul forsá. Musí vý.

521, 521. Zatáčka doleva, náklon 30 stupňů do kursu 325. Ohlate se!

Kří znovu zopakoval naváděcí manévr. Asi v polovině zatáčky pevněji sevřel páku. Oči se

mu zúily. Uviděl stříbrný trup proudové stíhačky se znaky západoněmeckého bundeswehru.

Zde 521, ukrojil stroze do mikrofonu. Cíl vidím!

Upřeně sledoval západoněmeckou stíhačku s černými kříi na trupu. Nová verze

průzkumáku, odhadl Kří. Tak uvidíme, hochu, řekl si pro sebe a chystal se vypálit varovnou

raketu. Ruka na páce se mu zarazila. Viděl, jak se Malík snaí dostat pod cizí letoun.

Protivník je u zpozoroval a pokusil se uniknout. Prudce se stočil doleva a podařilo se mu

mezi MIGy najít mezeru. Kříe ten manévr překvapil. Ale ne tak docela.

Bě stále pod něj! křikl do mikrofonu. Zkusím se dostat dopředu.

Rozumím! Malíkův stroj el stále ní a prudkým pohybem se dostal přesně tam, kde ho

chtěl Kří mít.

Výborně!” vykřikl kapitán. V tu chvíli si neuvědomil, e jeho slova letí do éteru. Pevněji sevřel knipl a znovu zapnul forsá. A jsi ná, pomyslel si vzrueně .

521, 521-vrate se okamitě na základnu. Vrate se na základnu! Udiveně zvedl obočí.

Proč? Naváděcí vě věděla, co dělá. Za necelou minutu by byli oba stíhači ve vzduném

prostoru NSR.

68

29

Petr seděl s bradou skloněnou na prsa. Pomalu se vzpamatovával z křečovitého stavu.

Zhluboka se nadechl, poposedl a opřel si hlavu do dlaní.

Tak mi vynadej,” řekl a upřeně zíral na desku stolu.

Mirek vstal a přistoupil k obrazovce. Opřel se o stůl a upřeně pozoroval krouící paprsek.

Na to teď není čas,” opáčil. Zkontroluj kresliče. Za chvíli je tady Malina.”

Odmlčel se a díval se za Petrem, který beze slova přeel jen na opačnou stranu sálu a

nechápavě kroutil hlavou. Mirek si v duchu začal propočítávat jetě jednou vechny údaje.

Okamitě si odvodil, e k naruení muselo dojít někde v prostoru elezné Rudy. Přeel k

velké mapě. Ano, určitě. Jinde to být nemohlo. Dveře se rozletěly. Velitel útvaru rychle kráčel přes sál. Mirek se okamitě postavil do pozoru. Soudruhu podplukovníku, velitel směny poručík Ptáčník. Během sluby ..

Dobře, dobře.” Malina se sklonil k přístrojům. Pozorně si prohlíel obrazovku.

Povídejte,” řekl, ani by pozvedl hlavu.

Cíl zachycen v est dvacet dva,” začal Mirek. Kdy byl odeslán poslední údaj?”

V est dvacet čtyři,” pohotově odpověděl Mirek.

To by lo,” kvitoval podplukovník. Jeho pohled se ani na chvíli nevzdálil od obrazovky.

Pokračujte.” Kvadrant třicet osm čtyři, směr třicet osm pět.”

Samozřejmě, kam jinam,” prohodil Malina. Zdálo se, e Mirka vůbec nevnímá. Po chvíli

zvedl oči. Tak dál, proč mlčíte? Rychlost?”

Přes estnáct set.”

Ale,” podivil se Malina. e by nový průzkumák?”

Ano, vypadá to tak,” souhlasil Mirek,

Kdo byl u pultu?”

Poručík Drábek!”

Kde je teď?”

Kontroluje kresliče.”

Červený telefon se znovu naléhavě ozval. Mirek se pohnul, ale Malina ho zarazil. Chvíli

soustředěně naslouchal. Pak několikrát přitakal a ohlédl se za planet po Petrovi. Kdy

skončil, tvářil se spokojeně.

Perfektně spočítáno,” řekl. Drábek je machr.”

69

30

Jetě tý den kolem poledne zastavila před bránou kasáren modrá volha. Dozorčí u vchodu

podal předpisové hláeni vysokému, černovlasému plukovníkovi a kdy vozidlo projelo,

nahavil přímou linku k dozorčímu útvaru.

Podplukovník Malina očekával návtěvu z nadřízeného velitelství před budovou tábu. Volha

se měkce zhoupla. Zcela opačně si počínal Malina, kdy k ní kráčel. Jeho krok by se dal

přirovnat k ule. Po oficiálním hláení se oba důstojníci srdečně přivítali.

Pojď, Jaroslave, u se vaří voda, pozval Malina svého přítele a uchopil ho pod loktem. Jak se na tebe koukám, určitě ti přijde káva vhod.

Plukovník Beránek si sundal čepici a zamával jí před obličejem. Tos tedy uhodl, řekl.

Kdy se posadil k malému konferenčnímu stolku, obrátil se Malina dychtivě ke svému

nadřízenému: Tak co?

Beránek usrkl kávu a uznale mrkl okem. Dobrý, Josef, dobrý. Mám to vechno s sebou.

SáhI po objemné luté aktovce se dvěma malými, stříbrnými zámky. Je to zajímavé,

podívej. Rozprostřel před Malinou ofotografováný detailní úsek mapy. Kolem čs. západní

hranice se táhla modrá čára. V prostoru Zwiesel se začala poznenáhlu přibliovat k hranici.

Přeala ji asi tři kilometry nad eleznou Rudou a dál pokračovala, obklopena malými

číslicemi. Plukovník Beránek píchl tukou asi půl centimetru do západoněmeckého sektoru.

Tady jste ho chytili a tady, tuka se posunula přesně na hranici, byl sečtený. Tomu říkám výkon. Malina si přemýlivě třel bradu a pozorně sledoval trasu letounu. Pak zavrtěl hlavou.

Něco mi tady nehraje, Jaroslave. V NSR teď probíhají manévry NATO a oni stínují hranici,

to je jasné. Jene tyhle průzkumné letouny, jsou to tuím SR-71A, letěly přece čtyři. Tři

uhnuly u dřív a jen jeden pokračoval. Proč?

Klamný manévr,” konstatoval Beránek. Ty tři letěly podstatně vý a poutaly na sebe

prostředky naí protivzduné obrany. Čtvrtý podlétl sestavu a vzal to hluchým pásmem

radiolokačních prostředků. Proto říkám, e to rychlé sečtení byl výkon.

Chvíli mlčeli. Malina pomalu míchal kávu a pozorně sledoval mapu. Opravdu to bylo tak

dobré?” zeptal se.

To ti garantuji. Přijel jsem se na ty tvoje kluky také podívat.”

70

Podívej se, Jaroslave, moc mi je nechval. Aby si nemysleli, e nad ně není,” Malina vstal a sáhl po telefonu.

Kdy Mirek s Petrem vstoupili do velitelovy kanceláře, měli pocit, e znovu nastupují k

útvaru. Po chvíli toti přila Marie a v místnosti zavoněla káva. Jene álků bylo o jeden víc.

Plukovník Beránek se na ně usmál a podal oběma ruku. Posaďte se, soudruzi. Jistě tuíte,

proč jsem tady. Chci, abyste mě podrobně informovali o naruení. Něco si potřebuji ověřit.

Kdo začne?” Petr sklouzl očima k Mirkovi a nervózně si začal urovnávat blůzu.

Zachycení provedl poručík Drábek, přeruil ticho Malina. A začne on.

Jestli dovolíte, soudruhu podplukovníku,” ozval se Mirek. Podám hláení jako velitel

směny. Petr sklopil hlavu.

Mirek začal vyprávět několik hodin starý příběh, který oba důstojníci u dopodrobna znali

doplňoval ho pouze bezprostředními postřehy člověka, který byl přímo u toho. O Petrově

stavu pomlčel. Petr sám odpovídal pouze na otázky a bylo vidět, e by to měl rád za sebou.

Odvedli jste kvalitní práci, soudruzi,” řekl na rozloučenou plukovník Beránek. Zvlá odbornou připravenost poručíka Petra Drábka hodnotím vysoko, i kdy nepochybuji, e by si soudruh Ptáčník počínal stejně dobře. Západoněmecký letoun krátce po naruení opustil

nae území a vrátil se zpět do NSR. Nai stíhači měli tentokrát podstatně méně práce ne

jindy. Vyslovuji vám poděkování.”

Kdy proli chodbou tábu a zabočili k východu z budovy, vzal Mirek Petra kolem ramen.

Dobrý, ne?” řekl. Proč jsi jim to neřekl?” zeptal se Petr.

A ty bys to udělal? Tomu, co se ti stalo, říkají doktoři stupor. Prý se to kadýmu několikrát v ivotě stane. Prostě umrtvení nervových spojů, chápe. Asi v tom hrála roli i ta vykouřená dvacítka cigaret.” Mirku, toto ti nikdy nezapomenu.”

31

Asi za týden končil kapitán Kří znovu první hotovost. Měl u toho plné zuby. Bylo pod

mrakem, barometr klesl a proti vem zvyklostem se tu a tam nad sídlitěm objevil klikatý

výstřel blesku.

72

Kdy uviděl první, překvapeně povytáhl obočí, no tohle, na podzim! Dvakrát po sobě ucítil v

letounu podivnou slabost, bylo mu na zvracení, ale ovládl se. Pak ho začalo pobolívat kolem

aludku. Nic patného jsem přece nesnědl, říkal si, ale nevolnost se stupňovala a na zádech

cítil potůčky lepkavého potu.

Seděl v přípravně a uvaoval, zda přece jen nemá zajít za doktorem. Pak mávl rukou, u mu

bylo lip a začal přemýlet o nedávném naruení. Po jejich návratu u na něho čekal velitel s náčelníkem tábu. Při dokladu pozorně poslouchali a hlavně je zajímaly manévrovací schopnosti nového průzkumného letounu.

Dělali jste, co se dalo,” rozloučil se s ním velitel. Chytit jste ho nemohli a pouít zbraň bezprostředně na hranici, to se prostě nedalo.”

Podal Kříovi ruku: Časová norma bojového vzletu byla splněna výtečně. Děkuji, Frantiku.

Tobě i Malíkovi. Ten poslední manévr byl vynikající.”

Potřásl hlavou a pomalu si začal rozepínat kombinézu. Znovu cítil, jak mu hrdlo svírá křeč.

Vrhl se k umyvadlu. Začal dávit a kolem něho se rozprostřela edavá mlha. Poslední, co si

stačil uvědomit, byla točící se velká kola splývající s bílým smaltem umyvadla.

xxxx

Kdy táta nepřiel domů a ve dveřích se objevil major Schejbal, myslel Pavel, e mu jde

oznámit nějakou dalí tátovu povinnost a vysvětlit jeho zdrení. Stávalo se to často a Pavel si u zvykl. Dokonce měl tyhle večery tak trochu rád, obloil se v obýváku spoustou dobrot a čučel na televizi, dokud táta nepřiel. Schejbal si rozpačitě odkalal.

Pavlíku… táta, odmlčel se, pak rychle dodal: Pojď k nám, Pavel se zarazil. Do jeho dětské due se začala vkrádat úzkost. Strejdo,” vydechl. Co je s tátou?”

Ví, nic se vlastně nestalo. Tátovi se jen udělalo patně.”

,A kde je?vyhrkl. Do očí se mu neodbytně začaly drát slzy.

V nemocnici. Pořádně ho tam prohlídnou a polou domů. Slabě se usmál: Není to nic

zlého, opravdu. Táta tam dokonce chtěl jet autem.

Jetě chvíli stál, zuby pevně stisknuté. Ale pak to nevydrel a rozplakal se.

73

Schejbal si přitiskl jeho hlavu k sobě a hladil ho po vlasech.

No tak. Přece nebude brečet. Táta se brzy vrátí, uvidí.”

A… kdy?” křečovitě vzlykal a Schejbalova uniforma dostávala stále temnějí barvu.

To nevím, ale brzy. Zatím bude bydlet u nás. Karlík se u na tebe těí. Tak si bě aspoň

pro pyamo, já na tebe počkám venku.” ,Sakra, zamyslel se. Snad se z toho Franta brzy

dostane . Nael kapitána Kříe v přípravně a nevěděl, cos ním je. Leel vedle umyvadla, na

kterém byly zbytky tmavých zvratků, rukou se pevně drel za břicho a kolena měl skoro u

brady. Kluci tam byli v miku. Saniák zapnul houkačku a pálili to jako čerti. Bylo jasné, e to Pavlovi bude muset sdělit on. V tu chvíli zaslechl, jak bouchly dveře zadního domovního vchodu. Pavel! Snad nechce…

Rozběhl se do dvora. Stačil zahlédnout červený záblesk odrazového sklíčka na blatníku

kola. Pavle!” vykřikl. Zastav!”

xxxx

Probudily ho otřesy sanitky. Bolí…” zaeptal. Tady,” rukou si sáhl na břicho a snail se přitáhnout nohy k tělu.

Já vím, Frantiku,” pokývl hlavou hlavní lékař pluku major Limberk. Ale to přejde. Klidně le a nehýbej se.

Odmlčel se a sáhl Kříovi na zápěstí. Odkdy má tyhle potíe, člověče?” zahučel.

Franta zavřel oči. Dýchal rychle, ale bylo vidět, e mu je u lip.

Asi.. dva měsíce. Ale předtím to nebylo takové … jako dnes.”

Bodej,” ulevil si doktor. Kadá nemoc zraje. A dneska to prostě uzrálo. Tos nemohl přijít dřív, sakra?”

Kdy … ono to nebylo tak hrozný, ví? Nejhori vdycky asi hodinu po jídle. Pak to obyčejně přelo.” Tak je to na aludku, to je jasný,” zavrčel Limberk.

Myslel jsem, e je to z černý kávy…”Hovno!” přeruil ho Limberk podráděně. To bude vřed. Já bych tě ..Zatvářil se jako deset čertů a z brany vytáhl injekční stříkačku.

Sanitka zastavila ve vojenské nemocnici před nízkým pavilónem. Houkačka ztichla u

nějakou minutu předtím a teď zhaslo i těkavé oko modrého majáčku. Z otevřených dveří

vyběhli dva zřízenci a vzápětí za nimi lékař.

74

Kráčeli rychle dlouhou chodbou a Limberk informoval lékaře o Kříově stavu.

Vezu ho z Králova. Vypadá to na krvácení z vředu v aludku. Občas měl potíe, ale dnes se

sesypal. Dyspeptické obtíe má asi dva měsíce, ale disimuloval. Tlakově je celkem dobrý.

,,Co puls? Zahnuli k vysokým, bílým dveřím s nápisem JEDNOTKA INTENZÍVNI PÉČE.

Běí mu to rychle. Víc jak sto za minutu. Dal jsem mu do svalu Antrenyl a bolesti jsou

mírnějí. Zastavili se před ordinací. Přiběhla sestra a z inspekčního pokoje vyel mladý

asistent. Okamitě nativní snímek břicha a statimově objednat fibroskopii.” Pak se obrátil k Limberkovi.O stavu pacienta vás budeme průběně informovat. Nechte tu adresu a telefonní číslo.

32

Ukate mi ten rentgen!” Náčelník interny svěsil se stojanu tenký, kovový rámeček a pozorně prohlíel snímek proti oknu. Asistent se mu díval přes rameno.

Dobré, zahučel. Perforace to není, to je hlavní.

Máme u fibroskopii? zeptal se, kdy pověsil snímek zpět na stojan.

Jetě ne, odpověděl asistent. Z laborky volali e to bude za chvíli.

Tak krevní obraz. Ten snad je, ne?

Chvíli zasmuile zkoumal lutou kartu. Zachmuřil se. Erytrocity dva a půl miliónu, obrátil se k asistentovi: Trochu málo, e?”

Do ordinace vela sestra z laboratoře. Soudruhu náčelníku, tady je ta fibroskopie.”

Děkuji. Po chvíli potřásl hlavou. V aludku jsou vidět jen zbytky krve, místo krvácení není zřetelné. Ale potvrzuje to diagnózu.”

Znovu ho vezli bílou chodbou. Upřeně pozoroval ubíhající strop a snail se počítat bílé koule světel. Po chvíli ho to vyčerpalo a unaveně zavřel oči. Bolest v břie skoro ustala a mohl konečně trochu soustředěně uvaovat. Pamatuje si jen, e viděl obrovské, červené čtverce a

v aludku se stupňovala křečovitá bolest.

75

Propadl se někam do prázdna a kromě palčivého tlaku kdesi pod hrudní kostí měl pocit, e

se řítí skrz podlahu místnosti někam hluboko do sklepa.

Uloili ho na vysokou, bílou postel a sestra mu do malé zkumavky odebrala ze íly krev.

Veel náčelník a pozorně se na něho zadíval. Rukou mu zkusil tep, pak odkryl břicho a začal

ho opatrně prohmatávat. Při dotyku pod hrudní kostí sebou Franta kubl. Bolestí se a

zapotil. U máte z transfúzky krevní skupinu a RH faktor? řekl náčelník a otočil se k sestře.

Ano, máme u připravenou krev.

Kří leel nehybně. Lékařova slova slyel z dálky. Viděl, jak sestra přináí transfúzní láhev s krví. Znovu zavřel oči. V té chvíli si vzpomněl na Pavla. Ta mylenka ho píchla jako jehla.

Sestro ..zaeptal. Víte, já mám synka … a nevím, co s ním je.

Klid, klid. Lete a nemluvte.

Ale já musím…pokusil se vstát. Lékař ho nekompromisně zatlačil zpět na lůko. A vás

něco podobného ani nenapadne! řekl energicky. Musíte leet! Úplný klid, rozumíte? Sestro,

Antrenyl!”

Po injekci se uklidnil. Za pár minut pocítil mátonou únavu a chtělo se mu najednou straně

spát. Pavel bude určitě u Schejbalů, určitě se o něj postarají…

Kdy se probudil, ukazovaly bílé, nemocniční hodiny nad dveřmi půl třetí. Únava zmizela a

cítil se dobře. Chtěl vstát a umýt se, ale sestra, stojící u okna, téměř vykřikla.

Co to děláte?*’

Chci vstát, odpověděl, ale to u byla u něho a rychle přes něj přehodila odkrytou přikrývku.

Vy se vůbec nesmíte hnout! To by nám primář dal, dodala přísně. Kromě toho máte

napíchnutou transfúzi. A jetě jedna vás dnes čeká.

Pohlédl vzhůru a uviděl láhev se zbytkem červené tekutiny, od které visela dlouhá trubice k

jeho pravé pai. Promiňte, zahučel. Já úplně zapomněl…

Začal si ji prohlíet. Hezká, pomyslel si. Jen trochu přísná. Stála u umyvadla a odpolední

slunce jí dopadalo úzkým proukem na skloněná ramena. Pod bílým, nakrobeným čepcem

se kovově leskly černé, pečlivě upravené vlasy. Byla tíhlá a drobná a Frantu zaujaly její

ruce, kterými o něho pečovala, Malé a něné s krásnými prsty.

Víte, e jste nejhezčí sestra, jakou jsem kdy viděl?

Otočila se k němu hlavou a nevěřícně se usmála. Jste vy ale nátura!

76

Dopoledne je jetě jako lazar a teď má v hlavě takové hlouposti. Ale počkejte. Něco jsem

vám zapomněla dát.”

Otevřela zásuvku nočního stolku. Máte tu dopis. Od syna.

V poledne tu byl za vámi s nějakým majorem.”

Ukate ..dychtivě sáhl po dopise. Netrpělivě ho roztrhl, byl krátký a jemu se zamily oči.

DRAHÝ TATÍNKU

BYL JSEM ZA TEBOU SE STREJDOU SCHEJBALEM.

CHTĚL JSEM JET NA KOLE, ALE PAK MĚ STREJDA VZAL

AUTEM. ŘEKLI NÁM, E SPÍ A E U TI JE DOBŘE. TO JE

DOBŘE. STREJDA SLÍBIL, E MĚ ZASE ZA TEBOU VEZME.

DRAHÝ TATÍNKU, BRZY SE UZDRAV A PŘIJĎ DOMŮ.

TVŮJ PAVEL.”

A jetě jiným písmem:

FRANTO, PAVEL BUDE U NÁS. POSTARÁME SE O NĚJ

DOBŘE, SPOLEHNI SE. A KOUKEJ BÝT BRZY V POŘÁDKU.

NEMYSLI SI, E ZA TEBE BUDE POŘÁD NĚKDO DRET

HOTOVOST.

SCHEJBAL.”

Kdy dočetl, neubránil se dojetí. Věděl, e se mu Karel o syna postará. Ale e za ním jetě

v poledne jeli…

Brzy přijde vizita,” řekla sestra. Ukate, uloím vám zpátky ten dopis.”

Vizita dlouho nela a Franta znovu usnul. Probudily ho vzdálené hlasy, zprvu je vnímal jako

monotónní hučení, teprve po chvíli dostaly zřetelnějí charakter. Byl unavený, to dělá ta

injekce, říkal si, ale bylo mu dobře a nepokouel se otevřít oči. Hlasy se přesunuly blí.

Tak jak vypadá tenhle chlapík?” Poznal hlas primáře, hluboký, s jakýmsi neurčitým

bubláním v hrdle. Působil příjemně a uklidňoval. Takový hlas by měl mít kadý doktor,

pomyslel si.

První krevní obraz byl mizerný. Po dvou lahvích je to podstatně lepí,” odpověděl asistent.

Hlavně, aby to v aludku přestalo téct. Tady je druhá fibroskopie.”

Ukate . . B y l o slyet ustěni papíru. Jaký byl průběh transfúze?”

Bude to dobré. Krevní ztrátu jsme nahradili, je na přísné dietě. Tlak se srovnal. Puls klidný, pravidelný, 80 za minutu. Pro chirurgy to prostě není.”

Dobře.” řekl náčelník. Jetě si počkáme na výsledky laboratoře.”

77

Asistent pokrčil rameny: ,,Jedno je ale jisté. S tímhle do letadla tak hned nesedne.

Franta strnul. To, co zaslechl, mu zmrtvělo údy a téměř zastavilo dech. On, kapitán Frantiek Kří, nejlepí stíhač pluku, e by neměl létat? Ale proč? Vdy říkali, e to bude dobré, ostatnímu sice nerozuměl - musí vědět, na čem je.

Otevřel oči. Soudruhu primáři…

Vichni se k němu otočili. Frantovy oči hledaly vysokého, proedivělého mue, který se

dosud skláněl nad jakýmsi záznamem.

Prosím,44 otočil se k němu. Vy nespíte?

Ne, nespím. V hlase mu zazněla úzkost. Jak to, e nebudu létat?

Asistent chtěl pokročit k jeho posteli a vysvětlit mu něco.

Počkejte, zarazil ho primář. Obrátil se k němu i ostatním: Pokračujte beze mne. Za chvíli

přijdu.

Kdy osaměli, vzal od stolu pod oknem bílou idli a postavil si ji vedle Kříový postele.

Asistent řekl, e do letadla tak hned nesednete. A ne, e nebudete létat.

Franta se na něho upřeně zadíval. A můete mi říct, co mi vlastně je?44

Jisté. Jedná se o psychosomatické onemocnění aludku. Laicky řečeno onemocnění

způsobené stressovými situacemi. Vřed praskl a způsobil krvácení do aludku. Samozřejmě

nastal dost velký úbytek krve. Jste přece dost inteligentní na to, abyste chápal, e člověk, který málem vnitřně vykrvácel, nemůe hned sednout do letadla.

Vřed se musí nejdřív zahojit. A to bude chvíli trvat. Ne budete úplně v pořádku, je s létáním konec, to je snad jasné, ne?

Kří se během primářovy řečí díval do stropu a byl stále neklidný. Přijal sice zprávu o svém stavu s určitým uspokojením, věděl aspoň, na čem je, ale přesto se nemohl zbavit pocitu, e ho teď primář chce jen uchlácholit; takhle se to přece dělá, kdy je někdo váně nemocný,

pravdu se nedozví. Co kdy to není vřed, ale …

U nás si poleíte tři týdny a měsíc, přeruil jeho úvahy primář. Pak dalí měsíc doma a

nakonec lázně. A potom? Co bude potom?

Lékař se usmál. To nevím. Budete vyléčen a ostatní bude záleet na vás. Mám informace,

e jste výborný pilot. U nejsem …

Jak to? Primář povytáhl udiveně obočí. Tak tohle mám nejradi. Jednou se mu udělá zle a

u se cítí vyřízený!

78

Promiňte, já to tak nemyslel.

No proto, zavrčel. Člověče, buďte rád, e to takhle dopadlo. e jste z nejhorího venku. Já bych mohl vyprávět případy,” mávl rukou. Vechno bude záleet na komisi v Ústavu leteckého zdravotnictví v Praze. Počítejte s tím, e vám nejméně na tři měsíce odeberou

pilotní průkaz. To snad není taková tragédie. Kromě toho i kdyby nastaly nějaké komplikace,

copak potřebujeme pouze stíhací piloty?” Vstal. Přemýlejte o tom, zítra si znovu

pohovoříme.

Franta pozorně poslouchal a nejdřív ho napadlo, tobě se to mluví, ale kdy primář odeel,

začal o vem uvaovat. Pomalu se uklidňoval. Pochopil, e má doktor vlastně pravdu. Je mu

estatřicet, není to moc, ale také ne málo. A má Pavla, který ho potřebuje a bude potřebovat čím dál víc. Cítil sám, e ho práce stíhacího pilota vyčerpává, snad to je právě tím, e je sám, ostatní mají doma eny, které se postarají o děti, o teplé jídlo … Vdy proč je vlastně tady? Kalal na sebe, to je ono. Káva, cigarety, často večeřel jen salám a rohlík, jak to jinak mohlo dopadnout? Bude to tak lepí, říkal si, potřebuje vysadit, koho by měl Pavel, kdyby on.

Dveře se potichu otevřely. Malé ruce ho uchopily pevně kolem krku.

Pavle … Pavlíku, vdy mě ukrtí! Ty můj kluku ..

Znovu viděl vechno kolem rozmazaně a na poltáři u jeho ramene byla za chvíli velká,

slaná skvrna. Ve dveřích nemocničního pokoje se radostné klebil obličej vojína Václava

Částky.

33

Asi po třech týdnech, bylo to v neděli, měl Petr volno po slubě a na svobodárně u nemohl

vydret. Vechno ho tu dusilo a rozčilovalo, učebnici němčiny, kterou měl rozevřenou několik dní na jedné stránce, vztekle mrtil do kouta. Pak ji zvedl a mávl rukou. Opřel se ramenem o rám okna a uvaoval, co bude dělat. Přikročil ke skříni a znuděně začal prohlíet svoji nepříli bohatou garderobu. Rozhodl se pro kino. Natáhl si rolák a semiové sako. Pohled na

hodinky mu řekl, e autobus do městečka odjel před deseti minutami a dalí jede a za

hodinu. Nevadí, trochu se projde a nasedne a dole, na křiovatce.

79

Při oblékání myslel nato, e by měl konečně zajít za Janou, servírkou z vinárny. Tolikrát si s ní domlouval schůzku a přiel jen jednou. Díval se jí tehdy večer, při slabém odlesku stolní lampy do tváře, hodnotil její postavu a vechno to dopadlo pro Janu nepříznivě. Neodpustil si toti srovnání této dívky s Marií, i kdy věděl, e je to nesmyslné. Ale po kině půjde za ní, jeto zatím vlastně jediná ance, jak na Marii přestat myslet. Ale Marii stejně z paměti vymae a začne znovu, třeba s Janou, moná, e to bude lepí, ne s kteroukoliv předtím.

Člověk má zkusit vechno, ale co vechno? Co si od toho vlastně slibuje?

Budou někde sami, deska pod kouřovým plexisklem gramofonu zaumí tklivého Gotta,

budou usrkávat víno a on si uvědomí, e by měl něco říkat o lásce a ta slova mu zůstanou

trčet v krku, protoe bude myslet na Marii…

Setřásl nepříjemné úvahy, zamkl pokoj a pomalu se vydal z ubytovny. Bylo sychravo a

pocítil, jak mu na tělo přes koené sako pronikají závany chladu. Vzal to zkratkou po úzké

pěině, která směřovala k lesu. Sestupoval pomalu přes malou mýtinu s mohutnými pahýly

po vyvrácených stromech a přemýlel. Zastavil se, sáhl do kapsy a vyndal balíček cigaret.

Pomalu si zapálil a kdy přidroval plamínek zápalky před obličejem, zabloudil jeho pohled k místu mezi dvěma nízkými břízkami, které se rozprostíralo vpravo od cesty. Rostla tam vysoká, hebká tráva. Místo ho přitahovalo. Byl tam na první schůzce s Marií.

Vztekle pratil cigaretou o zem. Proč na to pořád myslí. Proč sám sebe popichuje,

zraňuje se. Závidí Mirkovi. Měl co dělat, aby nemluvil nahlas. Snail se zůstat klidný, ale nelo to.

Zavřel oči a posadil se na pařez. Nervózně si zapálil dalí cigaretu, podepřel si bradu a

nepřítomné zíral dolů, do údolí, kde se klikatila bílá čára silnice. Pak pomalu vstal a

bezmylenkovitě pokračoval v chůzi.

Do Rohovic dorazil za necelou hodinu. Kolem starých domů na okraji města zvolnil krok,

protoe do začátku kina zbývalo jetě dost času. Doel na náměstí, v tuto dobu poloprázdné.

Zahlédl před kanou skupinu zelených uniforem. Kdy se přiblíil, poznal mezi nimi

desátníka absolventa Čejku, který byl z jeho roty. Sotva vojáci spatřili poručíka Drábka,

postavili se do pozoru.

Dejte si pohov, soudruzi, řekl Petr přátelsky. Je neděle, máte vycházku, tak necháme

vojnu stranou.

Vojáci se tvářili rozpačitě. Bylo na nich vidět, e jim setkání s poručíkem Drábkem není příli po chuti.

80

Desátník stát pořád v jakémsi polopozoru.

Ale, Čejko, já to myslím doopravdy. Petr se na desátníka usmál, vzal ho důvěrné pod pai a

naznačil mu, e s ním chce mluvit o samotě. Dáte si? Poručík vytáhl krabičku cigaret.

Čejka konečně udělal pár kroků od ostatních vojáků. ,,Díky. Rychle vytáhl zapalovač.

Tak co podnikáte? zeptal se Petr. ,,Do kina?

Ano, chtěli jsme jít. Desátník si stále nemohl vysvětlit, kam tím vím jeho velitel míří.

Pomalu přeli kolem konzumu a vydali se směrem k nízké budově z červených cihel, která

Rohovicům slouila jako biograf. Co vlastně dávají? prohodil Petr.

Hry lásky álivé. odpověděl Čejka. Tři příběhy o lásce. Sovák, Vaáryová, Kopecký. Prý je to dobré.”

Pomalu doli před kino. Desátník přeruil mlčení: Pěkná kúča.” Pohlédl přitom na průčelí budovy. To stavěli Němci jetě před válkou. Hrozně si potrpěli na vypálené a glazurované cihly. Povaovali to za záruku kvality.

Petr udiveně vzhlédl. Poslechněte, vy máte znalosti.. od slaboproudaře bych takové

znalosti stavařiny nečekal..

K tomu nejsou třeba ádný odborný znalosti, soudruhu poručíku.

Kde jste studoval vysokou kolu? řekl Petr. V Brně.

Petr vrazil ruce do kapes. To jsem nevěděl, e jsme vlastně oba studovali v jednom městě.”

Čejka se na něho zkoumavě zadíval.

Vy toho nevíte víc, soudruhu poručíku, prohodil napůl s úsměvem, napůl váné.

Petr se zarazil. Jak jste to myslel?

Třeba jako mládeník, asi tak stejně starej s vámi.”

Aha, to si mám teda uvědomit, e mluvím s členem svazáckého výboru.”

Soudruhu poručíku, promiňte, ale předtím jste navrhoval, abychom pro dneek ..

Podívej se, nechce mi něco říct? Čejka zaznamenal velitelovo tykání.

A vy o to stojíte? odpověděl otázkou. A ty stojí moc o to kino?”

Oba se usmáli a zamířili do malé restaurace jetě meního hotýlku, který se krčil v rohu

náměstí.

82

Tak co to bude? zeptal se Petr, kdy usedli k rohovému stolku blízko okna.

Káva, navrhl Čejka. Káva a dus. Jsem na tuhle kombinaci zvyklý z koleje. Nejlepí na

udrení mozkových závitů v patřičných otáčkách.

Petr se zájmem dodal: To my jsme zase dělali akademický dryják. Zvlátní druh čokolády.

a medu. Taky dobrý.

Chvíli mlčeli. Petr si zamyleně pohrával s prázdným sáčkem od cukru a co chvíli mrkl na

Čejku. Tak já poslouchám, řekl po chvíli. Mělo to znít leérně.

Čejka usrkl kávy a opřel se lokty o stůl. Neřekl jste mi, co chcete slyet.”

Podívej se, kdy jsi něco nakousl, tak to také dokonči. Jako svazák by ses tímhle pravidlem měl řídit. Řekls, e toho nevím víc.

Ano, to jsem řekl. Promiňte, soudruhu poručíku, ale chci mluvit na rovinu.”

Samozřejmě, jak jinak?”

Víte,” pokračoval Čejka, Nejsem na tenhle rozhovor připravený. Ale moná, e je to dobře.”

Omluvně se usmál: Nevím, jak to mám říct… prostě kluci vás moc v lásce nemají.”

Proč?” zeptal se Petr sue. Nepřestával si pohrávat se sáčkem a upřeně hleděl na

kostkovaný ubrus.

Kdy jste přiel, tak jsme byli nadený. Vichni. Říkali jsme si, mladej, správnej, bude nám rozumět. Svazácká práce se rozjede, budou akce … A taky zpočátku byly. Ale pak “

Kdy pak?” přeruil ho Petr. Přestal se věnovat ubrusu a napjatě Čejku poslouchal.

No … pak. Za nějaký čas.” Přesně, Čejko, přesně.”

Desátník si svého velitele zkoumavě změřil. Já nevím,” odpověděl pomalu. Ale říká se ..

Co se říká, mě nezajímá,” vyjel Petr ostře.

Soudruhu poručíku, nesedím tady s vámi, abych donáel nějaké klepy. Chtěl jste, abych

mluvil na rovinu. Myslel jsem, e stojíte o to vědět, co si rota myslí. A co se v rotě děje. Mně to tedy jedno není.”

Petr si přejel dlaní čelo. A ty si myslí, e snad mně je to jedno. Já vím, e jsem jiný, ne jsem býval…”

Čejka se zadíval z okna. Chtěl jsem se vás zeptat…, kluci tomu ani nechtějí věřit, to

vechno kvůli ní?” Petr cítil, e bledne. Ne,” řekl bezbarvě. Kvůli ní ne.”

Ale vichni vědí…” nadhodil znovu desátník otázku.

83

Co vědí? Poslyte, Čejko, přijdu k vám na výbor. Doufám, e mě pozvete. Usmál se trochu

Ironicky. Co nejdřív. Tam si vechno vyříkáme.

34

Stav Frantika Kříe se viditelně lepil. Čtvrtý den mohl vstát a zatím se vozil na vysokém

vozíku a docela ho to bavilo, ale jen první den, pak se na kadého mračil. Cítil se u dobře a takhle si připadal jako opravdový pacient, kterému chybí nohy. Zprávu o tom, e u můe chodit, přijal jako spásu a hned to zkusil. Nedopadlo to nijak slavně a nebýt sestry, asi by se odporoučel k zemi. Ale zatnul zuby a pomalu se oural kolem postele, přidruje se pelesti, a se mu po několika minutách podařilo dojít ke stolu u okna. Kdy toho dne očekával vizitu, měl dobrou náladu, protoe tuil, e uslyí dobré zprávy. První přiel ke Kříovi primář a

povzbudivě se tvářil.

Tak jak se vede, pilote? řekl. Co dělá ná trávicí trakt?

Je to dobré, ujioval ho Kří. Myslím, e bych mohl jít domů.

Mylení v tomto případě přenechte nám, řekl lékař s úsměvem. Otočil se k asistentovi a

převzal od něho desky. Chvíli do nich hleděl, pak je energicky sklapl.

No, výsledky jsou evidentně čím dál lepí. To je dobře. Musíme se jetě několikrát podívat

do aludku, jak se vřed hojí. Ach jé ..povzdechl Kří.

ádné jé, zabručel primář. Příjemné to není. Ale vidět to musíme, to se nedá nic dělat.

Já vím,” zavrtěl se na lůku Franta. To já jen tak.”

No proto. U jsem myslel, e vás budu muset zařadit do kategorie ufňukaných. Není jich

moc, ale ujiuji vás, e je to nejhorí kombinace, která můe existovat, řekl lékař.

Otočil se k asistentovi: Zítra přeloit na internu.

Soudruhu primáři, prosím vás .. No, co je?

Prosím vás, řekl Franta, nemohl bych dostat něco pořádného k jídlu? Tyhle kae a jogurty

to je k nepřeití.

Lékař se na něho upřeně zadíval a neodpovídal. Po chvíli prohodil sue: Jetě dalí přání?

84

Kří se na posteli oil. Ne, u ádné ..

Na shledanou,” mávl mu rukou primář a rázně vyel z pokoje.

Sestra se k Frantovi přitočila. Nemá rád, kdy je někdo nespokojen s léčbou. Kdy si pořád

něco vymýlí.”Ale sestři, já se chci jen pořádně najíst. Mám hlad. A aludek potřebuje svoje.

Ano, ale zdravý aludek. A na to jste měl myslet předtím. Kdy tedy bude ta kae? vzdychl

Kří. Nejdřív odeberu krev pro laboratoř. A pak dostanete vařené hovězí.”

Kří odevzdaně vyhrnul rukáv. Ruku měl u jako cedník. Tuhle proceduru si odbýval třikrát

týdně a pokadé si říkal, jaké má těstí, e mu to nikdy nevadilo.

U to je, řekla sestra. Za chvíli přinesu oběd.

Franta ji zálibně pozoroval. Začal se obírat představou, jaké by to bylo, kdyby tohle hezké, jemné stvoření, které ho mučí injekcemi, ale dovede být také starostlivé a plné pochopení, se třeba stalo jeho enou. Bylo by to jistě příjemné mít ji doma. Zaloil si ruce za hlavu a upřeně pozoroval bílou plochu stropu. Jaký by to byl ivot? Snail se do té role vít a trochu se mu to podařilo. Zaplavila ho touha po jistotě a ivotní naplněnosti. Ale co Pavel? Měl by ji rád? A ona jeho?

Soudruhu kapitáne,” ozvalo se mezi dveřmi. Ten oběd bude muset jetě chvíli počkat. Jde se na fibroskopii. Franta přivřel oči a pomalu vstával z postele.

35

Kancelář velitele roty poručíka Petra Drábka byla nezvykle plná. Do několika málo

čtverečních metrů se vtěsnalo osm lidí. Výbor základní organizace SSM a poručík Drábek.

Čtyři vojáci seděli u podlouhlého stolu, který stál kolmo k pracovnímu stolu velitele. Zbývající si museli sednout v rohu místnosti do malých křesílek. Atmosféra v místnosti byla napjatá svazáci zvědavě pokukovali po svém veliteli, předseda, četař Brzák, otevřel černé desky a

něco v nich dopisoval.

Zápis o schůzi výboru provede soudruh Kučera, řekl a podal desky malému, brýlatému

blonďákovi, který seděl po jeho levé ruce.

Zahajuji výborovou schůzi, pokračoval věcně. Předevím bych chtěl mezi námi přivítat

velitele roty soudruha Drábka.

85

Na jeho podnět se vlastně ná výbor dnes mimořádně seel. Prosím, aby se ujal slova.

Petr poposedl a poloil ruce na stůl. Bylo těké ticho. Rozhlédl se po shromádění a spočinul chvíli na obličeji desátníka absolventa Čejky. Pokusil se o úsměv: ,,Proč tak zachmuřeni, soudruzi? To se tak tváříte na kadé schůzi? Nikdo neodpověděl. Seděli vání. Tuili, e

dnes bude jednání výboru jiné ne jindy, e se budou projednávat vztahy mezi velitelem

svazákem a kolektivem svazáků. Bylo to nejvý třeba. Něco naznačil Čejka u včera a řekl,

aby byli otevření, protoe jinak by to vechno nemělo cenu. A teď, kdy k diskusi má dojít,

zvaují, čím začít.

Poručík Drábek el rovnou k věci: ,,Člen výboru naí svazácké organizace soudruh Čejka mi

řekl, e se netěím od určité doby vaí oblibě. Poádal jsem ho, abych byl pozván na schůzi

výboru a abyste se otevřeně k tomu vyjádřili. Chci vědět, zda tomu tak skutečně je, a jestli ano, z jakých důvodů. Mlčení se po chvíli stávalo trapným. Petr se ironicky usmál.

,.Take je vechno v pořádku, řekl. ,,To jsem rád.

Za stolem se váhavě zvedla ruka. Patřila vojinu Hromádkovi, jednomu z nejlepích

operátorů.

Já si myslím, hledal slova, e bychom měli… odmlčel se a pohlédl Petrovi do očí.

Soudruhu poručíku…já vím, e velitel je velitel. A e co řekne, tak platí. A e o tom nelze diskutovat.

Jistě, Hromádko, přeruil ho Drábek. Tady je ale svazácká schůze. Teď otázku velitele

ponechte stranou, přiel jsem za vámi jako člen SSM.

Vojín si přejel rukou po čele. Řekl jste něco o oblibě, soudruhu poručíku. Ale to není

správné slovo. Klesnout v oblibě můe zpěvák, herečka. Nelíbí se nám,” řekl, jak jednáte s vojáky. My uznáváme, e o rozkazech se nediskutuje ..

To u jsme slyeli, přeruil ho dalí člen výboru vojín Suchý.

Nechte ho mluvit, vloil se to toho Čejka.

Hromádka se obrátil očima na poručíka a rozváně pokračoval: Nejde o to, kdy někdo

udělá průvih, e ho potrestáte. To je v pořádku a to kadý bere. Ale … ale vy s nikým nikdy nepromluvíte. Nezeptáte se, proč to udělal… e třeba ho něco trápí, nebo… pokrčil rameny, má starosti o enu doma. Vy to nemůete pochopit, vy jste svobodný … Někdy nám

zakazujete věci, který by se zakazovat nemusely a…

86

Například?” zeptal se Petr sue.

Například se nesmíme koukat do konce na dobrej film v televizi,” neudrel se znovu Suchý.

Protoe je po večerce, tak nemáme nárok. A přitom víte, e jde o dvacet minut přetáhnutí.

Někdy ani ne.”

Nebo turnaj ve stolním tenise,” zvedl ruku zapisovatel Kučera. Zrovna před týdnem.”

Zjistil jsem na rotě nepořádek,” řekl Drábek nesmlouvavě. Stolní tenis se bude hrát, a si splníte povinnosti.”

Ruku zvedl desátník absolvent Čejka: Nezlobte se soudruhu poručíku, ale v tom s vámi

nesouhlasím,” řekl klidně. Vichni velitelé drustev osobně na provádění úklidu dohlíeli.

Kontrolu provedl desátník Chmelař a nezjistil závady. A Chmelař má přísný metr, to vichni

víme.”

Asi mám přísnějí,” ukrojil Petr. A do téhle věcí si nenechám mluvit. To vezměte laskavě na vědomí.”

Čejka se na Petra upřeně zadíval. Soudruhu poručíku,” jeho hlas zněl naléhavě, nám snad ani nejde o ten ping-pong.

V tom to není. Nás, svazáky, poddůstojníky, velitele drustev nejvíc mrzí, e nám nevěříte.”

Podíval se na ostatní.

Mám dojem, e si myslíte, jako bychom vás chtěli nějak obalamutit, vyhnout se

povinnostem, někam se zaít a já nevím co. Místo abyste se o nás opíral, stojíte prostě

nějak stranou. Ale rota jsme my vichni. Chceme pomoci kolektivu a vám taky.”

A myslíte, e tu pomoc tak nutně potřebuji?” zeptal se Petr. Sebral se stolu tuku a rytmicky s ní ukal do otevřeného uplíku.

Já si myslím, e jedinec musí velet sám. Ale zvládnout vechno sám nemůe,” řekl

předseda Brzák. Nevíte, e někteří kluci mají problémy. Nikdo vám je neřekne, protoe se

vás bojí…”

Tak dost!” Petr rázně vstal od stolu. Nepřehání to, předsedo? Proč by se mě báli? Utrhl jsem snad někomu hlavu?”

To ne. Ale takovýmu Sládečkovi nebo Sýkorovi těko vysvětlíme, e jste jednál fér. Vichni

víme, jak to bylo. Zrovna tak se Staňkem nebo Hrubým. Tyhle vechny jste potrestal podle

názoru roty nespravedlivě. A je to názor i naeho výboru.”

Potrestat přestupek je moje povinnost!” rozhorlil se Petr. Ano,” přitakal předseda. To víme.

A víme také, co je nedílná velitelská pravomoc a e nemáme právo do ní zasahovat. Ale

tady je přece debata o úplně něčem jiném.

87

Proč jste si třeba Sládečka nezavolal a nepromluvil s ním? Zpoděnku vlaku měl v kapse.

Nemohl za to, e přijel z opuáku o půl hodiny pozdě. A takový trest, ten rota těce nese.

Petr pomalu usedl. Byl bledý a zdálo se, e je velmi unavený. Podepřel si čelo a druhou

rukou si roztritě prohrábl vlasy. Take ten patný jsem já,” pronesl vyčítavě. Za vechno můu jen já. Chcete, abych vás chápal. Abych se o kadého zajímal. A nemyslíte, e i já mohu mít své problémy? e i já mohu v něčem tápat a nevědět, jak z toho ven?”

,,Právě,” zasáhl desátník absolvent Čejka. Právě proto jsem říkal, e vám chceme pomoct.”

V tomhle asi těko.” řekl Petr. Zbledl jetě víc a na čele mu vyrazily krůpěje potu. Pak prudce zvedl hlavu a v očích mu zajiskřilo.

To vechno ona,” vyrazil ze sebe. Předtím to bylo jiné…

I k vám jsem byl jiný. Ale potom, kdy se to stalo …”

Zarazil se a sklopil oči. Seděli zamlklí a nevěděli, co si mají myslet. Takový zvrat v jednání svého velitele nečekali. Tázavě se podívali na předsedu. Svobodník Kučera dávno přestal průběh schůze zapisovat.

Petr se vzchopil a náhle mu bylo trapně. Rozhlédl se po přítomných a sípavě se pousmál:

To nic, čekají nás důleitějí problémy.”

Četař Brzák se pomalu zvedl. Myslím, e jsme u vechno řekli, soudruzi, končím schůzi

výboru.”

Petr mlčel a jetě dlouho hleděl nepřítomně na černé, koenkové dveře kanceláře, které se

tie zavřely za posledním odcházejícím vojákem.

36

Buď zdráv, Frantiku. Vítám tě!” Velitel pluku svině vstal od psacího stolu a potřásl Kříovi rukou. Bylo vidět, e má z kapitánova příchodu upřímnou radost.

Pojď, posaď se.” vybídl ho. Kávu?”

Kávu ne. Děkuji. Kávu dlouho ne.”

Promiň. Já zapomněl. Tak alespoň trochu čaje.” Zmáčkl tlačítko zeleného telefonu a

objednal u sekretářky nápoj.

Tak povídej,” vyzval Kříe a pohodlně se usadil naproti němu do křesla. Jak se cítí?”

88

Jde to. Bylo mi dobře u za pár dní, ale znáte doktory. Prý nejméně tři neděle leet. Dělali tam se mnou psí kusy, ale vechna čest, poplácal si po aludku, srovnali to tam.

To ví, doktoři vědí, jak na to. Kdy tři neděle, tak tři neděle. Hlavně, e jsi tady a v

pořádku.”

Tak moc zase ne, povzdechl si Kří. Byl jsem včera v Praze v ÚLZ. Sebrali mi pilotní

průkaz. Na tři měsíce. A to se prý jetě neví, jestli to nebude dýl.

Velitel pluku mávl rukou. ádná tragédie. Vzpomeň si na závadu u tvý stíhačky. To mohlo

být horí, ne?

Vela sekretářka s podnosem. Míchali čaj, který si velitel dal solidárně s Kříem a mlčeli.

Jo, abych nezapomněl, řekl po chvíli plukovník. Pavel! Ten kluk tě, člověče, miluje jako

enská. A co jako . . F r a n t a neklidně poposedl.

To by ses divil. el jsem tuhle domů a vidím ho, jak se dohaduje s dozorčím u vchodu.

Sotva mě uviděl, tak zmizel. Druhý den znova. To u mi nedalo a zeptal jsem se pilotů, co to s Pavlem je. Ze Schejbala to lezlo jako z chlupatý deky. Prý chodí do přípravny. Má klíče od tvojí skříňky a kadý den ti ji pečlivě uklízí.

No ne . . k r o u t i l hlavou Franta. Ten kluk! Přípravna stojí blízko hotovostní stojánky, nějakých dvacet metrů. Co kdyby… Zakázal jsem to, to chápe.

To je samozřejmý. Je to přece přímo ..

No právě. Ale přili za mnou piloti. Celá deputace, člověče! Prý a to tomu klukovi dovolím.

Brečel a nevěděli si s ním rady. Schejbal se duoval, e se na tu půlhodinku od něj ani

nehne. Co jsem měl dělat?

Franta znovu zakroutil hlavou, ale bylo mu dobře. Ta jejich parta je báječná!

Frantiku, teď k tvému dalímu působení. Plukovník zaloil ruce na prsou a přeel k

věcnému tónu.

Má zákaz létání na tři měsíce. Jak u jsem řekl, není to ádná tragédie. Přesto jsem chtěl s tebou něco projednat. Vsal a přeel k psacímu stolu. Vytáhl ze zásuvky list papíru a znovu se vrátil do křesla. Podíval se na Kříe, pak nahlédl do spisu.

,,Jsi výtečný pilot a upřímně řečeno, nerad bych tě ztratil,” řekl. Ale také vím, es toho pro pluk udělal u dost. Jaký má vlastně ivot, řekni? Bez eny, samá hotovost, na krku kluka, který bude za chvíli dospívat.. Já si ale nestěuju, přeruil ho Kří.

89

To vím. Tohle taky není ádná výčitka. Naopak. Ale k věci. Tady je připis z kádrového

oddělení ministerstva. ádají o uvolnění jednoho pilota 1. třídy k dispozici Československým aeroliniím. Hovořil jsem o tom s politrukem, hlavním inenýrem, vichni se shodují, e tuhle skvělou příleitost si zaslouí právě ty. Já?” Franta rozpačitě polkl.

Znovu ti zdůrazňuji, pokračoval velitel, e vechno bude záleet na tobě. Na tvém

rozhodnutí. Jestli bude chtít zůstat..Plukovník rozhodil paemi, pokrčil rameny a usmál

se. Já budu rád. Opravdu. Ale zva to. Důkladně si vechno promysli a abych nezapomněl

pohovoř o tom s lékařem. Třeba hned, s Limberkem.

Kří opustil velitelovu kancelář se smíenými pocity. Zaklepal na bílé dveře oetřovny.

Hele, ná marod. Limberk rozváně vstal a poplácal Frantu po rameni.

Ahoj, doktore, řekl Kří. Tak mě tady má. Posadil se na chromovanou otáčecí idli vedle Limberkova psacího stolu. To vidím. Tak co, člověče, co vřed?

U není, usmál se Franta. U není vůbec nic.”

Je, kamaráde. Jizva. Tu ti nikdo neodpárá. Co ti dali za léky?”

Kří se zatvářil ztrápeně a zalovil v kapse. Vytáhl plnou hrst různých lahviček s tabletami a vysypal je na stul. Limberk se v té hromádce začal přehrabovat.

No jasně, zahučel. Anacid, Gastrogel, Nakton a Diazepam. Přesně. Ví, jak to má uívat?

Pochopitelně, e jo, vzdychl Kří. Znám to nazpamě. Jako básničku.”

A co fibroskopie?” zachechtal se Limberk. Chuovka, ne?”

Pitomče,” ulevil si Franta, dělej si legraci. Ta poslední byla nejhorí. To jsem tu trubku cítil a v játrech nebo kde. Myslel jsem, e jim tam ten stůl převrátím.”

Co v Ústavu leteckého zdravotnictví?” pokračoval doktor. Kolik?”

Tři měsíce. Jestli myslí zákaz létání.”

Jo. Abych nezapomněl. Po domácím léčení jede do lázní. Do Jeseníku. Na měsíc, jasný?

A Franto,” pozvedl varovně prst, koukej pořádně . .

Já vím,” přeruil ho Kří. Jíst, pít mlíko, nekouřit, spát

Válí,” řekl Limberk. Aspoň trochu tě tam vycepovali.”

90

37

Poručík Petr Drábek zastavil před dveřmi kanceláře zástupce velitele pro věci politické

kapitána Martinovského. Smím dál?” zeptal se roztritě.

Martinovský udiveně zvedl obočí. e jsem ani neslyel klepat, poznamenal. O vojenském

vystupování ani nemluvě.

Promiňte, omlouval se Petr. Já …”

Tak pojďte, soudruhu Drábku. Sedněte si, ukázal k dlouhému stolu. Chvíli si poručíka

prohlíel. Tak co máte na srdci?

Ále, mávl rukou Petr. Bylo to leérní gesto, ale zračilo se v něm tolik napětí, e Martinovský zpozorněl.

Tak ven s tím, řekl pomalu. Abych mluvil pravdu, čekal jsem, e přijdete. A kdybyste to

neudělal vy, pak bych se co nejdřív u vás objevil sám.

Soudruhu kapitáne..Petr se zajíkl a sklopil hlavu. Já … já u rotě velet nebudu.

Martinovský mlčel. Po chvíli řekl: Něco podobného jste u jednou říkal. Veliteli. Tehdy jste chtěl přeloit, e?”

Ale já nemůu!” vpadl mu do řeči rozčileně Petr. I kdybych chtěl.” Nervózně si poposedl a rukou zamátral v kapse.

Kapitán ho upřeně pozoroval a kdy uviděl jeho pohyb, pomalu kývl hlavou: Můete kouřit.

Zapálil si a zhluboka vdechl kouř. Zavrtěl bezmocně hlavou. ,,Já prostě nemůu,” opakoval znovu.

Podívejte se, soudruhu Drábku, řekl Martinovský klidně. Nejlépe bude, kdy začneme od

začátku. Máte potíe s rotou, vím. Něco mi řekli svazáci, něco jsem také vypozoroval sám.

Proto bych býval také za vámi co nejdříve přiel.”

Nejhorí, e v tom je vlastně soukromá záleitost. Proto jsem tady a teď.”

Marie?” zeptal se Martinovský opatrně.

Ano … vlastně ani ne,” odmlčel se a pevně stiskl rty. Bylo vidět, e váhá s odpovědí, pak znovu mávl rezignovaně rukou.

Ano, Marie,” pokračoval. Tím to vechno začalo. Přebral mi ji Ptáčník. Banální, e?

Tuctový příběh. Ale …” Počkejte,” přeruil ho Martinovský. Nebylo to trochu jinak?”

Moná,” připustil Petr. ,,Ale podstata zůstává stejná.”

To není tak jednoznačné. A ve vaem případě u vůbec ne.

91

Přili jste sem s Ptáčníkem jako přátelé. Jako dobří přátelé. Tak se alespoň poručík Ptáčník vyjádřil. Vidíte, e jsem s ním u o vás mluvil. Take leccos vím. Aby nedolo k omylu. Za Ptáčníkem jsem přiel já. A on vás stále povauje za svého nejlepího přítele. Ale s Marií..

Ano, ano, přitakal Petr. Bylo to trochu jinak. Nezachoval jsem se k ní zrovna nejlíp. Ale

kadý udělá blbost. Přiel jsem za ní a chtěl se omluvit. Ale ona ..

To nebrala.

Jo. A přitom …, těce hledal slova, byla jediná, kterou jsem měl opravdu rád.

Musela mít k tomu pádný důvod, aby omluvu nepřijala, poznamenal Martinovský. Aby

nedokázala odpustit. Znám Marii déle ne vás. Ale to u je opravdu soukromá věc. Vzala si

Ptáčníka. To je fakt a takový je ivot. Ale my tady nejsme od toho, abychom se ivotním

rozmarům poddávali. Abychom si své problémy nechali přerůst přes hlavu.

,,Vám se to mluví, povzdechl Petr. Cigareta ho začala pálit mezi prsty. Rychle ji zadusil v

popelníku a sáhl po dalí. Martinovský vstal a zamyleně přecházel po kanceláři.

Něco vám řeknu, soudruhu Drábku. Kdy mě bylo tolik, co vám, také jsem přiel jako mladý

poručík do podobného místa jako tady. Bez zkuenosti, bez praxe, se spoustou teoretických

vědomostí a jetě větí spoustou nadení. Také jsem dostal rotu. Moná, e se vám těch

podobností bude zdát trochu moc, ale bylo tam také jedno děvče, které mi nebylo lhostejné.

Byl jsem zamilovaný jako sedmnáctiletý student. Měli jsme se brát. A najednou konec.”

Otočil se k Drábkovi a usmál se: Prostě kopačky jako hrom. Dodnes vlastně ani pořádně

nevím, proč. Chodil jsem jako bez due. Dělal jsem blbosti jednu za druhou. Dokonce jsem

na oetřovně sebral nějaké práky. Kdy toho bylo moc, řekl jsem si, e takhle to dál nejde.

Uvědomil jsem si, e nejvíc mi vadilo, e to byla ona, kdo mě odmítl. Ne já ji. Takoví jsme

my, mui. Uraená jeitnost. Rozumějte, ten, kdo dá impuls k rozchodu, je na tom psychicky

lépe. Lepí je být soudcem ne odsouzeným. Kdy si tohle dáte dohromady a trochu to v

hlavě přemelete, poznáte sám, e to vlastně ani láska nebyla. Dotyčnou bytost jste si pouze

ověnčil vemi ctnostmi právě proto, e vám přestala patřit, patřila-li vám kdy vůbec. Kdy si tohle dokáe člověk uvědomit, pak u je jen krůček k tomu, aby byl zase sám sebou a začal normálně ít. Petr pozorně naslouchal. Seděl nehybně a cigaretový dým mu krouil nad

hlavou edé obrazce.

92

To je tedy za prvé, pokračoval Martinovský. Teď jetě projednáme druhou otázku a tou je

vae velitelské působení.

Jsem u roty neoblíbený, přiznal se Petr trpce. Před chvílí mi to svazáci řekli. Dokonce

nespravedlivý.” A vá názor?”

Moná, e v něčem mají pravdu,” připustil Petr. ,,Ale já přece nemohu trpět nepořádek a nekázeň. Nemohu připustit, aby rotě vládli vojáci základní sluby!”

To ne,” zarazil ho Martinovský. To v ádném případě. Předseda základní organizace četař Brzák za mnou v pátek byl. Přiel se poradit, jak dál v práci SSM. Nezdá se vám divné, e přiel nejdřív za mnou? e nezaklepal nejprve na vae dveře?” Klidně mohl,” opáčil Petr.

Asi nechtěl. A nejen on. Nikdo z vaí roty za vámi nepřiel. Problémy lidí se neřeí, protoe je velitel nemá zájem řeit. Svazáci mohou pomoci, ale v ádném případě nezastupují velitele. Předseda můe asi těko pustit někoho za rodinou, za děvčetem, které dostalo

zaječí úmysly. Take voják, který má těkosti, si můe vybrat. Buď se bude rát, nebo

uteče.” Během kapitánovy řeči Petr několikrát poposedl a byl čím dál nejistějí. Kolem úst mu naskočila výrazná rýha, nervózně propletl prsty a spojenými dlaněmi mačkal krabičku od sirek. Soudruhu kapitáne, já přece nejsem tak patný člověk,” řekl tie. Věřte, e jsem chtěl být dobrým velitelem, ale … ale nějak mi to nejde. Alespoň tady ne.”

A vy myslíte, e jinde jsou lidé jiní? e u jiné roty tyhle problémy nejsou? Vude je něco, soudruhu poručíku, ivot u je takový. Ale od toho jsme přece tady, abychom se s těmi problémy poprali.” Já vím,” Petr pustil krabičku a podíval se na Martinovského. Já vím,” řekl znovu. Ale já u tady udělal tolik kopanců, e bych opravdu raději začal někde jinde. Tam u bych věděl, jak na to.” Kapitán Martinovský pokrčil rameny, Začínat je vdycky těké. Jsem toho názoru, e by se člověk měl narovnat právě tam, kde něco pokazil. Ale to u je věc velitele. Můj názor jste slyel. Samozřejmě vám pomohu. Ale to hlavní, změnit od základu

styl práce, oprostit se ve vztahu k rotě od svých soukromých problémů, to musíte sám.”

Petr vstal. Díky,” řekl nejistě. Zkusím to.” Přeel ke dveřím, pomalu se obrátil a sklopil hlavu. Podíval se na kapitána Martinovského a kdy promluvil, zazněla mu v hlase beznaděj: 93

Ale myslím, e dokud ji budu potkávat, dokud mi bude denně nablízku . . p o k r č i l rameny,

tak to asi jiné nebude.”

38

Mirek Ptáčník se to odpoledne necítil nejlíp. Hleděl se dostat co nejdříve domů. Na rotě

vyřídil jen nejnutnějí věci. Bolela ho hlava a navečer nastupoval do sluby, take měl nárok na odpočinek. Chvíli si poleí a snad ta hlava přestane bláznit, říkal si. Kdy přiel domů, první, co udělal, postavil na kávu. Pak sprcha a teprve na závěr postel. Takhle si to seřadil a byl spokojen. Kdy se kávová konvice začala ozývat, bouchly dveře a vela Marie.

Ahoj,” nalil vroucí vodu do álku. Dá si taky?”

Ne, děkuji,” řekla tie. Nemám chu.”

Zůstal stát s kouřící konvicí v ruce a udiveně za ní hleděl. Prola kolem něho do pokoje a

beze slova se sesula na válendu tak, jak byla, v sukni a blůze, s pohledem upřeným ke

stropu. Chvíli si ji prohlíel, pak postavil konvici na sporák a otřel si ruce.

Co je?” zeptal se a usedl vedle ní. Stalo se něco?”

Němě zavrtěla hlavou. Nic,” řekla. Nic hroznýho.” To znamená, e něco přece.”

Neodpověděla, jen dál upřeně hleděla do stropu.

Mirek ji chvíli pozoroval. No tak,” přisedl a vzal ji za ruku. Co se stalo?”

Mirku, dostala ze sebe po chvíli, řekni, co jsem udělala Petrovi. Proč u konečně nedá

pokoj. Vdy… vdy tohle se přece nedělá!”

Začala vzlykat a zabořila hlavu do poltáře. Ale co? Co se nedělá?”

Pomluvil mě,” eptla, A nejhorí, e před vojáky. Na svazáckém výboru.”

Petr?” protáhl nevěřícně. To snad ne. Proč by to dělal?”

Pokrčila rameny. To právě nevím.”

A jak ses to, prosím tě, dověděla?”

Na tom přece nezáleí,” odpověděla. A říkám ti to proto, abys věděl…”

Počkej,” přeruil ji klidně, To se musí vyjasnit. Záleí mi na tom. Petr je přece kamarád.”

94

Kamarád! vybuchla. Co se známe, tak neslyím nic jiného, ne jaký je Petr kamarád! A jak

ti to dokazuje? Na svatbu nepřiel a … sklopila oči, já vím, jak to bylo tehdy s tím

naruením. e Petr kiksnul. Nemysli si, e jste byli na sále sami. e ho kreje, mi nevadilo, dokonce jsem si tě potom začala víc váit. Ale tohle je něco jiného, nemyslí?

Jsi proti němu zaujatá. Ověřila sis to? Tak vidí, věří vemu, co ti kdo řekne. Pomohl při stěhování, sám se nabídl, e s klukama vymaluje byt. To snad nic není?

Dlouze se na něho zadívala. Tak dlouze a upřeně, a se zarazil. Viml si, e celá znejistěla.

Co je? řekl. Jetě chvíli tak seděla, rukou si podpírala bradu, pak zavřela oči.

To nic, odvětila tie. Chci ti jen říct, e za tohle vae kamarádství bych nedala zlámanou greli.

Lícní svaly mu zacukaly. Mezi zuby procedil vzdech, vstal a otočil se k oknu.

Dívala se na jeho iroká, chlapská ramena a poprvé o něm zapochybovala. Přestala si jím

být absolutně jistá jako dosud. Neví si rady sám se sebou, říkala si smutně a v tom poznání

byla lítost a taky strach, váhá, komu má věřit, jestli jí, upřímně milující eně, nebo

pochybnému přátelství, které u tolikrát zklamalo. Bylo jí znovu do pláče, ale snaila se slzy, které se draly neodbytně do očí, potlačit, nebude přece řvát jako malá holka, ale nelo to.

Čekala, e se právě teď na ni Mirek podívá, bylo v tom kus enské vypočítavosti, ale víc

lásky a touhy, čekala, e přijde, pohladí ji a ona mu byla připravena odpustit tu váhavost. Ale neudělal to. Zůstal stát u okna a kdy znovu promluvil, zněl jeho hlas chladně.

To pomlouvání si ověřím. O Petrovi u před tebou mluvit nebudu, kdy ti to tak vadí. Jen

jetě něco. Těch pět let jsem s ním proil já a troufnu si tvrdit, e jsem ho poznal dobře. Má s ním patnou zkuenost, já vím. On není ádný zázrak, ale taky ne hajzl. A kromě toho …

myslím, e tě má pořád jetě rád. Ano, potřásl hlavou, je to tak. Neřekl mi nic, ale tyhle věcí se poznají. Na něm tedy určitě. Přece jen jste spolu něco proili..

Mirku! přeruila ho prudce.

Rychle se otočil: Tak jsem to přece nemyslel! Já ti nic nevyčítám. Ani bych nemohl. Já jen

chci, abys pochopila … odmlčel se, pak mávl rukou a znovu k ní usedl. Jemně ji uchopil za bradu a upřeně se jí zadíval do očí. Maruko, zaeptal něně. ,,Já mám tebe a mám pro koho ít. A řekni, koho má on? Jaký smysl ivota tady nael? V práci?

95

To je trochu málo, nemyslí?”

Hledal v jejích očích souhlas, ale nenael ho tam. Spatřil v nich něco, čemu nerozuměl.

Odvrátila hlavu a v té chvíli se jí znovu silně vybavila vzpomínka na adonícího Petra, na

celou tu trapnou scénu v prázdném bytě.

Koho má on, mě nezajímá,” řekla chladně. Kadý si někdy někoho najde. A větinou se to obejde i bez téhle dojemné obhajoby.”

Unaveně si přejel dlaní po obličeji. Hlava nepřestala bolet. Podíval se na hodinky.

Musím u jít.” Zůstala leet a poslouchala, jak se převléká. Rozloučit se nepřiel.

39

Vytrhlo ji zvonění telefonu. Zamířila do předsíně.

Ahoj, mladá paní,” zaumělo ve sluchátku. ,,Co právě podniká?”

Eva Horáková byla zvědavá jako vdycky a Marie zchváceně obrátila oči v sloup. Zaujala

polohu vsedě na nízkém stolečku, protoe Evino zavolání pravidelně znamenalo klábosení

na půl hodiny. Ale nic,” vzdychla otráveně, vůbec nic.”

Co je?” Evin zájem viditelně stoupl. Nepohádali jste se?”

Ale ne,” řekla Marie po chvíli. Proč zrovna …”

Nevykládej!” přeruilo ji sluchátko. Mě neoblafne. Znám tě dost dlouho, abych to poznala.

Holka, nic si z toho nedělej, já bych mohla vyprávět…”

Chvíli se nic nedělo. Marie tuila, jak na druhém konci drátu Eva přímo ílí touhou dovědět

se víc. Neměla náladu nic vykládat. Haló,” ozvalo se netrpělivě, jsi tam jetě?” Ale ano.”

Maru, teď mě poslouchej. Ten tvůj je ve slubě, viď?”

Je. Právě odeel. A já mám spoustu prádla.” Eva prádlo nevzala na vědomí.

Joka slouí taky. Take se seber, něco na sebe hoď, za chvíli jsem u tebe. Rozebereme to

v Rohovicích u vína. Ahoj.” Počkej ..

96

Byl to vodopád, který nedokázala včas zastavit. Do ucha jí dlouze pípalo hluché sluchátko.

Rozhlédla se kolem sebe a bylo jí čím dál smutněji. Proč ses ní Mirek nerozloučil, kdy

odcházel? Přemýlela o Evině návrhu a pochvíli jí nepřipadal tak nemoný. Otevřela skříň a

začala uvaovat, jaké aty by si měla obléci.

Evě bylo třiatřicet a v Rohovicích trávila u deset let svýho krásnýho mládí, jak říkávala.

Bývala to přitalivá dívka a kdy nastoupila k útvaru, začalo se jí říkat Bardotka. Měla

spousty nápadníků. Nakonec si vybrala nenápadného a tichého rotmistra Horáka. okovala

tím celé Rohovice a přilehlé údolí. Po nějakém čase to v jejích manelství vypadalo dost

patně. Stále byli sami a Eva samotu nesla těce. Gynekologové ji ujistili, e bezdětnost je způsobena z její strany. Byla to vina, za kterou nemohla, a tím krutěji na ni doléhala. Jinak to byla prima holka , jak říkala Marie, ale člověk na ni musel mít náladu.

Kdy přily do rohovické restaurace, byla jetě téměř prázdná . Číník je úsluně obskakoval a Marii chvíli bavilo poslouchat příval Eviných nářků na ivot. Potom přestala vnímat a zamyleně si pohrávala se tíhlou stopkou sklenky.

Ty mě vůbec neposlouchá, řekla Eva vyčítavě. Holka, já tě vůbec nepoznávám. Jindy

samá legrace ..

Marie dál upřeně hleděla na jiskřící hladinu vína.

Eva ji chvíli pozorovala a byl to vzácný okamik, kdy mlčela. Potom řekla dotčeně: Tak si to nech! Co se vlastně starám. Já jen chtěla, abys nebyla sama.

Marie jí poloila ruku na loket. Já vím, povzdechla, nezlob se. Doma byla poněkud …

řekněme chladnějí výměna názorů. A já si to beru asi moc k srdci.

Eva oila: Já to věděla. Tak povídej! Podívala se opatrně na Marii a řekla kajícně: Jestli ale chce.

Nic tak hroznýho to zase není, Evičko. Mě se to ale dotklo. Dozvěděla jsem se, e Petr

Drábek na svazáckým výboru svedl vechny svoje neúspěchy na mne. Co řekl?

Ale…e prý já mohu za to, e ho vojáci nemají rádi. Nebo tak, přesně nevím. Jak ses to dověděla?

Člověče, ty jsi jako Mirek. Záleí na tom? Já se nikoho nevyptávala, na to můe vzít jed.

Prostě se to ke mně doneslo, jako bys to neznala. Dobré due jsou vude.

To je fakt, řekla Eva. Ale mně pořád nejde do hlavy, proč jste se kvůli tomuhle pohádali s Mirkem. To snad s Petrem, ne?

97

Prosím tě, mávla rukou Marie. Mirek si myslí, e na Petra nasazuji. e by toho Petr nebyl schopen. Nedá na něj dopustit. Jsou to kamarádi, to ví.

Marie se na Evu upřeně zadívala. Já ti to slovo snad začnu nenávidět, řekla po chvíli.

Jaký slovo? Kamarád. A přitom mně bylo dřív hodně blízké.

Chvíli bylo ticho. Eva se připravovala na dalí vyptávání a k tomu si potřebovala zapálit.

Začala lovit v kabelce. Marii lítost pomalu přecházela a začala o vem uvaovat střízlivějí.

Přátelství Mirka s Petrem jí nikdy nevadilo. Vechno, co kdysi bylo mezi ní a Petrem,

postupně vybledlo, jeho nechutnost na taneční zábavě mu dávno odpustila a koneckonců

byla ráda, e k ní dolo. Vadit jí začalo, kdy se Petr snail vyznat jí lásku v prázdném bytě, krátce po svatbě s Mirkem. Tohle přece nemůe udělat kamarád, říkala si trpce, ale rozhodla se před Mirkem mlčet, protoe věděla, jak by to těce nesl. Ale kdykoliv se od té doby mezi

nimi o Petrovi mluvilo, nemohla se ubránit nejistotě a trapnému pocitu viny. A Mirek? Vidí

Petra jinak. Z přemýlení ji vytrhla Eva.

Poslouchej, Maru, začala opatrně, můu se tě na něco zeptat? Proč ne?

Tys s tím Petrem něco měla? Zrudla a pohodila hlavou: To je snad moje věc, ne?

,.Take měla. Tak se třeba nediv, e dělá voloviny. Třeba tě pořád miluje. Třeba se ere, e sis vzala Mirka. Hele, Evičko, zadr.

Proč by to tak nemohlo být? Eva se dostávala do ráe. O tom u nebudeme mluvit,

přeruila ji Marie chladně. Půjdeme, ne?

Prosím tě, co doma. Mně se tu teprv teď začíná líbit.

A mně zase přestává. Kromě toho u vechno ví.

K jejich stolu si přisedli dva mladíci s vlasy na ramena. Jejich řeči se nedaly poslouchat.

Asi má pravdu, řekla po chvíli Eva. U se mi tu taky nelíbí.

Vlasatci se přestali bavit. Větí z nich se na Evu upřeně zadíval.

Copak se vám nelíbí, zaútočil vyzývavě. My dva? Nevzala ho na vědomí.

Vlasatec měl upito a nedal se odbýt. Slyíte? vyjekl. Sem se něco ptal!

98

Dorozuměly se pohledem a vstaly. Vlasatci také. Vůbec to nevypadalo příjemně. Bezradně

se rozhlíely po lokále, číník byl zrovna v kuchyni. Situaci vyřeil klidný hlas, který se ozval za jejich zády. Copak se tu děje?” Otočily se jako na povel. Jetě nikdy neviděly majora Machače tak rády,jako právě teď. Obrovitý enijní náčelník měl dozorčího posádky a zael se podívat na kontrolu do restaurace. Podíval se na oba výrostky. Nedíval se dlouho. Za

několik okamiků toti neměl na koho.

40

Poručík Ptáčník se na sál dostavil deset minut před začátkem sluby. Hláení u velitele si

odbyl sám, Petr tu byl u před půlhodinou a Mirek přiel schválně později, protoe se chtěl

vyhnout velitelovým poznámkám. V poslední době si je Malina neodpustil, kdykoliv oba

poručíky spolu viděl.

Kdy otevřel koenkové dveře sálu, bylo vechno jako jindy. Petr seděl nad svými

směrnicemi, na stole leela otevřená kniha předání sluby a mezi dveřmi odpočívárny

zahlédl nadporučíka Sovu, jak si svléká pracovní stejnokroj.

Neadresně pozdravil a posadil se na své místo vedle Petra. Dlouhou dobu mlčeli. Petr občas

mrkl vedle sebe a nemohl se ubránit nepříjemnému pocitu, kdykoliv si připomněl včerejek.

Hleděli si kadý své práce. Usilovně zírali na přístroje a kontrolovali údaje na planetu. Po chvíli se nervozita přenesla i na Mirka. Jeho přímé povaze se příčila tahle atmosféra nesouladu.

,,Petře, začal klidně, u vás byl včera svazácký výbor? Petr znejistěl.

Ano. Co má být? Nic mi neřekne? A co bys chtěl vědět?

O čem byla řeč? Proč tě to zajímá?

Petře, řekl Mirek, na rovinku, říkals něco o Marii?” No ne, pokusil se o ert. Vyplakala se ti na rameni? Mirek rozváně zadusil cigaretu. Petře, co to bylo?

Nic zvlátního. Jen to, co je pravda. A co je pravda?

99

e ze mě udělala blba. Totálního!

Mirek se na něho nechápavě zadíval. Jak tě tak poslouchám,” řekl, tak jí to nedalo ani moc práce. Hele, nech toho!” vyjel Petr.

Prosím tě, co to pořád motá? Jakýho blba? A proč zrovna ona. Jaký to má smysl?

Petrův obličej zrudl: Toho blba jste ze mě udělali oba. Dnes je mi jasné, proč mi to na rotě nejde. Proč si s vojáky nerozumím, proč jsem najednou neoblíbený velitel. Protoe si ze mě utahují, e jsem dostal kopačky. Myslí, e nikdo neví, jak to se mnou a s Marií bylo?

e jsem s ní před tebou chodil já?”

To snad není moný,” řekl Mirek nevěřícně. To se mi snad jenom zdá.”

Ale ádná koda, řekl Petr. Ono je to stejně dobře.”

To tedy je, odpověděl Mirek. Hlavně pro Marii. A na jednu věc tě upozorňuji. Zavinil sis to sám, to ví stejně dobře jako já. Měla tě opravdu ráda. Take ji vynech, kamaráde, protoe jinak my dva spolu končíme. Je to jasný?”

U ho zase někdo poučoval. A to neměl Petr rád. Cítil, e mu silněji buí srdce.

Jdi se bodnout,” odsekl. Já u se té tvé ani nedotknu. Abys nedostal infarkt.

41

Kapitán Kří celou cestu z letitě přemýlel o svém dalím ivotě a stále byl na pochybách,

jak se má rozhodnout.

V nemocnici měl k úvahám dost času, ale záměrně to odkládal. Věděl, e ho to stejně

nemine a svoji novou situaci, se kterou nepočítal, bude muset řeit. Dnes ho k tomu

rozhodnutí postrčil velitel pluku. Počítal spí s místem instruktora, ale pilotovat dopravní letouny to je přece jen na pováenou. A co Pavel? Chtělo by se mu do Prahy? Musí s ním promluvit, třeba zítra, nač to odkládat. Pak si uvědomil, e by to bylo se synem vechno jetě sloitějí ne tady, v Králově. Poplachy sice ádné, ale často by nebyl doma. A Pavel, sám v Praze … Povzdechl.

Druhý den ráno vyrazil na procházku. Měl ji předepsanou od lékaře a ranní vstávání mu

nedělalo potíe. Byl na ně zvyklý u z učilitě a na vysoké to bylo stejné. Kdy se vrátil

domů, nael na stole lístek.

101

Pavel oznamoval, e el na nákup. Asi za hodinu, kterou Franta strávil přemáháním mučivé

touhy po cigaretě, se v předsíni ozvalo známé pohvizdování a nezbytná rána dveřmi.

Ahoj tati, pozdravila ratolest. Neumřels hlady?”

Skoro, řekl Kří. Rohlíky jsou čerstvý? To ví. Starý bych nevzal.”

Pavel se o tátu staral jako zkuená hospodyně. Kdy se Franta vrátil z nemocnice, Pavel

hrdě otevřel dveře a Franta překvapením otevřel ústa. Celý byt svítil čistotou a stěny

obýváku byly polepeny příjemnou, lutou tapetou. To ty sám . . v y d e c h l Franta.

Pavlovi svítily oči. Skoro, hlásil hrdě. Pomohl mi strejda Schejbal.”

Popadl Pavla kolem ramen: Mám dospělého syna!

Sedli ke stolu a Kří postavil před Pavla bílou kávu. Mlčky mazal rohlíky máslem a

přemýlel, zda je zrovna teď vhodná chvíle k rozhovoru, na který se pečlivě připravoval.

Nakonec proč ne?

Budeme se moná stěhovat, podal přes stůl rohlík. Pavel se do něho zakousl a zapomněl

polknout. Franta ho zkoumavě pozoroval. A kam . . v y h r k l překvapeně.

Kam? U jsi tam byl,” řekl Kří a mrkl okem. Do Prahy.”

Táto . . P a v e l nabíral do pláče. Já nechci.”

Franta mu pocuchal vlasy. Ale jdi! Do Prahy, Pavlíku, vdy se ti tam tak líbilo.

Pavel na něho přes slzy prosebně pohlédl. Táto, zůstaňme tady.

Kří povzdechl. Pavel teprve teď spolkl první sousto a pozoroval tátu neastnýma očima.

Ani se mě nezeptá, co bych tam dělal?”

Zvonek v předsíni se bláznivě rozdrnčel. Pavel vyskočil a zmizel za dveřmi. Kří neklidně

poposedl. Kdo by teď, brzo ráno. Za okamik vběhla dovnitř paní Schejbálová, slzy jí tekly po tvářích a nemohla popadnout dech.

Pane … Kří, vzlykala zoufale. Karlík! Naeho Karlíka porazilo auto!”

102

42

Na sále se rozhostilo ticho, přeruované bzukotem přístrojů. Mirek myslel na Marii a na to,

co mu řekl Petr. Měl chu rozběhnout se za ní a poprosit ji za odputění. Říct jí, e měla

pravdu. Pak si uvědomil, e je to hloupost.

Snail se vnímat jen zelený paprsek na obrazovce lokátoru. Petr pro něho přestal existovat.

Po chvíli se ozval bzučák nad jeho pracovním stolem a nekompromisní hlas ho ádal, aby se

dostavil k náčelníkovi tábu. Bezděky přikývl hlavou, mechanicky se upravil a vstal.

Náčelník tábu major Sladký seděl za svým pracovním stolem a jeho světlovlasou hlavu

ozařovalo silné světlo nízko zavěené zářivky. Pátravě si poručíka změřil.

,,Máme zprávy o zvýené činnosti na západoněmeckých letitích, řekl stroze. Jste velitelem směny, nemusím vám tedy zdůrazňovat, co to pro vás znamená.”

Jistě,” řekl Mirek.

To jsem rád.” Major vstal a přistoupil k němu. Pátravě se mu podíval do tváře.

Co to zas bylo na sále, Ptáčníku? řekl. Co to vy dva s Drábkem pořád mezi sebou máte?

To si to nedovedete vyřídit mimo slubu? Za směny u útvaru odpovídám já, to dobře víte.”

Poručík Ptáčník přelápl. Soudruhu majore, odpověděl klidně, u je to za námi. Vlastně za

mnou. Jsou věci, ke kterým se člověk musí dostat sám. Někdy je z toho trochu zklamání.

Dovolte mi, abych o tom, co předcházelo, pomlčel. Bylo toho poslední dobu dost a věřte, e

kdybych o tom mluvil, nikomu by to neprospělo. Teď u je vechno v pořádku.”

Náčelník tábu ho pozorně poslouchal.

Nemusíte mi nic vysvětlovat. Mám na vás dva stejný názor jako velitel. Kdybyste slouil

kadý jinde, bylo by po problémech. Ale spolu vám to jaksi nejde.

Mirek se smutně usmál: Tak nějak to bude.”

43

Kří bleskové uvaoval. Dnes má Karel Schejbal první hotovost, to věděl zcela přesně.

Bývali spolu v jedné směně.

103

Přistoupil k paní Schejbalové a poloil jí konejivě ruku na rameno.

Kde je teď Karlík?

U … ho odvezli. Schejbalová si křečovitě oběma rukama svírala obličej a neměla daleko k mdlobám.

Kří ji jemně usadil na idli a rychle natočil velkou sklenici vody. Pavel se na vechno díval iroce otevřenýma očima.

Vypijte to, řekl jemně. Udělá vám to dobře.

Otočil se k Pavlovi: Zůstane tu s paní Schejbalovou. Já jedu pro Karla na letitě.”

Embéčko chytilo na první otočení klíčkem. Tiskl plynový pedál a na podlahu a dímal ze

starého auta poslední síly. Řítil se alejí vzrostlých dubů a svitící kmeny nevnímal. Musí

Schejbalovi pomoct! Tolikrát mu pomohl on. Teď naposledy s Pavlem. Horečně uvaoval. Na

letiti bude za chvíli. Starostlivě pohlédl na oblohu. Psí počasí! zaklel. Pod mrakem, větrno.

Schyluje se k deti. Jak to asi budou klasifikovat meteorkáři? Jestli tohle označí za ztíené podmínky, pak musí hotovost dret jen piloti první třídy. Těch zrovna moc není…

Jel rychle, řídil soustředěně, jen před prudkými zatáčkami zmírnil rychlost. Cestu znal

nazpamě, jezdil po ní u jedenáct let… Jak to jenom udělat! Jedničkář tam ádný nebude.

Probíral v duchu vechna jména pilotů, ale vhodného nenael. Snad jen Olda Bouček, ale

včera se dověděl, e má dnes náhradní volno. Pak Schejbal, Prejza a Čáp. Jene poslední

dva nemají hotovost. Kde je teď shánět… Karel musí do nemocnice. Hned! Malému sice

nepomůe, ale je to jeho táta a on by si nikdy neodpustil… Pomalu se rozhodoval. Ano,

jinak to nepůjde. Kdy projíděl branou letitě, bylo mu ve jasné. Mrkl na hodinky. Udělal to za devět minut. Zaparkoval auto na obvyklém místě a vydal se rychlým krokem k letitní ploe. Mozkové závity mu pracovaly naplno. Vystřídat pilota první hotovosti není vůbec

jednoduché. Je to úkol, na kterém se podílí několik funkcionářů a konečný souhlas musí dát

osobně velitel pluku nebo alespoň operační důstojník. A to pouze z váných důvodů. Potřásl

hlavou tyhle snad nejsou?

Veel do přípravny. Starí mechanik seděl u stolu a četl. Překvapeně zvedl hlavu.

Soudruhu kapitáne,” hrnul se k němu. Kde je Schejbal?

Vy u jste se . . c h t ě l se ptát mechanik.

Ptám se, kde je Schejbal,” řekl studeně Kří. Na stojánce?” Mechanik zůstal rozpačitě stát.

Přelápl a rukou si zajel za koili. Stalo se něco?

104

Stalo. Franta se na něj upřeně zadíval. Chvíli přemýlel, pak se rozhodl: Schejbalova

Karlíka porazilo auto. Kvůli tomu jsem tady. Karel musí ihned do nemocnice!”

No jo, ale kdo ho vystřídá?” Pohlédli na sebe.

,,Já, oznámil Kří klidně. Já ho vystřídám.” Ale..

ádný řeči, kamaráde,” přeruil ho Kří. Teď na to není čas. Jeho hlas zazněl chladně a praporčík zrozpačitěl. Kapitán se rychle začal svlékat.

Podej mi kombinézu,” přikázal. Praporčík beze slova otevřel skříň. Ticho bylo přímo nabité mechanikovým nesouhlasem. Kří si začal rozhodnými pohyby něrovat kombinézu u krku.

Podíval se na praporčíka, který se obrátil k oknu a vrazil na protest ruce do kapes.

Jsem pilot první třídy, nebo ne? sykl Kří. Nebo tady vidí jetě nějakého jiného? Co bys dělal, kdyby auto porazilo tvýho kluka? Taky bys takhle stál a uvaoval?”

Mechanik se pomalu otočil a sklopil oči.

Tak vidí,” uklidnil ho Kří. Sebral přilbu a vyrazil rychle k hotovostní stojánce.

44

Poručík Ptáčník proel rychle dlouhou chodbou a zamířil k sálu. Na Petra nemyslel. To, co

řekl náčelníkovi tábu, mínil zcela váně a sám cítil, e se s tímhle podivným přátelstvím

vnitřně vyrovnal. V té chvíli si vzpomněl, e musí jetě jednou zkontrolovat směnu. Nějak to dnes odbyl, myslel na úplně jiné věci, ale rozhovor s majorem Sladkým ho rychle postavil na nohy. Minul sedícího Petra a zamířil k obsluze planetu. Zkontroloval očima údaje na

přeletech, pak poodeel a chvíli sledoval zelený, rotující paprsek. Teď jetě slyitelnost.

Dotkl se ramenem černovlasého vojína, který stál shrben u plexiskla a pozorně naslouchal

pokynům. Mirek mu pohybem ruky naznačil, aby sejmul sluchátka. Přiloil k uchu měkkou,

molitanem obloenou polokouli. Hlas v ní zněl jasně a zřetelně. Pokývl souhlasně hlavou a

vrátil sluchátka vojákovi. Obeel planet a zasedl zpět ke svému pultu. Po chvíli se rozhodl, e se jetě jednou podívá na komponenty, přeel k trezoru a vyjmul z něho lutou obálku.

Přistoupil k Petrovi a pohlédl mu přes rameno na vyhodnovací záznam.

105

Oprav si třetí komponent. Patří tam 37/11, řekl. Petr se tvářil, jako by nic neslyel.

Oprav si třetí komponent, opakoval Mirek klidně.

Petr ho ignoroval. Mirek pokýval hlavou a uchopil sluchátko polního telefonu. Několikrát

zatočil kličkou.

Soudruhu podplukovníku, řekl po chvíli. Hlásím, e jsem zjistil u poručíka Drábka chybný

komponent. Ano … rozumím.

Petr údivem otevřel ústa dokořán. Zalapal po dechu a zrudl a po kořínky vlasů.

Co to dělá? vydechl nevěřícně.

Soudruhu poručíku, opravte si komponent. V opačném případě vás vystřídám ze sluby se

vemi důsledky. A pokud vám mohu radit, zopakujte si vechny úkony, které máte provádět

při naruení. Minule vám to jaksi nelo!

45

Schejbal nevěřil svým očím. Franto! vykřikl radostně. Co tu dělá? U tě pustili?

Jak vidí. Kří zastavil u otevřené kabiny a podíval se upřené na Schejbala. Ten zpozorněl.

Co se děje? Proč vlastně má kombinézu?

Jeď domů,*’ řekl Franta stroze, vystřídám tě. Karlíka porazilo auto.

Schejbal strnul. Ohryzek mu poskočil nahoru a dolů. Oči se mu zúily, chtěl něco říci, ale

nevypravil ze sebe ani slovo. Tak u bě, sakra! vykřikl Franta.

Co … s ním je? vyrazil ze sebe Schejbal.

Proto jsem tady, aby sis to zjistil. Odvezli ho do nemocnice.

Major Schejbal s největím úsilím potlačil slabost, která se o něho začala pokouet.

Franto … ty přece nemůe letět!

Kdo říká, e poletím! Budu v téhle kukani sedět, ty si zajede do nemocnice a hotovo. Tak z toho nedělej ádnou vědu.

Schejbal zavřel oči a zhluboka se nadechl. Co kdyby přece jen něco bylo a on by musel na

start? Franta nesmí lítat… Pak si představil malé tělo pod koly auta. Rychle se začal

odpoutávat.

106

Frantiku, nikdy ti to nezapomenu.”

Dobrý, dobrý. Hlavně dělej. Vytáhl z kapsy klíčky. Auto stojí na parkoviti před letitěm.

Usedl do kabiny a začal si upínat černé popruhy. Schejbal mezitím utíkal k druhému letounu.

Chvíli se dohadoval s jeho pilotem a rozčileně gestikuloval směrem ke svému stroji. Pak

potřásl hlavou a hnal se zpátky.

Franto, přiloil si ruku k ústům. Kdyby něco, hlásí se mým indexem. 318. Pamatuj si to.

318!

46

Mirek se posadil a začal mechanicky pracovat. Hluboká vráska na čele svědčila o tom, e je

stále rozruen. Udělal něco, co mu bylo zásadně proti myslí, ale byl přesvědčen, e to udělat musel. U neuvaoval o příčině jejich podivného konfliktu. Prostě ho vzal na vědomí jako fakt. Nemohl připustit, aby se jejich rozpor přenáel do plnění sluebních povinností.

Petr se stále nemohl vzpamatovat z úasu. Po chvíli nechápavého mlčení popadl tuku a

okázalými pohyby opravil třetí komponent.

Oprava provedena, soudruhu poručíku,” ohlásil odměřeně a neskrýval v hlase ironii.

Rozumím, odpověděl Mirek chladně. A teď si zopakujte, co jsem vám nařídil!”

Petr vyskočil ze idle a postavil se do vypjatého pozoru:

Provedu! Nejdřív mi ale dovolte .. Zarazil se a upřeně hleděl na obrazovku.

Mirek se prudce otočil stejným směrem. Naruení!

Oba zareagovali současně. Petr skočil k vyhodnocovacímu pultu. Tentokrát ti ukáu, jak se

to dělá, uvidíme, kdo to umí lip! Mozek mu pracoval jako přesně seřízený mechanismus a

jeho ruce na ladiči magnetických křivek hrály koncert. Vůbec nevnímal Mirkův hlas,

oznamující operačnímu důstojníkovi naruení, ani kolotoč, který se kolem něho roztočil.

Potřebné údaje vyhodnotil během jedné minuty. Limit stanovil tři. Měl je před sebou na luté kartě, stačil je jetě jednou zkontrolovat a u se chystal nahlásit je Mirkovi.

Náhle se zastavil. V té chvíli ho polilo horko, ířilo se odkudsi zevnitř a sevřelo mu hrdlo.

107

Intenzívně se mu vybavila vzpomínka na minulé naruení. Co kdy to spočítal patně, co

kdy znovu zklame? Odeslat patné údaje! Musí si to kontrolně spočítat znovu! Křečovitě

hleděl do záznamu. Oběma rukama si pevně sevřel spánky.

Mirek ho upřeně pozoroval. Začínal tuit, co se v Petrově nitru odehrává. U se chystal

zasáhnout, udělal váhavé gesto, ale pak se zastavil. Otočil se a opřel se lokty o černou

desku telefonní centrály. Čekal. Věděl, e se z toho musí dostat Petr sám. Jestli se mu to teď nepodaří, asi si úplně přestane věřit. Neklidně sledoval trhavé pohyby vteřinové ručičky.

Jetě půl minuty. Ten čas musí Petrovi dát, ale pak …

Mirku … ozvalo se přikrceně. Prosím tě .. spočítej to jetě ty ..

Prudce se k Petrovi otočil: Nesmysl, řekl rychle. Proč bych to po tobě počítal?

Poloil lutou kartu vedle červeného telefonu a začal hlásit údaje o naruiteli.

47

Kří dokončil upínání popruhů, neklidně poposedl a rozhlédl se pátravě po areálu letitě.

Otočil hlavu k věi. Vude klid. Sklouzl očima k druhé stíhačce. Teprve teď si uvědomil, e

vyvstal dalí problém. Přemýlel, kdo dělá Schejbalovi číslo. Předtím to býval poručík

Mezera, ale Kří tu skoro měsíc nebyl a mezitím se mohlo leccos změnit. Na tohle se

Schejbala zapomněl zeptat. Snail se pohledem proniknout blýskavý jas plexisklového

poklopu, ale viděl jen obrysy bílé přilby. Pak si vzpomněl, e můe s druhým letounem

navázat spojení, ale hned tu mylenku zavrhl. Jejich rozhovor by zachytili ve věi a to teď

rozhodně nemohl potřebovat. Začal se věnovat přístrojům. Zalila ho vlna radosti a opojení.

Tak přece jen sedím v maině, říkal si vzruené, u se nemohl dočkat, celou dobu v

nemocnici myslel právě na tohle nejvíc. Sedí ve stíhačce, v zelené letecké kombinéze se

čtyřmi zlatými hvězdami na levé straně prsou, na hlavě má kulatou přilbu a jeho oči se dívají přes plexisklový tít na černou řadu přístrojů!

Usmál se. Bude to jen dnes, jen na krátkou chvíli, ale stačí mu to. Pak se zachmuřil. Ale za jakou cenu? Snail se uklidnit.

108

Pomalu hladil rukou přístrojovou desku. Hlavou mu probleskovaly vzpomínky na pobyt

v nemocnici, na příjemnou sestru Janu, na energického primáře Kadlece, který ho zase

postavil na nohy, na Pavla a jejich poslední rozhovor. Rozhodl se, e místo v Praze

nevezme. Nit mylenek dospěla k zoufalé Karlíkově mamince, ké by to nebylo nic váného.

Teď vak nesmí na nic myslet. Sedí místo kamaráda ve stíhačce a čeká na případný rozkaz

pokolikáté u?

Byla to léta tvrdé dřiny a nekonečných hotovostí, léta smutku nad ztrátou milované eny,

starostí o Pavla a dalích hotovostí, cvičných letů, splněných úkolů. Chtěl by ít jinak? Litoval někdy, e tohle vechno prodělal? Kdepak. ije pro tenhle vojenský kolektiv, pro dalí práci, pro Pavla … 318, 318, ke startu připravit!

Přilo to zcela nečekaně. V první sekundě nezareagoval na číslo, které uslyel ve

sluchátkách. Pak se okamitě zorientoval. Zde 318, zde 318, rozumím!

A je to tady! Rozbuilo se mu srdce. Ovládej se, člověče, s čím jsi počítal, kdy jsi do toho sedal, kapitáne Kříi? e to tady jen prosedí? Pohlédl vedle sebe. Druhý pilot mu dával znamení, e je připraven.

Průvih! křičel mu do obličeje rozčilený mechanik, který se k němu bleskurychle vyplhal.

Já to tuil!

Dělej svou práci, zvolal Kří. A nevaň!

Mechanik začal provádět navyklé úkony. Byl to starý kozák a svoje řemeslo dokonale

ovládal. V miku bylo ve potřebné připraveno. Řev stíhačky lehl rozjezdovou plochu

zároveň se havým vzduchem. Kří se docela uklidnil. Pevně sevřel knipl a roloval na start.

318, zde 318, povolte start!

Oba MIGy se odlepily od země s temným rachotem, který přeel do vysokého, svitivého

tónu. Frantovy oči za plexisklem pozorně sledovaly průběh letu. Ohlédl se vedle sebe.

Stříbrné tělo čísla se usadilo po jeho pravém boku. 318, navádím. Ohlate se!

Pozorně naslouchal. Údaje ve sluchátkách konfrontoval s hodnotami přístrojů.

Já 521, rozumím!

Ve sluchátkách zapraskalo. Po několika sekundách se ozvalo naléhavě:

Opakujte index, opakujte index!

Polila ho vlna nepříjemného horka. Uvědomil si, e zcela automaticky se ohlásil svým

indexem. To jetě scházelo!

109

Bleskově uvaoval. Na vybavování s naváděcím stanovitěm teď není čas. Nedá se nic

dělat. Přepnul na vysílání v první řadě musí splnit úkol!

Opakuji index-521. Index 521.!

Dalích několik okamiků sluchátka mlčela. Cítil, e se začíná potit. Těch pár sekund na něj doléhalo jako nekonečné hodiny. Kdy se naváděcí stanovitě znovu ozvalo, ulehčeně si oddechl.

521, rozumím. Pokračujte v plnění úkolu. Ohlate se.

Potvrdil příjem. Znovu se ohlédl po svém číslu . Bylo přesně tam, kde mělo být, stupňovitě

vpravo vzadu. Takhle to měli nacvičené s Malíkem …

521, navádím. Kurs 260, stoupej do výky 7000 metrů. Já 521, rozumím!

Zapnul forsá a příď MIGu se otočila ikmo vzhůru. Druhá stíhačka ho přesně následovala.

Za několik okamiků naváděcí stanovitě upřesnilo úkol:

Cíl v prostoru L-23. Jeden Phantom F-4, výka 7000 m, 11 hodin, letí kursem 060,

vzdálenost 50 km.

Bleskově si spočítal čas. Střet bude následovat asi za dvě minuty. Mrkl do černého tubusu

vyhledávacího lokátoru. Přesně v uvedeném sektoru se pohyboval jasně zelený bod.

Přepnul na vysílání. Zároveň s navyklým pohybem zahlédl v dáli světlý trup pronásledované

stíhačky. Já 521, cíl vidím!

Korespondence mezi Kříovým MIGem a naváděcím stanovitěm dostala gradaci. Ve

sluchátkách znovu zaumělo:Stanovuji úkol. Přinutit k přistání v prostoru Králov! Ohlate se!

Já 521, rozumím. Přinutit k přistání v prostoru Králov. Zůstal klidný. Věděl přesně, co má

dělat. Odhadl situaci. Oba MIGy se blíily k cíli z levé strany. Vpředu před nimi se tyčila

hradba bílých, hustých mraků. Bylo zřejmé, e se pronásledovaná stíhačka bude snait co

nejrychleji v nich zmizet. Jdu na to, oznámil Kří svému číslu do mikrofonu. Zůstaň

stupňovitě vpravo za mnou a zajiuj!

Rozumím,” ozval se klidný hlas. Teprve teď poznal, kdo s ním plní úkol. Byl to poručík Mezera. Spokojeně kývl hlavou.

Bojová zatáčka vpravo, nařídil. Zapnul forsá a pozvolným manévrem srovnal svůj kurs se

strojem, letícím před ním. Kříův MIG se s ohluujícím rachotem dostával před

Phanthoma. Ohlédl se. Teď je nejvhodnějí chvíle! Zamával křídly a zároveň vypálil

varovnou raketu. Na několik vteřin neviděl nic, jen bílou mlhu, kterou na krátký okamik

ozářilo červené, bodavé světlo letící rakety.

111

Po chvíli se mléčná clona roztrhla. Kří postřehl, e se cíli podařilo vyuít situace. Prudkou zatáčkou doprava se vetřelec snail uniknout.

,,Jdem za ním,” ukrojil stroze. Zatáčka vpravo, forsá!” Rozumím!”

Já 521,” ohlásil naváděcímu stanoviti. Cíl nereaguje na výzvu k následování. Obrací se kursem západ. Snaha o únik.”

Několik sekund bylo ve sluchátkách ticho. Pak v nich slabě zapraskalo:

521, povoluji pro výstrahu pouít zbraň. Ohlate se!” Já 521, rozumím!”

Kří se lehce naklonil a několika tlačítky zapnul automatický systém vedení bojové činnosti.

Pod tělem MIGu se vysunul tíhlý, černý doutník. Hlaveň třicetimilimetrového kanónu. Znovu

se ohlédl po Mezerovi. Jdu dopředu,” hlásil klidně. ,,Zajiuj mě.”

Musím to pustit před něj, říkal si. Je to nejúčinnějí. MIG se zachvěl pod nárazem obrovské

síly turbínového motoru. Několik sekund potom se zachvěl znovu. Tentokrát to způsobila

rachotivá dávka kanónu. Svítivý vějíř střel svitivě prolétl před přídí Phantoma. Krátce nato bylo kapitánu Kříoví jasné, e dalí dávka by byla zbytečná. Stíhačka s výsostnými znaky bundeswehru několikrát zakývala křídly a posluně následovala jeho stroj směrem do

vnitrozemí.

Já 521,” hlásil naváděcímu stanoviti. Jsme ve skupině. Cíl zadren. Vracíme se na

základnu.” Poručík Mezera, tak, jak bylo zvykem, předlétl oba stroje, zakýval křídly a nabral kurs směrem na Králov. Kří zajistil naruitele zezadu. Při pohledu před sebe se nemohl ubránit radostnému vzruení. Tohle je tedy výsledek těch dlouhých let učení, let, kdy se pilot stává mistrem … 521, klesejte plynule do výky 2500 m. Dosaení výky ohlate!”

Potvrdil příjem. V dálce se objevily známé budovy letitě. Mezera opatrně začal klesat a

navádět Phantoma na přistání. To byl jeden z důleitých úkolů čísla . Mohlo by se stát, e by cizí pilot, který nezná místní podmínky a není naváděn radiostanicí, mohl způsobit při přistání havárii. Obě první stíhačky vysunuly podvozky. Kapitán Kří s tím jetě počkal.

Zůstával stále v převýení vzadu a pozorně sledoval průběh manévru. Musel uznat, e pilot

Phantoma ovládá svoje řemeslo dokonale. První sedl Mezera a za ním, zcela plynule,

zadrený letoun. Kapitán Kří provedl jetě jeden okruh a sedl si několik desítek metrů od

obou strojů.

112

Teprve teď si ulehčené oddechl. Kdy se soukal z kabiny, cítil, e má kombinézu doslova

promáčenou potem.

48

Velitel útvaru se vřítil do sálu téměř současně s náčelníkem tábu. Oba poručíci vyskočili.

Malina tentokrát Mirka nezarazil, ale postavil se rázně před něho.

Soudruhu podplukovníku, velitel směny poručík Ptáčník. Směna zachytila naruitele

vzduného prostoru. Čas 07. 03, vyhodnocení provedeno v 07.05. Sektor 39.3, směr letu

39.7. Rychlost 1250, výka 7000. Typ letounu Phantom F-4! Děkuji!” Malina řízně

odsalutoval, navlas stejně s majorem Sladkým. Mlčky přeli k planetu. Cíl byl perfektně

vyhodnocen a zakreslen. Čistá práce,” podotkl náčelník tábu.

No, no, zamlaskal Malina. Zaloil ruce za zády a přeel k mapě. Pozorně ji sledoval. Mirek s Petrem ho napjatě pozorovali. Ucítil jejich pohled a pomalu se otočil.

Co vy dva?” řekl sue. Co koukáte? Nemáte práci?” Podívali se na sebe, pak zpátky na velitele. Ano… máme,” vyhrkl Petr.

Náčelník tábu stál stranou a v koutcích mu zacukalo. Malina zamířil ke dveřím.

S vámi se člověk opravdu nenudí,” řekl stroze. Zakroutil hlavou a zmizel.

Kluci, bylo to výborné,” zářil náčelník tábu. Vy v těch hlavách opravdu něco máte. Takhle rychle a přesně to spočítat…” Kdy osaměli, nevěděli, co s tou samotou počít. Znovu se na sebe podívali. Petr rozpačitě přistoupil k Mirkovi. Můu si s tebou promluvit? Jestli ale chce.

49

O tom, e je ve vzduchu kapitán Kří, věděl za chvíli celý stíhací pluk. Okamitě byly

vyrozuměny orgány vojenské kontrarozvědky, betonová přistávací plocha urychleně

vyklizena, z poární zbrojnice vyjely s pronikavým kvílením tři hasicí vozy a řítily se ke

kontrolní věi.

113

Hotovostní letci se shromádili v přípravné a vzrueně debatovali:

Kde je Schejbal?

Copak Franta u je zpátky z nemocnice?

Je, ale sebrali mu letecký průkaz …

Dlouho v maině neseděl!

Prosím tě, je to klasa!

Je pravda, e chytili ef čtyřku?

Velitel pluku vtrhl na vě jako uragán.

Co se děje? zeptal se vzrueně. Co je to za nesmysl, e letí Kří?”

Dispečer pokrčil rameny. To nemohu říci určitě. Ale ohlásil se jeho indexem.

Plukovník zapochyboval. A nespletl ses?

Těko. Nejdřív se ohlásil jako 318. Ale při navádění velitelským stanovitěm . .

Jeho vysvětlení přeruil černý amplión, zabudovaný v řídícím pultu.

,,Já 521, ozvalo se umivě. Jsme ve skupině. Cíl zadren, vracíme se na základnu.

Amplión zmlkl. Velitel pluku nechápavé zíral.

,,Vidíte, soudruhu plukovníku, řekl dispečer. Je to 521. Tohle číslo patří Kříoví. Znovu pokrčil rameny a věnoval se radiostanici.

521, klesejte plynule do výky 2500 metrů. Dosaení výky ohlate.” To se zas ozvalo

velitelské stanovitě.

Plukovník se nestačil divit. To přece není moné! Včera s Kříem mluvil a kapitán mu řekl, e nemá letecký průkaz. Frantu znal, byl to poctivec a sám by nikdy …

Kdo měl hotovost?” sykl podráděně.

Major Schejbal, zněla stručná odpověď.

Schejbal! Jeden z nejspolehlivějích lidí! Co se jen mohlo stát! Jeho úvahy přeruil příchod tří důstojníků vojenské kontrarozvědky.

Přijeli jsme si pro toho vaeho návtěvníka, oznámili plukovníkovi.

Jistě, řekl roztritě plukovník. Stále musel myslet na kapitána Kříe. Otočil se a upřeně

sledoval vzdálený odlesk tří letounů.

Přesné pokyny zkueného dispečera přestal vnímat. Jeho oči se doslova přisály na

přistávající stíhačky. Dostal se do stavu, kdy se nemohl ubránit bezděčným pohybům, jako

kdy sledujeme skokana při odrazu před lakou. Mírně pokrčil kolena, kdy se letouny dotkly

země. První dva stroje sedly hladce. Kdy míjely vě, vichni se jako na povel otočili a

upřeně hleděli na výsostné znaky cizího letounu.

114

Druhý MIG se přesvědčil, e je vechno v pořádku a znovu nabral výku. Plukovník se otočil

a rychlým krokem opustil kontrolní vě.

V té chvíli se k stojícímu Phantomu prudce rozjela bílá volha.

Za několik minut přicházel k veliteli pluku mu v zelené kombinéze. Těsně před ním si sejmul z hlavy přilbu. Postavil se do předpisového postoje a odhrnul si z čela světlý pramen zpocených, rozcuchaných vlasů.

Soudruhu plukovníku, kapitán Kří. Hlásím splnění bojového úkolu. Naruitel

československého vzduného prostoru zadren!

50

Byla to dlouhá zpověď a Mirek ji nepřeruoval. S některými věcmi nesouhlasil, ale věděl, e

se teď Petr potřebuje vymluvit, a tak poslouchal a během toho monologu si pomalu skládal

mozaiku celého příběhu, příběhu lásky a zklamání. Některé kameny mu do ní jetě chyběly a

zvlá těce tam zasadil ten, na něm byla scéna s Marií, ale musel tam být, protoe bez

něho by tohle vechno nebylo k ničemu.

Tak to také pochopil a Petra neodsuzoval, nemusel mu přece nic říkat a tohle by se asi nikdy nedověděl. Pochopil také Marii a byla mu tím draí. Pochopil její chování a zaujatost proti Petrovi a celému jejich kamarádství. Ano, v jejích očích skončilo právě tehdy, v tom prázdném pokoji…

Petr byl téměř u konce a čím dál rozpačitějí, a Mirek vstal a poloil mu dlaň na rameno:

To stačí. Díky, es mi o vem řekl.” Zrozpačitěl jetě víc: To není vechno ..

Myslí dneek?” Právě.. Něco o tom vím.”

Nic neví. Neví vechno. Byl jsem,” slova mu těce přecházela přes rty, byl jsem zase tam, kde minule. Nevěděl jsem, co se se mnou děje. Čekal jsem, e mi pomůe, e to spočítá jako tenkrát a u jsem to pomalu vzdal. Ale pak … kdy jsem se díval, jak jsi klidný, tak jsem si pomalu začal věřit. Ví, tys byl vdycky takový… správný, rozhodný… prostě klaďas a já se vedle tebe ztrácel. Snail jsem se najít na tobě nějakou chybu. Má Marii snad jedinou enskou, o kterou jsem kdy doopravdy stál.

115

Já vím,” mávl unaveně rukou, dneska u je to jedno. Smířil jsem se s tím, ale … znovu nevěděl jak dál, chvíli se odmlčel a čmáral ohořelou sirkou po stole. Pak pomalu pokračoval: Nejdřív mi to bylo fuk i to, es začal s Marií chodit, e jste se vzali, ale pak se to ve mně zhroutilo… a bylo to jako rakovina. Nemohl jsem se toho zbavit. Kdybys mě tenkrát, kdy

jsem tak blbě vyváděl na rotě, dal do huby, moná, e by to vechno bylo jiný …

Moná, řekl Mirek. Ale třeba taky ne. Pěstí se jetě nic nevyřeilo.”

,,Ale Mirku, co dál?” řekl Petr. Nic. ivot jde dál.” To přece …

Nech toho,” řekl Mirek. Vstal a vrazil ruce do kapes. To vechno je pryč. Byly chvíle, kdy jsem sám sebe přesvědčoval, e tě začínám nenávidět. Ale teď vidím, e to nebylo to pravé.

Spí, hledal vhodný výraz, sáhl po cigaretě a zapálil si, bylo horko, svlékli si blůzy a kdy se znovu posadili, Mirek pokračoval: Spí jsem tě litoval.”

To bych bral raději tu nenávist,” pokýval hlavou trpce Petr. Ale jen do mě!”

O to přece nejde,” řekl Mirek klidně. Kdy jsme do toho kousli, musíme to sníst.

I kdy to bude kyselé. Ale na rovinku.” Petr sklopil oči: Já vím ..

A pokud kráčí o mě,” řekl Mirek, nejsem ádnej klaďas. Jsme oba obyčejný chlapi, rozdíl je v tom, vlastně byl v tom, e tys prostě zblbnul. To se můe stát komukoliv. I mně.”

Petr si podepřel bradu. Ty, Mirku, ty chce fakt na vechno zapomenout?”

Vstal, prohrábl si vlasy a otočil se k mapě. S cigaretou v ruce zamyleně sledoval obrovské

čtverce, poseté malými červenými číslicemi.

To nezáleí jen na mně. Taky na tobě. Lhal bych, kdybych řekl, e je mi to vechno fuk.

Taky to dnes nepodtrhnu a nesečtu. Bude to chvíli trvat a tenhle čas mi musí dát. Jak bude

dlouhý, nevím. Ale určitě to přejde. Důleité bylo, e k tomuhle dialogu dolo.

Hodně vztahů mezi lidmi končí právě proto, e k nim nikdy nenali odvahu. Dřív jsem tu

odvahu měl, ale poslední dobou,” podíval se na Petra, přiznám se, e bych u asi

nedokázal přijít.”

Znovu se zadíval na mapu. A ten, kdo to dokáe, je lepí, kamaráde ..

Dveře do sálu se rozletěly a dovnitř se vřítil nadporučík Sova. Na střídání měl jetě čas.

116

,,Kluci, u to víte? Právě jdu ze tábu. Toho Phantoma chytli. Sedí na letiti v Králově!

51

Soudruhu plukovníku, dovolte mi ..

Nic vám nedovolím! Velitel pluku přecházel po kanceláři. Ruce vrazil proti vem předpisům

do kapes. Kří stál u dveří a klidně ho pozoroval. S tímhle průběhem rozhovoru počítal.

Jak jste si to mohl dovolit! pokračoval plukovník.,.Tohle je hazard, soudruhu kapitáne!

Zastavil se před Kříem. No tak, máte pro to nějaké vysvětlení?

Mám. Ale čekám, a mi dovolíte promluvit, řekl Kří klidně.

,,Prosím. Plukovník se posadil ke stolu. Zaloil ruce na prsou a upřené Kříe pozoroval.

Syna majora Schejbala dnes dopoledne srazilo auto, řekl Franta. Jeho ena ke mně

přiběhla. Byla zoufalá. Major Schejbal měl zrovna hotovost. Bylo třeba ho poslat nutně za

klukem do nemocnice.”

Plukovník překvapeně vstal. Z hlasu se mu vytratila zloba. To je zlé. Ale proč zrovna ty,

Frantiku? Vdy ví . ..

Vím,” odpověděl. Ale jiné řeení nebylo. Schejbala by vystřídali bůhvíkdy a Karlík mohl zatím . . s k l o p i l hlavu. Posaď se,” řekl velitel.

Vím, e jsem poruil předpisy,” pokračoval Kří. ,,A jsem připraven nést následky.”

Poruení předpisu to je. To vyřeíme později. Teď mi podej doklad o naruení.”

Phantom, ef čtyřka,” hlásil Kří. Dohnali isme ho asi osm minut po startu. Nereagoval na nic. Dal jsem mu znamení křídly, potom raketou.”

A?”

Vzal to na západ. Potom jsem dostal rozkaz pouít zbraň. Pro výstrahu.” A dál?”

Střílel jsem před něj. Stačilo to. Byl potom jako beránek.”

Plukovník vstal. Děkuji, soudruhu kapitáne. Znovu jste dokázal, e jste výborný pilot.

Zadrení jste provedli opravdu perfektně. Podrobil jsem rozboru reim letu. K tomu nelze mít připomínek.”

117

Je to také zásluha poručíka Mezery, řekl Kří.

Dveře kanceláře se prudce otevřely. Stál v nich major Schejbal, byl bledý a vyčerpaný,

pohlédl na oba důstojníky a nabíral dech. Soudruhu … plukovníku, je to moje vina.

Kří vstal: Co je s Karlíkem? Úzkostlivě mu pohlédl do očí. Nael v nich ohromnou úlevu.

Dobrý … z nejhorího je venku. Franto, díky . . h l a s se mu zlomil. Bylo to na něho příli.

No tak, soudruzi, zahřímal plukovník. Jste v kanceláři velitele pluku. Nebylo v tom vak napomenutí.

Sedni si, Karle, řekl Schejbalovi. Mám opravdu radost, e je chlapec mimo nebezpečí. Ale

tohle mi u víckrát nedělej! Já vím, zamával rukou, kdy viděl, e se Schejbal snaí něco

vysvětlit. Byla to výjimečná situace.

Ozvalo se dalí zaklepání na dveře. Do kanceláře vstoupil dozorčí útvaru. Nábojnice na

lutých ňůrách při předpisovém pozoru slabě zacinkaly.

Soudruhu plukovníku, fonogram z ústředního vyhodnocovacího střediska. 

Plukovník převzal bílý list papíru, popsaný drobnými, černými písmenky. Nebylo jich moc.

Dohromady dávaly dvě věty:

ZÁPADONĚMECKÝ LETOUN, KTERÝ BYL DÍKY POHOTOVÉMU ZÁSAHU VAICH

STÍHACÍCH PILOTŮ ZADREN, PROVÁDĚL FOTOGRAFICKÝ PRŮZKUM STÁTNĚ

DŮLEITÝCH OBJEKTŮ STOP TLUMOČÍME DÍK KOMPETENTNÍCH ORGÁNŮ.

52

Zpráva, e zachycený cíl byl přinucen k přistání, přila jako blesk z čistého nebe. Diskutovalo se o ní vude, v Armě, v kuchyni, na lonicích, v kancelářích na tábu i u jednotek. Kdy

přiel Mirek po slubě domů, nael na stole květinu. Usmál se a přidal svojí kytku k té ve

váze a neřekli si s Marií nic, protoe si nic říkat nemuseli.

Druhý den se konalo mimořádné shromádění na učebně tábu a zúčastnil se ho celý útvar.

Přijeli funkcionáři nadřízeného velitelství. Malina nevěděl, kde mu hlava stojí, a Marie

nestačila vařit kávu.

119

V prostorné místnosti bylo nabito. Vpředu stál dlouhý stůl, kdosi tam přidal vázu s květinou a Mirek v té váze poznal hned jejich svatební dar a bylo mu jasné, kdo ho tam dal. Cítili se s Petrem nesví, zvlátě potom, kdy k nim přistoupil na chodbě neznámý letecký kapitán s poručíkem a oba jim podávali ruce.

Kří, představil se kapitán. Tak vy jste ti pohotoví počtáři? Dík za spolupráci. Oba

pochopili, e je to stíhač, který znekodnil naruitele. Dívali se na něho obdivně, znali u dopodrobna, co se stalo a jakou úlohu ve vem sehrál tenhle nenápadný pilot. Posadili je dopředu, stály tam čtyři idle a piloti seděli mezi nimi.

Slova se ujal plukovník Beránek: Západoněmecký letoun se přiblioval ke státní hranici po

následující trase .. Vechny oči ho napjatě pozorovaly. Od funkcionářů svazku a po

pomocné mechaniky, vichni chtěli vědět podrobnosti o tom, co se včera odehrálo a v čem

odvedli tak dobrou práci dva jejich důstojníci, kteří sedí vpředu.

Beránek stál před velkou mapou, po které se táhla výrazná, modrá čára. Hleděli na ni jako

na hada, který se svíjel do křečovitých smyček ve snaze uniknout. Druhé dvě čáry, jasně

červené, se k té modré přibliovaly jako kletě z opačné strany. Jejich smyčky byly v místě

střetu dlouhé a energické. V několika bodech se vechny čáry přetínaly a pak krátký kousek

pokračovaly těsně vedle sebe.V tomto momentě se modrá uklidnila a velkým obloukem se

obrátila zpět na nae území. Dále se čáry slily v jednu, na mapě měla fialovou barvu a

končila v červeném kruhu, který označoval letitě v Králově.

Mateřská základna naruitele je Leibheim,” pokračoval plukovník Beránek. Odpovídá tomu ostatně charakter tamějího křídla, vybavení Phantomu a směr, odkud letoun přilétl. Úkol letu byl zřejmě odliný od jeho výsledku. Zvlá závěr asi nebyl v plánu, ale k tomu se

dostaneme později.

Petra znovu polilo horko, jako u několikrát potom, co přiběhl nadporučík Sova.

Phantom přelétl nai hranici zde.” Plukovník Beránek ukázal na červený kříek v prostoru Rozvadov. Ale u předtím, padesát kilometrů na území NSR, znovu napřáhl ukazovátko, tentokrát k výrazně zbarvenému krouku, byl naí směnou zachycen. A zde, ukazovátko se

posunulo několik centimetrů k hranici, byly údaje sečteny a odeslány. To je, soudruzi,

opravdu výkon, zasluhující uznání!

Plukovník se odmlčel a zadíval se na důstojníky, sedící před ním. Chvíli bylo ticho a pak se učebnou rozlehl potlesk.

120

Mirek poposedl, nebylo mu to zrovna příjemné, ohlédl se a uviděl rozzářenou Marii.

Petr se rozpačitě podíval vedle sebe. Kapitán, který seděl vedle něho, tleskal také. Od něho to uznání zvlá těilo.

To umonilo, Beránek pokračoval a učebna znovu ztichla, to umonilo naim stíhačům, aby

včas zasáhli.

Vichni upřeli zraky na oba piloty, které neznali a o nich věděli jen to, e právě oni dokázali situaci tak rozhodným způsobem vyřeit.

Plukovník Beránek se posadil a předal slovo tíhlému, drobnému podplukovníkovi.

Dovolte mi, začal příjemným, trochu tichým hlasem, abych soudruha plukovníka doplnil.

Byl jsem pověřen velením stíhacího pluku v Králově, abych vám vem a zvlá směně

poručíka Ptáčníka, vyslovil poděkování a uznání za pohotový zásah. Bez vaeho přesného a

rychlého vyhodnocení by nai stíhači, kteří tu dnes sedí spolu s vámi, nemohli úkol splnit.

Vichni víme, jak vzduný střet skončil. Byla to ukázka mistrovství naich stíhačů, kteří

vynikajícím způsobem provedli jednu z variant bojové činnosti, přepad ze střehu na letiti.

Tento výsledek není samozřejmě jen jejich úspěchem. Podílela se na něm celá řada lidí.

Mechanici, kteří letouny pečlivě připravili, soudruzi z velitelského stanovitě, bez jejich přesného navedení by rovně úkol nemohl být splněn, zkrátka vichni, kteří zabezpečují hotovostní systém naí protivzduné obrany státu.

Zadrený letoun byl podroben důkladné prohlídce. Výpovědi pilota, kapitána

západoněmecké luftwaffe Kurta Weisse, a výsledek prohlídky se v podstatě shodují. V přídi

letounu je systém fotopřístrojů - typ KA-56, KS-72A a KA-55A. Úkolem letu bylo proniknout

do prostoru určeného cíle a provést jeho přesný fotografický průzkum. Po vyvolání filmu bylo zjitěno, e uvedený cíl byl objekt vysoce důleitého vojenskohospodářského významu. To je ve stručnosti ve.

Učebna se rozuměla vzruenými hlasy. V té chvíli vstal plukovník Beránek a zjednal si

ticho. Na závěr chci jetě jednou poděkovat vem, kteří se tak úspěně podílejí na ochraně

naeho vzduného prostoru.”

122

53

Kdy procházeli branou kasáren, studený vítr jim nadouval sluební plátě do bizarních

tvarů. Ruce měli vraeny hluboko v kapsách a límce vysoko ohrnuté. Doli k autobusové

zastávce, do které z několika děr nepříjemně fičelo. Petr poloil kufr na zem a jetě víc si přitáhl límec ke krku. Psí počasí,” prohodil. U bě, já tady počkám sám.

Mirek zalovil v kapse, vytáhl balíček cigaret a dvě vyndal. Mlčky si zapálili.

Posly, řekl po chvíli, nelituje toho?”

Není čeho, odpověděl Petr. Na nové místo se docela těím. I kdy tady,” přelétl zrakem edé budovy a blátivou cestu ke svobodárně, to nebylo patný. Ale půjdu docela rád.

Kousek od zastávky přibrzdila nová červená kodovka. Okénko u řidiče se pomalu soukalo

dolů. Jestli jedete na nádraí, soudruhu Drábku,” řekl podplukovník Malina, tak si sedněte.

Jedu tím směrem. Petr se otočil k Mirkovi: Tak se tu mějte. Podali si ruce a zamávali.

Dlouhou dobu bylo ve kodovce ticho. Malina občas mrkl vedle sebe. Moc dobrý řidič nebyl,

řadil pozdě a v zatáčkách ručkoval po volantu jako artista po laně.

Moc mi to nejde,” prohodil, teprve začínám.” Oči měl upřeny na ubíhající silnici a zdálo se, e Petra přestal vnímat. Kdy promluvil, zněl jeho hlas poněkud drsně.

Přijel jsem pro vás, Drábku, schválně, protoe vám chci jetě něco říct. Petr seděl tie a nevěděl, co má odpovědět. Malina také na ádnou odpověď nečekal.

Víte,” pokračoval po chvíli, loučím se s vámi nerad. Nadělal jste se hloupostí dost, ale také vím, proč jste je dělal. Chci vám na rozloučenou poděkovat, e jste taky odvedl kus práce.

Moná, e na tohle ocenění ani moc nečekáte, ale říct jsem vám to musel.”

Dojeli před nízkou, nevzhlednou budovu rohovického nádraí. Malina vypnul motor a znovu

se otočil k Petrovi.

Nechci, abyste si odnáel dojem, e bylo mým přáním, abyste odeel. Respektoval jsem

pouze vae.” Já vím. Děkuji vám za pochopení.”

Nemá smysl hovořit o tom, co bylo. Hlavně je třeba myslet na to, co bude. A vy máte před

sebou jetě celý ivot.

Usmál se a napřáhl ruku: Tak hodně úspěchů.”

123

Díval se na Petrova útlá ramena, která se jetě zúila pod tíhou kufru.

Mnoho těstí, chlapče,” zahučel jetě jednou, ale to u poručík nemohl slyet.

Konec