Stará stopa - Jiří Martin, Jindřich Kühnel

Případ, který zaznamenala kriminální centrála v horkém létě roku pětapadesát, přesně 24. června 1955, se zprvu nezdál nijak a ničím výjimečný.

Poblí státních hranic u obce Oravská Polhora byl zadren jakýsi mu bez dokladů. Zrovna před chvílí prý spadl do potoka a papíry uplavaly. Podle drobností, které měl u sebe, přiel nejspí z Polska.

Avak 

Nerozumí, neslyí. Ukazuje si na ústa, na ui.

Dostal kus papíru a tuku. Kdoe je? Píe: Karel Neuman  1934  Radho.

Blíe se nepředstavil.

e by hluchoněmý?

 Nesmysl  myslí si major,který u ve slubě leccos zail, kdy čte hláení ze iliny. Samozřejmě. Souhlasí se závěrem: asi paerák a hluchoněmotu simuluje. U chce papír odloit, kdy si vzpomene … počkat… ten dálnopis … před čtyřmi dny ze Znojma …

Tady je:

V prostoru Hatě dolo k naruení státní hranice neznámým muem, podle stop pravděpodobně asi 160 a 170 cm vysokým, slabí postavy. A tenhle zadrený u Oravské Polhory?

Major si prohlíí jeho fotografii: drobná postava, vpadlé tváře, podle popisu výka 168 cm. e by? Kdo

ví? Dá zavolat do iliny, aby poslali okamitě protokol, který s Neumanem sepsali.

ZÁPIS O VÝPOVĚDI.

Zilina 28, června 1955.

Neznámý mu, údajně Karel Neuman, narozen údajně v obci Radho v roce 1934 t. č. ve vyetřovací vazbě, podezřelý z paeráctví.

Na písemný dotaz vyetřovatele, zda je zadrený ochoten ve o sobě vypsat, odpověděl: ano. Bylo mu předloeno několik otázek, na ně vlastnoručně v jazyce německém takto odpověděl:

 Bydlel jsem s otcem a matkou. Nikdo jiný mimo nás ve stavení nebyl. Nepamatuji si přesně kde, ale vím, e jsme bydleli v osamělém stavení z kulatiny. Stavení bylo na svahu v horách. Z jedné strany byla louka, zepředu, a z ostatních stran byl les. Kolem stavení vedla stezka směrem do lesa. Uprostřed střechy byl malý tít, v jeho středu bylo vyřezávané slunce a paprsky. V jedné polovině domu byla kuchyně se dvěma okny a pecí. Ze stavení jsem nikam nechodil, jen do okolí domu, take nevím, zda v blízkosti byla nějaká vesnice nebo město. Vím jen, e otec kadou neděli ráno někam odcházel a před obědem se vracel a přinesl mi vdycky nějaké pečivo. í ostatní věci, jako například sůl, otec odněkud přináel v pytli.

Otec byl edivý, měl vousy a zdál se mi vysoké postavy, byl nakrátko ostříhaný. Chodíval se sekerou a v gumových botech do lesa a často pracoval se dřevem, řezal a opracovával dřevo. Matka byla oblečena jako selka, měla katanové vlasy, tvář plnou, měla silnějí postavu střední velikosti.

Nevím, jak se rodiče oslovovali a nepamatuji se ani, jak říkali mně, poněvad si nemohu vzpomenout. Ze svého dětství si pamatuji jetě na některé podrobnosti, například na to, e jsme jedli brambory a kai a v neděli jsme měli kávu. Matka pekla sama chléb a stloukala máslo.

Jednoho večera, bylo to v létě, vím to proto, e jsem chodil jetě bos, přiel do naeho domu nějaký člověk, který k nám někdy chodíval. Nic určitého ale o něm nevím. Maminka tehdy začala plakat, otec byl rozčílený. Poznal jsem to podle toho, e mu po rozčílení vdy zrudnul krk a chodil nervózně po stavení. Matka začala balit peřiny a jídlo. Ráno přili nějací vojáci. Na rukávě měli pásku, na které byla červená barva. Barvu jejich stejnokrojů si nepamatuji, poněvad v místnosti byla tma  měli jsme malá okna …

Vojáci nás vedli z domu pryč, otec mě přitom nesl. li jsme loukou dolů z kopce, přes lesy, a jsme se dostali na silnici podle řeky. Přili jsme po určité době do nějaké vesnice s více zděnými domy, kolem ní byly kopce a doli jsme k malému nádraí. Na nádraí stály nákladní vagóny se slámou a čekalo tam ji více lidí Nastoupili jsme do vagónů a jeli jsme celý den a noc a přítí den jsme dojeli na nějaké velké nádraí. Tam otec vystoupil a pak ho vzali Němci v koených kabátech a vojenských Čepicích. Vzali tehdy najednou vechr ny mue z vlaku. Zakrátko nato odvedli i matku. Ve vlaku jsme zůstaly pouze děti. Pak nás odvezli nějakým autem, podobným dodávce někam daleko. Zadními okny jsme viděli skalnaté kopce a sníh. Zavedli nás do města s velkými domy. Kolem města byly vysoko zasněené hory. Určitě to byly Alpy. Umístili nás v jednoposchoďové budově, dali nám k jídlu mrkev a pak jsme seděli v nějaké místnosti ve kolních lavicích. Vzpomínám si i na typický pach kolní lavice a vím, e jsem tehdy plakal. Zde jsem se dověděl té své jméno, nebo jsem při příchodu dostal současně s prádlem a teniskami i dvoudílnou plechovou tabulku, kterou jsem nosil na řetízku na krku. Na tabulce byla na horním i spodním dílu vyraena slova: Neuman Jg 1934 Radhost. Ve vlaku jsem ádnou tabulku neměl a neměl jsem ani ádné jiné doklady ani papír se svým jménem. Své jméno jsem neznal, číst ani psát jsem neuměl a kdy jsem přiel do ústavu byl jsem hluchoněmý. Nedovedu si vysvětlit, jak byly mé osobní údaje zjitěny. Moná, e je znala sestra, která mě odváela do ústavu a která moná z osobního zájmu o mne jako o dítě se postarala o jejich zjitění…

Major dočítá druhý list, kdy mu oči sklouznou na Neumanův podpis v rohu.

Vypsaná ruka. krt jako z pera prokuristy. A přitom? Major listuje dál. Jaké měl koly? Jen pár tříd koly pro hluchoněmé za války v rakouském Grazu, týrském Hradci? Ale tady se píe, e umí i slovenský. Kde se to naučil? A e se objevil teprve teď, kdy tvrdí, e přiel do republiky u v roce 1948? A hluchoněmý je od narození? Co píe doktor?

Krajský Ústav národního zdraví v ilině

ilina 28 června 1955.

Výpis z ambulantní knihy č. 701:

Lékařský nález:

Pacient se při vyetřování choval klidně. Na otázky odpovídá jenom písemně v jazyce německém a slovenském. Němčinu ovládá bezchybně, sloventinu dobře  číst I psát a na neslovenské zvraty. Laryngoskoplcky se pacient nedá vyetřit, kale s hlasem, take se nedá předpokládat funkční, anebo paretlcká affónie. Nepamatuje, od kdy nemluví…

 Ale v jednom z protokolů přece tvrdí, e je hluchoněmý od narození, vzpomene si major, ale čte dál:

 Jinak ádné příznaky amnézie. Na vysvětlení, kde se naučil rozumět udává, e v ústavu pro hluchoněmé podle obrázků. Proti tomu vak svědčí nastudování dvou řečí, gramatická správnost, co je z lékařského hlediska nevysvětlitelné.. ,

2

Karel Neuman je přivezen do Prahy a major s ním zá pomoct papírků a tuky navazuje konverzaci.

 Nebylo by lepí se přiznat a kápnout boskou? Jak se jmenujete doopravdy a kde jste se narodil?

Neuman sleduje majora těkavým zrakem, zvlhlou rukou sahá po tuce a znovu píe:

 Jsem hluchoněmý Karel Neuman  Radho… Ale major si u identitu ověřoval a tady to má

z Frentátu Černé na bílém, ádný Karel Neuman se tu nikdy nenarodil. Nikdo tu ádného Neumana nezná. ádný mu, na kterého by se hodil popis, se tu nepohřeuje. Leda, e by lo o obec Radho v Čechách. Major to jetě znovu zkouí:

 Podívejte se, pane Neumane, nikde na Radhoti ani v okolí vás neznají, v matrikách nejste zapsán, nechme téhle schovávačky. Tak kde jste se narodil? Proč zdrujete sebe i nás. Stejně, dřív nebo později se dobereme pravdy.

Neuman sleduje majorova ústa. Naznačuje, e rozumí. Zřejmě umí odezírat slova ze rtů. Sám sahá po tuce. Major napjatě Čeká. Neuman píe a kdy dokončí větu, podá mu papírek.

 Já jsem se narodil v Radhoti, nebo toto bylo napsané na papíře, co jsem měl, kdy jsem byl v Německu. Takté jsem měl cedulku na krku, e jsem Neuman Karel a pocházím z Radhotě.

 A kde tedy je ta cedulka nebo ten papír?

 Ta cedulka zůstala v táboře Wein v Německu, kde jsem byl a místo cedulky jsem dostal papir, ná kterém bylo napsané, e jsem Karel Neuman  Radho. Já jsem měl ten doklad u sebe jetě nedlouho před zadrením. Kdy jsem spadl do vody, tak jsem doklad ztratil.

Major porovnává Neumanova slova s tím, co u napsal vyetřovatelům v ilině. Zajímavé. Jako kdyby měl odpovědí naučené, pouívá věčně stejné slovní obraty, stejná tvrzení. Co odpoví tentokrát na otázku, jak se dostal do Oravské Polhory? Paoval jste něco z Polska? Ne, major se nedostane ani o krůček dál. Z papírku, který mu Neuman podal, čte:

 Hledám domov. Hledám rodiče. Myslel jsem, e tu někde v blízkosti je Radho, kde jsem se narodit.

Major odloí lístek a zahledí se Neumanovi do tváře. Ten neuhýbá pohledu, jen oči zneklidní. Bázní? … Tohle tuctový paerák určitě není. Takový by u dávno změkl, a navíc, čeho by se paerák u kterého nic nenali, bál?

Proti komu vlastně major sedí? Kým můe tenhle člověk být? Vypsaná ruka. Co mohla kdy podpisovat?

Drobná postava neznámého mue se krčí v křesle. Propadlé tváře, těkavé, bázlivé oči. Vypadá smutně. Co kdy jde ale opravdu o neastníka. Bůhví co za války proil. Třeba nesimuluje. Třeba je vechno tak, jak to píe.

Anebo 

Major si lehce domyslí, kdo asi  a proč přecházel nepozorovaně hranice nedávno u Znojma. I je moné, e mířil přes nás do Polska. A časově by to vycházelo. Za tři dni poté mohl být chycen u hranic. Je Neuman a neznámý mu od Znojma jeden a tentý? A je tohle, co se mu tu píe na papírky a co Je vypsané v protokolech, jen krycí legenda? Tady u nemá cenu se vyptávat dál. Případ se bude muset pořádně rozjet, počkat si Jetě na zprávu z Radhotě v Čechách… Na stole zadrnčí telefon.

Majora volá Vysoké Mýto. Ano, slyí. Nic! V matrice ádný Neuman není zapsán. V obcí ijí čtyři rodiny Neumanů, ádná ale nikoho pepostrádá. Také fotografie Neumana v obci nikomu nic neříká. Leda. Major, který se u chystal poloit telefon, zvýí hlas:

Do Borohrádku jeďte ihned. A zprávu telefonujte třeba v noci…!

Případ, který tak obyčejně začal, a o něm se zprvu myslelo, e bude za dva tři dny objasněn, a to bez velké námahy, se časem spí komplikuje ne rozplétá.

Ale stopa do Borohrádku vypadá slibně. afář Lacina si vzpomněl, e v pětačtyřlcátém roce se tam přistěhovala z Radhotě rodina Jakýchsi Neumanů. Měli dvě děti: syna a dceru. A Lacina pamatuje starého Neumana jako dneska, na jednu nohu kulhal, a syn, jestli si dobře vzpomíná, měl také nějakou tělesnou vadu.

To by souhlasilo.

Ovem Karel Neuman mluví o tom, e bydlel v Jakémsi dřevěném stavení. Chalupa zarovnaná dřevem, vyřezávaný tít …

Major, kdy se podívá na snímky chalup, které přivezl fotograf z Radhotě v Čechách, rychle sáhne po brýlích. Tohle Je přece ona. O takové Neuman mluví. Nikdy by neřekl, e něco takového stojí ve východních Čechách.

Za títem vpravo se rýsuje i zalesněné návrí, jako kdyby se sem k Litomyli přestěhovalo kus Beskyd nebo Jeseníků.

Po kolikáté u major uvauje: nejde opravdu o neastníka? A bylo vůbec rozumné dávat kvůli tomu dohromady zvlátní skupinu? Neplácli do vody? Honí se u kolikátý týden kolem Neumana a zatím, kdo ví, kde rozplétá sítě agent, který nechal po sobě Jen pár lápot v hlíně za hraniční čarou?

V Borohrádku se ale stopa po Neumanových opět ztrácí. Najde se sice jakýsi děda, který si myslí, e nějací Neumani tu kdysi byli, ale neví  najisto, pane lnpektore, říct nemůu.

Hodit ale za hlavu se tahle stopa nedá.

Je to otrava, major ví, e to je straná práce hledat v ústředním archívu mezi tisíci kartami Neumanů zrovna toho, který kdysi měl ít v Borohrádku, ale jiná pomoc není.

Přes tři tisíce karet pročtou jeho lidé, a najednou narazí na tu pravou: Karel Neuman, narozen 6. 10, 1895, zemědělský dělník … Ano, jeden čas bydlel i v Borohrádku, zemřel v roce 1946 v Týniti. A pak je tu jetě dalí karta: Karel Neuman, narozen 12. 11. 1920 v Radhoti, syn Neumana působícího později v Borohrádku .

Major si prohlíí kartu:

Mělo by mu být pětadvacet.

Neumanovi  podle vlastní legendy  jednadvacet. Ale neříkal si častokrát, e se mu zdá starí?

Major pročítá kartu jakéhosi Karla Neumana, který ….. ije vůbec? Existuje na adrese, která je tu napsána? Co kdy zmizel a nikdo nic nehlásil. Záznam nemusí platit.

Konečně, uvidí se: adresa: Chrudim, Charvátova ulice 15.

Za dvě hodiny u stojí před dveřmi vilky na předměstí a tiskne tlačítko zvonku, na něm je napsáno: Karel Neuman.

 Koho Hledáte?

Pootevřeným oknem vyhlédla ena v zástěře. Domluví se, ale major musí počkat a mue vzbudí. Zrovna si lehl, přiel ze sluby.

Major se představí.

Karel Neuman není návtěvou nijak naden. Zejména kdy na něm jetě chtějí občanku. Ano, je Karel Neuman, strojvedoucí. A souhlasí. Bydleli v Borohrádku. Otec utekl od matky, souhlasí, e v estačtyřicátém zemřel. Matka u také neije.

Zdali má sourozence?

Nemá, ale vlastně měl.

Bratra?

Major, který za léta sluby ledacos u zail a viděl, je sám napjat.

Bratra!

A kde–?

Major se ale nestačí ani zeptat, kdy napětí povolí. Strojvedoucí Karel Neuman řekne:

 Byli jsme vlastně dvojčata. A ten můj bratr umřel hned, jak se narodil.

Ne, nikoho nepohřeují z rodiny. Matka se sice po smrti otce jetě provdala, ale její mu ije, děti neměli.

3

V Praze nečeká éfa zvlátní skupiny také ádná potěující zpráva: daktyloskopický nález negativní. Mu, který si říká Karel Neuman a neví odkud vlastně je, nikdy předtím nebyl u nás zadren  ani není totoný s nikým, kdo je pohřeován nebo hledán zatykačem. Jen ta podoba se stopami po mui, který překročil nai státní hranici u Hatí, je tady. Jak tvrdí odborníci: musel to být tíhlý člověk, usuzují podle hloubky stop; a podle kroků měřil asi 160170. To by s Neumanem hrálo. Dá prověřit Neumanovu stopu.

Majora vak najednou upoutají jiné listiny, leící na stole. Lékařské nálezy.

Někdy si také myslel, není-li Neuman duevně chorý. A jak je vidět: není. Závěr dokumentu je jednoznačný:

 … ze vech uvedených skutečností vyplývajících z neurologickopsychiatrického vyetření nebyly u Karla Neumana zjitěny ádné duevní poruchy, ani ádný takový psychopathologický stav, který by způsobil z hlediska soudněpsychiatrického nepříčetnost, jak to má na mysli § 11 tr. zákona.

Jetě tu ale leí jiný spis. Sotva do něho major nahlédne, poznává, e to je ono, co čekal.

PRASKÝ OSTAV PRO HLUCHONĚMÉ

Praha-Smíchov, Holečkova č. 4

V Praze dne 2. 11. 1955

Posudek:

Na poádání pracovníků ministerstva vnitra Jsem dneního dne provedl proetření stavu Karla Neumana a to z ohledu na jeho intelektuální stav i odhad pravděpodobné ztráty sluchu a řeči. Jmenovaný se projevuje nejen jako nadprůměrně inteligentní, ale i nevedně vzdělaný, co neodpovídá jeho tvrzení, e od mládí nemluví a je hluchý. Jeho projevy, jimi se dorozumívá formou písemnou dvěma jazyky (německy a slovenský) jsou důkazem, e jmenovaný musel přijímat podněty pro mylení nejen cestou písemnou, ale i sluchem. Není znám případ, aby člověk od dětství hluchý, vzdělávaný písemnou metodou, obsáhl dvě řeči v syntaxi (větná skladba) tak dokonale jako v tomto případě. I kdyby se jmenovanému dostalo velmi pečlivého a individuálního vzdělávání, bylo by na jeho větné skladbě patrno jako u větiny hluchých, e jejich gramatická stavba je nápadně nedokonalá.

V tomto případě jde o člověka, který se snadno písemně vyjadřuje dvěma jazyky a lze předpokládat, e ztráta jeho řeči nastala mnohem později ne jmenovaný tvrdí. Literární znalosti a znalosti z estetiky nasvědčují úrovni vzdělání nejméně gymnasiálního. Tohoto vzdělání těko dosáhne člověk v ranném dětství ohluchlý. Také to, e jeho posunkové dorozumívání je poměrně primitivní nasvědčuje tomu, e se posunkové řeči učil poměrně pozdě.

Jmenovaný má překvapivě dokonalou optickou pozornost a pamě. Byla mu předloena řada fotografií měst, z nich spolehlivě poznal Plzeň, podle pohledu na radnici s doplňkem, e se tam vaří pivo a e Plzeň je na cestě na západ, dále poznal Jáchymov, ani by vyjádřil jeho název s jeho doplňkem, e kolem tohoto města jsou doly. Jáchymov poznal podle pohledu na léčebný ústav. Při předloení fotografie chrámu svaté Barbory v Kutné Hoře projevil údiv nad nádherou gotické stavby a přirovnal ji ke katedrále v Kolíně nad Rýnem a Svatotěpánské ve Vídni.

Při předloení dvou brour o hluchoněmotě, z nich jedna byla psaná německy, s pochopením a vzruením si přečetl filosofický citát Viktora Huga o hluchoněmotě. Jeho sečtělost a literární znalosti byly vyzkoueny dotazem po znalosti světové literatury z ní jmenoval Viktora Huga, Dickense, Fasta,Dumase, Balzaka, Maupassanta, Tvvaina, Ainada, Seghersovou, Jiráska a Tolstoje.

V rozhovoru s jmenovaným je nápadné, e jakkoliv je jeho mylení logické, nedovede odpovědět na přímou otázku o svém pobytu v tom či onom místě, o době i jiných konkrétních údajích týkajících se jeho minulosti, činnosti a styků.

Ředitel koly pro hluchoněmé

Poznámka:

Mezi vyetřováním jmenovaný uvedl, e absolvoval speciální kolu pro hluchoněmé v Grazu a to od roku 1941  47 do roku 1947 a e ředitel této koly se jmenoval dr Kruger. Podle mých znalostí v Grazu skutečně ústav pro hluchoněmé existuje a to ji v minulém století. Tvrzení jmenovaného v tomto případě se můe zakládat na pravdě, paklie tento ústav kolu skutečně absolvovaI.

Major odloí spis, zaátrá v kapsách po cigaretě, zapálí si, ale u znovu sahá po protokolu, a čte znovu. Tu a tam podtrhne tukou větu, slovíčko:

 Je nadprůměrně inteligentní, nevedně vzdělaný… Není znám případ, aby člověk od dětství hluchý, vzdělávaný písemnou metodou obsáhl dvě řeči… Má překvapivě dokonalou fotografickou pamě… Jeho mylení je logické, ale …

V tom to je: myslí logicky, ale nedovede odpovědět kde byl, co kde dělal. A blázen není.

To, co major předtím tuil, potvrzují teď i doktoři. Karel Neuman něco skrývá. Ale co? A proč cosi skrývá?

Major prosedí s neznámým muem jetě desítky hodin, navnadí stovky otázek, aby pronikl alespoň o kousek dál do nitra tajuplné legendy, aby ulomil alespoň jeden z mnoha ostnů záhad neznámého mue, ale nedostane se o nic dál. Pořád slyí jen jedno a toté: narodil jsem se někde v horách. Vím, e jsem měl na krku cedulku s nápisem Karel Neuman. Dostal jsem ji ve kole v Grazu. Neuman si postupně vzpomene na různé detaily: v Grazu ho jednou tlačily boty, ale nesměl se vyzout. Jeden z profesorů ho tloukl a křičel, e je vivý český pes, něco mu dělali s krkem. Kdy před něho rozloí major plán Vídně, hned ukáe, kde byla budova Charity, v ní po válce bydlel. Ale Kdy rozbalí mapu republiky a vybídne ho, aby ukázal kudy cestoval, odpovídá Neuman, e takovouhle mapu vidí prvně. Čte mu jména měst:

 Co vám říká jméno Praha?

 Něco ano.

 Byl jste někdy v Praze?

 V Praze, ano.

 A kde jetě?

 Nevzpomínám si.

 Čím jste se ivil?

Neuman sleduje pohyb majorových rtů a odepisuje:

 Různě.

Ale jak? Jak?

4

Utíkají týdny a měsíce. Zkouí se ledaco Na jedno odpoledne posadí Neumana do místnosti, kde leí na stolech různé, hlavně cizojazyčné časopisy. Je tam sám, ale přesto kadý jeho pohyb je pod kontrolou. Kamera ho zabírá ve velkém detailu a major ve své pracovně sedí před obrazovkou.

Neuman se probírá v novinách. Jedny rozevřel a zakryl si jimi tvář. Druhá kamera ale prozradí, e přikryt novinami se rozhlédl, odkud by mohl být sledován. Objektiv skryté kamery vak nepostřehl… Teď sedí a čte rakouský deník Volkstimme. Kdy jej odloí, bere do rukou západoněmecký časopis Spiegel. A pak? Zabral.

V rukou drí rozevřený Spiegel, ale tím jen krvie varavský večerník, který si přitáhl blí k sobě.

Rozumí tedy i polský.

Po chvilce se postaví, odkládá Splegel a nakloní se k jiným novinám. Objektiv kamery vidí, jak se zahleděl do anglických novin. U po nich sáhl  a Čte. Anglicky? Co kdy ale do toho kouká jen z dlouhé chvíle?

Kdy se později znovu sejdou s majorem a Neuman znovu odpovídá na otázky, je mezi nimi zasunuta i tato:

 Nebyl jste někdy v Polsku?

 V Polsku? … Tu zemi znám jenom ze kolního vyučování.

 A co Anglie? Říká vám něco Anglie?

 Něco jsem Četl …

 Rozumíte anglicky?

 Nerozumím.

 Kde jste co o Anglii četl?

 V knihách.

Major se rozhodne, e udělá jetě jeden pokus. Vsadí vechno na jednu kartu a zaveze Neumana do Znojma. Jak zareaguje? Je-li oním muem, který přeel někdy kolem 20. června státní hranici, mohou mu povolit nervy… Můe se domnívat, e ho tu někdo poznal. V kadém případě, nějak se musí tvářit.

Je pondělí a ve středu vyrazí

V úterý vpadne do majorovy pracovny poručík.

 Právě to přilo  říká a dává majorovi dátnopis:

 V Olomouci byl zadren mu s falenými osobními doklady, jmenuje se Jakub Malík.Při výslechu doznal: z ČSSR uprchl v roce 1952. Byi získán ke spolupráci americkou zpravodajskou slubou. Řídící orgán mu přikázal vrátit se do Československa a vyčkat dalích pokynů. Hranici překročil 20. Června 1955 v prostoru státní hranice Hatě u Znojma. Stopy a poznatky se shodují s výpovědí…

Major odloí dálnopis a řekne poručíkovi:

 To Znojmo můeme odpískat.

 Co ale dál?

Major popojde k oknu, chvilku hledí ven a řekne:

 To bych také rád věděl.

Znovu ale sahá po dálnopisu a čte si v něm. Nic ohromujícího se v něm nedočte, spí mu jen připomněl jednu starou verzi, s ní také u kalkuloval, kdy přemýlel o tom, kým vím můe neznámý mu být a proč je tady.

Začínají vonět vánoce roku 1955, kdy se zvlátní skupina dozví, e se rozejde.

Major to nevyhlauje rád. Připadá si jako kdyby odcházel ze hřitě po pořádném debaklu. Ovem nikdy a nikde jetě jedna poráka neznamená katastrofu.

 Uvidíme, co bude dál, řekne chlapcům na rozloučenou. A aby bylo Jasno: Tyto protokoly se jetě do archívu nezakládají. Zatím nemáme Jenom důkazy.

Kdy nejsou důkazy, těko koho  a také proč a za co trestat. V případě Karla Neumana se nepodařilo dokázat ani paeráctví, ani to, e přeel ilegálně československo-polskou státní hranici, nic. Nepřihlásil se k pobytu, ale to teď není hlavní.

Usmívá se. A co e chce dělat. Je mu jedno co. Cokoliv, kde mu dají byt.

Major veze Karla Neumana na Kladno.

Dřív jetě ne vyjedou z Prahy, zastaví estsettrojka před obchodem s oděvy a postavička, jen tak nalehko v sáčku, si vyzkouí zimník. A jetě nějakou Čepici.

Karla Neumana Čeká vánoční stromek v ubytovně stavebního podniku SEMPRA. Po svátcích začne hned jezdit jako závozník.

Je lyrická nálada vánoc a major, kdy se z Kladna vrací, znovu dumá nad případem, který právě skončil.

Ale, skončil?

Podívá se na poručíka  a zdá se mu, e myslí na toté. Oba se přiznají ke stejnému: s Karlíkem se jetě sejdeme. Je jenom otázka  kdy a kde… Náčelník STB v Kladně dostal instrukce.

5

Neumanovi tady na ubytovně říkají písmák.

Ani ne tak proto, e jak přijde z práce, sedí a do noci v knihách, ale předevím pro korespondenci, kterou denně dostává i produkuje.

V práci na něho ádné stínosti nejsou, naopak. Parta u si na jeho hluchoněmotu zvykla, ofér musí kolikrát do Karla strčit, chce-li něco od něho; ale o Neumanovi se ví, e udělá vechno, nekouká na hodiny, s kamarády se i napije a hlavně: snaí se. Mistr ho u párkrát pochválil a přidal na prémiích.

Proč ale v dopisech, které Neuman adresuje různým úřadům a institucím, se u ohání, e je na stavbě vzorným pracovníkem? Má to svůj důvod.

Chce občanský průkaz a státní občanství.

Na úřadech Jsou v rozpacích. Nic nevědí o Jeho anabázi, ani neznají fakta, sepsaná v protokolech, je leí na dně majorova sejfu. Proč by neměl mít legitimaci a občanství. Rádi vyhovějí, jen Je nutné, aby doloil: za prvé  atakdále.

Karel Neuman ale nic doloit nemůe. Křestní list nemá, a o svém původu, jak tvrdí, ví tolik jako před rokem, kdy ho hlídka vzala u Oravské Polhory. O tom se ale raději v dopisech nezmiňuje. Proč si dál komplikovat ivot?

Tak instituce veho druhu, místní i nejvyí, dostávají dopisy, z nich lze vyčíst Jen kus hrozné lidské tragédie: Je hluchoněmý, ve válce přiel o rodiče, trpěl  a teď by konečně rád il Jako Člověk.

Tak se po měsících opět dozví o Karlu Neumanovi i major, kdy stínostní oddělení ministerstva se dotáe, Jak to vlastně s tím Neumanem Je a proč Jeho záleitost není uzavřena. Formulace dopisu, který má major před sebou Je dost ostrá a div, e mu nevytýká byrokratický postup, a v zákrutech slov, Jako by byla otázka, zda se postupovalo vůči Neumanovi podle vech zákonných regulí.

Major se ohradí.

Jak má rozhlásit, co se vechno podniklo.

 Mám nahlásit, kolik Jsme prolapali podráek k vůli Neumanovi?  podráděně se zeptá náčelníka. Jen kdyby řekl, co marně z něho měsíce taháme. Bylo by asi po stínostech.

U toho ale zůstane, major se uklidní, Jen si zařídí, aby byl informován o písmáckých činech Karla Neumana. Tak se mu během dvou tří měsíců sejde na stole hezká hromádka dopisů, které vechny končí větou:

 Chci ít Jako člověk a doufám, váení soudruzi, e mi to umoníte.

Poručík se jednou zeptá majora, zda-li mu není nápadné, e Karel Neuman, kterému jinak nic nechybí, najednou, a poměrně v krátkém čase se začal zasazovat o státní občanství. Kam tím míří? Major pokrčí rameny. Myslí si své. Zatím mu tahle korespondence potvrzuje jen starou domněnku, kterou ale nahlas nemůe ani vyslovit, aby ho hned někdo nechytl za slovo, e v kadém, koho potká, vidí jen pióna. pionománie není v módě, leč agenti existují, ale je doba, kdy se veobecně myslí, e ne a e povídání o agentech je spí propagandou a argumentem pro policajty, aby se necítili zbyteční.

Čas od času přijdou na majorův stůl stručná hláení o tom, co Karel Neuman dělá a s kým se stýká. To je opatření, k němu musel major sáhnout, protoe nic ze záhad kolem Neumanova původu se nevyjasnilo. Ve je stále ivé. Pustit ho docela z dohledu, za to by mohl major také jednoho dne stát na koberci.

Zrovna nad jednou zprávou s poručíkem sedí.

 V nejlepí partě není, řekne major, kdy si pročte pár řádek čerstvého hláení. Inenýr Místecký, dřív chemik, nyní pomocný dělník. Neseděl k vůli Hálkovi?

 Účast v teroristické skupině, spojení se západem. Osobní účast na vradě předsedy národního výboru v Plané mu sice nebyla prokázána, ale k partě patřil a doma měl arsenál. Před rokem se vrátil z výkonu trestu.

 A ten Sychra?

 Agent-chodec. Také se vrátil loni, na amnestii.

Sychra a Místecký jsou nejlepí přátelé Karla Neumana. To by ale ostatně nemuselo tolik vadit. Své si odpykali, teď pracují, s někým kamarádit musí.

Jindy se zase major dozví, e se na ubikaci říká, e Neuman to s tou hluchoněmotou jen simuluje. Prý ho tuhle jeden zaslechl, jak si povídal s inenýrem Místeckým.

 Drby!  řekne major a odloí hláení.

 Jene slečna Krausová taky povídala, e div neomdlela, kdy na ní Karlík promluvil. Ani se s tím netají, e si ho vzala do postele  a tam najednou.

 Zázrak, co? Major u má těchto informací dost. Říká se sice, e není prochu, aby na něm    ale tohle, co čte, zavání spí pavlačovou atmosférou. Potřebuje seriózní informace a major by se moc divil, kdyby Neuman, který se zřejmě sám hlídá jako četník, se najednou u jedné prostitutky rozbalil  nejen z kalhot. Ale jak si major medituje, zamyleně sáhne po drnčícím telefonu, chvíli poslouchá a pak řekne:

 Opakujte to jetě jednou!

Volá náčelník z Kladna. Právě přiel Neuman. Mluví a slyí. Prý prodělal nějaký ok.

 A jak mluví?  křičí do telefonu major.

 Normálně …

 Ale, německy, slovenský?

 Česky, sluně česky!

Je září roku 1956.

Stal se zázrak?

Major musí do Kladna.

 Tak konečně si můeme popovídat, řekne Neumanovi. Jak se to, prosím vás, stalo?

Mu, který proti němu seděl dlouhé týdny jen s tázavým zrakem a opocenou rukou psal své odpovědi na lístky papíru, najednou klidně mluví, jakoby mluvil od narození; ohlédne se, kdy za ním cinknou skleničky, září těstím.

 Stal se zázrak, pane majore  a jak? Já vám to povím:

6

AUTENTICKÉ LÍCENÍ UDÁLOSTI KARLEM NEUMANEM:  Víte, kde stavíme teplárnu v Rozdělově? … Tak na teplárně jsem dělal s partou betoná teplovodního kanálu, korkovod se tomu také říká. Na začátku toho kanálu byla postavena sila betonání na písek, byla ze dřeva. Nevýhoda spočívala v tom, e se ucpávaly ty otvory dolů a někde ten písek nepadal. Někdo musel nahoru, proouchnout ty otvory. el tam jeden člen z této party přede mnou, nějaký Riko, no ale ten to nestačil, tak jsem tam el i já … A začalo to ouchání, ovem silo bylo plné. Obtíné bylo dostat se nějak dolů. Tak se tam do toho velijak mlátilo. Nakonec se to uvolnilo, prasklo. Oba dva jsme zůstali viset. No, pocit, kdy člověku uniká zem pod nohama je velijaký, a zejména pro mne to bylo něco neobvyklého, i to, e ten písek fakticky nás pohlcoval. Já jsem se velijakých nepředvídaných situací straně bál. jen tak, tak, e jsem se zachytil za ten horní cíp toho sila a zůstal jsem viset.

V tom okamiku toho strachu, poněvad to byl přece jenom strach, toho leknutí, přilo jetě horí leknutí. Nejde to přesně popsat, ale velké to bylo. Já jsem slyel.

No tehdy jsem nevěděl, e se tomu dá říct: slyel. Já jsem myslel, e jsem se zbláznil, poněvad najednou jsem cítil fyzicky působení zvuku. To mi procházelo mozkem. To si málokdo dovedete představit, a nikomu to nepřeju. Pomlčel jsem pochopitelně o tom. Nevěděl jsem co je a bál jsem se také, e nemocného člověka neradi zaměstnávají. Poučovalo mne i to, e jsem byl v té partě snad fyzicky nejslabí. Já jsem třeba unes jenom jeden pytel cementu, ale průměrně se tam nosily dva najednou, take s tou mou konstrukcí jsem se tam těko uplatňoval a kdybych oyl jetě nemocný, tak bych mohl přijít o zaměstnání a tam jsem si vydělával dobře. A to nebylo vechno. Nějaký čas se ml dařilo tuto skutečnost přeít a nějak se do toho nového vcítit.

Po nějakém Čase jsem pochopil, e to je stav, který je běný. Viděl jsem, e se lidi dorozumívají mezi sebou, nerozuměl jsem tomu. Já jsem toti, cosi o tom četl, ale to je jiný vjem, člověk si o tom dělá úplně jinou představu, ale kdy slyí zvuk, já nevím reprodukci psaného slova třeba, ve zvuku, tak je to něco nepochopitelného. Člověk v prvé chvíli vůbec neví oč běí a co to vlastně je. Po nějakém čase člověk na to přijde, já jsem na to přiel také. Trvalo mi to dost dlouho, takové tři týciny jsem byl v horečce, ovem to se tutlalo. Měl jsem známého kamaráda, za kterým jsem chodíval občas půjčovat si kníky a s kterým jsem il poměrně dobře. Byli jsme přátelé a jsme i dnes, a u něj bylo pochopitelně prostředí jiné. To nebyly ubikace a tam jsem se cítil dobře. Kdy jsem zjistil, e pro mne nebezpečí neexistuje, e ta horečka pominula, po těch věčných samomluvách,

které Jsem si délal sám, byl Jsem překvapen, co vechno člověk ze sebe dovede zvukově reprodukovat; tak potom Jsem se Jednoho dne odváil říct to známým. A zrovna těm, na kterých mí nejvíc záleelo. No, to překvapení bylo Jetě snad větí ne u mne a pochopitelně, e Jsme to li oslavit. Ale tady vyvstal dalí trapný moment. Víte, pane majore, e u loni, kdy jste mě objevili, byly různé dohady zrovna v souvislosti s řečí a sluchem, jestli nesimuluji a tak  a tak jsem teď dostal strach. Pořád se ten strach ve mně teď násobil, poněvad já Jsem si v tom okamiku uvědomil, co vechno z toho můe vyplynout a jaké závěry z toho mohou být a mimo to jsem nechtěl, mně se tak straně chtělo vechno moné, jenom ne vyetřování. Mně se straně chtělo ít, straně jsem se těil tím, co kolem sebe vidím a bál Jsem se. Pochopitelně nějaký čas jsem to tutlal, ale nedalo se to dlouho. Vydrel jsem to tak tři měsíce Pak Jsem se rozhodl, e v tomto stavu nezůstanu. Vzal jsem si na pracoviti tři dny volna a po dohodě pochopitelně s partou, poněvad to bylo nejdůleitějí, odjel Jsem a po třech dnech jsem se vrátil. Nevěděl jsem, koukal jsem, jak to udělat, a Jak překvapit, no nakonec to bylo velmi prosté. Otevřel Jsme dveře ubikace a nevím přesně, ale mám dojem, e jsem řekl: to koukáte, co? Seděli vichni u stolu, no to byl pohled A pak nikdo nechtěl věřit tomu, jak Je moné, e mluvím. Mluvil jsem sice dost obtíně, mnoho hlásek jsem jetě neuměl dobře vyslovit, hlas mi se stále Jetě měnil, a nemyslím, e by k vůli tomu někdo padl do mdlob. A teď jsem Čekal, co se vyvine. Nejdřív Jsem se pídil, zdali to není trestný čin, ale řekli, e není, tak Jsem to pro pořádek el ohlásit.

Major Je v rozpacích. Jak se má tvářit? Má říct Neumanovi: tak vám gratuluju a dělat, e věří jeho slovům od a do zet. Anebo mu má říct, co si myslí od začátku. Ale to je stejně jenom domněnka, a major není tady od toho, aby se něco domníval, nýbr aby získával důkazy.

A ty zatím jetě nemá.

Tak se jen stručně rozloučí s přáním hodně těstí. Přinutí se k úsměvu, který Neuman hned zaregistruje. Zřejmě si oddechl, e ho nebere s sebou k úřednímu výslechu a e se to vechno pořídilo u álku kávy a magnetofonu.

 Myslíte, e u budu mít teď pokoj?  zeptá se jetě Neuman a major řekne:

 Proč ne. To přece záleí na vás. A kdo ví, moná e si časem i vzpomenete na víc, ne víme o vás dosud. Pak můe být občanka i občanství.

Neuman přisvědčí. Bude se snait. Moná, e to vyjde.

Tak se oba rozloučí.

Major se na chvilku jetě zdrí u kladenského náčelníka, který byl tak u celého rozhovoru, a první co zaslechne, sotva se za Neumanem zavřou dveře, je otázka:

 Proč do toho najednou plete silo?

Major nerozumí.

 A proč ne?

 Vzpomíná si, jak mluvil o kamarádovi, který mu půjčoval knihy? To je Miroslav Vin. Tomu se prvně přiznal, e slyí a mluví. Ale Vinovi to líčil úplně jinak, ne teď tady nám. U jsme s ním mluvili.

 Zajímavé!  řekne major. Pozvi ho  a sepíeme si to s ním. Mám pocit, e to nebude zbytečná práce.

Náčelník volá Vinovi a prosí ho, aby přiel na okresní oddělení Státní bezpečnosti. I s manelkou.

7

ZÁZNAM O VÝPOVĚDÍ

sepsaný s Vinem Miroslavem, nar. 7. 5. 1931 v Kladně Otázka:

Předkládám vám dokument se čtyřmi fotografiemi osob. Koho na nich poznáváte?

Odpověď:

Na snímcích číslo 1 a 4 jistého Karla Neumana. Poznal jsem ho nedávno, na začátku roku 1956. Pracuje

U n. p. SEMPRA jako já a také tady Jsem se s ním seznámil. Tehdy vystupoval |ako hluchoněmý. Domlouval jsem se s ním tak, e |sem normálně hovořil česky a sice tak, aby se ml Neuman mohl dívat na rty a Neuman mi odepisoval. Tvrdil, e dovede Číst ze rtů. Nejvíc jsem se s Neumanem setkával v závodní jídelně a někdy i na pracoviti. Z rozhovorů, které jsem s ním vedl, záhy jsem poznal, e jde o velice Inteligentního a vzdělaného Člověka. Měli jsme společné zájmy a tak se poznenáhlu mezi námi vytvářelo dobré přátelství. Jednou jsem Neumana také pozval do bytu ke svému otci, kde jsem v té době bydlel. Ukazoval jsme mu otcovu knihovnu a bavili jsme se spolu o literatuře. Neuman Je v literatuře velmi zběhlý. Později jsme se setkávali častěji a kdy se ]ke mně přistěhovala manelka ze Slovenska, seznámil jsem Neumana i s ní.

Otázka:

Jak jste se dozvěděl, e Karel Neuman slyí a mluví?

Odpověď:

To bylo asi před čtyřmi měsíci, v létě, v době kolních prázdnin jsme se s manelkou rozhodli takhle v nedělí, e se zajedeme podívat do Lldic. Sli jsme na autobus a potkali jsme cestou Neumana. Ten se s námi zastavil a poprosil nás, abychom nikam nejezdili, e by nám potřeboval sdělit něco velmi důleitého a e má pro nás překvapení. Toto nám napsal na papír. Kdy nás o to tolik ádal, rozhodli jsme se, e tedy zůstaneme doma. Neuman toti chtěl, abychom li k nám do bytu Ale protoe ji předtím jsem Neumana podezříval, e hluchoněmotu jen předstírá, řekl jsme mu: Karle, mne nemůe překvapit, Já vím co nám chce říct! Na to Neuman řekl, e to nemohu vědět a e to bude pro nás určitě velKé překvapení. Já, abych ho přesvědčil, napsal jsem na kousek papíru: Mluví a Slyí. Papír jsem přeloil, aby neviděl co je na něm napsáno a zastrčil jsme mu ho do kapsičky u saka. Kdy jsme přili k nám do bytu, posadil si nás  mě a moji manelku tak, aby nás měl kadého z Jedné strany stolu Sám si sedl doprostřed a najednou začal zcela normálně mluvit. Pochopitelně byla to pro nás rána, i kdy  jak u jsem uvedl, měl jsem silné podezření, e Neuman hluchoněmotu jen předstírá. Po několika slovech sáhl Neuman do kapsičky pro lísteček, přečetl si ho a řekl: Tak ty jsi to věděl? Na to se rozpovídal.

Říkal, e má k nám velkou důvěru a e věří, e ho neshodíme. Řekl dále, e nikdy hluchoněmý nebyl, e ji dál nemůe hluchoněmotu předstírat, e ho to duevně vyěerpává a e s někým sl potřebuje popovídat. Řekl nám, e byl loni, to je v roce 1955, zadren někde na slovensko-polských hranicích, někde na Oravě, právě kdy vylézal z vody. K zadrení prý dolo jen čistou náhodou a proto, kdy ho oslovil přísluník SNB, napadlo ho dělat hluchoněmého. Předpokládal prý, e kdy onen esenbák se s ním nedomluví, e ho nechá na pokoji. Prý se ale přepočítal, protoe ho přece jenom zadreli a kamsi předvedli, take hluchoněmého byl nucen dělat dál. Toho dne měl Neuman radost, e nael někoho, komu se můe svěřit a pozval nás náhradou za zkaený výlet na flámek do Prahy. Tehdy jsme s ním odjeli do Prahy do vinárny AMBASSADOR, kde jsme se zdreli a do čtyř hodin do rána. Neuman vechno platil. Do Prahy nás zval hlavně proto, e prý tam s námi bude mocí normálně mluvit, zatím co by si to na Kladně před veřejností nemohl dovolit. Později, i přesto, e s námi Neuman mluvil u normálně, na veřejnosti dál vystupoval v roli hluchoněmého jetě asi dva měsíce. Jednou jsem ho el navtívit na ubytovnu a tam jsem se dozvěděl, e Neuman u mluví, Sám mi pak o tom řekl, e se rozhodl to dál u netajit a e také zael na Bezpečnost, kde oznámil, e v Praze dolo k nějaké autonehodě, ulekl se a najednou prý zjistil, e mluví a slyí. Prosil mě tehdy o to, abych nikde neříkal, e se u dávno před tím nám svěřil, abych o tom nikde a před nikým nehovořil.

Otázka:

Řekl vám Neuman, proč předstíral hluchoněmotu nebo co tím chtěl zakrýt?

Odpověď:

Pravý důvod jsem se dosud nedozvěděl. Z rozhovorů jsem sice poznal, e s ním něco není v pořádku, ale kdy jsem se ptal na podrobnosti, odbyl mě vdy tím, e se moc ptám a e mi vechno říct nemůe a e bych to měl pochopit. Jinak ale vyprávěl  i před manelkou, e il a do příchodu Rudé armády v Polsku, kde také studoval na nějakém gymnasiu. Kdy prý přila Rudá armáda, byl evakuován někam do Sovětského svazu, prý s celým osazenstvem jejich panství. Neuman nám toti říkal, e pochází z nějaké bývalé lechtické rodiny.

Dokonce jednou tvrdil, e pochází z rodiny Habsburků. Vyprávěl mi, e jeho matka prý byla na konci války znásilněna nějakými vojáky. Vypovídám dosti kuse a neurovnaně, ale je to i proto, e i to co mi o sobě Neuman řekl bylo kusé a neurovnané. Nemohl jsem si nikdy udělat správný a dokonalý obraz o jeho minulosti. Kdy jsem se začal ptát na podrobnosti, vdy mě zakřikl a řekl, e nechce o minulosti u nic vědět. Jindy jsem se zase dozvěděl, e měl být později v nějakých státních slubách v Polsku, Řekl mi, e jméno Neuman není pravé. e ani rok narození, který na úřadech uvádí, neodpovídá skutečnosti. Tvrdil, e je starí, ne jsem já. Já osobně jsem se narodil v roce 1931. Kolik mu je tedy doopravdy let nevím, ani nevím, jak se správně jmenuje. Nechtěl mi to říct a zdůvodňoval to tím, e jakmile by někomu řekl své pravé jméno a data narození nebo národnost, snadno se to dozví Bezpečnost. Ta by si pak u jednodue jeho totonost ověřila, a na tom on zájem nemá. Řekl, e si je vědom toho, e Bezpečnost mu nevěří, a e po něm  jak se říká: jde  a právě proto, e musí být opatrný.

Otázka:

Co vám konkrétního řekl Neuman o svém pobytu v Polsku?

Odpověď:

Vzpomínám si, e jednou vyprávěl, kdy se vrátil zpět do Polska, e .se zpočátku zabýval různými černými obchody a později, e se dostal na vojnu a dokonce zastával prý nějakou funkci v polské armádě. Jakou funkci zastával a zda je to pravda, nevím. V jiném rozhovoru mi o sobě Neuman řekl. e absolvoval v Polsku  snad v Gdaňsku  nějakou kolu zahraničního obchodu, ovem vzhledem k tomu, e toto jeho vyprávění bylo dosti neurovnané a také proto, e ji jsem byl značně jeho líčením tehdy okován a nesoustředěn, nemohu svoji odpověď blíe konkretizovat. Jinak mi o sobě Neuman řekl, e se mu v Polsku vedlo velmi dobře, e často jezdil do hor  do Zakopaného, e provozoval lyařský sport a podobně.

Písmenka přibývají na stránkách protokolů a zatímco vyetřovatel se ptá a Miroslav Vin ochotně vypovídá, přistihne se major, e mu unikají celé úryvky výpovědi. O to víc se mu vak fixují v paměti některá slova která znovu a znovu jenom potvrzují starou domněnku.

Nebo dokonce starou stopu?

Coe se Neuman rozpovídal o Polsku? To by odpovídalo nejen tomu, e odtud přiel, ale i jiným poznatkům, které Bezpečnost zatím u dala dohromady. Odpovídá to i řeči, kterou Neuman mluví, v podtextu ]e stále cítit poltina  i kdy se Neuman zřejmě hlídá, jak můe.

Ale pak, proč je vlastně tady?

Major sedí opodál, hlavu si drí v dlaních a poslouchá Prostředníkem pravačky si přejede přes téměř neviditelný ev, skrytý na skráni, ve strnisku proedlých vlasů.

Prst se zaboří do zahojené jizvy.

Tehdy to bylo na Bílém kříi. Dostali hláku, e v hotelu Baron je ukryta parta banderovců a byli domluveni s národním správcem, starým partyzánem. Jenome ti banderovcl nebyli ádní zelenáči a při přestřelce major, tehdy teprve strámistr, ji dostal do hlavy Kamarád, jmenoval se Adam, má hned za hotelem u lesa dodnes pomníček.

Bílý kříi Beskydy! A přece Radho,..

Nevedla Neumanova cesta k nám stezkami banderovců? Probíjeli se tenkrát do Rakouska  a pak?

Major si zapálí. Má pocit, e ho cigareta zklidní a po tlačí i mylenku jen tak vystřelenou od boku Léta sluby ho u naučila se neukvapovat, spí být trpělivém, ověřovat si jednu stopu po druhé. Ale vlastně, vdy tohle dělá se svými lidmi u kolikátý měsíc. A ti bandě rovci, to nemusí být jenom vize. Nebo: spojení osobních vzpomínek a pocitů s případem, který právě řeí?

Ale co to zrovna říká Miroslav Vin vyetřovateli?

Kdy měl jet za hranice, Neuman mu říkal, e má v západním Německu nějaké známé, e kdyby se s ni mi spojil, mohl by vydělat hodně peněz.

 Řekl vám adresy?  ptá se vyetřovatel.

 Ne, k tomu nedolo. Jednak jsem nabídku odmítl a pak jsem tehdy do zahraničí nejel. Z cesty selo.

Pak jetě major slyí, e ze mluvilo o jakýchsi obchodech.

Vin právě říká:

 Kdy jsem se Neumana ptal, co on od těch oběhodů očekává, řekl mi, e nic, ale e jednou mu ze zahraničí stejně přivezu určitě to oč mě poádá.

 Určitě to? Co tím Neuman myslel, vmísí se do rozhovoru major.

 Nikdy jsem to nepochopil, odvětí Miroslav Vin, ale protoe sezení se s ním u dlouho táhne, nabídne mu major alespoň álek kávy, a jak tak sedí mezi čtyřma očima, znovu ho vybídne.

 Nemůete si vzpomenout na nějaké blií podrobnosti o Neumanově minulosti, kterých bychom se mohli chytit?

Miroslav Vin přemýlí. Major, jak si ho prohlédl, poznal, e není z těch, kteří by chtěli zatloukat. Věří, e mluví čistou pravdu. Také, proč ne?

Po chvilce odmlky Vin odpoví:

 Určitě u jsem vechno řekl. Jenom vám znovu musím zdůraznit, e Neuman byl vdycky skoupý na slovo a nerad hovořil o minulosti. Ale, moná e si na něco vzpomene manelka.

Major souhlasí. Čeká u ve vedlejí kanceláři. Tuí, e protokol bude přiblině stejný, ale co kdyby. eny někdy bývají vnímavějí. Hlavně na detaily.

Pro pořádek a pro srovnání si ocitujeme i protokol, sepsaný s manelkou Neumanova blízkého přítele Miroslava Vine, s paní Květou Vinovou, narozenou 8 3. 1934 v Příbrami, dřívějí jméno a příjmení Mostecká, bydlitě… to a to. Na předloených fotografiích bezpečně poznává na snímcích č. 1. a 4. jistého Karla Neumana z Kladna.

Otázka:

Vypovězte, kdy a za jakých okolností jste se s Neumanem seznámila!

Odpověď:

S Karlem Neumanem jsem se seznámila někdy na začátku roku (1956) v Kladně, prostřednictvím svého manela. Bydleli jsme tehdy u manelových rodičů Jednou Mirek přiel a říkal, e se potkal s jedním velmi inteligentním člověkem, který je vak hluchoněmý. No, a později mě s ním také seznámil. Bylo to u nás v bytě, kam Neumana přivedl

Vzpomínám si, e jsem tehdy s Neumanem docela normálně hovořila. Na kousek papíru mi napsal, e dovede číst ze rtů On sám mi odpovídal tím, e svoie slova psal na papír. Po této návtěvě k nám pan Neuman u chodil často a mezi námi a jím se vyvinulo dosti dobré přátelství.

Z počátku se ale Neuman stále vydával za hluchoněmého, avak tato jeho hluchoněmost nám byla dost podezřelá. Nae podezření se potvrdilo, kdy přiel v létě a sdělil nám, e má pro nás určitě překvapení. Najednou začal mluvit a svěřil se nám, e nikdy hluchoněmý nebyl, e hluchoněmotu jen předstíral. Řekl nám, e to ji déle nevydrel a e si musí s někým pohovořit. Protoe prý nás velmi dobře zná a má k nám důvěru, rozhodl se, e se s tím svěří právě nám.

Začal mluvit zcela normálně česky, ovem bylo na něm podle jeho výslovnosti znát, e četina není jeho mateřským jazykem. Vyprávěl nám o sobě, e byl vychován někde v Polsku, kde il a do příchodu Rudé armády. Potom prý byl evakuován někam do Ruska. Jak se dostal a do Československa nevím a nepamatuji si ji, co vechno nám o tom řekl. Vím jen, e z jeho rozhovorů vyplynulo, e se dostal do Československa nějakým ilegálním způsobem, e byl někde pak zadren bezpečnostními orgány a e byl dlouho vyslýchán. Řekl nám, e pokud byl v rukách Bezpečnosti, e po celou tu dobu hrál roli hluchoněmého, take se Bezpečnosti nepodařilo mu nic dokázat a byl proto proputěn na svobodu. Vzpomínám si, e nám o sobě dokonce vyprávěl, e je bratrem Otty Habsburského, čemu jsme s manelem nevěřili, ale nechali jsme ho při tom.

Tvrzení Neumanovo, pokud lo o jeho osobu a jeho minulost, se dosti rozcházelo, take dodnes vlastně nevím, kdo je a odkud vlastně do Československa přiel.

Z řečí, které Neuman při svých návtěvách u nás v bytě vedl, vím, e byl zaměřen nepřátelsky proti socialistickému státnímu zřízení a pevně věřil, e se tento reim v Československu neudrí. Jeho názory jsme mu s manelem vyvraceli, avak Neuman se nikdy nedal ničím přesvědčit. Věřil, e a se změní reim, e bude velkým pánem a sliboval manelovi, e ho udělá svým pobočníkem. Nevím, jak si to představoval, ale v této souvislosti právě nadhazoval svého bratra Ottu Habsburského, který jak on tvrdil, by v případě nějakého zvratu měl monost dostat se za jisté pomoci opět k moci. Jak jsem ji uvedla, nevěřili jsme tvrzeni Neumana, e je bratrem Otty Habsburka, konečně to Neuman jednou i poznal, e mu u nevěříme, a později ji o tom nemluvil.

Jak jsem ji uvedla, névzpomínám si na vechny rozhovory s Neumanem přesně, ale dověděla jsem se z těchto rozhovorů, e Neuman il někde v Polsku a snad také v Rakousku. Dále, e měl být nějaký čas někde v Rusku, odkud prý utekl Podrobnosti, jak je Neuman líčil, si ji nepamatuji. Z vyprávění Neumana vím, e jméno Neuman není jeho pravé příjmení. Toto jméno prý uvedl v době, kdy byl zadren československou Bezpečností a nechtěl, aby se prozradilo kdo je a odkud přiel. Proto prý také sehrál roli hluchoněmého a tvrdil na Bezpečnosti, e snad pochází z nějaké rozbombardované vesnice anebo něco podobného.

V Kladně se Neuman seznámil s jistou Zorkou Krausovou, která k nám přila také kolikrát s ním na návtěvu. Poznala jsem, e Krausová má Neumana skutečně velmi ráda a chce se za něho provdat, zatímco Neuman si z ní v její nepřítomnosti dělal větinou legraci a z jeho jednání jsem poznala, e jeho vztah k ní není upřímný a čistý Sám Neuman nám řekl, e se s ní oení, ale jen proto, aby se mohl v Československu legálně usadit. Od Neumana jsme se také dozvěděli, e Zorka Krausová věděla, e není tím, za koho se vydává a e má jeho plnou důvěru.

Jetě bych chtěla uvést, e i přes to, e se nám Neuman svěřil s tím, e hluchoněmotu jenom předstíral a přes to, e s námi ji normálně mluvil, hrál na veřejnosti jetě nějaký čas hluchoněmého. A později začal mluvit i na veřejnosti a vysvětloval  jak nám to řekl  e nabyl řeči a sluchu při nějaké autohavárii při leknutí.

Otázka:

Co vám jinak, paní Vinová, Karel Neuman řekl jetě o své minulosti?

Odpověď:

Vím, e nejvíce vzpomínal na Polsko, kde měl být kdysi nějakým důstojníkem.

Otázka:

A co vám řekl o okolnostech, za jakých se dostal do Československa a co vyprávěl o svém zadrení?

Odpověď:

Vyprávěl o tom, e při přechodu hranic přeplaval nějakou řeku. Potom se prý ukrýval nějaký čas v lesích, a dolo k jeho zadrení bezpečnostními orgány Říkal, e kdy byl prvně osloven bezpečnostními orgány, e ho okamitě napadlo hrát roli hluchoněmého. Později si vymyslel nějakou legendu, kterou pak o sobě při výsleích uváděl a bylo mu prý nakonec uvěřeno.

Otázka:

Co byste nakonec jetě dodala k charakteristice Karla Neumana?

Odpověď:

Snad to, e jsem Karla Neumana poznala jako velmi inteligentního člověka se irokým veobecným rozhledem. Dovede se pohybovat ve společnosti a má vybraný způsob jednání. Pokud vím, ovládá kromě poltiny a četiny také německý jazyk. Sama jsem ho jednou slyela mluvit německy s jistým jeho známým inenýrem. Jinak nemám co bych mohla jetě k jeho osobě uvést. Ale vzpomínám si jetě, e se svého času zabýval mylenkou ilegálního odchodu do zahraničí  snad do západního Německa.

Podpis: Květa Vinová  a dalí podpisy.

8

Major se nespletl Protokoly jsou si podobné, ale přece jenom enským to víc pálí, alespoň přes detaily, které mutí jedním uchem vyslechnou a druhým pustí.

Miroslav Vin nezaregistroval to, co jeho ena, e tu Zorku Krausovou Neuman shazuje, a e zřejmě  jak postřehla enská hlavička, chce si ji vzít jenom proto, aby měl tady posazení. A toté si u o Neumanovi myslí dlouho i major, i kdy se tomu v policejní hantýrce říká docela jinak.

Poručík si toho také viml.

 Asi to tak je: korespondence s matrikáři a ta velká láska, chce se u nás jen legalizovat. Asi má pravdu…

 Asi?

Major se zvedne za stolem, víc neřekne, ale poručík

u ho zná natolik, aby poznal, co si myslí. A teď právě si major mysli, e Karel Neuman se chce u nás legalizovat, rád by se usadil, měl legitimaci, zařadil se mezi ostatní; tak se to přeci dělá. Majorova skupina u měla pár podobných případů, kdy cizí rozvědky si takhle začaly pomalu, ale jistě splétat sí, kterou pak jednou rozjedou.

Majorovi pořád leí jedno v hlavě: je-li Neuman agentem a na tvrdo vycvičeným, a zdá se, e nějaký výcvik toho druhu za sebou má, proč mluvil i před Vinovými? Jak mohl vědět, e budou mlčet, a vlastně ani nesměl předpokládat, e mlčet budou. Povolily mu skutečně nervy, nebo ke hře s hluchoněmotou začíná hrát na něčí pokyn jetě dalí hru? Či mu normálně povolily nervy? Ale i to by se mohlo stát. I takové případy major u zná, ale pak dotyčný přijde a poloí vechno. Ví zase dobře, e by se mu dvakrát nestalo, kdyby se přiznal včas, a hlavně: kdyby měl čisté ruce.

A v tom vězí právě ta dalí otázka.

Čisté rucel

Zdá se, e je nemá a e také proto nerad o minulosti mluví.

Major si znovu vybavuje podzim sedmačtyřicátého roku. Vidí ty roáky jako dneska: otrhané, zarostlé a hlavně schopné veho Bylo to tehdy také někde tam kolem Oravy, přili do chaloupky v horách, zrovna do takové, o jaké mluví Neuman, tehdy v kolíbce plakalo jenom nemluvně. U krbu leela rozstřílená ena pak holčička sotva desetiletá. Major byl tehdy strámistrem, bylo to pár týdnů poté, co přiel ke Sboru a vlastně prvně na vlastní oči zail vradu Tehdy banderovská i lupa vyplenila tohle stavení jenom proto, e farář dole v obci označil starého pastevce z hor, který tu s rodinou il, za bolevika. A za bolevika proto, e jejich nejstarí chlapec odeel se Svobodovou armádou a tady se o něm říkalo, e je východňár a táta se s tím chlubí.

Pak ty spratky dostali.

Major, tehdy byl u výslechu, kdy měli na pakálu jakéhosi banderovského sotníka:

 Proč jste vradili? ptali se tehdy.

Byla to prý svátá pomsta

 Co jste za armádu? Za koho bojujete? Jeden říkal, e potřebují kořalku, druhý e si chodí do dědin jen pro pek… Ale kam vkročili, tam tekla krev a hořela chudá stavení Kromě far, kde v té době nacházeli skrýe.

Jak u je to ale dlouho? estačtyřicátý, sedmačtyřicátý rok.

Major, jak má ve zvyku, pročísne si pravičkou skráň. Zase nahmátl jizvu. Pořád tam je, i kdy ji léta vyhladila, pořád mu ale připomíná ty časy, kdy dva roky po válce znovu se muselo sahat po zbraních, aby se udělala přítr faistickým tlupám.

Nemá Neuman něco s banderovci?

Tehdy je ve slovenských horách rozpráili, stovky potrestali a pozavírali. Chytli i Jejich vůdce Burlaka, který vak záhadně prchl z přísně střeeného koického vězení. Kdopak mu asi pomohl k útěku? Vypátrá se to jetě někdy? Pak táhli v hloučcích přes hřebeny Beskyd, nejkratí cestou do Rakouska.

Major si pamatuje, jak hloučky zadrených, na dotaz, kam mají rozkaz táhnout, odpovídaly:

 Do Rakouskal

 Za hranice!

 Do amerického pásma!

Do amerického pásma, to se objevovalo nejčastějl, a major, u po létech, kdy začal slouit u Státní bezpečnosti, dostal do rukou pár chlápků, které k nám Američané poslali jako agenty. Kdy zjioval jejich původ, nejednou narazil na to, e mnozí ti páni v bílých koilích patřili ve válce a těsně po ní k banderovským tlupám.

Major, jak má ve zvyku, si přičísne skráň a do paměti si vpisuje slovo: banderovci. Ale hned k němu přidá i otazník Protoe, kdyby moná byl literátem a psal příběh o Neumanovi, mohl by klidně ke slovu banderovci připsati vykřičník a rozvíjet podle toho děj dál, a kdoví, zda by nebyl daleko od pravdy.

Za tuhle fantazii ale placen není. Proto musí počítat spí s otazníkem, ne s vykřičníkem, a bude dál sbírat fakt po faktu do výsledné mozaiky, je by nakonec mě la přesně vypodobnit dosud nezmapovanou minulost mue, který jeho i spolupracovníky zaměstnává vlastně u přes rok.

Poručík se ptá:

 Mohu k tomu jetě něco?

 Něco důleitého?

 Chtěl bych říct, e mně je to jasné… Banderovci,verbovka od Američanů, výcvik  a pak…

Poručík se odmlčí.

 A co pak?

,  Vysazení s úkolem legalizace a s dlouhodobým záměrem ….

 Četl jsi ty protokoly pořádně?  řekne major.

 Mám dojem …

 Myslím, e ti, kamaráde, něco ulo. Ale to nic, já si toho viml taky a teď, a vůbec to neznamená, e nemusí mít pravdu. Proč si myslí, e se Vinovi svěřoval a dokonce tady to je. Major rozevře spis a cituje větu, kdy Miroslav Vin vypovídá, e Karel Neuman mu řekl: e mu jednou ze zahraničí přiveze určíte to, co očekává.

To by ale znamenalo, e má spojení a e dostal souhlas, aby Vine udělal.

 Přiblině si myslím toté.

 A je to jasné.

 Souhlasím. Jene, co k tomu máme?

Poručík listuje ve spisech jako by hledal fakta, která by tolik byla zapotřebí k ukončení celého případu, ale o nich předem ví, e je ve svazku nenalezne. Znovu si zevrubně pročítá výpověď o zadrení Karla Neumana u polské hranice. Takřka přeslechl, e major dodal

 Zatím máme jen fantazii. Moc se toiho jetě bude muset vylapat.

A poručík si dočítá !hláení a dochází mu toté .U jsou na případu rok a vcelku pořád jen tam na začátku, jako kdysi ilinská kriminálka.

Major má starosti.

Pátrání po identitě neznámého mue, který si říká Karel Neuman, musí prakticky začít od začátku. S tím se u ale smířil. Horí, e vyskakují tu a tam hlasy, zda-li by nebylo lepí Neumana zmáčknout, říci mu Jednodue: pověz kdo Jsi a uvidí se. Promluví, prý určitě promluví. Moné to Je. Ale major, i kdy u měl v rukách lecjakého lumpa, pořád raději brání sám sobě v radikálním postupu. Moná, e by Neuman i něco přiznal, třeba by řekl, kdo ho poslal a proč. Ale nebyl cvičen i k tomuhle? Nápadná sdílnost, kterou dokumentují sepsané protokoly s Vinovými mu nějak napovídá, aby si dal pozor. A aby pouil té nejůčinnějí zbraně zpravodajtiny, a to je - trpělivosti. Existují i odpůrci této teorie, ale major má Jednou svůj názor a svou pravomoc a proto se rozhodl, e se vůbec neukvapí.

A den nato jede klidně na Kladno a s Karlem Neumanem si sedne U Kahance na sklenici piva Upíjejí a přitom si povídají, asi Jako dva jiní mutí si řeční u piva.

Major to čekal. Teď, právě teď vystihl Neuman chvilku  a u do majora:

 Nelo by to nějak s tou legitimací? Dovedete, soudruhu majore, vůbec pochopit, co je to ít Jako nikdo  Jako Nikdo s velkým N? Oficiálně nejsem. A jak se mohu oenit? Přece jste mě vyetřovali, pustili, nic proti mně nemáte. Tak proč?

Zlehka zaútočil.

Major zvedne půllitr:

 A můu taky něco říct? .. Proč ta povídačka o silu? Ani jsme nemuseli dlouho pátrat a víme, e Jste tam nahoře..,

 Byl Jsem tam  ohradí se Neuman.

 Tam nahoře Jste byl. Ale nic se pod vámi neutrhlo. Mám zavolat na pivo Rika?

Neuman sklopí hlavu.

 To je asi nemoc, ale já někdy kecám. Já … Já vůbec nevím, proč Jsem vám o tom síle říkal, kdy přece asi taky u víte, e se mi to stalo při té autohavárii.

Major se pousměje:

 Nebere vás ta nemoc znova?

 Přísahám, soudruhu majore …! Bylo to před leteckým dnem v Praze. Svezl jsem se kus cesty na nákladním autě, které havarovalo. Utrpěl jsem úraz, bylo to někde ve vnitřní Praze. Kdy jsem se probal v nemocnici, začal jsem si uvědomovat, e slyím a e jsem schopný vydávat neartikulovaný zvuky … Teď jste slyel pravdu, soudruhu majore, jediný vy-jediný vy znáte pravdu. Dáte mi papíry?

Major se v té chvíli s Karlem Neumanem rozloučí. Zaplatí pivo, podají si ruce, popřeje mu, aby se měl v práci a e o dalím si povědí, a se zase sejdou. Prostě loučí se s ním tak, e Neuman a zajde za roh, si řekne:

 Zbatil mi to i s navijákem!

To byl smysl hry, k vůli ní si major udělal výlet na Kladno a vypil tři popovické, i kdy jindy desítku nemůe ani vidět. Plzeň U Kahance nečepovali.

Ale jetě předtím, ne jeho vůz se vydrkotal z kladenských ulic, zastavil se na okresním oddělení Státní bezpečnosti a dohodl vechna nutná opatření, je nutno uvést, e od okamiku, jakmile Karel Neuman se rozloučil s majorem a zael za roh, byl u pod dozorem, aby se přesně vědělo co a jak.

V estsettrojce, která si to ene ku Praze, major klímá a znovu  znovu, u po kolikáté si pokouí sám sobě odpovědět na otázku: proč ta legenda se silem a s autohavárií? Přeci musel tuit, e si obojí prověříme.

A trochu je mu líto dopraváků, kteří mu přes týden leeli v protokolech a hledali autonehodu, k ní by dolo v Praze někdy v rozmezí konce srpna a začátkem září a při ní měl být Neuman zraněn. Nebo při ní by alespoň byl nějaký hluchoněmý. Nic takového nenali. V ádné nemocnici o ádném hluchoněmém ani zmínka, nato o zázračně vyléčeném.

Major ví jedno jistě. K tomu zázraku se jetě určitě vrátí. Neví sice proč, má ale takové tuení, e i kdy to nebude hned, jednou určitě. Protoe byl-li u Neuman na spojení, musí podle vech pravidlel po výsleích Vinových i po dnením pivě toho zase na čas nechat. Ale co udělá? Majorovi pořád něco napovídá: bude se chtít legalizovat… legalizovat… Ale jak? Jak?

Utekla čtyři léta, co major viděl naposled Karla Neumana. Osobně. Podle vech regulí podobných příběhů by mu bývaly měly proednout o něco víc skráně, na ná rameníku by moná měl přibrat o hvězdičku. Ale nestalo se jedno ani druhé. I kdy mezitím vyřídil se svými lidmi pár hezkých případů.

Při ví té honičce si kupodivu zachoval svěest, kterou mu mohl závidět leckterý z mladích; zdůvodňoval to tím, e se na vechno dívá s optimismem.

Jednou, kdy ho chtěl náčelník nadzvednout, řekl:

 Pořád jetě vidí optimisticky i případ Neuman?

Tehdy al do ivého.

Major se zrovna vrátil z dlouhých cest. Byl týdny ve Varavě, později i v Moskvě. Měl k ruce táby odborníků. li společně po starých stopách neznámého mue, který ije v Československu a říká si Karel Neuman, ale nic. Archivy, leckteré poničené válkou, mlčely jako hrob. ádná podobnost, ádná srovnání, nic, co by po depřelo majorovu fantazii, ani tenká fakta, sesbíraná po tolika měsících a létech.

Stále jetě zůstávala naděje. Jen kdyby soudruh major mohl doma pokročit jenom o kousíček dál, kdyby se nalo jen trochu víc. Přizná se, e přitom vypil i pár kalíků vodky spí na zlost, ne na radost, ale optimis mu se nevzdával, i kdy jeho případ se vlekl, a často se stával i terčem ne příli vybíravých poznámek kolegů

Stačilo si třeba sednout do závodky na oběd a měl s porcí naservírovaného i Neumana.

 Stihne ho udělat do důchodu?

 A nezajede si na pivo do Kladna?

Byly to naráky, samozřejmě míněné v ertu, a kdekdo na správě věděl, e neporadí-li si s Neumanem major tak těko kdo jiný.

Major rozuměl ertům a i na takovéhle invektivy odpovídal později u s úsměvem:

 Jen nemějte strach. Pasíruje se u ve vlastní ávě. A ledacos na tom bylo.

Jednou se zrovna vracel z jídelny, za hodinu měl odjet do Berlína, aby tam proetřil toté, co předtím ve Varavě a v Moskvě, kdy hned u výtahu ho chytil poručík.

 Dálnopis Soudruhu majore, máte ihned jet do Pardubic,

 Zbláznili se? Co bych měl dělat v Pardubicích?

 Čtětel

Zastrčil příbor do kapsy a vzal do rukou hláení. Pocházelo z úřadovny jedné vojenské kontrarozvědky.

Co se stalo?

Za výjezdovým kolejitěm nádraí Pardubice nalezena dnes časně ráno mrtvola důstojníka, identifikací zjitěno, e lo nejspíe o vradu. Mu byl násilím vyhozen z vlaku. Na těle stopy po souboji, krábance v obličeji, roztrená blůza  atakdále. Později zjitěno, e jde o mrtvolu kapitána Juraje Křivky.

Major se podívá na poručíka.

 Křivka … Křivka … Není to ten?

 Je.

 A kde je Neuman!

 Cestoval tímté vlakem a ve stejném voze!

Major přejde chodbou do své pracovny a u mu je jasné, e cestu do Berlína odloí a okamitě pojede do Pardubic. Křivka mu leí v hlavě. Osobně ho sice nikdy neviděl, ale mockrát o něm u četl. Lecos si potřebuje připamatovat Sáhne po listinách.

 e by Karel Neuman zapracoval  a takhle?

11

Karel Neuman, kdy se tehdy rozloučil s majorem, krátce potom, kdy seděli na pivě, se vracel pomalu na ubytovnu. O čem přemýlel, těko vědět. Faktem je, e se věčně ohlíel jako by ho svrbělo za krkem, ale jinak nic. I večer, kdy hrál ulíky s kumpány, mlčel o setkání s majorem. Jinak omezil návtěvy u Vinových, spí větinu času věnoval Zorce.

Dokonce si přestal korespondovat s úřady, které jetě před půlrokem bombardoval ádostmi, aby mu nějak dosvědčily, e pochází z Radhotě. Sáhl k jinému pokusu.

NÁČELNÍK OBVODNÍ VOJENSKÉ SPRÁVY HLÁSÍ

Na obvodní vojenskou správu se dostavil mu, který, ačkoli nemohl nijak doloit svou totonost, oznámil, e se jmenuje Karel Neuman, dělník n. p. SEMPRA s hláením, e dosud nesplnil svou občanskou povinnost a e má zato, e by měl být povolán do vojenské základní sluby. Jeliko se jedná o ojedinělý případ, ádáme, abychom byli zpraveni, o koho se jedná   atd.

Přiblině s touté zprávou dostává major na stůl i jinou: Karel Neuman ádá o přijetí do svazu mládee.

 Zdůvodňuje to tím, e cítí potřebu politicky se zařadit!  referuje poručík a dodá … Z Kladna se ptají, jak na to reagovat.

 Co myslí ty?  zeptá se major.

 Zkouí to na nás!

 Tak mu naletíme, ne? A do Kladna dej vzkaz, aby se ho vojáci zeptali, kde chce slouit  a vůbec a z něho udělají rekruta s celou parádou. Mimochodem by mě zajímalo, co napíe do dotazníku.

Netrvá dlouho a major má dotazník před sebou. Vojín Neuman Karel.

1.) Osobní data:

Den, měsíc, rok, místo narození a okres: 1934, blií

údaje nejsou…….národnost: česká . .

kolní vzdělání: klasické gymnasium…….

Mohli bychom pokračovat,v citaci, vimněme si ale jen fakt, která jsou momentálně nejdůleitějí, a je si zatrhl i major. Karel Neuman, který o sobě tvrdí, e neví odkud pochází, najednou uvádí najisto českou národnost.

Dále kolní vzdělání: klasické gymnasium. To je první údaj tohoto druhu. Zatím vdy prohlaoval, e má jen dvě necelé třídy ústavu pro hluchoněmé v rakouském Grazu.

V rubrice stav čteme, e je enatý, e se oenil se Zorkou Krausovou, ačkoliv to není pravda.

Přestoe léta tvrdí, e rodiče jsou nezvěstní, e nezná jejich osud, do dotazníku jednoznačně uvede: otec -zemřel v koncentračním táboře. Matka  zemřela v koncentračním táboře.

Sourozenci? Nejsou! Ale i sem si připsal major červenou tukou otazník.

Na otázku v bodě 6: Byl jste Vy anebo někdo z Vaich příbuzných (známých) v zahraničí?  odpovídá:

 Od roku 19411942 odvezen spolu s rodiči do Německa. Vrátil jsem se v roce 1948.

A otázka Číslo 8: Tady uveďte vechna zaměstnání, kterými jste proel: kde, odkdy a dokdy: Karel Neuman odpovídá:

 Od roku 19481955 jako pomocná síla nejprve v domácnosti, později v polnohospodářství, a sezónně. Od 28. 12. 1955 n. p. SEMPRA Kladno.

Bod třináct. Vae záliby?

 Klasická hudba, sport, plavání, lye, gymnastika, klasická a odborná literatura

Potvrdzujem svojím podpisom, e som vetky otázky obsiahnuté v tomto dotazníku zodpovedal pravdivo a nezatajil som iadnú skutečnost jak o svojej osobě, tak i o manelke a ostatních příbuzných. Som si v případe zatajenia vědom trestných následkov.

V Martině, dňa 6. prosince 1957

Karel Neuman Vlastnoruční podpis

Major si pročítá u pokolikáté dotazník, který sice jinému by málo řekl, jemu vak … Znovu se vkrádá otázka: nepodezřívá nevinného člověka? Co kdy skutečně přiel o rodiče v koncentráku, kdy utrpěl v mládí jakýsi nevysvětlitelný úraz? Ale proč se najednou vytasí s klasickým gymnasiem. Nemá to snad v hlavě v pořádku? Ale vdy u proel rukama tolika doktorů a vichni potvrzují a dokládají, e je zdráv.

Rodák z hor, který říká, e nikdy v mládí nebyl v městě, a najednou má zálibu v plavání  a v gymnastice.

Kde plaval  a kde cvičil?

A proč to píe do dotazníku? Buď si je u jist, e jsme ho pustili z očí, nebo s námi hraje ihru na blba, aby nás utanal a abychom ho nechali.

Pak si Čte major jetě záznam kapitána Křivky.

Jmenovaný  atakdále  provedl pohovor s Karlem Neumanem, který se hlásí na vojnu. A tady si červená majorova tuka podkrtne dalí větu: V rozhovoru Neuman několikrát naznačil, e by rád slouil v útvarech Pohraniční stráe. Na otázku, jaké má proto důvody, řekl, e je to výspa socialistického světa a e by byl rád právě tam!

Fráze. Ale proč jí pouil? Nejdřív s Vinem mluví o jakýchsi záhadných stycích, které má v západním Německu, pak se svěří Vinovi i kamarádům, e se jed noho dne ztratí za kopečkama, a teď chce najednou bránit hranici.

Major listuje dál ve starých spisech:

PROTOKOL O VÝPOVĚDI

Junková Krystýna, narozená 21 května 1916 v er nosekách, vypovídá:

 Byla jsem vedoucí na ubikacích, kdy jsem poznála Karla Neumana. Poznala jsem ho jako velice inteligentního a vestranně schopného Člověka, jak po sportovní stránce, tak i sečtělého. Často jsem u něho viděla mnoho kníek, z nich studoval. Slyela jsem ho také vyprávět o různých záitcích, e třeba například v Alpách jezdil na lyích , , Kdy měl jít na vojnu, tak to byl velice nervózní a prosil mě, jestli bych mu oznámila a za kadou cenu ho nala, a mu budou telefonovat, aby narukovat. e to čeká kadý den. Hovořil o tom, e má jít k Pohraniční strái a e je to velice důleité

Ano, legalizovat se musí.

Tedy vojnou?

Umoní mu to. Narukuje, ale samozřejmě e ne k Pohraniční strái. Je přijat i do Československého svazu mládee Sotva ale dosáhne jednoho i druhého, pokouí se rychle vyplhat jetě na dalí stupínek

Karel Neuman podá ádost o členství v Komunistické straně Československa.

IVOTOPIS KARLA NEUMANA uvedený k přihláce za člena KSČ.

(Citováno dle autentického textu i s chybami)

Narodil jsem se v roce 1934 Otec můj byl dělníkem. V 1941 faisté vyvezli mých rodičů do Německa a tam také zhynuli. Nevím co bylo přesně příčinou ztráty řečí a sluchu Byl jsem dán do ústavu ve týrském Hradci, kde jsem absolvoval zvlátní kolu pro stejně postiené, na úrovni gymnásia Po návratě v roce 1948 do vlasti pracoval jsem celý čas manuálně a naposled u np. SEMPRA na Kladně

Před vstoupením do strany neměl jsem monost pracovat politicky Okolnostem stěoval fakt, e jsem byl do určité míry postiený vadou tělesnou.

V 1956 roce automobilovou nehodou získal Jsem zpět řeč a sluch. Ve volném čase jsem studoval materiály dva roky filozofické fakulty dialektický materialismus. Vedl jsem ivot ve velice ouzkém kruhu a převáně sám.

Politicky se vyívat měl jsem příleitost a na vojně. Mým přáním je vychovat vlasti lidí oddaných straně a věci komunismu.

Karel Neuman v. r.

Téhle pár řádků, ale to přece jistě není celý ivotopis Straničtí funkcionáři na vojně s Karlem Neumanem o tom znovu a znovu mluví.

Pokadé se ale nazlobeně zatváří a řekne:

 Co vám mám jetě víc napsat?

Pak ale přece jenom jetě něco přidá:

DOPLNĚNÍ K IVOTOPISU:

Den a město mého narození není přesně známy poněvad po odvlečení mých rodičů neměl jsem ádné u sobe a později jsem ztratil řeč i sluch. Major si podtrhne slova: později ztratil sluch! Tak tedy není hluchoněmým od mládí, jak tvrdil .. A proč komolí pravopis a sloh, kdy major zná u za léta důkladně jeho rukopis?) Byl jsem dren v isolacií a přesně se nepamatuji, co ve se se mnou dělo v roce 1942-43. Po návratě pracoval jsem příleitostně jako domácí výpomoc v Českých Budějovicích u jednoho retauratéra a do roku 1955 bez trvalého zaměstnání příleitostně jako závozník a výpomocná síla v zemědělství u soukromníků. Bylo dost obtíné najít si práci trvalou nakolko s tělesnou vadou jsem nevyhověl poadavkům zaměstnavatele.

Na základě intervencí oddělení pro vnitřní věci při MNV Kladno dostal jsem trvalé zaměstnání u np. SEMPRA Kladno .Byl jsem napojený do socialistického soutěení. Měsíční průměr normy. Moje manelka (není enat!) je zaměstnána na dolech jako dispečérka. Otec mé manelky je členem strany.

K. Neuman v. r.

Proč se ale nerozepíe víc o svém ivotě, tak jako to udělá kadý, kdo má ivotopis napsat? Nejde o romány, ale o prostá fakta. Ale i ta v doplňku schází.

Karel Neuman ale neví Nic o sobě nezná. A to co zná, to přece není důleité. To tvrdí, ale nakonec připíe pod citované odstavce dalí, který má snad rozvést to, co u heslovitě nastínil.

Je to slovní driblink, v něm i větná stavba a slonová neohrabanost má vzít pisatele jaksi v ochranu a pomoci mu k důvěře, e je vechno Jenom a jenom tak, jak to píe.

PŘÍLOHA k ivotopisu:

Narodil jsem se v roce 1934. Den měsíc a místo není doposud známé, poněvad v 1941/42 jsem byl vyvezen spolu s rodiči do Německa  Bylo mi tehdy 7 let. Rodiče zhynuli v koncentračním táboře a já jsem byl za neznámých mne okolností dán do ústavu pro hluchoněmé ve týrském Hradci. Nejsou mi blíe známé okolnosti ztráty řeči a sluchu. Podle domnění odborných lékařů bylo to asi v důsledku otřesu. V ústavu jsem měl tvrdý ivot. V 1944/45 byl ústav likvidován, učitelé utekli do Německa a já jsem zůstal dále v ústavu. Poválečné období bylo těké, pro mne zvlá otázka výivy. Nebylo nikoho, kdo by se byl mne ujal. A v roce 1947 přila do ústavu komise sloená z důstojníků vech armád a byl jsem odvezen do Vídně. Tam také bylo mi řečeno, e rodičů u nemám a chci-li se vrátit domů. Čekal jsem necelý rok v repatriaci. V roce 1948 poskytla se příleitost dostat se do ČSR s transportem sovětských rudoarmějců. V Českých Budějovicích jsem vystoupil, poněvad vlak stál a hledal jsem i práci. Do práce mě přijal restauratér u kterého jsem dělal pomocné práce jako umývání, úklid a domácí práce. Měl jsem zajitěný byt a stravu. Koncem roku 1948 napisal mi zaměstnavatel, e nastalo období těkých časů a e není s to mne dále zaměstnávat a odeel jsem směrem na sever. Přidal jsem se k cikánům a cestoval s nimi. (I tuto větu si později major podtrhne.) Občas jsem pracoval v zemědělství, převáně na podzim. V Beskydech jsem býval v zimě u lidí, kteří se mě ujali a v létě jsem sbíral houby. Byly měsíce, které jsem proil jen v lese. Z roku 1954 na 1955 byla zima dlouhá a jetě v červnu leel v horách sníh. Byl červen nebo květen a u několik nocí jsem nemohl najít cestu do nějakej vesnice. Dva dni jsem chodil kolem jednoho kopce domnívajíc se, e potok, který tekl u kopce někam teče. Uklouzl jsem po svahu a ztratil jsem vědomost. Probudil jsem se večer a veel jsem na kopec, čekajíc na rozbřesk, abych mohl bez odkladu na cestu se dát jedním směrem. el jsem na jihozápad a přiel jsem do vesnice. Byl jsem promočený a suil jsem si svoje věci u potoka. Tam se mne ujali org. veřejné bezpečnosti. Přes ministerstvo vnitra v Praze byl jsem dopraven autem do Kladna 24. 12. 1955. Ministerstvo vnitra koupilo mně oblečení, obuv. A současně do času stálého platu vyplatilo mně kapesné. Byl jsem přijatý do práce ve stavebnictví. Tam jsem pracoval do začátku vojenské presenční sluby.

Na rodiče si málo pamatuji. Záleitost mého původu je předmětem vyetřování ministerstva vnitra. Při nástupu vojenské presenční sluby neměl jsem kam dát své věci. O své situaci jsem informoval závodní radu. Byl mi přidělen byt ve věovém domě.

V roce 1958 jsem se oenil (a znovu zapracuje červená majorova tuka) se Zorkou Krausovou, dispečerkou. Její otec je inenýrem, členem strany. Matka je redaktorkou, ale ji nikam nepíe. Byl jsem zapojený do socialistických soutěí v np. SEMPRA. Tam také jsem podal přihláku do strany.

Na vojně se snaím pracovat politicky.

V průběhu sluby jsem se dopustil kázeňského přestupku.

V civilním ivotě jsem vedl ivot raděj samotářský. Studoval jsem.

Snahy a účast ve veřejném ivotě nebyly úspěné. Mé osobní vlastnosti, nepochopení základních otázek jsou brzdou k tomu.

Nevěřím, e bych mohl vykonávat sloité a důleité politické úkoly.

ilina 19. února 1959 Neuman Karel v. r.

Pak jsou ve svazku jetě dalí spisy.

Kadá řádka v nich vykresluje Karla Neumana, jako vojáka, který ani tuí, upoutává na sebe pozornost.

Od prvních okamiků, kdy přiel do kasáren, chová se jako starý ostřílený mazák. Při pořadovém výcviku s ním instruktoři nemají vůbec ádnou práci. Zareaguje přesně na kadý povel, dovede se postavit, otočit, vypochodovat. Co jiným se musí vtloukat do těla týdny, jako by měl Karel Neuman v krvi.

Kapitán Křivka popisuje, jak byl překvapen znalostí vojenských řádů. Nečekal jsem to u vojáka, který na první pohled vypadá jako by se neuměl vyjádřit, který si na nic nevzpomíná ze svého mládí. Jinak mu ale stačí přečíst si paragraf a dovede ho takřka doslovně odříkat.

A větí překvapení čeká jetě kapitána Křivku, kdy vede rotu na ostrou střelbu. Zatímco mnohý nováček sahá poprvé nejistě po samopalu, kulometu či pistoli, Karel Neuman dovede za kadou zbraň vzít zkuenou rukou.

 Jako by u byl na vojně!  píe kapitán Křivka.

Jednou se Neumana zeptá, kde vzal k vojně takové nadání. Ten se zprvu zarazí, těkavým zrakem si změří kapitána  a pak odpoví:

 To není nadání. Já kdy něco dělám, tak to dělám pořádně. A pak dodá: Vy mě taky podezříváte?

Při ostré střelbě z pistole nastřílí z třiceti moných dvacet devět bodů.

Vzápětí nato přijde za kapitánem a ádá ho o dovolenku.

 Potřeboval bych nutně zítra do iliny!

 Láska?

 Ne! Neuman zaváhá. Oči mu těkají. Ovládá se, ale přesto v koutcích úst mu lehce kubne, jako by chtěl říct: a co je ti do toho. Ale řekne:

 Kamarád!

Dovolenku dostane a dělá vechno pro to, aby stihl nejblií noční vlak.

Samozřejmě, e kontrarozvědčíky zajímá, na jakou schůzku a s kým spěchá. Take u časně ráno jsou s ním na ilinském nádraí. Neuman si nejdřív zajde do automatu hotelu Polom a pak se vydá na cestu ulicemi. Takřka u kadého druhého výkladu se zastavuje, ale ti, kdo ho sledují, přesně vědí, e si ve výlohách vůbec nic nevyhlíí, jen ve výkladech jako v zrcadlech sleduje, má-li někoho za sebou či ne.

Po hodinovém putování zaskočí na potu.

Nedá dlouhou práci zjistit, e právě odeslal telegram na adresu: Samko aký, Kysuca. Jsem v ilině, rád bych tě viděl. Herda.

Samo aký skutečně ije na Kysuci, je to řezbář, dělá kvedlačky, dřevěné líce; právě si sedá na motorku a jede směrem k ilině.

Neuman kráčí ilinskými ulicemi nahoru ke kasárnám, a pak dál jetě k okraji lesa, kde se vyzuje, na trávu si rozloí blůzu a lehne. Spí? Moná, e i spí.

Ke čtvrté přijede Samo aký po silnici od Čadce na motorce, zhasne motor a hned se hrne k Neumanovi, museli si zřejmě napřed domluvit přesné místo schůzky. Navíc si ho vybrali tak, e ani směrovaný mikrofon sledovačky nezaznamená rozhovor, který spolu vedou.

Ale  teď!

Spou speciální kamery s dlouhým objektivem cvakla. Cvakla přesně v okamiku, kdy Neuman dává neznámému mui jakousi krabičku. Je tak malá, e se lehce schová v dlani. pulka? Ne. Vypadá to jako kaseta s filmem.

Hned nato si oba sednou na motorku a sjedou ulicemi ilíny do hotelu POLOM Tady si v kavárně Samko poručí sklenici piva a Neuman álek čaje. Ani ho ničím nepřiostří. Vypadá to, e by nejraději álek čaje rychle vypil a zmizel. Také se vzápětí loučí a běí na nástupitě.

Major vyklepe z obálky pár fotografií.

Byla to tedy kaseta s kinofilmem. A na něm asi třicet obrázků. Kasárna zepředu, zezadu, ze strany, nějaká skupina vojáků Tank.

Tehdy se uvaovalo, co s tím.

Co s tím?

Dolo se k názoru: počkat. A předevím zavázat Samka Takého, aby před Neumanem mlčel o vem, co řekl u výslechu.

Poznal ho někdy na jaře pětapadesátého roku. Přiel k němu do chalupy a říkal, e se Jmenuje Herda.

 Slyel a mluvil?

aký se nechápavě podívá na vyetřovatele.

 Samozřejmě! … a ptal se jestli by mohl tady bydlet pár dní, e cestuje po Slovensku za příbuznými A e dobře zaplatí. Měl marky. Ze západu marky. Dal mi stovku. Moc toho nesnědl ani nevypil. Hlavně spal. Kdy odcházel, napsal si moji adresu a tuhle přiel od něho dopis, e je na vojně kousek od nás a e by přijel do iliny, e by potřeboval se mnou nutně mluvit, ale e neví kdy dostane volno, tak abych se připravil  a e a volno dostane, tak e pole hned telegram.

A ta krabička? Při vech svátých, a mu pan inspektor věří. Neměl tuení, co v tom je Neuman jenom říkal, abych mu to schoval, e na vojně se pořád něco prohlíí a e tam má pár obrázků na památku, tak abych mu to nechal doma a e se pro to zastaví, a pojede na dovolenou.

Tehdy neli Neumana vyslýchat, jen poádali kapitána Křivku, aby se ho zeptal, jak se v ilině měl.

 Uil jste si?  řekl kapitán.

 Musím o tom povídat?  podráděně odvětil Neuman.

 Nemusíte. Jen se tak ptám.

 Uil, kdy to chcete vědět…

Krátce nato se ale setkají znovu.

Neuman sedí v hospodě, oči mu září, před sebou sklenku pálenky. Takhle ho velitel a vůbec málokdo z posádky kdy viděl. Kapitán k němu přisedne.

 Tak co, Neumane?

 Nedovedu vysvětlit minulost a proto jsem pión?  řeční Neuman. To taky nevíte? Vdy jste mě dal sledovat do iiiny, tak abyste věděl  to vecko jsem dělal schválně. Kdy ze mně chtějí dělat pióna, tak ho mají mít. Ale jednou… jednou mi to někdo zaplatí.

Kapitán si nenechá toto sezení pro sebe. Sepíe zprávu, v ní dokonce apeluje na vyí vojenská místa, aby znovu důkladně a s vekerou odpovědností proetřila původ vojína Karla Neumana, protoe celá záleitost s jeho minulostí mohla by se stát i tragickým přehmatem, kde bychom bez důkazů odsuzovali nevinného člověka, navíc moná krůtě zkoueného osudem.

Kolikrát si toté myslel i major, a kdy teď rozhrnuje plá zakrývající mrtvolu kapitána Křivky, vlastně ani teď neví, má-li dát okamitě Neumana zavřít.

12

Expertiza potvrzuje, e při netěstí o neastnou náhodu nelo. Na oblečení jsou stopy po zápase. S kým se ale ve vlaku pral? Proč? Kdo v jízdě otevíral dvířka, aby jimi vystrčil kapitána ven, v okamiku kdy rychlík vyjíděl z pardubického nádraí na volnou kolej a začal nabírat rychlost?

Major si spolu s pardubickou vyetřovací skupinou prohlíí nákres vozu.

Karel Neuman seděl v kupé na opačném konci. Kdy rychlík vyjíděl z pardubického nádraí, pomáhal nahoru s kufrem jakési starí eně, která právě nastoupila.

Neel si pak zakouřit?

ena i ostatní cestující tvrdí, e si pak znovu schoval hlavu za kabát a spal.

A technická expertiza?

Zatím také ádné stopy po Neumanovi.

Kapitán Křivka dřímal na sedačce průvodčího v tomté voze, právě u dveří z nich byl později vystrčen.

 Nevypadl. Tady to vidíte, e nevypadl.  jakýsi kriminalista drí fotografii a ukazuje na kus utrené klopy,

Ale nikdo nebyl při tom, v chodbičce bylo poloero.

I lékař potvrdí, e lo o vradu. Ale jaký byl motiv té vrady?

Rozjede se opět sloité pátrání. Sbírají se výpovědi, střípek po střípku má dát dohromady výslednou mozaiku zločinu. Jedno sdělení je pozoruhodné: v Přerově, kdy rychlík zastavil, vyskočil z něho Neuman a letěl si k výčepu pro pivo. Tam se potkal s muem v edivém montgomeráku Prohodili spolu pár slov. Svědek si vzpomíná, e mu v montgomeráku lovil v kapse nějaké drobné, protoe Neuman drel v ruce desetikorunu a výčepní neměla nazpátek. li pak kousek spolu k vlaku, ale před vagónem, v něm Neuman seděl, se podáním ruky rozloučili.

Svědka konfrontují se Samko akým. Je to tenhle?

 Ne!

Samko aký také toho večera byl zrovna u vagra v Třinci..

Pak se ptají Neumana:

- S kým jste se seel na nádraí v Přerově?

 V Přerově? S nikým!

Svědek mu připamatuje mue v montgomeráku, který mu přidal na pivo pár drobných:

 Na nic takového si nepamatuji, řekne Neuman a kdy mu nabídnou cigaretu, začne zase na starou notu; tak je vám málo, e jsem u kolikátý rok podezřelý jako pión. Jetě ze mně chcete udělat vraha? A zase dělá, jako e rezignuje, pověste si mě, zastřelte si mě, já ale nelu. A majorovi řekne do očí:

 Proč pořád nevíte, kdo jsem … Co bych za to dal, kdybyste to zjistili.

Přivedou Samka Takého, u je zbytečné zřejmě cokoli skrývat:

 Znáte tohoto mue?

Těkavé oči zamikají, v okamiku se ale zklidní a Karel Neuman řekne:

 Ne. Toho pána jsem nikdy neviděl.

 Ale Herdo!  přece jsi u nás bydlel, přece v llině, pamatuje si.

Ukáí mu fotografii, jak sedí za jedním stolem se Samkem akým.

 Poznáváte se na té fotografii?

 Ano!

 A pana Takého?

 Hm  hm  zasměje se. Tohle není ádný Taký. Pravda, na fotce je ve stínu, a Neuman toho ihned vyuívá.

 S kým jste tam tedy seděl?

 Nevím … Někdo si přisedl. Nevím, kdo to byl.

 Ale, Herdo, proč to zapírá!  slzí Samko, celý z toho nepochopitelného divadla vyjevený. Prokrista do Čeho se zapletl. Co to tvrdí člověk, kterého přece zná jako své boty?

 Neznám toho pána, nikdy jsem ho neviděl  a víc k tomu nemohu dodat!

Major sedí a přistihne se, jak tukou črtá na formulář protokolu o konfrontaci pátou čárku.

Je jaro edesátého roku.

Ano, u pátý rok se to táhne. A teď vrada. Dalí poznatky. Sáhne po fotografiích zavraděného kapitána, odloí je a dává příkaz odvézt Neumana do vyetřovací vazby.

Čekat dál, to u by bylo příli velké riziko.

Kdo mu ale dělá komplice? Kdo je mu, který kapitána vystrčil z vlaku? Jaké tu jsou souvislosti?

A kdo je Karel Neuman?

Otázky sé vrí, ale pokadé se vrací pořád ke stále stejné, té jedné, která byla vyslovena u před pěti léty.

Začíná se tedy opět znovu.

Jisté stopy ale ji existují. Půjde se tedy nejdřív po nich, po tom, co je jisté, k čemu ji důkazy exístují a dalí stopy? Major a jeho lidé u po nich jdou.

USNESENÍ

Podle § 176 tr. ř. zahajuji vyetřování v trestní věci podvodného vydávání se za jinou osobu před Československými úřady, pro trestný čin: podvodu podle §: 249 tr. zák.

místo spáchaného trestního činu: různá místa v ČSSR

vyetřování provede: mjr. Č.

důvody:

Dne 24. 6. 55 byl v Oravské Polhore zadren přísluníky Bezpečnosti mu, který se vydával za hluchoněmého Byl bez osobních dokladů a tvrdil o sobě, e se jmenuje Karel Neuman, e byl jako malý chlapec zavlečen do Německa odkud se v roce 1948 vrátil na území ČSSR. Tvrdil, e rodiče mu v době války zemřeli v koncentračním táboře a o jiných svých příbuzných neví. Nevěděl ani kde konkrétně se narodil a nedovedl vysvětlit, kde a do této doby na území ČSSR pobýval Přesto, e jeho údaje se značně rozcházely a celé jeho jednání bylo velmi podezřelé, bylo proti němu vyetřování zastaveno a Neuman se usadil v Kladně. Po svém proputění nabyl opět sluch i řeč a tvrdil, e se tak stalo při nějaké autonehodě. Provedeným etřením bylo zjitěno, e Neuman hluchoněmotu jen předstíral a údaje, které o sobě uváděl, se ukázaly jako nepravdivé. Byly získány poznatky o tom, e Neuman přiel do ČSSR v roce 1955 buď z Polska anebo ze západního Německa a je proto důvodné podezření, e byl do ČSSR vyslán s nepřátelskými úkoly anebo se v ČSSR ukrývá před trestem za trestný čin, který spáchal mimo území ČSSR.

V důsledku uvedeného navrhuji vzít jmenovaného do prozatímní vazby a zahájit proti němu vyetřování s cílem zjistit jeho pravou totonost a objasnit jeho činnost.

Podpisy.

Později se jetě usnesení změní Karel Neuman nebude stíhán pouze pro podvod, ale i pro dalí závané trestné činy.

Ale to vechno teprve přijde.

Začíná se znovu  a důkladně

Ministerstvo vnitra Správa vyetřování

USNESENÍ

Podle § 92 odst. 1 tr. ř. přikazuji provést osobní  domovní prohlídku u Karla Neumana, údajně narozeného v roce 1934.

Důvody:

Z důvodů uvedených v § 91 tr. řádu Je provedení osobni a domovní prohlídky nutné, nebo je důvodné podezření, e Jmenovaný má u sebe a ve svém bytě důleité věci pro trestní řízení.

PROTOKOL

o provedení domovní prohlídky

Dneního dne byla provedena na základě vyetřovatele MV domovní prohlídka u Karel Neuman., údajně narozen 1934 bydlitě, zaměstnání  atd.

Prohlídka byla provedena v bytě a prostorách, které Neuman pouíval Prohlídku provedli: org. MV

Poučeni podle § 94, odst. 1 tr. ř. byli prohlídce přítomni: Zorka Krausová druka  domovní důvěrník Veselý Jan

SEZNAM

dobrovolně vydaných  odňatých věcí

1. Vojenská kníka na jméno Karel Neuman č 1106551

2. Členský průkaz ČSM na Jméno Neuman  č 238061

3. Potvrzení na jméno Neuman  č. 1673  VH  54

4. 97 dopisů tuzemských

5. 41 pohlednic tuzemských

6. 7 fotografií

7. 2 zápisníky s poznámkami

8. 18 útrků papírů s poznámkami

Mimo body  18 bylo ve ostatní necháno v bytě.

Major si prohlíí ,,úlovky. Nic extra. Ostatně také nic výjimečného nečekal a Neumana nemá za blázna Kdyby něco měl, určitě by si to nedával doma pod rohoku.

Ale přece jenom zaujaly majora dva tři dopisy. První je psán česky, ostatní německy, musí stejně vechny lutit, protoe písmenka jsou drobná, rozsypaná, ne  rukopis závozníka to určitě není. A mylenky?

Komu tohle psal? Příteli? Či nějaké eně?

 Ví jak se cítí asi obr, který dostal kopanec v temnotě, má chu za to oplatit, ale jen tomu, který mu ten kopanec utědřil, není vak komu ho vrátit. V této poloze by se snad dalo zdefinovat moje duevní rozpolcení.

O kus dál zase pokračuje jinou pozoruhodnou větou:

 Představ si, e nikdo mne nikdy nedovedl rozčílit snahou o zlomení mé vůle. Dělám si a říkám jen to, co já chci. I ty největí kataklizmy jsem proil, e jsem si řekl: bude svůj za kadou cenu… Měl jsem také vdy převahu a vysmíval jsem se vem, kteří čekali na mé rozpoloení a přiznání!

A pak zase dále:

 Na takovýchto a jiných hypotézách jsem stavěl své začátky studia gnoseologie.

Na konci dopisu je ale nějaké přiznání:

 Nyní jsem sám v koncích. Co je toho příčinou? Nostalgie? Cítím, jako bych spáchal zločin. Mám výčitky svědomí a mohutné!

e by doznání? K čemu ale je takovéhle doznání? Řádky z Neumanova dopisu alespoň potvrzují starou majorovu stopu. To sice můe majora v hloubce due potěit, jinak je to ale papír k ničemu. Snad moná jednou se nad ním Neuman rozpovídá. Ale hned to tak nebude. Podle toho, jak Neuman ochotně vypovídá, spí vytrvává na své převaze, o ní se také v dopise zmiňuje

Čerstvé protokoly, které mu právě poručík přinesl na stůl, jsou opět plné povídání o Grazu, o ústavu pro hluchoněmé, kde prý určitě byl.

Major to se svými lidmi etřil u před léty. A různými cestami. Na Neumana se dotazoval i ředitel českobudějovického ústavu pro hluchoněmé Josef Vuko a dopis se vrátil se stručným sdělením:

 Landes-Taubstummen-Lehranstalt Graz, Rosenberggürtel 12  18. 10. 1957:

Karl Neuman war niemals hier in der Landestaub-stummen-Lehranstalt.

Potvrzují, e tu nikdy nebyl.

Pro pořádek poslali ádost Jetě dalímu rakouskému ústavu pro hluchoněmé. Adresa: Pius-Institut in Bruck a/M, Ruprecht 2.

Odpověď?

 Der Obgenannte war hier nicht untergebracht.

Také ho tu neznají.

Neuman mockrát tvrdil, e určitě ho musí znát jakýsi učitel Krüger  a pak nějaký Brinkmann.

Tady jsou přesná Neumanova slova, jak byla zaprotokolována:

Z AUTENTICKÉHO SVĚDECTVÍ KARLA NEUMANA:

Něco bliího by zřejmě měli o mně vědět moji učitelé, kteří by snad tuto otázku mohli i blíe osvětlit a zřejmě by to také udělali, bez ohledu zdali by se tímto zkompromitovali nebo ne, u i proto e jejich jména znám… zejména Otto Brinkmann. Toho učitele si pa matuji velmi dobře a ten jednak byl tělocvikář, ale mi mo to byl i spisovatelem, a vím přesně jakou kníku napsal. Romance in England. Tak tomu říkal, tu kní ku jsem viděl, i později. Dále by mohl svědčit Hanke pak byl Krüger, König, to jsou sami lidé, kteří mě měli v péči déle ne čtyři roky. Někde se ztratili. Ti by zřejmě mohli vnést více světla do mého původu …

Nejen Graz, ale i tohle si u major propátral.

Kolik jednání o tom měl u na ministerstvu zahraničních věcí. Vídeňský zastupitelský úřad i přes negativ ní odpověď z rakouských ústavů pro hluchoněmé feno vu sám za spolupráce jiných rakouských úřadů prově řoval, zda skutečně nejsou v Grazu po Neumanovi ně jaké stopy. Po měsících pátrání výsledek negativní.

Ve spisech je také stručné sdělení Československé vojenské mise u Spojenecké kontrolní rady.

Ve spolupráci s tamními úřady hledali se profesoři, kteří by mohli potvrdit Neumanovu výpověď  a výsle dek?

 Niedersächsische Landes-Taubstummenanstalt v Os nabrücku sdělil, e jejich učitel hluchoněmých Brink mann se nejmenuje křestním jménem Otto, nýbr Wer ner. Nikdy vak nepůsobil v Rakousku, nikdy v Grazu.

ádného hluchoněmého Čecha, Slováka či Poláka jménem Neuman nikdy neznal a nezná. Profesor Kari Kruger existuje. Je ředitelem ústavu pro hluchoněmé v západním Berlíně. Ale také: nikdy neučil v Grazu, ádného Neumana nezná …

Tahle Jména si ale Neuman nevymyslel.

Shoda by byla náhodou, s ní major nemůe kalkulo-yat. Spí to dotvrzuje, e pomocí těchto Jmen připravil někdo Neumanovi legendu, s ní pak el k nám.

Ale kdo Je ten Někdo  a proč to dělal?

Major sáhne po dalím dopise, který se nael při domovní prohlídce, le napsaný perfektní němčinou a adresovaný Jeho Eminenci biskupovi v Grazu. Zřejmě koncept.

 Nejvyí zoufalství a svízelné ivotní překáky mě nutí, obtěovat i Vás, Vae Jasnosti, svou osobou. Oslovuji Vás  Jasnosti, Jako ztělesnění lásky k blinímu a odvauji se Vám přednésti svou poníenou prosbu, ádný úřad, který Jsem prosil o pomoc není s to mi pomoci. A přesto pomoc potřebuji, aby se mi dostalo těch nejzákladnějích lidských práv.

V roku 1941/42 byl jsem s rodiči odvlečen nacisty do Rakouska. Po selekci ve Vídni (najednou Vídeň. Mluví o ní prvně. Dřív říkal e byl od rodičů odloučen cestou) při které otec a matka byli ode mně odloučeni, mě vytáhla z vagónu nemocniční sestra, pravděpodobně z humanity a Jako estileté dítě Jsem byl umístěn v Grazu. Kde, to nemohu udati.

Najednou neví kde. Vdy u est let a dneska u výslechu naposled tvrdí, e v ústavu pro hluchoněmé.

Pak popisuje dál, e tam prodělal někde nějaký otřes a e zřejmě se dostal do ústavu pro hluchoněmé. A pak doslova prosí o toto:

 Jediné slovíčko, Jasnosti, na Institut pro hluchoněmé v Grazu by úplně stačilo, jen kdyby se tam někdo třeba jen vzpomněl a napsal, e tam byl chlapec jménem Karl Neuman. Kdyby takové svědectví podalo víc osob, bylo by to jistě lepí. Svědectví, Jasnosti, by ovem potřebovalo, potvrzení Institutu.

Tedy návod, co by měl týrskohradecký biskup pro Karla Neumana udělat. Nebo smluvený dopis?

 Jasnosti!  pokračuje dál Neuman. Kdy ji nemohu ít jako legitimní Člověk, chtěl bych alespoň jako takový zemřít. A kdy ji mám zemřít, chtěl bych dle moností dokonat svůj ivot přirozenou cestou. Vkládám tedy otázku svého ivota do Vaich rukou, jasnosti! Na zemi mají být zákony, které neohroují lidský ivot, já je nenacházím.

Bůh je milostiv a Jasnost mi pomůe.

Pax vobiscum  Mír s Vámi.

Personálie: Neuman Karel, 1934 Radhot u Frentátu 1941/1942 a 1947 v Grazu Hluchoněmý  sirota.

Adresa: Kladno  atd.

Grazu se týkají jetě dalí dopisy, jejich koncepty si právě major prohlíí.

 Vedení Institutu pro hluchoněmé v Grazu… Váení! Nutnost urychleného prokázání mé osobní legitimity je příčinou tohoto úpěnlivého výkřiku. Různé úřady, které vynakládají největí úsilí mi pomocí, jsou bezmocné. Na druhé straně koncepce a závěry, jsou pro mne nesrozumitelné a obtíné!

Následuje obvyklá pasá: Graz. Líčení, jak přiel o rodiče, jak se ho ujala nějaká sestra  a pak:

 Byl jsem umístěn ve kole pro hluchoněmé. (Najednou to opět ví zase u přesně.) Blií podrobnosti o tom vak nemohu uvést.

Byl jsem v té době určitě nemocen. Mohu se upamatovat jen na postavy v bílých plátích, na specifický zápach éteru, měl jsem gumu v ústech a pravděpodobně jsem byl léčen oky. Těko z toho vak nyní mohu dělat závěry, i kdy nyní je můj duevní stav zcela v pořádku. Po oku následkem úrazu nabyl jsem v roce 1957 opět sluchu a schopnosti řeči (opět le!). Bohuel do dneního dne nejsem schopen nic z toho prokázat a mám z toho veliké nepříjemnosti. Pamě, průvodní zjev takových situací, se mi nevrátila.

A co svědectví Vinových, Krausové, vojáků?  pomyslí si major, ale raději čte dál. Neuman zrovna vypočítává, co vecko se domnívá: za prvé: e sestra, která mne donesla z vagónu ve Vídni, toto udělala z pouhé lidskosti.

za druhé: e uvedla mé personálie bez toho, e by byly prokazatelné (Najednou?)

za třetí: e můj pobyt v Grazu byl ilegální (Proč ilegální?).

za čtvrté: člověk, který se mne ujal, netuil kdD jsem.

Major se zamyslí Proč právě v tomhle dopise nepíe o profesorech, které tady jinak barvitě líčí?

A závěr, samozřejmě, zase poníená prosba, spí návod, co udělat: poslat nějaké potvrzení, e v Grazu opravdu byl. A dovětek:

 Prosím Vás o zaslání potvrzení tohoto dopisu, abych měl písemný důkaz svých snah.

Báječné! Kardinální tečka. Majorova barvička hned podtrhne větu a poručík, který právě veel a kouká majorovi přes rameno, řekne:

 patně si to Karlík nevymyslel.

 Počítal, e nám zamává před očima kouskem lejstra, jak si sám shání dokumenty a my e mu to zbatíme!

Pak jetě oba rozevřou dalí dopis. Je adresován starostovi města Grazu. Text podobný jako v předelých dopisech. Tady u naplno píe, e hledá lidumila, který by mu dosvědčil, e byl kdysi v Grazu.

 Blií podrobnosti bych příslunému lidumilovi oznámil písemně, sděluje a dodává: Bylo by vítané, kdyby lo o osobu, její smýlení v tom čase nebylo pronacistické… Věřím ve Vai lidskost  atakdále.

Major sklapne desky a zabouchne tresor. Přece tedy jen se něco nalo. Jetě kolikrát si myslíval, zdali náhodou se Karel Neuman nestal za války obětí nacistických arlatánů. Kolik pokusů udělali na lidech. A jak hrozných.

Avak tohle na to neukazuje.

Svěří se s tím poručíkovi.

 Ale důkazy k tomu také nemáme!

Vlastně má poručík pravdu. Po vem, a se do případu vsune jakýkoli nový fakt, dosud ádný neměl jetě takovou váhu, aby se vědělo zásadně: je to lump  nebo něčí tragická obě.

Pak ale zase major zahlédne raporty ze zahraničí se jmény profesorů, o nich Neuman mluvil, kteří existují, ale nic k němu nevědí. Kolik je tu nitek vzájemně propletených, které rozplést asi nebude jetě hned tak snadné.

Major se u chystá s poručíkem domů, kdy najednou zadrnčí telefon a volá vyetřovatel:

 Neuman právě přiznal. e není Neumanem.

 A řekl vám pravé jméno?

 Prý neví!

Major poděkuje a řekne poručíkovi:

- A ráno dejte přečíst vyetřovákům ty balíky spisů, aby se taky dostali trochu do věci.

14

Začalo vyetřování.

Stolek, dvě idle Na jedné vyetřovatel, na druhé obviněný. První klade otázky, druhý odpovídá.

Nebude to nuda?

Jak pro koho,

]e to asi jako při achové partii. Některé tahy se úmyslně protahují i opakuji, ale jedna i druhá strana ví proč. Mohli bychom také sérii zdramatizovat několika krty v protokolech Ale to bychom se ji připravili o typickou atmosféru, která k případu neznámého mu e nutně patří, a která ho dokonce svým způsobem i charakterizuje.

Raději tedy sledujme jednotlivé tahy na Imaginární m hovnici pokud mono co nejdetailněji, a porovnávej tne si sami fakta a reakce obou stran, jejich střetnuti se u blíí do závěrečných kol.

PROTOKOL č. 1

Otázka:

Setřením se zjistilo, e jste po svém příchodu do Československa neuvedl v průběhu vyetřování pravdu o své totonosti a minulosti. Proto nyní po pravdě popite svůj ivot a uveďte, za jakých okolností jste přiel na území CSSRí

Odpověď:

Nemohu uvést nic jiného, ne to, co jsem uvedl jí při svém zadrení a pří výslechu v roce 1955. Podotýkám vak, e s odstupem času jsem si uvědomil, e jméno a příjmení, které a dosud uívám  Karel Neuman není nebo nemusí být správné Správný nemusí být ani rok narození, který jsem dosud uváděl. Já si toti na své jméno a data narození nepamatuji a ani nevím, kde jsem se vůbec narodil. Pokud jsern dříve uváděl, e se jmenuji Karel Neuman a e jsem se narodil v roce 1934 v Radhoti, uváděl jsem to proto, e jsem byl pod tímto jménem a daty veden v ústavu pro hluchoněmé v Grazu, kde jsem byl asi od roku 1941  1942 do roku 1947. Jinak na těchto svých údajích nemohu trvat a ani nemohu uvést údaje jiné. Pokud jde o můj příchod do Československa, dolo k němu v roce 1943 za okolností, které jsem ji dříve uvedl.

Otázka:

Vrame se k tomu znovu. Řekněte nám, jak jste proíval poslední dny války a kudy vedla vae cesta?

Odpověď:

Koncem války jsem v ústavu osaměl, vichni uteklí. Chodil jsem do Grazu shánět stravu k vojákům a stále jsem bydlel samojediný v ústavu. V létě 1947 přila do ústavu vojenská mise ze spojeneckýcn vojáků. Vzpomínám si, e byl v ní i sovětský důstojník, tuím hodnosti kapitána. Ti se mnou sepsali zápis o mém původu a sdělili mi, e jsem Cech. já jsem přisvědčil, e jsem Čech. Dověděl jsem se to toti náhodou při jedné příleitosti, kdy profesor Brinkmann řekl druhému: Schau zu, das ist ein Böhme. Teprve za dva roky jsem se pak dozvěděl, co je to Böhme, ale cítil jsem to v ústavu na své kůi, nebo jsem byl často bit. Vojáci se mě pak ptali, zda chci k rodičům domů. Já jsem samozřejmě souhlasil. Pravděpodobně z jejich podnětu jsem pak bydlel u různých lidí v Grazu a asi za měsíc mě odvezli vojáci do Vídně.

Ve Vídni jsem byl umístěn v lágru a byl jsem zde a do konce května 1948. Neměli jsme často co jíst a tak jsme si jídlo sháněli hlavně u vojáků. V lágru jsem odevzdal svou plechovou tabulku s osobními údaji a dostal jsem růové potvrzení od repatriačních úřadů a bílé od výcarského Červeného kříe, kde byly uvedeny stejné údaje jako na plechové tabulce. Tyto doklady dnes ji nemám. V roce 1955, kdy jsem se zdroval na Oravě, jsem toti zabloudil, byl jsem ji vyčerpán a při tom jsem spadl do vody. Kdy jsem si dímal aty rozmačkal jsem a vytrousil i tyto doklady.

V lágru ]sem se setkal také se svými dvěma spoluáky z Grazu, rovně hluchoněmými, s nimi jsem později odejel do Československa. Seznámil jsem se zde rovně s nějakým Frantikem Tomíčkem, kterému se říkalo Franta a který pocházel z Budějovic a byl Čech. Byl asi o čtyři roky starí ne já.

V květnu 1948 mně řekl jeden známý sovětský voják, jeho jméno si nepamatují, e mě vezme do Čech transportem, který brzy pojede. Vzal sebou i Tomíčka a poádal jsem ho, aby vzal i má dva hluchoněmé kamarády. Tak jsme se dostali do transportu, kde byly naloeny i automobily a kde byli jinak sami vojáci. Jeli jsme vlakem z Vídně přes Dunaj, přes nějaký velký most, pravděpodobně to byla Bratislava. Tímto transportem jsme se dostali a do Budějovic, kde Tomíček vystupoval. Vystoupili jsme s Tomíčkem také. Já jsem se vak chtěl pouze napít vody a jet dál, nebo sovětský voják mi slíbil, e mě vysadí a doma. Avak vlak ml ujel a tak jsem musel zůstat v Budějovicích.

Nejdříve jsme byli s Tomíčkem na nádraí asi dva dny a Franta tam dělal číníka. Pak mi řekl, e jde pracovat jinam, někam na stavbu. Vypůjčil si ode mne nějaké peníze. Avak od té doby jsem ho ji neviděl. V Budějovicích jsem pracoval potom v jedné restauraci, nevím vak, kde byla a jak se ta restaurace jmenovala. Pamatuji se, e restauratér uměl dobře německy, take jsem mu dobře rozuměl, ale mluvil příli rychle. V této restauraci jsem pracoval a do ledna 1949. Nepřihlásil jsem se o doklady proto, poněvad jsem nikdy ádné papíry neměl.

Pak jsem odeel pěky do Prahy, kde jsem se setkal s jedním invalidou, neznám ho vak jménem  bydlel někde v Praze. Tornu jsem napomáhal příleitostnými pracemi jako prodejem cigaret, odnáením věcí a podobně. Vídával jsem ho pouze na nádraí a spal jsem vdy v odstavených vagónech. Po několika měsících jsem odeel z Prahy směrem na sever a pracoval jsem na různých místech v zemědělství. Pamatuji si například na Libochovice, kde jsem pracoval u sedláka To bylo někdy v létě nebo na podzim v roce 1951 nebo 1952. Pak jsem pracoval příleitostně v Ostravě na nákladovém nádraí, ale jen krátkou dobu. Potom jsem jel do Frentátu a pěky jsem se dostal a na Radho, kde jsem se chtěl pokusit najít svůj bývalý domov. Takovým způsobem jsem il a do roku 1955, kdy jsem byl na Oravě zadren orgány Veřejné bezpečnosti. Během celé této doby svého pobytu v Československu jsem se učil česky. Stále jsem vak byl hluchoněmý a těkosti mi činily rozdíly mezi četinou a sloventinou. Podle pohybů rtů jsem vak české ani slovenské řeči nerozuměl.

Později jsem se v Kladně seznámil s dalími hluchoněmými, kteří ml poradili, abych si zajel do Prahy, kde je ústav hluchoněmých a e tam pořádají pro hluchoněmé různé podniky, dokonce plesy a podobně. Jel jsem proto do Prahy, pamatuji se, e to bylo dva a tři dny před leteckým dnem v roce 1956. Jel jsem vlakem na dejvické nádraí a odtud taxíkem do ústavu hluchoněmých. Pak se něco stalo, nevím vak dodnes co to bylo. Ztratil jsem vědomí a probudil jsem se a v nějaké nemocnici. Leel jsem na lůku, ale zraněn jsem nebyl. Najednou jsem pozoroval, e slyím a e mohu i mluvit, í kdy jsem vydával zatím jen neartikulované zvuky. Lékaři zřejmě poznali, e jsem nabyl sluch a řeč, i kdy já sám jsem jim to neříkal. Měl jsem ovem u sebe doklady hluchoněmého a takto to asi poznali. Dali mi pokyny, jak se mám chovat, e se mám vyvarovat rozčilování, e mám mít klid a asi měsíc se s nikým nestýkat. Pak mě propustili. Byl jsem stále jako omráčen, pocioval jsem bolesti a tlak v hlavě a tak jsem přiel vlastně k sobě a na procházce Prahou, na Letenské pláni. Zajímal jsem se pochopitelně o to, co mi vlastně vrátilo sluch a řeč, ale zatím jsem se to nedověděl. Nemocnici, ve které jsem leel, neznám a nevím, kde jsem vlastně byl. Jméno taxikáře rovně neznám, taxíkem jsem vak jel z Vítězného náměstí. K těmto věcem jsem vak ji v roce 1956 podrobně vypovídal a nemám co na svých původních výpovědích měnit. Jedině snad to, e na svém původním tvrzení pokud jde o mé jméno, rok a místo narození ji netrvám, protoe to nevím s určitostí. Nemohu vak svoje skutečné jméno uvést, protoe ho neznám.

Zápis skončen, shledán správným a podepsán.

PROTOKOL č. 2.

Otázka:

Tvrdíte, e jste byl v době války v ústavu pro hluchoněmé v Grazu. Vypovězte tedy, kde konkrétně tento ústav byl a dokdy přesně jste tam byl?

Odpověď:

U si nevzpomínám kde konkrétně se ten ústav nacházel. Nevzpomínám si ani na ulici. Skutečností ale je, e jsem tam byl asi od roku 1942. A asi do konce roku 1944 jsem navtěvoval ústavní kolu pro hluchoněmé. Koncem roku 1944, kdy se blíila fronta, vichni zaměstnanci i osazenstvo ústavu uprchlo a já jsem zůstal v celé budově sám po dobu více jak dvou let.

Otázka:

Znal jste česky, kdy jste se dostal na území Československa?

Odpověd:

Česky jsem vůbec neuměl. Tomu jsem se naučil a později.

Otázka:

Kolik vám bylo let, kdy jste byl podle vaeho tvrzení odvlečen do Rakouska?

Odpověď:

Asi sedm nebo osm let.

Otázka:

A v osmi létech jste nevěděl, jak se jmenujete a odkud jste?

Odpověď:

Nevěděl. Protoe jsem byl od malička hluchoněmý a tudí mi to nikdo, ani rodiče nemohli nijak sdělit.

Otázka:

Navtěvoval jste před tím v Československu nějakou kolu?

Odpověď:

Ne. A do svého odvlečení jsem do ádné koly nechodil. Neuměl jsem ani číst ani psát.

Otázka:

To jste se tedy za pouhé dva roky, kdy jste  podle vaeho tvrzení  navtěvoval kolu pro hluchoněmé v Grazu, naučil německy číst a psát?

Odpověď:

Ano. Před tím jsem německy nikdy neznal.

Otázka:

Tvrdíte, e celé dva roky jste il v ústavu zcela sám. Čím jste se ivil?

Odpověď:

Zpočátku to byly zásoby ústavu a později jsem se ivil různými krádeemi a ebrotou.

Otázka:

Naučit se za dva roky německy, tři roky ít jen ze vzduchu, to Je poněkud nelogické a nesmyslné Chceme, abyste řekl pravdu.

Odpověď:

Nic Jiného nemohu uvést, ne jsem uvedl, protoe tomu tak skutečně bylo.

Otázka:

Uvědomujete si ale, e se dostáváte do rozporu s tvrzením, které jste o těchto věcech uváděl při výsleích krátce po zadrení v roce 1955? Jak tohle vysvětlíte? Odpověď:

To si nedovedu nijak vysvětlit. Leda tím, e sl vechno dobře také nepamatuji.

Otázka:

Ale jsou zásadní rozpory třeba konkrétně: jednou Jste tvrdil, e jste byl ve kole v Grazu a do roku 1948, nyní zase říkáte, e jste kolu navtěvoval jen do konce roku 1944 a do roku 1947, ne jste byl odtud odvezen do Vídně, e jste byl v budově zcela sám. A podobných rozporů je víc. Proč nám neřeknete pravdu?

Odpověď:

Nevím jak bych tyto rozpory vysvětlil, ale pravdivá je výpověď, kterou jsem učinil dnes.

Otázka:

Podle naeho zjitění není pravdivá vae výpověď dnení ani ta z roku 1955. Je prokázáno, e jste nikdy v ústavu pro hluchoněmé v Grazu nebyl. A dokonce, e jste ani nebyl hluchoněmý. Proč to předstíráte? Odpověď:

Nic Jiného nemohu uvést. V Grazu jsem byl. Sluch a řeč jsem nabyl při autohavárii, kterou jsem prodělal v Praze.

Zápis přečten, shledán správným a podepsán. PROTOKOL č. 3.

Otázka:

Vae tvrzení o pobytu v ústavu pro hluchoněmé v Grazu vám bylo vyvráceno  i dokumentem  zprávou ústavu pro hluchoněmé v Grazu, z něho je jasné, e tam nikdy ádný Karel Neuman nebyl Zpráva je datovaná dnem 18. 10. 1957, podepsaná ředitelem ústavu a je odpovědí na dotaz, který tam čs. úřady na základě vaich údajů učinily. Vypovězte proto pravdivě za jakých okolností jste přiel do Československa a co vás sem přivedlo?

Odpověď:

K tomu nemohu říct nic jiného, ne to co u jsem řekl. I přesto, e mi byla předloena zpráva z Grazu, trvám na své původní výpovědi. Byl jsem tam a do roku 19471 Začátkem roku 1948 byl jsem pak odvezen do Vídně a odtud jsem se dostal do Československa a to konkrétně do Českých Budějovic. Kde jsem byl ale přesně v Českých Budějovicích zaměstnán, nemohu uvést. Vím jenom, e to bylo v nějaké restauraci.

Otázka:

V Českých Budějovicích jsme prováděli rozsáhlé etření. Máme důkazy, e v době, kterou uvádíte, nebyl v ádné českobudějovické restauraci zaměstnán ádný Karel Neuman  dokonce ani ádný hluchoněmý mu. Tudí je nepravdivé i tohle vae tvrzení!

Odpověď:

Já vak na své výpovědi trvám.

Otázka:

Jaké máte celkové kolní vzdělání?

Odpověď:

Navtěvoval jsem pouze dva roky kolu pro hluchoněmé v Grazu. Jiné kolní vzdělání nemám.

Otázka:

Předkládám vám vai vojenskou kníku. Z ní je patrno, e jste absolvoval čtyři roky klasického gymnasia. Ve svém zaměstnání jste opět uváděl, e máte pět tříd s německým jazykem. Můete to vysvětlit?

Odpověď:

To jsem uváděl proto, e jsem se domníval, e vědomosti nabyté ve dvouleté kole pro hluchoněmé odpovídají tomuto kolnímu vzdělání.

Otázka:

Tvrdíte, e jste byl hluchoněmý, e jste neuměl číst ani psát, od začátku jste začínal prakticky a ve dvouleté kole pro hluchoněmé. Tedy myslíte si, e jste za ty dva roky nabyl vědomosti odpovídající vyímu kol: nímu vzdělání?

Odpověď:

To netvrdím, ale konstatuji, e jsem svým sebevzdě-láním nabyl vědomosti, které uvedenému vyímu kolnímu vzdělání odpovídají. A proto jsem uváděl, e mám vyí kolní vzdělání.

Otázka:

Víme, e ovládáte i několik cizích jazyků. Které to jsou?

Odpověď:

Kromě četiny, znám polský, německy a dohovořím se anglicky a částečně i francouzský.

Otázka:

Kde jste se řečem naučil?

Odpověď:

Těm jazykům, kromě němčiny, jsem se naučil a za svého pobytu v Československu. Naprosto sám, bez cizí pomoci. Poltinu jsem vlastně ovládal ji jako hluchoněmý …

Karel Neuman ani netuí, jak důleitou větu vyslovil. Major k ní připíe hvězdičku. S touto větou porovná jinou. Doslovně v dřívějím protokolu zněla:

 Poltině jsem se začal učit, a kdy jsem nabyl řeč a sluch. Stále ve střehu, Neuman povolil. Detail. Střípek. Přidá-li se k svědeckým výpovědím manelů Vinových a k dalím poznatkům, jde major poádat náčelníka o souhlas zavolat Varavu a rozjet akci, která je připravena pod krycím názvem; Krakov.

Ale zatím poslouchejme dál.

 Poltině jsem se učil z novin, které se mi dostaly do rukou. Později jsem se zdokonaloval z učebnic, které jsem si koupil.

Otázka:

Proč jste se učil právě poltinu?

Odpověď:

Chtěl jsem umět co nejvíc jazyků, proto. Začal jsem se dokonce učit i maďarský, ale z toho nakonec selo.

Otázka.

Máte tedy nadání a skvělou pamě. Tak nám vysvětlete, proč si ale nepamatujete, kde jste se vude zdroval během sedmi let, od roku 1948 a do roku 1955? A proč si dokonce nepamatujete ani jméno?

Odpověď:

To nedovedu vysvětlit. Jedině snad tak, e mě ani nezajímalo, kde pravě iji. Nebylo to pro mě nijak důleité a proto si to zřejmě nepamatuji.

Otázka:

A co nechat těch naivních vytáček a říct pravdu  odkud a proč jste přiel do Československa?

Odpověď:

Nemohu nic jiného uvést, ne to, co jsem uvedl.

Otázka:

Vypověděl jste, e jako hluchoněmý od dětství jste nabyl sluch a řeč při autohavárii v Praze v roce 1956. Vypovězte o tom podrobněji.

Odpověď:

V roce 1956 jsem odjel do Prahy, kde jsem chtěl navtívit ústav hluchoněmých. Přijel jsem autobusem do Prahy, kde jsem sí vzal taxíka s ním jsem chtěl jet na Smíchov. Cestou taxík havaroval. Já jsem zřejmě ztratil vědomí, protoe jsem se probral a v nějaké nemocnici, kde jsem zjistil, e najednou slyím i mluvím. Kde konkrétně k autohavárii dolo, jak k ní dolo anebo kde a v které nemocnici jsem leel nevím.

Otázka.

Při nedávném výslechu jste ale doslova řekl, cituji vám z této vámi podepsané výpovědi:

 V létě 1956, někdy před leteckým dnem v Praze, jsem při jízdě na nákladním vozidle, které havarovalo, utrpěl úraz. Kdy jsem se probral z bezvědomí v nemocnici, začal jsem si uvědomovat, e slyím … Jindy jste zase líčil, jak jste padal do sila, které jste měl pročistit. Pak také jste u jednou uvedl, e se vám vrátil sluch i řeč po havárii na motocyklu. Proč lete?

Odpověď:

Nemám co bych na to odpověděl.

Zápis přečten, shledán správným a podepsán.

PROTOKOL č. 4.

Otázka:

A dosud jste tvrdil, e jste hluchoněmý od dětství. Sluch a řeč e jste nabyl a v roce 1956. Chcete dále tvrdit, e po oku jste se okamitě naučil mluvit, i kdy jste před tím nevyslovil nikdy ani slovo?

Odpověď:

Anol 1 kdy si to také nedovedu vysvětlit.

Otázka:

Ví se, e kromě jiného hrajete také na kytaru. To jste se na ní naučil hrát jako hluchoněmý?

Odpověď:

Zkouel jsem to, ale naučil jsem se a potom, kdy jsem začal slyet.

Otázka:

A za pět měsíců nato jste u na vojně působil v souboru jako první kytarista.

Odpověď:

To souhlasí. Učení mně lo lehce.

Otázka:

A jak vysvětlíte, e v okamiku, kdy podle vás jste začal mluvit a slyet, hned jste znal perfektně česky?

Odpověď:

To si také nedovedu vysvětlit, ale zřejmě jsem musel někdy dříve ji česky mluvit. Já se vak na to nepamatuji …

Otázka:

A pamatujete se, kde jste se učil cizí řeči?

Odpověď:

Tak například četinu jsem se naučil zcela sám a to tak, e jsem si napsal vdy několik slovíček německy a hostinský, u něho jsem v Českých Budějovicích dělal, mí k nim vdycky napsal slovíčka česky. Později jsem četl noviny a z nich jsem se naučil dávat tato slovíčka dohromady a vytvářet tak celé věty. Podobným způsobem jsem se učil i jiným řečem.

Otázka:

Řekněte nám podrobnosti o vaem zaměstnání v Českých Budějovicích, o jakého restauratéra lo, co jste tam dělal a koho jste tam poznal?

Odpověď:

Kdy jsem v Českých Budějovicích vystoupil společně s Tomíčkem z vlaku, neměli jsme původně v úmyslu tam zůstat. li jsme si jen pro vodu a mezitím nám vlak ujel. Potulovali jsme se pak asi dva nebo tři dny po městě, spávali u nádraí v některé dřevěné boudě. Na to nael Tomíček pro oba zaměstnání u nějakého restauratéra. Jméno si nepamatuji. U toho jsem pak zůstal zaměstnán a asi do ledna 1949. Dělal jsem tam různé práce v kuchyni, típal dříví a uklízel v lokále, zatímco Tomíček pracoval jako číník Po nějaké době vak Tomíček odeel a já jsem zůstal sám. Dělal jsem jen za stravu a spával jsem na půdě ve slámě.

Otázka:

Kdo to byl vlastně Tomíček a jak jste se s ním seznámil?

Odpověď:

S Tomíčkem jsem se poznal v charitativním domově ve Vídni. Byl to Čech, asi o čtyři roky starí ne já, který se rovně nějakým způsobem dostal do Rakouska. Nevím jak. Kdy z restaurace zmizel, víckrát jsem ho u neviděl a také jsem o něm u nikdy neslyel.

Otázka:

Po zadrení v roce 1955 jste uváděl, e Tomíčka Jste poznal a v Českých Budějovicích a e tam dokonce měl rodiče, u nich bydlel. Proč jste to tedy tvrdili

Odpověď:

To nedovedu vysvětlit.

Otázka:

Stále říkáte, e Jste byl v Českých Budějovicích zaměstnán v restauraci, jejího majitele či vedoucího neznáte jménem. Jak dlouho Jste tam byl zaměstnán?

Odpověď:

Asi osm měsíců.

Otázka:

Můete tedy alespoň popsat, Jak ta restaurace vypadala, jak byla zařízena?

Odpověď:

Byl to přízemní dům asi se esti okny na ulici. Uprostřed oken byl vchod asi s jedním nebo se dvěma schody. Dál vedla chodba. Z levé strany byly dvě hostinské místnosti. Přední, kterou se procházelo do zadní, byla mení. Po pravé straně chodby pak byla kuchyně, kterou se lo do obytných místností. Ve střee pak bylo malé okénko z půdy, kde jsem spával. Do restaurace se vcházelo přímo z ulice z chodníku a byla v takovém větím bloku domů.

Otázka:

Poznal byste tu restauraci?

Odpověď:

Těko. .

Otázka:

Kdy ji ale tak podrobně popisujete, přece by nebylo tak nesnadné ji poznat. Co kdybychom do Českých Budějovic zajeli?

Odpověď:

To by nemělo cenu. U v roce 1955 mohl jsem si prohlédnout fotografie vech restaurací, které v Českých Budějovicích jsou nebo byly, avak tu, v ní jsem byl zaměstnán, jsem nepoznal. Proto si myslím, e by bylo zbytečné tam jezdit.

Otázka:

A máte pro to nějaké vysvětlení?

Odpověď:

Bude to tím, e jsem si nevímal postředí, kde jsem il.

Otázka:

Ale jinak jste restauraci přesně popsal. Jak tohle vysvětlíte?

Odpověď:

Nemám pro to ádné vysvětlení.

Zápis přečten, shledán správným a podepsán.

PROTOKOL č. 5.

Jmenovanému bylo poloeno několik otázek k vysvětlení. Týkaly se zejména jeho zranění, po něm zůstala jizva na ruce a dále některé dalí otázky k objasnění jeho minulosti. Karel Neuman(?) údajně narozený v roce 1934 v Radhoti vak odmítá vypovídat s odůvodněním, e nic neví. Podobným způsobem jednal obviněný ji ve více případech, kdy na otázky buď vůbec neodpověděl, nebo tvrdil, e nemůe nic vysvětlovat, protoe nic neví.

Zápis přečten, shledán správným a podepsán.

15

Major má víkend. Zatímco v Praze se jeho vyetřovatelé potí a dímají z Karla Neumana kadé slovíčko, sedí si na balkoně hotelu ORBIS v Zakopeném a kouká na pičky Tater z druhé strany.

Nepálí ho tu ale jenom sluníčko, ale i lehátko pod zadkem; patří toti k lidem, kterým práce není jenom povinností, a tak si chvilkama myslí, aby mu náhodou neukodilo a příli Čistého vzduchu a ta denodenní věčná vysedávání a vylehávání. Je tu sice teprve druhý den, ale i to se mu u zdá jako věčnost, po Čtvrté u volá Prahu a ptá se poručíka: co je nového.

Nic.

Poručík, protoe je zřejmě asi ze stejné várky a taky neumí odpočívat, éfa chápe a uznává, e dva dny v Zakopaném a dva dny v Praze v normální práci a běném spěchu; to je tak něco nesrovnatelného, e se mu ani nediví, e pořád volá.

 Co Neuman?

 Co Neuman? Vykládá pohádky jako vdycky.

 Ale co akce Krakov?  zeptá se poručík.

 Zatím vyla fotografie v novinách. Cekáme. Kdy něco bude, zavolám.

Poručík poloí telefon a ví, e éf zavolá i kdy nic nebude, ale upřímně řečeno sám je zvědav jestli z toho, co nachystali, něco vyjde.

Poltí soudruzi, kdy si pročetli svazky spisů, týkajících se Neumana, shodli se na tom, e objeví-li se jetě dalí stopy směrem k Polsku, pak za celým případem mohou stát jen dva mui: Stefan Bandera, na oko sice nacisty vězněný v Osvěčimi, ale pak putěný, a putěný tak, e dal dohromady SS divizi Galizien, pak stál v Čele band teroristů, kteří na potkání vradili a pálili. Věrný a do konce nacistům a později Američanům, ne ho nechali sami jako nepohodlného odpravit A potom? Potom u zbývá jenom jediný mu: generál Wladislav Anders. Nejdříve na oko přítel Sovětů a později jejich zapřísáhlý odpůrce  a nejen to. Zformoval celé pluky, které odtáhly na Západ. Polská kontrarozvědka se a nápadně setkává právě s bývalými ander-sovci, kteří pracují v slubách západních pionáí.

V tom se tedy s majorem shodli: je-li Neuman agentem, patrně buď ve slubách Britů nebo Američanů, a shodli se také v tom, kdy tak zázračně ovládá poltinu, e se jí naučil i jako hluchoněmý a přitom, kdy mu nedělá potíe sloventina ani četina, e by měl pocházet odněkud z hraničního pomezí.

Rozhodli se tedy, e jeho fotografii uveřejní nejdřív v krakovských novinách.

Tak na zkouku, zda-li se vůbec někdo ozve  a kdo.

A protoe major by měl být u toho, proč by si nepočkal den dva v Zakopaném.

urek je polský kapitán, který se tu na balkonu hotelu ORBIS nudí s naím majorem proto, e i takový host má mít svůj doprovod a jakéhosi hostitele, který pak vyúčtuje přísluné útraty patřičnému hospodáři  a za to urek umí něco česky, protoe při jednom podobném případě si zase odslouil pár týdnů v Praze

Major kouká na hodinky. U by se snad něco mělo vědět. urek to postřehne a aby zahnal majorovy chmury, konstatuje:

 U Fleků je alespoň chládek.

Majorovi se přilepí jazyk na patro a Zurek se omluví za vechna polská piva dohromady. Neměl by skočit pro trochu vychlazené vodečky?

Ale u si nedají ani tamprlík.

 Pan Zurek má ve vrátnici telefon, sděluje pokojská. A ne se stačí Zurek z lehátka zvednout, vystartuje major.

Ano, volá Krakov. Poznala ho matka a jedeme za sestrami. Ráno vás čekáme.

Je nutno konstatovat, e pro majora to byla dlouhá noc a kdyby věděl, e se nebude plést přátelům do práce, sedl by do nejbliího vlaku a třeba i bez Zurka by jel do Krakova. Ale sám dobře zpravodajtinu zná, take pochopí, e jsou při tom i okamiky, kdy zachovat si klid je to nejhlavnějí a nejdůleitějí. Ovem nedá mu, aby večer nezavolal do bytu poručíka,

 Něco u máme, řekne tajemně, a vyřicf to klukům.

 Ale co?

Teď zase poručík má po spánku, a dá mu dost práce, ne z majora vytáhne po telefonu pér slov o tom, e moná stopa po Neumanovi je na světě,

 Zítra se ale na něm dělá, jako by nic, jasné?

 Jasné, řekne poručík.

Ráno je u major v Krakově. Ukáí mu noviny, kde vyel snímek Karla Neumana, ovem bez jména, jen s textem: Kdo zná tohoto mue? A pak pár řádek popisu.

Přítel, který vyetřování vede, rozloí před kapitánem desky, v nich jsou tři stránky papíru, kadá psaná polský a u kadé u na stroji přepsaný překlad do četiny. A vechny odpovídají na otázku zveřejněnou pod fotografií Karla Neumana v krakovském večerníku.

 Tohle by měla být jeho matka, řekne přítel a ukáe na první list.

Je nadepsán takto:

Teofila Grumaňska

matka Floriana Elskiho

Krakov

PROHLÁENÍ

Můj syn Elski se narodil 11. května 1922 ve Waravě.

Otec Floriana Elskiho se narodil v Radomi, byl poské národnosti a byl zaměstnán jako expert účetnictví v Tarnowskich Górách, měl rád sport  lye a brusle.

Florian Elski měl sestry Irenu a Stanislawu, obě bydlí v současné době v Krakově.

Můj syn Lolek absolvoval před válkou veobecné gymnasium v Tarnowskich Górách, bylo to chlapecké gymnasium. V době okupace navtěvoval obchodní kolu v Krakově, ale jen velmi krátce.

Před válkou jsme bydleli v Tarnowskich Górách, ve tříposchodové vile s pěknou zahradou naproti parku. V roce 1940 jsme se přestěhovali do Krakova, kde bydlíme dosud.

Můj syn neměl za války ádné blízké známé. V roce 1942 odjel Lolek do Sosnovce ke svému strýci také Florianovi, nyní ji neije. Na zpáteční cestě ho zadreli Němci při razii. Oznámil mi to manelův bratr, a později jsem dostala od syna z Myslowic, kde byl ve vězení, lístek.

Z Myslowic o sobě podal zprávu na jednom lístku a z Osvětimi na dvou. Obsah byl lakonický, psaný vlastnoručně.

O jeho smrti jsem se dověděla od Němce, který mi přinesl napsanou zprávu, e zemřel na ránu v boku, bylo to v září foku 1942.

Neznám ádné kolegy, kteří s ním byli v Osvětimi, jeliko mi o tom nikdy nepsal.

Snímek, který byl uveřejněn v novinách je velmi podobný mému synovi zvlátě podle vlasů, čela, výrazu očí, oválné tváře a dokonce usazením očí. Jedině grimasa úst není synova.

Můj syn byl dobrým dítětem, velice mne miloval, chodil se mnou stále na procházky, velmi rád spolu se sestrami jezdil na bruslích a na lyích, často se chodil koupat do bazénu do Czarnej Huty za Tarnowskitni Gó-rami. Byl to vysoký chlapec, kolem 170 cm, dobře stavěný. Měl černé mírně zvlněné vlasy, vysoké čelo, obočí se mu zvedalo trochu nahoru, oči měl světlehnědé, ui malé a řídké zuby. Osoby, které by ho znaly tak dobře, e by mohly potvrdit jeho totonost, ji neijí. Jedině já a moje dcerky by mohly poznat svého bratra

Můj syn vysedával doma, rád hodně četl a sbíral známky.

Teofila Elska-Grumaňska

Ale a teprve teď ukáí majorovi fotografii, kterou jim paní Grumaňska půjčila. Je na obrázku se synem,

 Tak je to on?  zeptá se majora přítel.

Major si obrázek prohlíí. Jetě jednou zblízka a jednou z dálky. Znovu kouká. Jak to říkávaly nae babičky? Boe, ta podoba.

 Měl by to být on, řekne major, který si dává dobrý pozor na kadé slovo, a je u v jeho profesi, e nesmí se slovíčky hokynařit. Jak rád by jinak řekl: Je to on. Protoe někde něco mu říká, e je to on. A pohled na snímek je víc ne přesvědčivý. Ale pak o to s větí chutí sahá po dalí listině.

Irena Saczkowska, roz. Elska

povoláním  úřednice

bytem v Krakově

PROHLÁENI

Na snímku uveřejněném v časopise poznávám svého bratra a uvádím jeho podrobný ivotopis s popisem osoby.

Bratr Florian Elski se narodil 11. května 1922 ve Waravě. V roce 1930 jsme se přestěhovali do Tarnowskich Gór v Horním Slezsku. Tam vychodil základní kolu a Shodil do gymnasia v Tarnowskich Górách. Ná otec částečně pracoval na berním úřadě a později jako expert účetnictví v různých obchodních institucích. Kdy vypukla válka, byl povolán do armády, odkud se po několika měsících vrátil. Jeliko Němci po něm pátra-i, odjel od rodiny a ubytoval se ve Waravě. Otce jsem viděla naposledy v roce 1942, kdy nás navtívil během mé nemocí v Krakově.

Nyní se vrátím k bratrovi: měl černé, poněkud zvlněné vlasy, oči barvy piva, bradu lehce vysunutou, nevelká výrazná ústa, ui malé přiléhající ke hlavě, vysoké čelo, byl dobře stavěn, ale nesvalnatý. Kdy vypukla válka, bylo mu 17 let. Tehdy jsme je*ě bydleli v Tarnowskich Górách. Přeruil studia a jako Polák se mohl dostat jen na fyzickou práci do dolů. Tam pracoval do roku 1940, kdy jsme se koncem prosince přestěhovali do Krakova. To znamená já, maminka a sestra Stanislawa. Bratr navtěvoval opět gymnasium, v roce 1942 odjel do Slezska a více se nevrátil. Zavřeli ho Němci a několik měsíců ho věznili. Později byl převezen do Osvětimi, kde měl zemřít na ránu v boku. Takovou zprávu dostala maminka z Osvětimi. Od té doby jsme neměli ádné zprávy. Teprve oznámení se snímkem v krakovských novinách přivedlo maminku na mylenku, e by mohl ít, jeliko jde o velkou podobu. Můj bratr byl velice sitý s domovem, to je s maminkou a se sestrami, zvlátních kolegů neměl. S ostatním příbuzenstvem jsme přeruili styky, kdy jsme se odstěhovali do Krakova.

Sousedé znali mého bratra velmi málo, celkem nikam nechodil. Velmi krátkou dobu pracoval s jedním známým, který je nyní inenýrem a jmenuje se Stanislaw Skibiňski.

Irena Saczkowska

 Právě telefonovali, e inenýr u také sepsal prohláení. Za chvilku tu bude… Ale jetě má ke čtení tady, přistrčí přítel majorovi jiný list.

PROHLÁENI

Já, Stanislawa Maruszewska jsem poznala na předloeném snímku svého bratra Floriana Elsktho . Popisuje rodinné detaily, které u major zná z předelých dopisů. Fakta ve vem souhlasí. Dál líčí válečnou anabázi:

V prosinci roku 1940 jsme odjeli do Krakova, jeliko jsme klidně nemohli ít ve Slezsku, které ji bylo okupováno Němci. Usídlili jsme se v Krakově, kde bratr navtěvoval obchodní gymnasium, [á osobně jsem jela v roce 1942 do Německa na práci. Byla jsem v Hanoveru, take si nepamatuji, zda bratr ukončil studia, nebo ne. Kdy jsem se vrátila z Hanoveru, dověděla jsem se od matky, e bratr byl uvězněn a e ho chytili na nádraí v Myslowicach. Bratr jezdil velmi často do Myslowic k tetě a právě s touto tetou ho na nádraí chytili. Kdy byl uvězněn, poslal nám z Myslowic lístek. Měli jsme od něho celkem asi pět nebo est lístků. V únoru a v srpnu přiel telegram z Osvětimi a od té doby přestaly jakékoli zprávy.

Bratr byl vysoký, měl tmavé poněkud zvlněné vlasy, vysoké čelo a hluboko zakrojené filosofické kouty. Zuby měl drobné a v dolní čelisti trochu ubrouené. Světlehnědé oči a černé iroké obočí.

Stanislawa Maruszewsxa

To byla rodina. Ale poznal ho také inenýr Skibiňski. Měl by se dívat na snímek jinak, ne matka a sestry.

PROHLÁENI

Prohlauji tímto, e na snímku uveřejněném v novinách poznávám zcela jistě Floriana Elska, který bydlel v době okupace v Krakově, jeho podobu potvrzují předevím odstávající ui, charakteristický výraz očí, česání vlasů dozadu je do určité míry odrazem jeho osoby. Ovem v době, kdy jsme udrovali spolu přátelské styky, to je před dvaceti lety, neměl na čele ple. Setkal jsem se s ním v době okupace asi v roce 1942, kdy jsem navtěvoval obchodní kursy. Tam jsem také poznal jeho sestru Irenu, a to bylo zejména důvodem, e jsem navtěvoval jejich rodinu. Jeliko bída nahlíela do domu, prosila jeho matka mého otce, který v té době vedl práce z magistrátu na území Sacza, aby ho vzal do práce. Má známost s ním trvala do doby jeho arestování. Pokud se pamatuji, byl asi 1,70 m vysoký, velmi klidný a měl rád knihy. Dívky ho v té době vůbec nezajímaly. Jetě bych podotkl, e byl poněkud podivín, neměl nijak zvlá rád společnost.

Ing. Stanislavy Skibiňski

16

 Měl by to být on, znovu si říká major, kdy se u usadil v letadle, otevřel aktovku a znovu zalistoval ve spisech, které si veze do Prahy.

Dobrá kořist. Ani nečekal, e tak pořídí.

Navíc jetě v posledních okamicích báječně zapracoval urek. Přemluvil Florianovu maminku, aby půjčila poslední dopis, který dostala od svého syna z osvětimského koncentráku. Dlouho nechtěla  nezlobte se, říkala, je to má poslední památka na chlapce, ale na konec ji urek přesvědčil, e jí dopis nejenom vrátí, ale e moná pomůe k tomu, aby se se synem po lé těch setkala.

Letadlo u rolovalo na start. urek ho rádiem pozdrel a obálku s dopisem sí tedy veze major také s se-bou. Pročítá si pár řádků, psaných roztřesenou rukou:

Osvětim 3. května 1942.

Milá maminko!

Jsem zdráv. Nemohl jsem psát dřív. Děkuji za balíček … Ich grüsse herzlich und küsse Allé! Dein Lolek.

Lolek! Tak říkala maminka Florianovi.

Major nemá ve zvyku se ukvapovat a přesvědčovat sám sebe o něčem, čemu dostatečně nevěří, ale tentokrát si nějak připoutí, e rukopis zná, e se podobá písmu, které v nedávných dnech tolikrát lutil v Neumanově korespondenci.

Sám je zvědav, co tomu řekne grafologická expertiza.

Jetě jednou se podívá na datum: Auschwitz d. 3. V. 1942. Kdy říkala Florianova matka, e přiel jakýsi záhadný Němec, a řekl jí, e Lolek zemřel na ránu v boku?

Podzim 1942!

Ale podzim 1942, to přece…

Ano, major se určitě nemýlí. V poslední době přece pročetl stohy materiálů týkajících se banderovců a samotného jejich vůdce Stefana Bandery.

V Osvětimi byl kromě miliónů neastníků také no čas nacisty usazen i tefan Bandera, aby si prověřili jeho věrnost. Na podzim roku 1942 ho odtud převezli na Ukrajinu a postavili do čela teroristických nacionalistických tlup.

A je to jen náhoda, e odtud právě v té době mizí i Lolek Elsk?

Nacisté Banderovi celý legion sestavili a pořád ho doplňovali. Různými lidmi. Co kdy Lolek se v koncentráku lekl, a co kdy mu dali na vybranou: plynovou komoru, anebo k Banderovi? Mělo mu tehdy být dvacet roků.

Neuman ale tvrdí, e se narodil a v roce 1934. Vlastně, myslí si to nebo říká. Ve skutečnosti se ale majorovi u párkrát zdálo, e je daleko starí. K tomu budou muset říct své jetě odborníci.

Poznamenává si: vyádat posudek antropologů.

Vyruí ho letuka, která se k němu nakloní s táckem cukrátek.

 Za deset minut přistáváme v Praze.

Major zastrčí dokumenty do aktovky. Jak se má tvářit? e pořídil dobře? Ne, můe si to myslet. Ale rozhlaovat, to by nebylo zdravé. Výslechy teprve začaly. Moná, e se objeví docela jiná stopa. A pokud je Lolek Karlem Neumanem, to se asi ukáe a při konfrontaci.

Ve Varavě se u na vem domluvili. urek přiveze Lolkovu maminku a obě sestry do Českého Těína, major tam přijede s Neumanem. Nabízeli, e konfrontace můe být hned. Zprvu si to myslel i major. Ale pak usoudili, e bude lepí počkat, a skončí výslechy, a se prostě ukáe, e je to nutné.

Na letiti svěřuje major poručíkovi aktovku se vzácným obsahem.

 To půjde k expertize!

 Hned to zařídím.

 Hned ne.

Poručík nerozumí: proč ne hned?

Major mu to ale cestou z letitě vysvětlí. Neukvapujme se. A nám grafologové nejdřív udělají posudek na dopisy, které jsme u Neumana nali. A teprve potom, nezávisle na výsledku  dáme jim, jako z docela jiného případu, est Neumanových dopisů a ten z Osvětimi. Alespoň budeme mít jistotu, e jsme je neovlivnili. A pak  trochu si je vyzkouíme a můeme porovnávat.

Tak se stalo.

VĚC: posudek písma

K písmoznalecké expertize bylo předloeno 45 dopisů s obálkami, psaných spontánním rukopisem. Mělo být zjitěno ve, co je mono podle písma o pisateli stanovit.

Celkovým rozborem písma dopisů byl zjitěn nesporný základní vliv poltiny jako slovanského jazyka, podle něho je stavěna česká řeč pisatele. Vedle toho se v původní stavbě vět projevuje vak typický vliv rutiny, hlavně správného ruského pravopisu. Pisatel vykazuje v písmu vliv ruské gramatiky.

Některé prvky písma odráejí vlivy němčiny, avak jeden z dokumentů, psaných německy, má drobnou pravopisnou chybu. Za předpokladu, e pisatel má býti v ČSSR poměrně krátkou dobu a zdroval se v okolí Prahy, zůstaly nevysvětleny prvky východnárského slovenského nářečí se zvyky, uívanými ve lonsáčtině, na Ostravsku.

Aby bylo mono posoudit, zda tyto prvky do písma se nedostaly pobytem pisatele na Slovensku v době vojenské sluby, byly dopisy seřazeny podle datování. Dopisy, psané po delím pobytu na Slovensku sice vykazuji dalí vlivy slovenské řeči, avak základní vliv sloventiny je patrný i v dopisech, psaných bezprostředně po příchodu pisatele na Slovensko z Čech.

Je tedy mono usuzovat, e původ pisatele je mono hledat v polsko-ruském pomezí a e s českou řečí přiel do styku nejprve prostřednictvím sloventiny. Němčina nemohla být dobře posouzena pro malý rozsah čistě německého textu.

U pisatele je zřejmá velká vnímavost k jazyku prostředí, kde ije, spolu s nesporným talentem k učení cizích jazyků. Z tohoto důvodu, ve spojení s tím, e četina je jedním z nejtěích evropských jazyků k učení pro cizince neslovanského původu, není mono dobře posoudit vzdělání. Podle stavby vět, mylenkové náplně a zaměření, rozhodně se nejedná o primitiva, podle dneních měřítek je jeho inteligence v úrovni středního průměru naeho obyvatelstva.

Ze vech dopisů vyplývá několik zásadních motivů. Je to určitý strach z budoucnosti, křečovitá snaha se oenit, výřečnost, sklon k velikáství a sebedůleitosti, i určitý cynismus a vychytralost. Podle těchto zjitění v souhrnu je vyloučeno, aby takový jedinec získal nynějí vlastnosti jazykové v době tří let, kdy před tím byl údajně hluchoněmý.

Závěr:

Pisatel dopisů má průměrnou inteligenci, nadprůměrné jazykové schopnosti, jeho původní řečí byla pravděpodobně poltina se silnými vlivy rutiny. Vylučuji, e by tyto vlastnosti získal jako hluchoněmý. S četinou přiel do styku pravděpodobně prostřednictvím sloventiny a slezského nářečí. Rozhodně se nejedná o primitiva, nýbr o člověka, který dovede cílevědomě jednat i myslet.

Podpis  náč. graf. expertizy správy MV

Zároveň s tímto posudkem dostal major na stůl i vyjádření anthropologů.

KATEDRA OBECNÉ A FYSIOLOGICKË ZOOLOGIE A ANTHROPOLOGIE na Biologické fakultě Karlovy university

VĚC: Určení věku Karla Neumana

Vyetřovaný udává rok narození 1934 s tím, e nezná den, měsíc ani místo narozeni.

Jmenovaný je prostřední postavy (168 cm), na československý průměr nízké váhy (57 kg). Má dobře vyvinuté, ale ochablé svalstvo a nepatrnou vrstvu podkoního tuku. Nad čelem Je patrný mení ústup vlasů a výrazná lyslnka o průměru 4 cm v krajině obelionu. Vlasový pokryv je řídký, vlasy tmavé (V  Fischer-Sallerovy kály) bez náznaku edivění. Zuby Jsou patně udrované, přesto kazlvost není velká. Kousací hrbolky vykazují velmi malou abrasl. Kůe na těle i na hřbetu ruky je pruná (12) vzhledem k pravděpodobnému zhubnutí je volná.

Podle tabulek průměrných hodnot zkoumaných znaků podle věkových skupin naeho obyvatelstva lze soudit, e vyetřovaný se mohl narodit v létech 19251933. Jeliko neznáme ivotní podmínky jmenovaného ani za posledních pět let, není moné přesnějí stanovení věku.

Major sáhne po telefonu a vytáčí Číslo anthropologů. Dostává k telefonu profesora, který je na posudku podepsán.

Poděkuje mu a pak se zeptá.

 Lze, soudruhu profesore, dle vaeho názoru připustit, e mu, kterého jste vyetřoval, se mohl marodit jetě o tři roky dřív, ne jste stanovil, v roce 1922?

Profesor st nechává přinést výsledky měření. Chvilku je na obou stranách telefonu ticho, nače profesor řekne:

 A v zásadě: ano. Připoutím tu monost nakonec i závěrečnou větou v posudku. Kdybych znal podrobnosti z posledních pěti let, mohl bych být mnohem přesnějí.

To potřeboval major slyet, Tedy i specialista-anthropolog připoutí, e by Karel Neuman mohl být totoný s Lolkem Elskem,

Avak, mezitím, jako kdyby se nic nového nedělo, pokračuje dál vyetřování.

Stolek, dvě idle. Na jedné vyetřovatel, na druhé obviněný. První klade otázku, druhý odpovídá.

Nuda?

Věčné omílání jednoho?

Tvrdý kus práce bez efektů a senzací, který se vak udělat musí, bez něho se ádné pátrání neobejde.

PROTOKOL č. 6

Otázka:

Neustále tvrdíte, e si nepamatujete data svého narození. Je to tak?

Odpověď:

Ano, já si skutečně nepamatuji data svého narození. Vím jenom, e jsem se narodil v roce 1934, co jsem zjistil z tabulky, kterou jsem měl za svého pobytu v ústavu pro hluchoněmé v Grazu zavěenou na krku.

Otázka:

Ale přece vae tvrzení o tom, e jste byl v Grazu, bylo u dostatečně vyvráceno. Proč to stále opakujete?

Odpověď:

Nic jiného nemohu tvrdit, protoe jsem skutečně byl v Grazu v ústavu pro hluchoněmé a nedovedu si nijak vysvětlit, e tento ústav ve zprávě, která mi byla předloena, to nepotvrzuje.

Otázka:

Předkládám vám dva listy papíru s ručně psaným textem  s podpisem Karel Neuman, které byly nalezeny při domovní prohlídce ve vaem bytě. Je to vá rukopis?

Odpověď:

Ano, to je koncept mého ivotopisu, který jsem napsal, protoe jsem měl ivotopis napsat do dotazníku pro ádost o povolení pobytu v Československu.

Otázka:

V tomto ivotopisu uvádíte jako data svého narození  8. červen 1934. Jak jste k tomu přiel?

Odpověď:

Uvedl jsem tato data jenom proto, e jsem nějaká data do dotazníku napsat musel. Správná data narození neznám a proto jsem si je vymyslel.

Otázka:

Ale proč jste tedy psal nesprávná data?

Odpověď:

Nemohl jsem stále psát, e data svého narození neznám  i kdy je to pravda.

Otázka:

Dále v tomto svém ivotopise píete:

 Vychodil jsem klasické gymnasium… Proč jste to psal, kdy sám říkáte, e jste pouze necelé dva roky navtěvoval jen kolu pro hluchoněmé?

Odpověď:

Napsal jsem, e jsem vychodil klasické gymnasium proto, e látku, která je v této kole probírána, ovládám, a moje vědomosti tomuto vzdělání odpovídají  i kdy jsem navtěvoval jen krátký čas kolu hluchoněmých. Já jsem vyí vzdělání nabyl svou vlastní píli a soukromým sebevzdělánlm.

Otázka:

Ani v takovém případě by vás to vak neopravňovalo k tomu, abyste do dokladů pro úřady uváděl, e jste vychodil klasické gymnasium. Proč jste to psal?

Odpověď:

Nemám, co bych k tomu více uvedl.

Otázka:

Dříve jste říkal, e při příchodu do Československa jste měl nějaké potvrzení na růovém papíru. Co to bylo za potvrzení?

Odpověď:

Bylo to potvrzení výcarského Červeného kříe, které mi opatřil Tomíček, snad v charitativním domově. Na tomto potvrzení bylo napsáno strojem moje jméno  Karel Neumann, geb. 1934, Radho a text zněl v tom smyslu, e se vracím do vlasti s výzvou, aby ml československé úřady vyly vstříc.

Otázka:

Proč jste se tedy po svém příchodu do Československa neobrátil s tímto potvrzením na československé úřady, aby vám vyly vstříc?

Odpověď:

Já jsem tehdy nevěděl, kam bych se měl obrátit, protoe jsem neznal poměry a nikdo mí v tom neporadil.

Otázka:

A to vám máme věřit? … Jaké jiné doklady jste měl u sebe při příchodu do Československa?

Odpověď:

Kromě toho růového potvrzení ádné jiné. A to potvrzení, jak si vzpomínám, mělo hlavičku výcarského Červeného kříe, napsanou v anglické řeči. Nosil jsem ho pořád při sobě. A krátce před svým zadrením jsem ho někde ztratil.

Otázka:

Ale podle vaí výpovědi ze estého ledna 1960, jste měl při příchodu do Československa potvrzení dvě. Vysvětlete, co to bylo za dalí potvrzení?

Odpověď:

Ano. U si vzpomínám. Měl jsem vlastně dvě tato potvrzení. Obě byla vystavena výcarským Červeným kříem. Ale obsah byl stejný, lo o kopie, jedno potvrzení bylo růové a druhé bílé. Bílé jsem odevzdal ve vlaku a růové si nechal.

Otázka:

Komu jste to potvrzení ve vlaku dal?

Odpověď:

Jednomu sovětskému vojákovi, který transport doprovázel a který ho také na mně chtěl.

Otázka:

Proč jste ale o tomhle neřekl nic dřív. Kupříkladu v roce 1955 jste byl na to mockrát dotazován?

Odpověď:

Nepokládal jsem to za důleité. A pak, nikdo se mě neptal, zda jsem dostal v Rakousku jetě jiný doklad.

Otázka:

Mýlíte se. Byl jste na to dotazován při výslechu dne 25. října 1955 a vae odpověď na tuto konkrétní otázku zněla:

 Jiného osobního dokladu, ne jak mi byl vystaven v táboře v Německu, respektive v Rakousku jsem více neměl … !

Navíc i při dnením výslechu jste na otázku odpověděl, e jste kromě potvrzení, které bylo na růovém papíře nic jiného neměl. Proč jste neřekl hned, e jste měl potvrzení dvě?

Odpověď:

Já nevidím ve své výpovědi ádné rozpory  a sice proto, e jsem ve skutečnosti vlastnil jen potvrzení na růovém papíře, a to bílé jsem hned v Rakousku odevzdal. Proto jsem také vypověděl, e jsem měl potvrzení jen jedno.

Otázka:

Cituji vám z protokolu ze estého ledna:

 Dostal jsem růové potvrzení od repatriačníeh úřadů a bílé od výcarského Červeného kříe … Tyto doklady ji dnes nemám. Kdy jsem si dímal aty, rozmačkal jsem a vytrousil i tyto doklady.

Doufám, e jste si viml, e zde ji hovoříte o dvou institucích, od nich jste potvrzení dostal a dále uvádíte, e jste oba doklady ztratil a na území ČSSR. Vysvětlete ten rozpor?

Odpověď:

Nemám co bych v této věci vysvětloval.

Otázka:

Tvrdíte stále, e po svém návratu do Československa jste byl zaměstnán a asi do ledna 1949 v jisté restauraci v Českých Budějovicích. Kolik zaměstnanců tam kromě vás jetě bylo?

Odpověď:

Byla to malá restaurace, dvě mení místnosti. Hostinský společně s Tomíčkem obsluhovali hosty a manelka hostinského vařila v kuchyni, kde jsem vypomáhal. Jiní zaměstnanci tu nebyli.

Otázka:

Cituji přesně z vaí výpovědi:

 Kdy jsem nastoupil místo v restauraci v Českých Budějovicích, dotazoval jsem se, kde je umístěn repatriační úřad, na který jsem se hodlal obrátit podle pokynů, které jsem dostal v táboře. Zaměstnanci, jejich jména neznám, mi sdělili, e ve městě byl repatriační úřad, avak e ji neexistuje. Osobně jsem se podle slov zaměstnanců restaurace domníval  atakdále.

To je tedy jasně v rozporu s tím, co říkáte nyní, e v restauraci kromě vás a Tomíčka ádní jiní zaměstnanci nebyli. Vysvětlete to.

Odpověď:

Kdy jsem hovořil o zaměstnancích té restaurace, myslel jsem tím hostinského a jeho enu. Těch jsem se také ptal na repatriační úřad, na něm jsem se chtěl přihlásit.

Otázka:

A na jiném úřadě jste se přihlásit nemohl?

Odpověď:

Neznal jsem poměry tady, a proto jsem nevěděl, e je povinností kadého občana se policejně hlásit. Nikdo mě v tom směru neinformoval.

Otázka:

A co jste dělal po svém odchodu z Českých Budějovic?

Odpověď:

Po odchodu z Českých Budějovic, kdy mi dal hostinský najevo, e mě dále zaměstnávat nemůe, vydal jsem se na cestu ku Praze, kam jsem se dostal asi za půl roku. el jsem pěky, částečně jsem se vezl načerno vlakem, podle toho, jak se mi to potěstilo. Nocoval jsem na různých místech a u různých lidi, ovem kde to bylo anebo jak se tí lidé jmenovali, nevím. Nezajímal jsem se o to. Nikde jsem se dlouho nezdroval, nejvíc dva tří dny. Jinak jsem stále pokračoval v cestě.

Otázka:

Z Českých Budějovic je do Prahy přiblině 150 km. Tvrdíte, e jste se.nikde déle ne dva tři dny nezdroval, přiznáváte, e jste tu a tam cestoval i vlakem, Logické je, e jste musel být v Praze během několika dní a ne měsíců. Kde jste se v té době půl roku, o ní mluvíte, tedy opravdu zdroval?

Odpověď:

Nikde. Byl jsem neustále na cestách. Mým cílem ale původně nebyla Praha, tam jsem se dostal čistě jen náhodou. Chodil jsem prostě bez cíle, a jsem se jednoho dne do Prahy náhodou dostal.

Otázka:

Jmenujte tedy některé místo, kde jste byl, ne jste se objevil v Praze,

Odpověď:

ádné místo si nepamatuji.

Otázka:

Říkáte, e jste jel i vlakem. V které stanicí jste nastupoval nebo vystupoval?

Odpověď:

Já nikdy na nádraí neel. Neměl jsem peníze, jezdil jsem na černo. A tak jsem vdycky vyuil situace, kdy náhodou někde zastavil nákladní vlak mimo stanici. A právě tak jsem z vlaku zase vyskakoval, Take já vůbec nevěděl, kde jsem,

Otázka:

V jedné své výpovědi ale říkáte doslova:

 el jsem z Českých Budějovic pryč a brzy jsem narazil na skupinu kočujících cikánů, a s nimi jsem doel a ku Praze, oni do Prahy neli a já jsem se od nich odpojil a odeel jsem do Prahy sám.,,

Rovně ve svém ivotopise, který jste napsal k přihláce do KSČ, uvádíte, e Jste se přidal k cikánům a cestoval s nimi. Jak to tedy bylo?

Odpověď:

Já Jsem skutečně cestou do Prahy el kus cesty s nějakými cikány. Nyní Jsem si na to u vzpomněl.

Otázka:

Vy ale ťčasto zapomínáte… Cituji vám Jetě z výpovědi, kterou Jste učinil 7. listopadu 1955:

 Z Českých Budějovic jsem odeel asi v lednu 1949 a el Jsem pěky směrem na Brno. Do Brna Jsem přiel někdy koncem roku 1949, nebo začátkem roku 1950 …

Podle této výpovědi Jste se pak v Brně připojil k cikánům, s nimi jste se dostal do Koic a potom a do Prahy, kam Jste přiel a někdy v roce 1951. Jak chcete vysvětlit tento rozpor?

Odpověď:

To nedovedu vysvětlit. Zřejmě jsem si to popletl, protoe jsem byl jak v Praze, tak i v Brně. Dnes nevím, zda jsem byl dřív v Praze nebo v Brně.

Otázka:

Vyjmenujte dalí místa: města Či vesnice, kde jste se za svého pobytu v Československu a do zadrení zdroval.

Odpověď:

Kromě Prahy a Brna byl Jsem také, pokud si vzpomínám, i v blízkosti Koic, v Ostravě, u Karlových Var a u Frýdku. To jsou tak větí místa, na ně si vzpomínám.

Otázka:

Co jste po celou tu dobu, kdy Jste se  jak sám říkáte  potuloval po republice, dělal? A z čeho jste il?

Odpověď:

Potuloval jsem se bez cíle a ivil jsem se, jak se dalo. Občas jsem se vdycky v některém místě nějaký čas zdrel, udělal jsem nějakou práci, která se mi naskytla a za to Jsem dostal vdycky najíst. Ve pičkových pracích, zejména ve ních, Jsem vypomáhal různým rolníkům a po ních jsem obvykle odeel do lesů, kde Jsem sbíral houby, které Jsem suil a prodával. Pokud bylo v létě pěkné počasí a teplo, spával jsem v lese Jenom při patném počasí jsem se stahoval někam do míst mezi lidi, abych měl střechu nad hlavou. Rovně tak v zimě jsem vyhledával lidská obydlí a vdy jsem porůznu se na různých místech nějaký čas zdrel.

Otázka:

Povězte nám kupříkladu, jak jste proíval zimy, podle vás období, kdy jste venku nemohl spát.

Odpověď:

Já si místa, kde jsem se takto zdroval, nepamatuji. Ani nevím, jak se jmenovali lidé, u nich jsem postupně vdy nějaký čas bydlel. Jednu zimu jsem například proil v Ostravě na nádraí, kde jsem přespával ve vagónech, při čem jsem si přivydělával skládáním uhlí z vagónů. Jednu zimu jsem procestoval s cikány, s nimi jsem se dostal a ke Koicím a s těmi cikány jsem také spával v jejich voze. Poslední dvě zimy před zadrením jsem například il v Beskydách. Zpočátku jsem bydlel u nějakého mue a potom u nějaké eny. Ovem kde to bylo konkrétně anebo jak se tito lidé jmenovali, nevím.

Otázka:

Proč si pořád vymýlíte a neřeknete pravdu, kdy a proč jste přiel do Československa?

Odpověď:

Nemohu uvést nic jiného, ne jsem ji uvedl. Skutečností vak je, e si místa ani lidi, u nich jsem byl, nepamatuji.

Otázka:

Kdy máte tak patnou pamě, jak říkáte, vysvětlete nám, jak anebo podle Čeho jste například zjistil, e jste byl u Koic nebo ve Frýdku?

Odpověď:

e jsem byl u Koic, to jsem poznal z toho, e u silnice byla tabule na ní bylo napsáno: okres Koice. Rovně tak jsem poznal, e jsem u Frýdku. Při silnici, po ní jsem el, byla směrovka a na ní napsáno: Frýdek. V Karlových Varech jsem zase viděl v jedné trafice pohlednice, na nich bylo napsáno: Pozdrav z Karlových Varů. Z toho jsem poznal, e jsem v Karlových Varech anebo v blízkosti Karlových Var.

Otázka:

V jiných místech, kde jste se pohyboval nebo po určitou dobu il, ádné tabule s nápisy nebyly?

Odpověď:

Toho já jsem si nevímal. Vímal jsem si jen větích míst. Jinak o nějaké mení vesnice jsem se nezajímal.

Otázka:

V kterých dalích městech jste byl?

Odpověď:

V jiných městech, ne jsem uvedl, jsem nebyl.

Otázka:

Byl Jste někdy například v Plzni?

Odpověď:

Ne. V Plzni jsem nikdy nebyl. Mám na mysli dobu, kdy jsem se potuloval. V roce 1960 jsem Plzní projíděl společně se svou drukou Zorkou Krausovou, kdy jsme spolu jeli do Mariánských Lázní. Jinak nikdy předtím jsem v Plzni nebyl.

Otázka:

Cituji z vaí výpovědi ze dne 7. listopadu 1955:

 Vím, e z Prahy jsem mimo Jiná místa navtívil i Plzeň. Dobu, jak dlouho jsem se v Plzni zdrel, si nepamatuji.

Proč Jste tedy tehdy říkal, e jste byl v Plzni?

Odpověď:

Tehdy, kdy jsem byl dotazován na místa, kde Isem vude byl, uvedl jsem 1 Plzeň, která ml utkvěla v paměti, take jsem se domníval, e jsem byl 1 tam Já vak to nemohu dnes nikterak potvrdit a proto jsem to ji neuváděl.

Zápis přečten, shledán správným a podepsán.

PROTOKOL č. 7

Otázka:

V předcházející výpovědi Jste říkal, e při svých potulkách Československem jste pracoval v létě u různých rolníků. Jak dlouho Jste se u nich zdroval?

Odpověď:

Nikde příli dlouho, nejvý čtyři dny a pak jsem el zas dál.

Otázka:

Proč jste nezůstával pracovat delí čas na jednom místě?

Odpověď:

Hledal jsem stále svflj domov, a proto jsem se nikde dlouho nezdrel a byl jsem stáe na cestách.

Otázka: ]

Jak jste hledal svůj domov? Co jste v tom udělal?

Odpověď:

Chodil jsem stále od místa k místu a snail jsem se poznat místa, která utkvěla v mé paměti jetě z mládí.

Otázka:

To jste se ale nutně musel zajímat předevím o názvy těchto míst. Uveďte nějaké.

Odpověď:

O názvy míst jsem se nestaral, protoe název by mi stejně nic nepřipomněl. Pamatoval jsem si jen místo a okolí mého roditě.

Otázka:

Tvrdil jste přece, e pocházíte z Radhotě. Proč Jste tam tedy neel?

Odpověď:

Já jsem na Radhoti také byl, ovem známá místa jsem tam nenael.

Otázka:

Kdy jste tam byl?

Odpověď:

Na Radhoti jsem byl asi v roce 1954.

Otázka:

Proč jste tam neel hned po svém příchodu do Československa? Nebo proč jste se neobrátil se ádostí o pomoc na československé úřady?

Odpověď:

Já jsem na Radho ani příli nespěchal. Byl jsem v té době přesvědčen, e moji rodiče ji neijí a tudí, e mě tam nikdo nečeká. Konečně já jsem i při těchto svých toulkách neustále své roditě hledal.

Otázka:

Neni to příli naivní výmluva? Proč neřeknete pravdu?

Odpověď:

Nemohu vypovídat nic jiného, nebo vypovídám o věcech tak, jak jsou mi známy.

Otázka:

Jmenujte některé místo, kde jste například pracoval v zemědělství?

Odpověď:

Já si na ádné místo nepamatuji.

Otázka:

Ale v roce 1955 i estého ledna jste říkal, e jste byl také zaměstnán u jistého rolníka v Libochovicích. Vzpomínáte si?

Odpověď:

Ano, vzpomněl jsem si, e jsem byl rovně v Libochovicích. Byl jsem tam zaměstnán necelé dva měsíce v roce 1951 nebo 1952 Nevím, jak se tento rolník jmenoval. Vypomáhal jsem mu při senoseči a při jednocení řepy. Před tím jsem také krátký čas pracoval v Libochovicích na nádraí.

Otázka:

Kdo a Jak dlouho vás na nádraí zaměstnal?

Odpověď:

Tam Jsem vlastně pomohl sloit jenom jeden vagón vápna. Nevím, pro koho to vápno bylo. Prostě, viděl Jsem, e zde skládají vápno, a proto jsem se nabídl, e pomohu. Za tuto práci jsem dostal nějakou korunu. Kolik nevím, nepamatuji si.

Otázka:

Jak Jste zjistil, respektive, jak jste věděl, e jste v Libochovicích?

Odpověď:

Nad nádraím byl nápis: Libochovice.

Otázka:

Dovedl byste tedy ukázat usedlost v Libochovicích, kde Jste byl zaměstnán?

Odpověď:

To bych nedovedl. Nemám to Ji dost dobře v paměti. Konečně tato usedlost nebyla přímo v Libochovicích, ale trochu stranou Libochovic.

Zápis skončen, shledán správným a podepsán.

PROTOKOL č. 8

Otázka:

Přesto, e bylo vae tvrzení vyvráceno, trváte na tom, e jste přiel do Československa z Rakouska, kde Jste byl a do roku 1948, respektive 1947 v ústavu pro hluchoněmé v Grazu. Je tomu tak?

Odpověď:

Já skutečně v ústavu pro hluchoněmé v Grazu byl.

Otázka:

Předkládám vám tři dopisy s německým textem, ručně psaným, podepsané Karel Neuman Jde o dopisy, které byly nalezeny při domovní prohlídce ve vaem bytě. Vysvětlete, co Je to za dopisy?

Odpověď:

Jedná se o koncepty dopisů, které jsem vlastnoručně napsal. Podle těchto konceptů jsem pak napsal dopisy stejného obsahu a zaslal jsem je do Grazu v Rakousku. Jeden starostovi Grazu, druhý institutu a třetí biskupovi Prosil isem je o zaslání nějakého potvrzení o tom e se jmenuji Karel Neuman a e jsem byl skutečně v Grazu. Jednalo se mi toti o zaslání takového potvrzení, které by mé tvrzení nějak prokázalo.

Otázka:

Z Jakých důivodů Jste ale psal starostovi města a biskupovi do Grazu.

Odpověď:

Apeloval Jsem na biskupa i na starostu města Graz, aby se kadý svou autoritou zasadil o to, abych nějaké potvrzení dostal. Domníval Jsem se, e by se mohli nějak v ústavu pro hluchoněmé přimluvit.

Otázka:

Tvrdíte, e jste byl v ústavu pro hluchoněmé v Grazu, ale z obsahu těchto dopisů to nevyplývá. Cituji vám například z dopisu, který jste adresoval biskupovi do Grazu:

 Ais 6 jähriges Kind in Graz untergebracht. Wo, dass kann ich nicht angeben… Jako estileté dítě jsem byl umístěn v Grazu, kde, to nemohu udati…! Čili: píete, e jste byl někde v Grazu, ale nevíte kde? Jak to souvisí s vaím tvrzením, kdy u léta prohlaujete, e v Grazu jste byl v ústavu pro hluchoněmé?

Odpověď:

Já jsem v tomto dopisu úmyslně nepsal, e jsem byl umístěn v ústavu pro hluchoněmé, protoe jsem nechtěl pátrání v tom směru omezit jen na ústav pro hluchoněmé, odkud  jak jsem věděl  přila zpráva, e tam nikdy ádný Neuman nebyl. Domníval jsem se, e biskup vlivem své autority by mi mohl nějaké potvrzení o tom, e jsem vůbec v Grazu byl, opatřit anebo se přimluvit u úřadů, aby vynaloily úsilí a nějak mi potvrdily, e jsem byl v Grazu.

Otázka:

V dopise, který jste psal starostovi Grazu, se rovně nezmiňujete o tom, e byste byl v ústavu pro hluchoněmé. Naopak píete, e se domníváte, e vá pobyt v Grazu byl ilegální a dáváte instrukce v tom směru, e by vám stačilo prohláení dvou osob, které by potvrdily, e Jste v Grazu byl. Jak to chcete vysvětlit?

Odpověď:

Napsal jsem dopis v tomto smyslu proto, e mi bylo na Bezpečnosti v Praze, kde jsem byl ohledně svých osobních dokladů, řečeno, e by k prokázání mé toto nostl, respektive mého tvrzení stačilo alespoň prohláení dvou svědků. Proto jsem takhle v tom smyslu psal starostovi města Graz.

Otázka:

Ale proč Jste tedy ťnenapsal Jasně, e jste byl  Jak to tvrdíte i nyní  v ústavu pro hluchoněmé v Grazu, tedy v ádné ilegální instituci?

Odpověď:

Hledal Jsem prostě různé monosti, Jak bych potvrzení o tom, e Jsem byl skutečně v Grazu, získal.

Otázka:

Vy vsak ani ve svém dopisu, který jste adresoval ústavu pro hluchoněmé v Grazu netvrdíte, e jste byl v nějakém ústavu pro hluchoněmé. V tomto dopisu píete  přeloeno do četiny:

 Pravděpodobně ve Vídni po selekci, při které dolo k mé isolaci od rodičů, ujmula se mě nějaká nemocniční sestra, která mě autem přivezla do Grazu. Tam jsem byl někde umístěn, kde, to nemohu říci… dále píete, e se domníváte, e vá pobyt v Grazu byl ilegální a ádáte, aby vám bylo zasláno potvrzení, e jste byl v uvedené době v nějaké kole pro hluchoněmé. Jak to souvisí s vaím dosavadním tvrzením, e jste byl v ústavu pro hluchoněmé v Grazu, kdy ze vech těchto dopisů jasně vyplývá, e sám o tom nejste vůbec přesvědčen?

Odpověď:

Nemám co bych vysvětloval. Já jsem skutečně v ústavu pro hluchoněmé v Grazu byl. Připoutím, e dopisy, které jsem takto formuloval, mohou působit opačným dojmem, avak já na svých výpovědích nemohu nic měnit.

Zápis přečten, shledán správným a podepsán. PROTOKOL č. 9

Otázka:

Přiznal jste, e v létech 19511952 Jste byl zaměstnán po určitou dobu u nějakého rolníka v Libochovicích. Provedeným etřením vak bylo zjitěno, e v Libochovicích nikdy ádný Neuman ani ádný hluchoněmý zaměstnán nebyl. Co byste k tomu řekl?

Odpověď:

Nemohu říct nic Jiného, nebo jsem skutečně v Libochovicích tehdy byl. Pravda je, e nemohu uvést konkrétně u kterého rolníka, respektive jak se tento rolník, u něho jsem po určitou dobu pracoval, jmenoval, protoe já jsem se o to nezajímal. Jinak trvám na tom, e jsem skutečně v Libochovicích byl.

Otázka:

Libochovice jsou v Cechách jen jedny a tam bylo také

provedeno velmi důkladné etření. Nikdo z tamních rolníků vás nezná a vá pobyt není znám ani pamětníkům ani národnímu výboru. Předkládám vám o tom i písemné potvrzení MNV v Libochovicích.

Odpověď:

Nevím, co bych měl k tomu říci. Já na své původní výpovědi trvám, protoe jsem skutečně v uvedené době v Libochovicích byl Pracoval jsem tam po dobu asi dvou měsíců u jménem mě neznámého rolníka, který byl v té době ve stáří asi Čtyřiceti roků. Zda měl nějaké děti, (nemohu říci, protoe já jsem s jeho rodinou nepřicházel téměř do styku. Od Časného rána do pozdního večera Jsem byl na poli a v noci jsem přespával u něho ve stodole. Někdy jsem dokonce zůstal spát po skončení práce na poli. Rovně tak jídlo přináela manelka rolníka zásadně na pole Zda tento rolník znal mé jméno nevím, ale myslím, e se mě ani na jméno neptal a já jsem se mu také nepředstavoval. Pracoval jsem u něho asi dva tři měsíce.

Otázka:

To musíte alespoň trochu znát i Libochovice. Mohl byste označit usedlost toho rolníka? Mohli bychom tam zajet.

Odpověď:

To bych určitě nedovedl a proto se domnívám, e by bylo zcela zbytečné tam jezdit. Já jsem se nikdy nezajímal o místa, kde jsem byl  i kdy je to dosti nepravděpodobné, ale proto bych se nedovedl nijak orientovat. Nemohu tuto usedlost ani popsat, protoe já si takových věcí prostě nevímal.

Otázka:

Cítíte sám tu nelogičnost? Podle naeho zjitění jste tam nebyl. Vy tvrdíte, e byl  ale nijak a ničím to nechcete prokázat.

Odpověď:

Nevím, jak bych to měl prokazovat, kdy jsem sj jist. e bych usedlost nenael a jméno toho rolníka neznám.

Otázka:

A není to proto, e i Libochovice jste si vymyslel a víte dobře, e jste tam nikdy nebyl?

Odpověď:

já se Ji k této věci vyjádřil a na svých výpovědích trvám.

Zápis přečten, shledán správným a podepsán.

PROTOKOL č. 10

Otázka:

Předkládám vám zápis o vaí výpovědi, kterou Jste učinil estého ledna … z této vaí výpovědi je patrno, e si pamatujete i na různé detaily ze svého dětství i na okolnosti, které se odehrály později. Vysvětlete, jak je tedy moné, e si nepamatujete místa, v nich jste se po svém příchodu do Československa zdroval a e neznáte nikoho z lidí, s nimi jste se nezbytně nutně musel setkat?

Odpověď:

Obviněný odmítá vypovídat s tím, e ji o své minulosti hovořil a e ji o tom vypovídat nebude. Odmítá vysvětlovat í zásadní rozpory, které má ve svých výpovědích a chová se drze.

Zápis přečten, shledán správným a podepsán.

PROTOKOL č. 11

Otázka:

Z výpovědi svědků, zejména z výpovědi Zorky Krausové je patrno, e jste se jí svěřil s tím, e jste před svým příchodem do Československa il určitý čas v Polsku. Proč o tom nevypovídáte?

Odpověď:

Nevypověděl jsem o tom proto, e jsem nikdy v Polsku nebyl a ani jsem se nikdy nikomu nesvěřil s tím, e bych někdy v Polsku il. Pokud někdo o něčem podobném vypověděl, pak je taková výpověď nepravdivá a smylená. Já znovu prohlauji, e jsem nikdy a nikomu neřekl, e bych někdy vůbec v Polsku byl.

Otázka:

Cituji vám z výpovědi Zorky Krausové:

 Z rozhovoru o Polsku, kdy Neuman uváděl, e tam il, si připamatovávám, e uváděl, e měl ít v Polsku někde poblí … a dále:

 Výslovně mi tehdy říkal, abych o tom, e měl být v Polsku, nemluvila!

Proč to popíráte?

Odpověď:

Nikdy nic jsem takového Krausové ani nikomu jinému neřekl a neměl jsem důvod jí něco takového říkat, kdy jsem v Polsku nikdy nebyl.

Otázka:

Dále cituji z výpovědi Květy Vinové, která do protokolu uvedla:

 Dověděla jsem se z těchto rozhovorů  tedy s vámi  e Neuman il někde v Polsku …

Chcete tvrdit, e i tato výpověď je nepravdivá?

Odpověď:

Ano. I tato výpověď je nepravdivá. Nikdy jsem o tom, e bych někdy il v Polsku, Vinové a ani nikomu jinému neřekl, protoe jsem v Polsku nikdy nebyl a tudí jsem neměl příčinu, proč bych to někomu říkal. Pokládám tyto výpovědi za nepravdivé a smylené.

Zápis přečten, shledán správným a podepsán.

18

 Bruslí v tom pěkně, říká si major, kdy pročítá protokoly. Nevím … Nemohu říci. Třeba opravdu nesmí nic říct!  pomyslí si major. Kolikrát se mu u zdá, e by chtěl, ale bojí se. Bojí se minulosti, budoucnosti. Proč? Kdo má Neumana tak pevně v rukách?

Ne. Víc z něho nedostanou. Někde je závora, která mu přikazuje omílat pořád jednu a tuté legendu, které by u dneska neuvěřil ani malý kluk.

Ale Neuman se té legendy pořád drí jako klítě.

Moná, e byla vymylena dobře. Ale jen pro určitou situaci. S tou, do ní se nyní Karel Neuman dostal, se asi kdysi nepočítalo. Perfektně zná jména učitelů, kteří sice nikdy v Grazu nebyli, ale přesto existují a výuka hluchoněmých je jejich profesí. Z mládí si pamatuje, co se mu hodí, ale kdy má mluvit o tom, co dělal a kudy chodil, div e mesimuluje slepotu.

Legenda, která má pokrýt jeho sedmileté putování republlkou, je děravá Jako řeeto, zřejmě narychlo kompilovaná, koho chce přesvědčit, e tu vůbec byl?

Kde ale byl?

V Polsku? Někde na východě? Pro to se u udělalo dost. Sem se ale stopy zřejmě nelokalízují. Tady by se sedm let bez jediné stopy sotva pohyboval. Zbývá tedy u Jen Jedna alternativa. Byl někde na Západě a odtud sem přiel nebo byl vysazen v roce 1955, těsně před tím, ne byl zadren.

Patřil-li k bamderovcům, přicházelo by v úvahu západní Německo nebo Rakousko. Slouil u polských andersovců, pak Británie, Itálie, ale i západní Německo a Rakousko.

Kde mohl ít? Kde mohl bydlet?

e by se do tohoto dobrodruství pustil třeba Jako ctihodný majitel realit? Sotva. Asi by do toho neel ani tehdy, kdyby měl kdekoli na Západě jen trochu sluné místo. Někdo ho musel odněkud vytáhnout  a buď něco za něco  nebo vůbec jen kvůli holé existenci vzal tenhle riskantní dob.

Major si představuje Neumana o osm let zpátky. Jestli mu bylo po válce třiadvacet, jestli měl za sebou něco ostrého a oklivého, pak jedině  ano.

Major má pocit, e se Neuman dostal ke kariéře, která ho nyní sama uzamkla v bludném kruhu, z něho sám nemůe najít východisko, někde v nějakém lágru. Kolik jich bylo: v Rakousku a západním Německu  a kolík Jich jetě existuje?!

A jestli byl někde v lágru–? Major stiskne tlačítko a zavolá poručíka.

Chvilku si o tom povídají. Pak vytáhnou jakési mapy, krouí nad nimi hroty tuek a nakonec se shodnou. Vytipují několik rakouských a západoněmeckých utečeneckých táborů a pokusí se zjistit, zda tam někdo někdy Neumanna v posledních létech neviděl. Vrátily se odtud tisíce lidí, Jejich jména nejsou neznámá.

Náčelník návrh schválí. Navíc doporučí i to, aby byly poádány o spolupráci i bezpečnostmi orgány v sousedních socialistických zemích: v NDR, v Maďarsku a Polsku.

Kopírka chrlí tisíce snímků Karla Neumana, zatímco u majorovi lidé vyhledávají v archivech jména navrátilců, kteří ve vybraných táborech byli zejména v létech 19481955.

Snímek Karla Neumana zamontuje se spolu s portréty dalích dvou tří podobných muů na Identifikační listinu, do ní u nahlíejí první z těch, kdo mají odpovědět na jedinou otázku:

 Znáte některého z těchto muů?

Major neěeká na zázrak. Ale v prvních hodinách akce přece jenom kadé zazvonění telefonu ho mírně vzruí.

 Poznal ho u někdo?

Zprávy jsou zatím negativní.

Zase zadrnčí telefon. Major sáhne po sluchátku:

 Karel Neuman? e je to hotovo?… Přeslechl. U rozumí. Volá písmoznalecká expertíza. Právě posílají rozbor písma z lístku, který přivezl z Varavy. Porovnání písma Floriana Elska s písmem Karla Neumana

Ale i na to je zvědav.

Čte.

POSUDEK PÍSMA V AKCI NEUMAN

Přílohy: 7

K písmoznalecká expertize bylo předloeno est písemností, psaných spotánním rukopisem v české i německé řeči a korespondenční lístek z koncentračního tábora z roku 1942, psaný spontánním rukopisem. Mělo být zjitěno, zda pisatel srovnávacího materiálu můe být autorem korespondenčního lístku, adresovaného do Krakova.

Porovnání písemností, u nich je Časový odstup téměř dvacet let, Je velmi obtíné. Obtínost práce je jetě násobena nevhodným papírem korespondenčního lístku z koncentračního tábora, na něm se inkoust rozpíjí i skutečností, e je nutno počítat i s fyzickými i psychickými vlivy, které bezpodmínečně vystupovaly v písmu vězňů.

Proto není mono písmo posuzovat podle daného stavu, nýbr s přihlédnutím k monému vývoji. Z tohoto hlediska usuzováno, jsou skutečně mezi porovnávanými písemnostmi značné podobnosti některých základních prvků písma. Podezření, e autor srovnávacího materiálu by mohl být pisatelem dokladu z koncentračního tábora, je tedy plně oprávněné.

Podpis náčelníka oddělení.

Major sahá po červené tuce a podtrhává poslední větu:

 Podezření, e autor srovnávacího materiálu by mohl být pisatelem dokladu z koncentračního tábora, je tedy plně oprávněné!

Pak sáhne po telefonu a volá poručíka Musí se s ním hned podělit o novinu, která je snad u posledním klíčem k celé záhadě.

 Tak tedy ne Karel Neuman, ale Florian Elsk. Zastavíme pátrání?

 Ani nápad, řekne major.

 Zase jste skeptik?

 Jetě je to pořád domněnka a je-li Neuman Els-kem, jetě neznamená, e se k tomu přizná a e hned vechno vyklopí… Pátrání necháme běet dále. Ale volej Varavu a přichystej v Těíně konfrontaci.

 Hned?

 Hned, Jakmile nám Karlíka vrátí doktoři.

 Snad Lolka?

 Jen klid. Zatím bych se jetě drel při zemi.

19

I major, který tak důkladně Karla Neumana léta znal, e mohl u napřed z očí hádat, co řekne, se často přistihl při mylence, nahlodávající ho otázkou: a nestíhá vlastně nemocného člověka? Gopak to, co říká, je normální, logické? Nemá před sebou poničeného člověka třeba 1 válkou? A neměl by být místo v base ve pitále?

Ovem u od začátku se Karlu Neumanovi věnovali lékaři a přitom přední nai specialisté, kolikrát důkladněji, ne vyetřovatelé Mezi protokoly jsou desítky stránek lékařských posudků, které se nakonec jednoznačně shodují, e je zdráv.

Nicméně, kdy začalo trestní řízení, poslal major Karla Neumana k doktorům znovu. Bylo nutné i podle zákona, aby se k jeho duevnímu stavu a trestní odpovědnosti vyslovili i soudní znalci.

A výsledek?

Citujeme některé podstatné pasáe z lékařských posudků:

POSUDEK č. 1 podepsaný dvěma lékaři  soudními znalci

Podepsaní znalci dospěli k shodnému závěru, e u obviněného Karla Neumana (údajně) jde o anoniální osobnost s rysy psychopatisace s intelektovou úrovni v pásmu lehce nadprůměrné. Odborným orthorhínola-ryngologickým vyetřením (ORL) byla vyloučena monost organického podkladu pro jím udávanou hluchoněmost, která za neurčitých a blíe těko ověřitelných okolností zcela odezněla.

Rovně z psychiatrického hlediska bylo nutno uvaovat o různých monostech, jako např. mrákotný stav epileptický, při kterém můe dojít ve výjimečných případech k tomu, e postiený jedná automaticky, zdánlivě logicky a je případně schopen i cestování z města do města. Na tyto stavy vak bývá ztráta paměti a pokud se týká Časového rozpětí bývají omezeny jen na minuty nebo hodiny, méně často na dny a týdny. U Jmenovaného vak nebyla zjitěna ztráta paměti, obviněný je schopen sl vybavovat vzpomínky, někde i detaily, I kdy je někdy patrna snaha nevybavovat je přesně tak, aby mohly být ověřeny. Pokud byly jím některé skutečnosti uvedeny a byly přeetřeny, byly prokázány za nevěrohodné, a vyloučeny (např. pobyt a zaměstnání v Českých Budějovicích). Dále Je nutno uváit, e jím udávaný stav hluchoněmoty trval dle Jeho údajů vlastně řadu let. Elektroencephalogické vyetření vak prokázalo zcela normální záznam a také během pozorování a vyetřování nebyly na něm shledány ádné příznaky svědčící pro epilepsii, take onemocnění epilepsií je mono pokládat za vyloučené. Rovně tak onemocnění mrákotným stavem na podkladě Jiném (infekčním) nebo psychotickém nelze potvrdit a naopak vzhledem k jeho současnému psychickému stavu a uvedeným nálezům je nutno pokládat za vyloučené, protoe v případě tak dlouhodobého psychotického onemocnění by nepochybně zůstala resldua, která by byla jetě i v současné době zjistitelná Přitom je nutno dále konstatovat, e obviněný byl jedním ze znalců vyetřen jetě v době udávané hluchoněmoty, kdy na něm nebyly zjitěny. ádné psychotické příznaky, ačkoliv se vyetření dělo pozorováním a pomocí písma. Při tehdejím vyetření bylo zjitěno, e osobnost je bez hlubích psychických poruch. O jeho hluchoněmosti byly vysloveny pochybnosti, ale nebylo mono ji s jistotou ani určitostí v tehdejí době vyloučit ani zapůsobit na obviněného tak, aby normálně mluvil. V tehdejí době bylo nápadné to, e při opakovaných vyetřeních nevydával ze sebe ani zvuk, ačkoliv při ORL vyetření byly zjitěny normální poměry anatomické a inervační. Je veobecně známo, e hluchoněmí za takových okolností jsou schopni ze sebe vydávat zvuky třebas i neartikulované.

Rovně podle výpovědi svědků Vinových se jim přiznal, e nikdy hluchoněmý nebyl a e toto jen předstíral. Toté dokládá i celá řada jiných svědků. Proti existenci skutečné hluchoněmoty dále svědčí fakt, e po jím udávaném znovunabytí sluchu a řeči ovládal více jazyků [německy, česky, polský, slovenský, anglicky!).

Znalci proto pokládají jeho hluchoněmost z výe uvedených důvodů za předstíranou a účelovou.

Výe uvedená diagnosa značí z hlediska psychiatrického určitou povahovou úchylku, avak meního stupně. Tato úchylka se vytváří postupně a dlouhodobě a nemá ráz duevní choroby ve vlastním slova smyslu. Ze vech uvedených skutečností vyplývajících ze spisového materiálu a opakovaných vyetření nebyly u obviněného Karla Neumana (údajně) zjitěny příznaky ádné duevní poruchy ani ádný takový psychopathologický stav, který by zapříčiňoval z hlediska soudně psychiatrického nepříčetnost jak to má na mysli § 11 tr. zákona.

Zjitěná povahová úchylka není rovně takového charakteru a takového stupně, aby z hlediska soudně psychiatrického mu mohla být přiznána polehčující okolnost v rámci § 21 odst. a tr. zák., protoe obviněný Je zcela plně schopen ovládat své jednání…

POSUDEK č. 2 - zpráva o psychiatrickém vyetření Karla Neumana ze dne 6. 8 1961:

Na poádání vyetřovacích orgánů, bylo provedeno psychiatrické vyetření Karla Neumana (?) narozeného snad v roce 1934?). Do vazby byl vzat pro podvádění a machinace svých personálií, kteráto záleitost je spojena s průkazem jeho totonosti.

K vyetření přiveden v doprovodu, pozdraví, výzvám a pokynům vyhovuje. Orientace místní a časová správná. Hovoří tie, slovní akcenty nesou charakter cizí řeči, nejpravděpodobnějí se zdá polská fonetika. (Nutno vak i pomýlet na národnost jinou  nejblíe německou.) Chová se přiměřeně, společensky, mimika i gestikulace dobře ovládaná. Při dotazech na jeho minulost se nápadně stahuje, staví do střehu, je patrno, e na kladené dotazy vymýlí indiferentní odpovědi. Dotázán, zda by měl radost, kdyby byl objasněn jeho původ a mohl opět ít jak člověk (vlastní slova), se zaráí a pak odpoví, e by byl spokojen. Současné vyetřování jeho původu nese na sobě jako křivdu. Kdy je mu nadhozeno, e by to bylo nutné, prohlauje, e by z toho měl strach.

Subjektivně se cítí zdráv. Na dotaz, zda i duevně Je v rovnováze, indiferentně odpoví, e příjemné mu to není, je takový rozmrzelý, na nic raději nemyslí.

Závěr:

Podle artikulace jde s největí pravděpodobností o cizince, i kdy to nelze s plnou určitostí tvrdit. Při vyetřování nebylo shledáno příznaků duevní choroby, rovně tělesně se cítí zdráv. Z rozhovoru je patrno, e jde o člověka inteligentního, velmi bystrého s notnou dávkou opatrnosti při dotazech na jeho minulost. Jeho odpovědi jsou vyhýbavé, nepřesné, proměnlivé (i co do jeho hluchoněmosti a znovunabytí smyslového vnímání), stavěné s ostraitostí při dokonalé sebekontrole. Z tohoto jednání by bylo mono uvaovat, e cosi skrývá, co by mu mohlo být ivotně nebezpečné, kdyby tato zábrana ochabla, nebo byla prolomena. Ji ta skutečnost, e oproti roku 1955 slyí a mluví Je znakem, e lo o účelové jednání a ne o vrozenou hluchoněmost. Překvapující jsou jeho znalosti filosofické, přehled situace, dobrý časový odhad (dobu vlastního vyetřování odhadne s chybou 5 minut!), dobrá společenská adaptace, při Jetě dokonalejím sebeovládání. Shora uvedené údaje o rodině a vlastní osobě vak nutno brátl s reservou a nelze Je pokládat za věrohodné.

Podpis.

POSUDEK č. 3  zpráva o vyetření sluchového ústrojí Karla Neumana ze dne 14. 8. 1961

Neuman Karel byl mnou lékařsky vyetřen a shledal jsem, e jak slucihové ústrojí, tak ústrojí hlasové a řeč je t. č. anatomicky i funkčně normální.

Ze stanoviska uního, nosního, krčního lékařství nelze připustit přechodnou poruchu sluchu, by trvající od mládí, která by se náhle, nebo během krátké doby sama upravila. Rovně je nemoné naučit se správně výslovnosti cizích řečí během hluchoty. A přece vyetřovaný v rozhovoru pouívá cizojazyčných citátů se správnou výslovností. Dále si prý nepamatuje, zda během své němoty slyel nebo ne.

Pro tato fakta je nutno povaovat hluchoněmost za simulaci. Podpis.

POSUDEK č. 4  zpráva ředitele koly pro hluchoněmé. V Praze z 25. 7. 1961:

Karel Neuman zcela dobře slyí, take nejde ani o hluchotu, ani o nedoslýchavost. Jak nám sdělil, nečiní mu od roku 1956 sluch ádných potíí, třebae v dětství trpěl hluchotou, take absolvoval ústav pro hluchoněmé ve týrském Hradci. Nepamatuje se, kolik tříd ústavu absolvoval, ale vystoupil v roce 1945, ve svých 12 létech, jak sám uvádí.

Dotyčný mluví pohotově několika jazyky. Způsob vyjadřování, mylenková pohotovost, lexikární zásoba a stavba vět vylučuje monost, e by se učil těmto jazykům teprve po roce 1956, kdy údajně náhle nabyl sluchu, bez léčení nebo operativního zákroku.

Jmenovaný v těchto jazycích i dovedně odezírá. Podle jeho sdělení naučil se četině četbou novin a knih, co je velmi nepravděpodobné vzhledem k dokonalosti gramatické stavby vět i výslovnosti. Způsob, jakým se česky vyjadřuje, je dokladem toho, e se česky učil od Čechů. Sloventině se podle sdělení naučil od spolupracovníků na Kladně, ale i v tomto případě lze ze způsobu jeho vyjadřování, zejména výslovnosti soudit, e se tomuto jazyku učil v dětství a v slovenském prostředí.

I dočasná hluchota v dětství by poznamenala jeho lingvistické schopnosti tak, e by nebyl s to naučit se třem jazykům v takové pohotovosti, v jaké se vyjadřuje.

Pokud jde o charakteristiku jeho odezírání lze tvrdit, e jde buď o nevední schopnost optické pozornosti a vnímavosti, mimořádnou kombinační dovednost i psychickou koncentraci nebo o velmi pečlivý, důkladný a odborný výcvik.

Podpis.

Nad touto poslední větou major často uvauje.

Výcvik.

Pečlivý, důkladný a odborný výcvik!

V kontextu s ní má vypsanou jetě větu z posudku psychiatra: cosi skrývá, co by mu mohlo být ivotně nebezpečné …!

Před někým, nebo před něčím má strach Ale před kým a před čím?

20

U pár pátků uteklo od záhadné smrti kapitána Křivky, kterého jednoho rána nael pochůzkář pod kolejemi rozbitého a bez dechu, pár stovek metrů za pardubickým nádraím.

e to byla vrada se potvrdilo, ale vrah nikde.

Kriminalisté si kvůli tomu u lecos vytrpěli, nejen od svých éfů, ale i od kolegů z jiných profesí.

Kapitán Křivka, kdy byl napaden, se zřejmě bránil Vraha chytil za vlasy, a jak padal, pár mu jich z hlavy vytrhl. Tři zůstaly na jeho pláti a v laboratořích je specialisté nali.

Nebyla to zanedbatelná stopa. Naopak.

Zcela přinesla alibi kupříkladu Karlu Neumanovi., který byl v podezření první. A pak i záhadnému mui, který se s Neumanem seel u výčepu v Přerově a jen zprvu vypadal na jeho komplice.

Tři nitky vlasů dlouho putovaly republikou, podle toho, jak kriminalisté zjiovali stopy, vedoucí k vradě.

Teď vak leí uloeny v trezoru a pátrání je na mrtvém bodě. Motiv vrady kapitána Křivky se zdá v oblacích. Snad jediný důvod by měl Neuman, ale ten to nebyl.

Major, který sí od výsledků etření vrady také své sliboval, u pohřbil naděje, a pokud nějakou má, jmenuje se konfrontace.

Karel Neuman dostal na cestu bílou koili, proukovanou kravatu a nový tmavý oblek. Major mu neprozradil, kam ho veze a jaké setkání chystá.

Ale přemýlí o tom. Jaký to musí být pocit sejít se po dvaceti letech s matkou. Co je to pro syna. Co pro mámu, která chlapce u oplakala. Nepřipraví jí vak jetě dalí lítost? Co dělat? Poznala ho na fotografii, pozná ho jistě i takového, jaký je. A e potom budou rozpaky, kdee byl a proč e se nepřihlásil.

Major doufá, e toto setkání v něm prolomí bariéru, za ní se dosud skrývá nějaký nedefinovaný strach. Z čeho a proč? Moná, e za pár hodin u to bude vědět.

Konfrontace je v Českém Těíně.

Z Polska u přijel urek a má v pracovně náčelníka u paní Grumaňskou i obě sestry.

Do jiné místnosti je posazen Karel Neuman.

Jak se na něho dívá, a vidí ho nejistého v očekávání něčeho nečekaného, lituje teď, e nevzal s sebou psychologa. Moná, e ten by se vyznal v reakcích člověka, který bude za pár minut přiveden do místnosti, kde bude sedět jeho maminka. Jak zareaguje? Jetě ale urek s ním chce vyměnit pár slov. Něco se mu nezdá. Maminka, která nejdřív spontánně tvrdila, e na snímku v krakovskýcih novinách poznala svého syna, najednou říká, e se jí to asi jenom zdálo. Dokonce si myslela, e je zbytečné i do Těína jezdit. To by se dalo vysvětlit. Denodenně se na obrázek dívá, po nocích na chlapce myslí, je věřící, snad si říká: co bůh vzal, vzal. Ale podobné řeči začaly vést i obě sestry.

 Nu, co  uvidíme?  urku.

Paní Grumaňská sedí v křesle, za ní major a urek.

Dveře se otevřou a vchází Karel Neuman.

Major ho sleduje. Cukl očima, sevřel rty. Ale Jen na vteřinu. Napětí hned povolí.

Paní Grumaňská se na něho dívá a kroutí hlavou. Ani počkala na otázku, kterou měl poloit urek, říká:

 Ne. To není můj syn.

Pak se přesně toté odehraje i při setkání Karla Neumana se sestrami Lolka Elska, Irenou Saczkowskou a Stanislawou Maruszewskou.

Major, jak má ve zvyku, uklidní se, kdy si promne skráň. Zase se dotkl toho bolavého místa. Jizvy.

urek jetě prosí paní Grumaňskou, aby poseděla. Poprosí o álek čaje, má v ústech sucho.

 Jen o tom sepíe pár slov, říká urek a dívá se na majora, který by se měl u začít ptát.

PROTOKOL O VÝSLECHU SVĚDKA

Teofila Grumaňská, rozená Dambowská, ovdovělá Elskiová, narozená 3. dubna 1887 ve Varavě, důchodkyně, bytem Krakov …

Svědkyně byla poučena ve smyslu § 97 tr. ř.

Otázka:

Kdy jste viděla fotografii mue uveřejněnou v krakovských novinách, tak jste uvedla do prohláení, e na fotografii poznáváte svého syna Floriana Elska.

Je tomu tak?

Odpověď:

Ano, to je pravda. A jak sl vzpomínám, tak jsem toto prohláení psala tý den, kdy mé dvě dcery Irena Saczkowska a Stanislawa Maruszewská psaly podobné prohláení.

Otázka:

Dnes vám byl ukázán mu. Koho jste v něm poznala?

Odpověď:

Mue, který mi byl ukázán vůbec neznám a jako matka s plnou odpovědností prohlauji, e to není můj syn.

Pak sedí jetě chvilku major se Zurkem v hotelu PIAST. Oba nějak ztratili řeč.

 Nějak se mně to nezdá, Zurku, řekne po chvilce major.

 Tady bude ve hře jetě někdo, odvětí urek… Já byl přece u ní, kdy ho poznala na fotografii. Tehdy: slzy, ale radost. A dneska?

 Řekl bych strach a bolest, ale ví, e nerad hádám. Podívej se na to!

 Myslím, e brzy na shledanou, podá urek ruku majorovi  a ten odpoví.

 Ké by!

Kdy se major vrátí do Prahy, není zrovna v nejlepí formě. Má pocit, e se v Českém Těíně zahrálo něco do autu. To ho nejvíc bere.

Ale, proč. A kdo?

Majorovi nejde z hlavy, proč ta stará ena tak najednou úplně cize a stroze řekla:

 Nel To není můj syn.

Dřív, ne se jí kdokoliv na co zeptal. Kdyby s ním alespoň prohodila pár slov. Kdyby se na něco třeba úplně zbytečného zeptala? Ne. Jen seděla, snad bez dechu a měla sucho v ústech a poprosila o álek čaje.

A Karel Neuman?

Schválně si k němu major přisedl, kdy Jeli nazpátek. Neuman se ho zeptal:

 Můete mi říct, co to divadlo mělo znamenat?

Cynikem byl vdycky, ale tehdy nasadil tón mnohem cyničtějí, ne bývá jeho zvykem. Jako by tím chtěl něco zahnat, zaplait. I kdy se hlídal, a hlídat se umí, majorovi cestou neulo, e občas propadl jakýmsi mylenkám či vzpomínkám, ani by chtěl.

Jene, k čemu to je, e to major ví, nebo cítí. K čemu? Kdy stopa bůhví u kolikátá a draze vylapaná zase mizí v eru.

Právě slyí, jak se k němu chodbou řítí poručík. Pohvizduje si, od těínského debaklu si hraje na dobře naladěného optimistu, aby majora probudil z melancholie.

Vtrhl do dveří:

 Hlásím, e právě skórovali Maďaři!

Před majora poloil jakýsi spis a řekl:

 Jen čtěte!

MÁGY AR NÉPKOZTÁRSASÁG BELOGYMINISZTÉRIUM^ Felismerési jegyzokonyv

Ministerstvo vnitra Maďarské lidové republiky Přísně tajné!

Identifikační protokol

(Na listě papíru jsou tři fotografie, portréty různých muů. Číslem 1 je označen snímek Karla Neumana)

Sepsáno dne 4. září 1961 v místnosti předsedy místní rady v obci Gyál.

Jméno a příjmení svědka: Ledniczki Istvánné, rozená Mária Galamboi, nar. 1. června 1921 ve Vakany, jméno matky Barbora, roz. Hoffmannová, bytem Gyál, ul. Beresényiho č. 65, národnosti i státnílho občanství maďarského, povoláním učitelka měanské koly, vdaná, čislo průkazu totonosti AU.lil - 171.266, bezpartijní, trestána nebyla. Sociální původ rolnický.

Upozorňuji vás, abyste vypovídala pravdivě, nebo falená výpověď je podle zákona trestná.

Upozornění jsem vzala na vědomí a vypovídám toto:

Na předloených fotografiích bezpečně poznávám osobu vyobrazenou na fotografii Č. 1. Tento působil v jedné kanceláři tábora ve Welsu a prováděl výslechy československých uprchlíků. Jeho jméno si nepamatuji. Znala jsem ho pouze podle vidění a neznala jsem ani osoby, které vyslýchal. Já jsem psala na stroji pro maďarského vyetřovatele Kántora Ference. Vzpomínám si, e jsem uvedeného mue viděla i u táborovéiho duchovního Macsády Istvána, u něho se často zdroval i Kántor Ferenc. Kromě toho jsem ho několikrát viděla také v táborové kapličce.

Má výpověď je v protokolu správně uvedena, odpovídá skutečnosti, co po přečtení potvrzuji svým podpisem.

Ledniczki Istvánné v. r.

Záhy na to dochází v Komárně ke konfrontaci.

Maďarka poznává Karla Neumana.

A major má cestou zpátky na poručíka jen jedno přání: okamitě sehnat vechny navrátilce z tábora Wels.

 Třeba o půlnoci?  směje se poručík.

 Třeba …

Ale u klímá. Usnul. Na kadého to někdy nějak padne. Jen poručík, který teď teprv neztratil dobrou náladu, ouchne do řidiče a řekne:

 Starej spí. Tak jsme na dobrý stopě.

PROTOKOL O VÝSLECHU SVĚDKA

Matějovič Josef, narozen 18 5. 1927…

Otázka:

Předkládám vám dokument se čtyřmi fotografiemi muů. Koho na nich poznáváte?

Odpověď:

Na fotografii číslo 1 poznávám mue, kterého Jsem často potkával v táboře 1002 ve Welsu v Rakousku. V tomto táboře, kde byli soustřeďováni uprchlíci z různých zemí, jsem byl od roku 1952 do roku 1955. Pak Jsem se vrátil na amnestii zpět do Československa.

Otázka:

Co mu, kterého poznáváte na fotografii, v táboře dělal?

Odpověď:

Vyslýchal uprchlíky, kteří utekli z Československa. Bylo to v kanceláři, kterou měla americká zpravodajská sluba.

Otázka:

Vyslýchal také vás a k čemu?

Odpověď:

Musel jsem pod jeho dohledem vyplnit dotazník, kde byly různé otázky. Neustále chtěl, abych dotazník vyplňoval podrobně. - Pak si ho přečetl a zeptal se mě, proč jsem zatajil své členství v KSC. Přitom Jsem v KSČ organizován nebyl. Kdy zjistil, e pocházím z okolí města České Budějovice, předloil mi plán tohoto města a musel jsem na něm ukázat, kde jsou kasárna, letitě a muniční sklady. Kdy Jsem mu ukázal, co vím, řekl, e to nestačí, abych si do rána vzpomněl a ráno se něho hlásil znovu.

Kdy jsem přiel druhý den znovu a nevzpomněl jsem si ji na nic, chtěl, abych mu na papír napsal jména vech funkcionářů JZD, v něm jsem pracoval. U kadého jména chtěl napsat charakteristiku osoby. Musel jsem tam psát i takové věci, jako kdo má jaký rodinný ivot, zda je s výdělkem spokojen, kolik si vydělává, zdali holduje alkoholu či má jiné záliby. Pak se mě dotyčný ptal, zda znám funkcionáře na okrese nebo v kraji. Kdy jsem mu sdělil, e nikoho neznám, zeptal se mě, zdali bych, kdybych dostal nějaký úkol, byl ochoten vrátit se ilegálně do Československa. Odvětil jsem, e to ne, e jsem odeel za hranice proto, abych mohl pracovat v Americe. On mi na to řekl, e jsem blázen, a e pokud nedostanu rozum, těko se uivím i tady v lágru. ádost, kterou jsem si podal o vystěhování, mi pak několikrát zamítl a musel jsem se ivit jen nahodile …

PROTOKOL O VÝSLECHU SVĚDKA

Pavlík Emil, ing., narozen 26. 1. 1930,,,

Otázka;

Co můete říci bliího o mui kterého Jste poznal na fotografii č. 4.

Odpověď:

Znám ho z uprchlického tábora v Linci, kde působil jako výslechový orgán MIS  americké vojenská zpravodajské sluby. Jeho rukama procházeli mnozí uprchlíci nejen z Československa, ale i z Polska a Maďarska.

Otázka:

Vyslýchal vás, eventuálně i některé dalí uprchlíky navrátilce, které jste osobně znal?

Odpověď:

Vyslýchal mě a ne jednou. Nejvíce ho zaujala moje profese, před útěkem do zahraničí jsem pracoval ve Výzkumném ústavu strojíren, a pak moje působení v armádě. Vzpomínám si, e při prvním setkání se mě zeptal, zda umím anglicky. Kdy jsem řekl, e ano, představil se mi jako doktor Herdal a naznačil mi, e budu-li mít dobrou pamě, mohu mít před sebou skvělou budoucnost. Hlavně se zajímal o zakázky naeho ústavu pro armádu. Zeptal jsem se, zda je nutné, abychom o tom hovořili, e jsem přiel na Západ s jiným cílem, ale on na to řekl, e je to bezpodmínečně nutné, protoe v boji proti komunismu je pro svobodný svět cenná kadá informace. Přiznávám, e jsem tomuto mui řekl o některých věcech, které děláme pro armádu, leč tajný výzkum, o něm jsem také věděl, jsem si nechal pro sebe. Poněkud mě překvapilo, kdy při dalím výslechu mě odhalil a řekl mi vcelku podrobně, co jsem zamlčel a dal mí ultimátum, e dokud podrobně nepopíi ve, co potřebuje, nedá mi povolení k práci ani v Rakousku. Pokud se týkalo mé sluby v armádě, zajímala ho charakteristika velitelů, jejich záliby, osobní sklony atd. Zjistil jsem, e si i tyto mé informace někde během doby konsultoval a později mě znovu ádal o doplnění…

PROTOKOL O VÝSLECHU SVĚDKA

Vávra Josef, narozen 30. ledna 1927.

Otázka:

Předkládám vám dokument se Čtyřmi fotografiemi osob. Koho na nich poznáváte?

Odpověď:

Na předloenýdh snímcích poznávám na obrázku č. 1 osobu, kterou jsem poznal někdy v roce 1953 v uprchlickém táboře Spallerhof v Linci, kde tento mu, kterému se říkalo mr. Herda, prováděl výslechy u americké MIS. K tomu byl přiváen z tábora ve Welsu.

Otázka:

Řekněte podrobněji, kdy a za jakých okolností jste s muem, kterého jste na fotografii poznal, přiel do styku.

Odpověď:

V táboře Spallerhof v Linci jsem bydlel od února do května 1953, kdy jsem si nael soukromý byt. V té době jsem přicházel s uvedeným často do styku. Prakticky dvakrát a třikrát do týdne, vdycky, kdy jezdil k nám do lágru dělat výslechy. Hrávali jsme často před bránou tábora volejbal a mr. Herda, kdy zůstával v táboře přes noc, se někdy k nám i přidal. Jednou přijel a měl obvázanou ruku, nevím ji s určitostí, zda pravou nebo levou. Vím to ale přesně, nebo říkal, e se zranil a e nemůe hrát. Jezdil v doprovodu Maďarů a Američanů. Hovořil sice česky, ale patnou četinou. Na sobě nosil zelenou bundu khaki, takovou jakou nosí američtí vojáci.

Otázka:

Vyslýchal také vás?

Odpověď:

Ano. Vyslýchal mě několikrát. Zřejmě jsem ho ale neuspokojil, a tak mi řekl, e si musím připravit projev o pronásledování dělnictva a e mi jednou přivede nějakého redaktora, který to se mnou natočí. Asi za čtrnáct dní mě nechal zavolat do kanceláře MIS, kde u seděl jakýsi mu s magnetofonem. Herda mě vyzval, abych pověděl o poměrech u nás v Tatranu. Natočili se mnou relaci, ve které se jako pravilo, e svobodu má dělník jedině na Západě, kde si můe neomezeně vydělat. Kdy jsem se vrátil na barák, ptali se mě kamarádi, kolik jsem dostal. Řekl jsem, e nic, a také to byla pravda. Tak říkali, e honorář si zase vzal on, e to takhle dělá pořád a e z těch výslechů denně sepisuje zprávy, pro které si jezdí redaktor Kypěna ze Svobodné Evropy. Ty se pak vysílají a Herdovi platí…

22.

Větina těch, kteří Karla Neumana poznali, buď jako Neumana, mr. Herdu či dr. Herdala, jsou s ním konfrontováni,

Navrátilci ho poznávají.

A on?

Za vechny alespoň jeden příklad:

PROTOKOL O KONFRONTACI provedené mezi Karlem Neumanem a svědkem Josefem Vávrou

Do místnosti, v ní byl přítomen obviněný Karel Neuman, byl předvolán svědek |osef Vávra. Oba byli zákonně poučeni o povinnosti vypovídat pravdu a na předloené otázky vypovídají:

Otázka Vávrovi:

Poznáváte zde přítomného?

Odpověď:

Ano. V přítomném poznávám člověka, s ním jsem se poznal v uprchlickém táboře Spallerhof v Linci, kam tento mu dojíděl k výslechům na MIS z uprchlického tábora ve Welsu. Byl znám pod jménem mr. Herda. Při těchto příleitostech hrával s námi také někdy volejbal. Otázka Neumanovi:

Poznáváte vy zde sedícího mue?

Odpověď:

Já jsem nikdy toho člověka neviděl.

Otázka Vávrovi:

Chcete zde přítomnému připomenout něco z doby, kdy jste s ním přicházel do styku?

Odpověď:

Chtěl bych mu připomenout, e to byl on, kdo nařídil, abych si připravil projev pro Svobodnou Evropu o poměrech v závodě, kde jsem pracoval  a vůbec. Pak to, e jednou měl zranění na ruce. Nevím přesně zda to bylo na levé nebo na pravé ruce. Nosil na předloktí obvaz.

Svědek Vávra se obrací na obviněného s přímou otázkou:

 Proč mi teď vyká, kdy jsme si tehdy spolu tykáli, e kdy budu s tebou dělat pro Svobodnou Evropu, e budeme kamarádi. Pak jsi mi jednou říkal, e má jít někam do Grazu, to bylo před tím, ne se rozkřiklo, e jsi byl přeloen do Ameriky.

Otázka Neumanovi:

Odpovězte svědkovi Vávrovi.

Odpověď:

Na to moihu odpovědět jen tak, e to, co zde uvedl svědek Vávra, není pravda, protoe já jsem nikdy v táboře Spallerhof ani v táboře ve Welsu nebyl.

Otázka Vávrovi:

Uvedl Jste, e jste se se zde přítomným vídával častěji. Jak často to bylo?

Odpověď:

Vídával jsem ho dvakrát třikrát týdně, vdycky, kdy přijel vyslýchat, Byl do tábora přiváen ve vojenském dípu, společně jetě s dalími vyetřovateli, větinou Maďary, Často pak zůstával v táboře do druhého dne.

Otázka:

Co to bylo za organizaci MIS?

Odpověď:

MIS byla americká vojenská zpravodajská sluba, jejím vedoucím v táboře Spallerhof byl jakýsi mr. Braun. Nevím, zda to bylo jeho právé jméno. Vím, e tam byl pracovníkem MIS také nějaký Postupa, který pocházel odněkud z Prostějova.

Svědek Vávra se obrací přímo na Neumanna.

 Znal jsi přece Postupu Byli jste přece kamarádi. A s Braunem jsi byl taky jedna ruka.

Otázka Neumanovi:

Vyjádřete se k výpovědi svědka Vávry.

Odpověď:

Já nemohu nic jiného uvést ne to, co jsem ji uvedl a sice, e jsem nikdy v táboře Spallerhof ani v táboře Wels nebyl. ádného Brauna ani Postupu neznám.

Otázka Vávrovi:

Chcete jetě něčím svoji výpověď doplnit?

Odpověď:

Nevím, čím bych jetě výpověď doplnil. Chtěl bych Jenom zde přítomnému říci, e mě velmi udivuje, e mě nepoznává a e tvrdí, e ve Spallerhofu nebyl Já jsem si tím, co jsem uvedl, naprosto jist a na své výpovědi trvám.

Zápis přečten a shledán správným.

V noci volal urek a ráno u byl major ve Varavě. Tak to spěchalo. A toho dne jetě před večerem byl major u opět zpátky v Praze.

 Letem světem? Co se děje?  zeptal se poručík, ale na éfovi hned poznal, e na legrácky dnes není.

 Přivést Neumana a svolej skupinu.

Majorova pracovna se záhy neprodyně utěsnila cigaretovým kouřem.

Voněl pod nos i Karlu Neumanovi, a tak rád sáhl po nabídnuté cigaretě a oihni.

 Jetě je čerstvá, řekl mu major, ale řekl to s výjimečnou ironií, jakou jen málokdy pouíval. Vteřinu počkal a teprve pak větu dořekl:

 V poledne koupená ve Varavě. Chutná?

Neumanovy oči zatékaly. Ale jen na zlomek vteřiny.

Tuil, e tahle paráda je kvůli němu, a proto si obzvlá hlídal svou ledovou masku.

 Budeme pokračovat v konfrontacích, anebo to skončíme. Co myslíte?  zauvaoval major nahlas. Začal probírat spisy.

 Tecf mám na stole deset dvanáct lidí, kteří vás znají z Welsu, pak tři, kteří by vám připomněli dřívějí působení v západoněmecké Válce, a mám pocit, e se přihlásí jetě dalí…

 Nikdy jsem tam nebyl. To je vechno omyl. Nic na svědomí nemám …

 A co vrada kapitána Křivky?

 Já ho nezabili  vytěkl Neuman. Kdy se zase srovnal, dodal: Já nikoho nezavradil.

 Co Modrá dolina v Nízkých Tatrách? Major váil kadé slovo dřív ne ho vyslovil.

 Nic vám neříká Modrá dolina v Nízkých Tatrácih.

 Nevím. Ne. Nikdy jsem tam nebyl.

 Ani s Antkem?  vystřelil major  a v tom okamiku se Karel Neuman na idli sesul. Ruka s cigaretou se mu roztřásla, bělmo těkavých očí potemnělo, snail se znovu nabýt rovnováhy, ale u nemohl zakrýt, e trefu dostal.

 Jmenujete se Florian Elks. Na začátku války si s vámi tragicky zahrál osud. Jel jste na návtěvu do Myslowic, při áře vás zatkli a dostal jste se do Osvětimi. koda, bylo vám tehdy dvacet a el jste do koncentráku pro nic, jako milióny jiných. Chtěl jste se odtud zachránit, to vám nikdo nemá za zlé. Jene, za jakou cenu. Jetě, kdy jste podepsal revers konfidentu Antkovi, jetě kdy ten vás vzal do své sotně, a vaí matce el říct, e jste byl v koncentráku zabit, tehdy Jste jetě měl čas se zachránit. Vás ale síral strach z Antka a z lidí kolem něho a tak jste se radi přizpůsobil jim. Táhli jste s tlupou, Černá sotňa se jmenovala, viďte, jihem Polska, kusem Sovětského svazu, Slovenskem. V Modré dolině jste odpravili přes třicet naich vojáků. A pořád vám to bylo málo. U roztrouení táhli jste Beskydami, znáte Bílý kří? koda, e jsme se tam tehdy nepotkali.

Major si projel pravičkou proedivělou skráň.

 A pak Rakousko a západní Německo  a konec slávy. Ale i američtí ostří hoi poznali, e vám Je třeba nejdřív poněkud schladit hlavy, ne budete k dalímu pouití. Pro jistotu vám nechali odstřelit éfa, nevím, jestli jste znal Stefana Banderu. A vás místo do Států radi posadili do lágrů. Antek, to je ve vaich představách ten Tomíček z Budějovic, vás drel nad vodou, protoe věděl, e si vás drí jako chytrou hlavu. Byl jste mu zavázán, opatřil vám privilegované místo, a pak vám také zařídil přeloení do Grazu. Ale ne do koly pro hluchoněmé, nýbr do jiného kursu. Víte, jak se jmenoval, ne?

Cigareta sama dohořívá na okraji popelníku a Neuman sedí s rukama zkříenýma v klíně a mlčí.

 Nevím jetě, jak se jmenovala oficiálně, ale kolili se tam agenti pro dlouhodobé nasazení. Pod heslem: pětdeset let klidu a pak do toho. Zprvu z vás měli být malí nenápadní lidé, kteří se někde někam vřadí, nějak se někam zasunou, aby si připravili místa, a přijde čas. ádní rváči, spí servilní pánové, kteří se umějí chovat ve společnosti. Také vám vymysleli několik legend, pro případ, e by záměr vyel jinak, ne se ve ilkole počítalo. Jistě ale víte, e ta hluchoněmota byla jen legendou pro případ nouze. A vy jste Antka, který vás jako průvodčí spacích vagónů mezinárodních rychlíků převezl přes hranice, zklamal. Agent nesmí touit po tom, co nesmí. A vy jste měl zakázáno jít domů a přesto jste tam chtěl zaskočit. Pár dnů poté, co vás vysadil v ilině, a my vás chytli. Málem jste vyvázl. Jene Jste nás podcenil, a to Jste také neměl. Antek to sledoval, dokonce by vám býval u odpustil, kdy viděl Jak Jdete krásně nahoru: vojna, přihláka do strany… Ten nesmysl s fotografiemi vám uloil Jenom proto, aby si zkontroloval, zdali vás hlídáme nebo ne. Vy jste mu tehdy dal hláku, e jde po vás kapitán Křivka. Antek vás ale nepotřeboval v base, nýbr na vojně a pokud mono v nějaké sluné funkci. Tak vám vradou zase přikryl záda. A řekl vám Jednou provdy, e kdy se neukázníte a budete si hrát dál na světáka jako před Vinovými a Zorkou Krausovou, tak e skončíte jako Křivka. A e odrovná i vai matku, i vae sestry. Toté řekl jim, kdy zjistil e vás poznaly na fotografii a e vás budeme konfrontovat. koda, mohl jste si po létech popovídat s maminkou a lecos mohlo být jednoduí. Jene zase ten strach, viďte? Vy jste Antkovi věřil, e to udělá, protoe mockrát jste byl sám u toho, kdy se střílelo do nevinných lidí hlava nehlava.

 Chcete se doznat? Můeme sepsat závěrečný protokol.

 To není pravda. Neznám ádného Antka. Neznám

 Jak chcete, ale uvědomte si, e strach u vás Jednou přitlačil ke dnu. Nevím, jakou dalí příleitost budete jetě kdy mít,.. Antek Juzek alias Petr Joná, resident americké zpravodajské sluby je toho času právě ve spolehlivých rukách polské státní bezpečnosti a záhy jistě v přísluném doprovodu navtíví i Prahu.

 To není pravda. Nic není pravda. 

 Mohu vás ujistit, e Antek Juzek se dnes dopoledne ke vemu doznal. Dokonce i k tomu, jak jste zavradili ve vlaku kapitána Křivku.

Neuman se zvedl, odstrčil idli, pak se jí malátně přidrel a znovu si sedl. Něco se v něm zhroutilo.

 Doznáváte se … ?

Karel Neuman sedí, hlavu zabořenou v dlaních a mlčí.

MÍSTO DOSLOVU:

Jetě chvilku s majorem

Major není nemluva, ani morous. Ale nebyl dvakrát naden, kdy Jsme ho poádali o interview.

Zeptal se:

 Proč?

 Snad Jetě tečku za případem Karla Neumana, ne?

 Tady Ji máte?  řekl, kdy dolistoval poslední stránky rukopisu. Byl odhalen, odsouzen…

 Ale, v osmaedesátém roce … ?

Major mávne rukou:

 To byla spí provokace, ne co jiného.

U vytuil, e jsme k vyetřovacím protokolům prolistovali i čerstvé soudní spisy.

Provokace?

Jednoho rána, kdy major za sebou zavíral doma dveře, měl na vizitce pod Jménem namalovanou ibenici.

Psal se tehdy rok 1968.

Ale ani títek nestrhl. Otočil se a el na elektriku. Neměl strach o krk. Zail v ivotě u lecjaké situace, navíc měl čisté svědomí, a po kůi mu sahali u konkrétnějí osoby, ne anonymní kreslič provazů. Jak ale nasedl do tramvaje a začetl se do novin, zvedl se mu aludek.

Pan A J. Liehm interpeluje v Literárkách. Zrovna pan Liehm Státní bezpečnost, k ní major patří, označuje za nejrozsáhleií ilegální organizaci a ádá, aby její likvidace probíhala hned a před tváří celé naí veřejnosti.

Jak je to dlouho, co měl major v kanceláři zrovna tohohle pana Liehma. Dva tři roky Tehdy praskla aféra s jednou britskou piónkou, která se podle přísluných instrukcí z domova zaměřila na perspektivní a progresivní mladé komunistické kulturní pracovníky Pan Liehm byl tehdy Jedním z nich. Ochotně mluvil: o vem a o vech, ale zcela Jinak, ne tehdy veřejně psal. Major ale záhy zjistil, e lo víc o vlastní polívčičku a o drby, ne o zpravodajtinu, ale přesto se před ním pan Liehm třásl, omlouval se a dokonce se nabídl, zdali by nemohl být nějak naí Státní bezpečnosti uitečný. Rád by se prý revanoval za sluné zacházení .

Majior by se nahlas zasmál. Ale sedl v elektrice a proti němu lidé, z nich mnozí si čtou stejné řádky jako on, a Čtou je váně, vzrueně.

O kus dál jiné jméno: pan Brodský. Nyní: čelný funkcionář K 231.

Vidí ho jako dneska: přikrčeného, zhrouceného, tehdy prý svedeného člověka. Nic přece proti republice neměl. Nic nechtěl. K nikomu se nepotřeboval přidávat, ale vydírali ho. Po Únoru měl dobré místo odborného učitele v Ústí. Přili za ním a říkali: musí s námi, nebo… znali maličké hříky z okupace a pak větí, které měl ve spolku s národními socialisty. Kdy nepůjde s námi, prásknem tě, a uvidí, jak se na policii trhaj nefatíčky. Kdy půjde s námi, bude po převratu ministrem kolství Chystal tedy raději s nimi kromě převratu i popřevratový plán kolské reformy. Připosraený Brodský tehdy při výslechu říkal:

 Pane majore, věřte mi nebo ne, obdivuji poctivé komunisty, kteří tolik za války zkusili (doslova citováno z protokolu, který podepsal. A teď? Co píe?

 Dobrým komunistům je třeba utrhat nohy a jimi patné komunisty mlátit.

Major zavře noviny a strčí je do kapsy.

Vystupuje.

Lumpové začínají licitovat falenými trumfy. A to u je váná výstraha.

Major si sedá za stůl, kdy zazvoní ,,ministerský telefon. Dozví se, e případ Neuman má být rehabilitován. Hele!

 Proč! Důkazy přece sedí?

Sedí nesedí. Je na tom vyí zájem. A pak: má celou sí?

Nedělal přece celou sí, ale Neumana a komplice Antka. A oba jsou usvědčeni. Sice po deseti letech, ale usvědčeni.

Proč se najednou mluví o celé síti. Asi existuje a dala by se odkrýt. Kdy ji ale začal dělat, tak ochabl zájem a dostal jiný případ.

Major poloí telefon a nejraději by vyhnal poručíka, který se ho právě ptá, zda viděl v televizi Otu Rambouska.

 Neviděl. Spal jsem.

Ale za chvilku Je u něho v pracovně plno a Jeho lidé, neklidní, Jak je nezná, vzrueně mluví o tom, co včera Rambousek z obrazovky říkal.

 Prý Je nevinný. Vecko byla nezákonnost.

Poručík přistrčí před majora Rambouskovy spisy. Zalistuje v nich, ale zná Je přece nazpamě. Kdysi ho také dělal. Rambousek, bývalý národně socialistický funkcionář, utekl po Únoru 1948, proel americkou verbovkou a s falenou legitimací se vracel zpátky jako agent.

Major namátkou nalistuje stránku, kde Je červenou tukou podkrtnuta věta:

 Byl jsem antikomunistou a očekával jsem od útěku zlepení svého postavení.

Proč tam tedy nezůstal!?

 Kdy Jsem se z příkazu Američanů vracel zpátky do Československa, měl Jsem, jak bylo zjitěno, u sebe zbraň, ale chtěl jsem ji pouít jen v nejzazím případě.

Tohle tehdy řekl Rambousek do protokolu vyetřovateli, kterému major neříkal Jinak, ne Rudolfek.

Býval by klidně vradil. A teď vykládá do televize, e se stal obětí vyetřovatelů Státní bezpečnosti.

Rudolfka?

Snad chce tomu náhoda, e zakrátko má major na stole zprávu, e vyetřovatel Rudolfek se zastřelil.

Proč?

Znovu, u po kolikáté, bere do rukou papír a čte si zprávu pátračky:

 Jak bylo zjitěno, jedním z hlavních důvodů sebevrady vyetřovatele kapitána Rudolfa Hájka byla skutečnost, e ve kole, kam chodil jeho chlapec, předčítala učitelka v hodinách občanské výchovy Články z novin, které osočovaly vyetřovatele z nezákonné činnosti. Po kadé, kdy dočetla, ptala se:

 Co tomu říká, Hájku? Tvůj tatínek je přece vyetřovatel … Pověz o tom doma!

Major zlostně odhodí papír. Sedne si, zaboří hlavu do dlaní. Vzpomíná právě na Rudolfka. Kdy začal případ Karla Neumana, byl to právě Rudolfek, který majorovi říkal:

 Ví, na něj se musí opatrně a s citem. Kdy nemluví, tak to radi skončím. Na něj se musí lidsky…

Tehdy kolikrát major vytěkl:

 A to mám čekat do penze? Hergot, bouchni taky jednou do stolu a řekni mu do očí, e le!

A Rudolfek namítal.

 Počkejl Kdy pozná, e jsme k němu sluní, bude slunej i na nás.

A teď Rudolfek ztratil nervy a nechal se utvat. A nad Jeho hrobem si jetě vezmou slovo Neuman a Brodský.

Major volá do novin známého redaktora.

 Napi o tom.

 éf to nevezme, nezlob se. e shora jsou Jisté instrukce. Přece to zná.

Major zavěsí telefon a najednou vidí, jak proti němu sedí osm deset chlapců. Jeho zvlátní skupina. Čekají na příkaz, co dělat.

Ale i major má ze shora jisté instrukce. Bohuel.

Zapálí si cigaretu, chvilku ji chutná a pak řekne:

 Oficiálně nic aktuálního sice není. Jinak si ale myslím, e máme práce kadý dost. Důleité poznatky okamitě hlaste.

Pak zůstanou sami s poručíkem.

Oba kouří víc, ne bývalo jejich zvykem. Poručík dokonce,zdá se, ztratil i humor, který míval.

 Máme být rozputěni, slyel jste?

 Slyel, řekne major.

 Půjdu zas na dráhu  a je to!

 Utíká? Tady se asi teď nebude jezdit podle jízdního řádu, jene …

 Co?

 Bude tu o něco větí provoz …

Pak ti dva spolu sedí a dlouho si povídají. A o vem

Major se taky nenarodil jako policista. Vyučil se sou struníkem v malé dílničce za Smíchovem, hned za Tatrovkou. Nepočítal facky, které schytal od mistra ale moná, e mistr věděl, proč mu je vráí. Alespoň něco pořádného uměl. Byl ze sedmi dětí a stokoruna, kte rou nosil domů, tehdy hodně platila. Kór, kdy táta byl kopáč  starý bolevik, a stavitelům nesměl přijít ani na oči. Pak se major potloukal po velkoněmecké říi, jako z milosti trpěný nádeník, kde kromě foltrefy do bunkru, kde právě byl, poznal natěstí jedinou radost v první lásce. Jmenovala se Valja. Kreslili si svět, a budou volní, ale nakonec skončila v koncentráku a on zdrcený a smutný vracel se sám domů.

Znovu k soustruhu.

Byl tehdy u něho víc ne doma, protoe se bál samoty  a vzpomínek.

Jednou za ním přili. Diplomaticky. Má tátu komunistu. Ví, kam patří?

Chtěl je poslat k ípku.

Co se ptají? Znají ho přece z dílny. A pak: u přece dlouho nosí na klopě rudou hvězdičku se srpem a kladivem.

Jestli by el do Bezpečnosti?

Měl trému a taky strach: stačí na to? Zřejmě stačil. Jedna, druhá i třetí kola s vyznamenáním. Předtím a mezitím ostrá sluba v pohraničí. Kolikrát lo u tehdy o krk. A co teprve na banderovcích…

Ruka zajede do vlasů a najde starou jizvu…

A pak to lo dál a dál: Bílá legie na východním Slovensku. Babice. Slepička na Voticku. Vrada soudruky Kváové na Kutnohorsku. Přestřelka s agenty v Černé ulici v Praze, kousek od flekovské hospody .

Jak si takhle povídají, najednou řekne poručík:

 A mělo to cenu, kdy dneska … ?

 Mělo a má!

Major málokdy zvyuje hlas, ale tentokrát div na poručíka nezařval.

 Mělo!

Ví, e poručík není ádná měkkota. Přiel ke Státní bezpečnosti sice o pár let později, ale také to neměl lehké. A komunista to je. Vím, čím komunista můe být. Jen je teď trochu zneklidněn. Ale, kdo zneklidněn není?

Píe se rok 1968.

 Kam se to tedy řítíme?  zeptá se poručík.

- Nenech se plést, ničím. Je to sloité. Ale zachovel si rozum  a cit. Musí zase přijít doba, kdy se věci srovnalí Omyly, chyby; v které společnosti nejsou? Jen ale nae o nich veřejně mluví. A také je napravuje. Jestli se ale po tomhle někdo veze, tak mu jde o víc. A na to, pozorl Jde o Únor, a tím o vecko.

Brzy nato se ale situace jetě přiostří.

Major je poslán z moci úřední na dovolenou, později do zálohy. Na vyhození není, i kdy se prý exponoval v akcích, které Jsou dnes podrobeny veřejné kritice.

Pravičáci, i tady, vědí, s kým si vyřídit osobní účty.

Ale nahoře mají s majorem Jetě pohovor na rozloučenou.

 Případ Neuman ti dost přitíil, řekne referent.

 Ublíil jsem mu?

 To ne. Určitě ne. Ale soud, který znovu se na celou záleitost díval, konstatoval, e jsi uil prostředků, které se neslučují s kvalifikovaným vyetřováním. Nevloil jsi do toho trochu partyzántiny? Neuman byl sice podezřelý z protistátní činnosti, ale proč si s ním tedy pak v hospodě týká? A proč s ním pije pivo? A tahá z něho při tom rozumy? A pak. Pouhé podezření z vrady tě vede k domněnce, e můe mít komplice. A ani jsi co důkladně doloil, klidně jsi veel do styku s Poláky.

 A lápl jsem snad vedle?

 Mohl jsi ale obvinit nevinného člověka!

 A je Neuman bez viny?

 To není… Ale čistou práci jsi neodvedl.

 Američané zřejmě odvádějí čistí práci? A banderovci taky? Tak tomu mám rozumět?

 Nebuď zbytečně podráděný. Fakt je, e jsi doma Neumana při ádné protistátní činnosti nepřistihl

 Protoe jsme zakročili včas. Nebo jsem měl čekat dalích deset let?

Referent, který v horkém létě 1968 řeí případ majora, ani neoponuje. Má před sebou dopis Karla Neumana, na něm je parafa tehdejího ministra vnitra s poznámkou:

 Major zřejmě nemá dostatek schopností k výkonu funkce a i vzhledem k věku propustit do zálohy.

A referent má za úkol toto provést a pohovor je jen formalitou.

Tak se jednoho červencového dne major loučí.

Poručík po něm přebírá psací stůl a zvlátní skupinu. Podají si ruce. Poručíkovi je velijak.

Major pozná, e mu vlhnou oči.

 To nic, řekne. Brzo zase na shledanou.

 Zavolám vás, soudruhu majore.

 Radi poli hned auto!

Jednoho srpnového rána přijelo. Bylo to jedno z aut, o něm rozhlas vyhlaoval, e v něm jede kolaborant.

Tehdy se major vrátil.

Nepotřeboval jmenovací dekret ani psací stůl. Začala obvyklá práce, při které nikdy neseděl a nemyslel na funkci ani na ari.

Začal tam, kde skončil: specialista na agenty dlouhodobého nasazení a byla doba, kdy se to jimi jenom hemilo.

Jsou to lidé, kteří na první pohled znamenají málo nebo nic, ale kteří jednoho dne …

Jednoho dne ale také dostal major na stůl dopis podepsaný Karlem Neumanem:

 Vím, e se mi nyní pomstíte. Zase máte moc a jistě mi neodpustíte, e jsem se pokouel o rehabilitaci. Chci vás ale ujistit, e na vás osobně jsem si nikdy nestěoval a nikdy jsem vám ani ádnému z vaich vyetřovatelů nepřipisoval ádné nezákonné činy. Můete nyní se mnou naloit velijak, jen vás prosím, abyste mě nevykazoval z republiky.

Major prolétl řádky a dopis odloil.

 Co mám odepsat?  zeptal se poručík.

Nic! Neumana si u odepsali sami. Moná, e ho jetě jednou poleme domů, ale zatím počkáme. Teď tu ale máme čerstvá těla …

Major sáhl po svazku, z něho vylistoval výpovědi několika navrátilců.

Z dvanácti jmen zakrtl tři.

 Podívejte se mi radi na tyto.

 Hasman, taxikář?

 Taxikář, který uteče a zase se vrátí a hned je k ruce americkému korespondentovi, to by nám snad něco mělo říct, ne?

 Inenýr Vilímek!

 Pozvi ho zítra k výslechu. Neuivil se u Siemensů  a dostal heimvé. Toté Vydra.

 Myslíte, e dělají pro Brity?

 Mysleli jsme si, e je Neuman hluchoněmý a nebyl. Nakonec, nikdo z nich pro nikoho nemusí nic dělat. Mohou to být nímandi. Někdy ale stačí, kdy jim někdo podá ruku nebo je pozve na večeři. Podle toho, co o nich čtu …

 Ale …

 Chce říct, e nemůeme podezřívat kadého ..Ť Jsou ale typy lidí, kteří ani netuí, jaká se s nimi začíná hra, kdy jim někdo poručí tatara, koňak, nebo kdy si jim nějaká dámička sedne na klín. Pak stačí třeba jen fotka a leknou se manelky … A teprve pak přijde otázka:

 Mohl byste pro nás udělat maličkost?

Major se otočil a sáhl do sejfu, odkud vytáhl protokol, který byl včera sepsán s muem, který si tady říká tenisový trenér.

Na otázku, zda znal mr. Herdala, pravil trenér:

 Ano. Několikrát jsem ho viděl v Mnichově ve Svobodné Evropě.

 Dělal pro ně toti taky, připodotkl major.

 Víte o tom, e byl Herdal poslán s úkolem do Československa?

 Ano.

 A víte proč?

 Američané ho tu potřebovali nenápadně umístit. Jako mě. Pan Herdal …

 Je to tento mu?  skočil mu do řeči major, a ukázal fotografii Neumana.

 Ano.

 Pokračujte …

 Měl slíbeno, jako já, e po pěti létech bude staen opět na Západ a bylo jemu jako mně nabídnuto místo ve státních slubách amerického státního departementu.

 Ale el přece k nám s rizikem, e bude odhalen!

 Tam je větí riziko……….

 Jaké?

 Hodně víme Já i on. A lehce se Člověk můe ztratit. Třeba ve vodě. Nebo vás potká dopravní nehoda. Dělá se to různě …

Pak nám major řekl, e tohle jako Interview stačí. Není nemluva, ale snad u toho napovídal dost.

Ale slíbil, e o jiných případech lecos jetě poví. Jindy.

Konec