Start do neznáma - Jiří Marold

Ahoj Vojto!

Zdraví tě matička stověatá a kromě ní jeden její obyčejný obyvatel, na kterého jsi, doufám, jetě nestačil zapomenout. Praha je pořád stejná, uličky na Starém Městě stále křivolaké a hospůdky plné lidí, kteří se pořád ptají, co je s tím klukem, který měl tak rád topinky a řízně natočenou sklenici plzeňské dvanáctky. Ptá se po Tobě taky Lenka, e prý jsi ji slíbil zasvětit do obřadu a tajů správného zapalování santalového dřeva, jeho vůně nesmí podle Tebe chybět u ádné večeře připravené na dřevěném uhlí. Pokud se Ti nestýská po Lence, tak po pivu asi určitě, to mi nevyvrátí. Co tam vůbec pije za patoky? Ty velijaké pilsy nebo budweisery pořádný chmel viděly z pěkné dálky a jetě skrz zamlené sklo. Jene my atletičtí borci na vrcholu svých sil teď poháníme organismus jen dusy a plnotučným mlékem. To jsme dopadli, chlapče…Ale o tom vem si popovídáme brzy osobně. Sděluji Ti slavnostně, odrodilý Praáku, zrádče naich toulek historickou dlabou staroslavného města, e se brzy zase shledáme. Na stole leí přede mnou pozvánka, potvrzená naím atletickým svazem k sérii startů na halových závodech za mořem. V jednáni je účast na mítinku v Německé spolkové republice, kde by měly být tahákem i přední zámořské hvězdy, potamo tedy i Ty, starý brachu. Jedno slavnostní pivo tedy spolu udělat musíme, tím nai kondici neohrozíme, zvlátě kdy předmětným mokem bude orosené plzeňské, přibalené do mého skrovného zavazadla. Za tři týdny - kdy vechno dobře dopadne - na shledanou v Los Angeles.Teď u musím pomalu končit, jdu na

trénink. Tak se měj!

Martin

Nafukovací hala ve Stromovce vypadala v sychravém zimním odpoledni mezi bataliónem holých stromů jako obrovitá, prehistorická elva. Na zamrzlé Malé říčce se prohánělo několik okřičených kluků, stiených utkvělou představou, e právě hrají hokejový mač přinejmením o titul mistra úplně celého světa.

,,Nahraj!”

Na břehu podupává několik promrzlých a navýsost znuděných tatínků.

Gól!”

Puk střelhbitě proklouzl mezi dvěma kolními branami, slouícími jako náhraka brankových tyčí, a zarazil se o křupavý, sněhem pokrytý břeh. Střelci, který s rudýma uima neartikulovanými výkřiky zvěstoval irému okolí stoprocentní účinnost střeleckého pokusu, zůstala náhle ústa dokořán:

Hele, kluci, Ditrich!”

Alejí podél břehu, obklopen čestnou stráí nachýlených stromů, poklusával mladý mu v modrých teplákách s odznakem Rudé hvězdy na prsou. Kulicha měl naraeného a k očím, ruce chránily tlusté palčáky. ála mu povlávala za krkem a zanechávala ve větrném počasí klikatou stopu jako ohon komety, uhánějící nekonečnou dráhou vesmíru.

Na konci aleje stál mu se stopkami v rukou. Kdy se atlet přiblíil, spokojeně pokýval hlavou a roztáhl tvář do vlídného úsměvu.

Dobrý, Martine. Zdá se, e noha je v pořádku.”

Atlet zprudka vydechoval. Na tváři mu umrzaly kapičky potu. Achillovky jsou zkroceny, doktore. Vůbec neprotestují. Připravte listinu rekordů, brzy dojde na zbrusu čerstvý zápis, tak si to představujete, ne?”

Doktor Típek se zakabonil. Rekordy přijdou samy, to mi věř, hochu. Za ta léta, co dělám felčara u atletických křehotinek, u jsem měl v práci jiné borce. A nikdy jsem se u ádného v odhadu nezmýlil. Achillovky trochu tvůj rozlet zbrzdily, ale teď můe přepnout s klidem na druhou kosmickou, slovo na to!”

Doktore, mám jet na ten halový okruh? Na dřevěné dráhy? Vydrí to noha? Ale na rovinu, ádné vytáčky!”

li pomalu zpět podél řeky. Kluci se zase zabrali do svého lítého klání. Sprinter Ditrich, dobrý, no a co má být? Teď přece vládne paní Zima. Hokej, lye, krasobruslení a sáňky. Na

tartanové radovánky u televize a na strahovském stadiónu je jetě času dost.

Četls to? Doktor Típek obřadně vylovil z kapsy huňatého koíku sloený výtisk francouzského časopisu ATLETIQUE REVUE. Zabodl prst do tučně vysázeného článku na třetí straně: Československý sprintér Martin Ditrich, nástupce svého kdysi slavného krajana Viléma Mandlíka, mu, jemu jsme u vloni předpovídali slibnou budoucnost, se podle dobře informovaných kruhů po operaci achillovky vrací opět v olympijském roce na atletickou dráhu. O jeho nadějích na největí pocty letoní sezóny víc ne jakékoliv prognózy napoví série startů v halách Spojených států a na mítinku v Německé spolkové republice, kde se střetne v závodech pravdy se současnou světovou pičkou, v čele s africkým sprintérem Danielem Masourem, studujícím v současné době na losangelské univerzitě.

To psal Hansenne, Marcel Hansenne, řekl bezmála náboně Típek. Ví, kdo to byl? Slavný půlkař poválečné éry, dnes uznávaný odborník v novinářské brani.

Ditrich se pobaveně usmál. Take kdy to napíe slovutný přítel Marcel, mám zlato v kapse. A vechny halové závody jakbysmet. Tak jo, doktore, jdu si zabalit, abych nezmekal letadlo a nepřipravil náhodou svou neúčastí pořadatele za mořem o zlatý hřeb programu.

Jetě vyklusej dva kilometry. Můe to proloit třemi dvoustovkami naostro!” odtuil sue doktor Típek a ve chvíli, kdy obřadně skládal noviny, aby je uloil zpět do bezedné prohlubně koichu, nezbylo mu, ne se dívat na záda svého svěřence, která se vlivem zvyující se rychlosti zmenovala úměrně se čtvercem času.

2

Major Čásek si prohlíel mue před sebou s nelíčeným zájmem. Vysoká hradba spisů na stole zakrývala jeho rozloitou postavu, z ní návtěvníkovi, přestoe se tyčil v místnosti v plné výi svých sto osmdesáti pěti centimetrů, bylo dopřáno uvidět jen hlavu s řadou přemýlivých vrásek a párem modrých očí.

Tak co, poručíku, chystá se na cestu za teplem? A plavky, plavky si, doufám, bere s sebou.

Major kdysi závodně křioval domácí i zahraniční bazény a na svou éru se dopracoval vcelku sluných výsledků. V estačtyřicátém měl dokonce vleklou patálii s FINA, Mezinárodní plaveckou asociací, která se durdila na československé plavce jen proto, e se střetli se sovětskými závodníky, kteří dosud nebyli členy světové plavecké rodiny. Mekov a Uakov, jo, váení, to byli borci, kam se dnes hrabe nějaký thymolínový Mark Spitz. Ten Mekov lámal světové rekordy a přitom měl v těle střepiny z válečných granátů, takový to byl chlap!

Čásek u skromně pomlčel o tom, e za bohatýry poválečných bazénů zůstal jen o zlomky sekund, v nových národních rekordech, které měly hodnoty tvrdé valuty i na světové burze rekordů.

,,Plavky připadají v úvahu jen v případě výskytu bazénů v hotelech, soudruhu majore, oznámil poručík Ditrich. Na východním pobřeí Států panuje krutá zima, na břehu Pacifiku v Kalifornii se sice v těchto dnech chodí jen v sakách, ale kdo by se na plái v Santa Monice svlékl do plavek, byl by hned povaován za reklamního agenta starého Liky, éfa naich otuilců.

Čásek prohlásil, e nic jiného ne bazény rázu ryze hotelového neměl na mysli. Taky jsem tam kdysi byl… řekl tie, spí pod vousy, ne aby tahle slova byla určena uím cizím, by patřícím jeho podřízenému. Jako plavec jsem v té zemi americké rozhodně neúčinkoval, to si tedy pi, chlapče, říkal si v duchu. Usmál se. Poklepal kloubem ukazováku na haldu spisů.

O tohle se rozdělíme. Ulrich a Buek si také něco vezmou. Olympijská naděje přece musí mít nějaké úlevy a zaměstnavatel s pochopením vyjde vstříc, ne?

Nenaříkám si, soudruhu náčelníku.

Co achillovky? Posaď se, chlapče, a si tady nevystojí zase nějakou bolístku. Ukázal na plyovou idli, která by mohla vyprávět romány o lidech, kteří na ní spočinuli za ta dlouhá léta, co Časek sedí v téhle éfovské místnosti.

Ten dopis do Los Angeles jsi u poslal? zajímal se náčelník.

Včera.

Chce kávu?

Jsem v tréninku.

Ví, proč máme zájem, abys tomu … jak se jmenuje, no, tomu Vojtovi, abys mu napsal?

Jen mlhavě tuím.

Čásek vstal a přistoupil ke stěně, na ní vévodila rozměrná mapa světa.

Chvíli mlčky zíral na barevné skvrny, znázorňující západní část naí planety. Pak se prudce otočil.

e si ten dopis někdo přečte dřív, ne dorazí k adresátovi, na to vsadím krk, to si pi.

Poručík Ditrich kývl hlavou. U mnohokrát byl svědkem, jak jeho náčelník při různých příleitostech dával krk vsázku, ale dosud se nikdy nestalo, e by o něj přiel. Zřejmě tomu bude stejně i v tomto případě.

O to jde, rozvíjel major dál svou teorii. Do sportu se v poslední době začaly přimíchávat nepříjemné karty z politického hazardního pokeru. Vyuít sportovního zápolení k vyřizování účtů, patřících na zcela jiné pole, pokud by vůbec někam patřit měly ..

… jako vloni v Miláně. Mezinárodní mítink, stovka muů, vedle Martina v první dráze slavný Pietro Lannea, v hlediti dvacet tisíc lidí, v cíli první Ital, Martin o dvě desetiny zpět druhý, potlesk tribun, píchnutí v achillovce, pak ale daleko horí, silnějí a někde u srdce, to kdy si pořadatelé najednou vzpomněli s antidopingovou zkoukou, jenom on, nikdo jiný, běelo jich přece osm, to je divný, proč zrovna já… pak najednou bomba, nafouklá bublina, bůhvíkým rozdmychaná, druhý v pořadí dopoval, pouil zakázaných povzbuzujících prostředků, novináři se srocovali, nastavovali mikrofony, smečka senzacechtivých pisálků se prala o pár volných telefonních linek, aby měli zprávy hezky zčerstva na prvních stranách.

ádal kontrolní zkouku. Smáli se. Zbláznil jste se? Co si to dovolujete? A přiel Lannea. Nesmysl, povídal. Jestli on, tak já jsem dopoval taky. Přiveďte neutrálního lékaře. Jinak v novinách oznámím, e jsem před závodem slyel, jak se domlouváte na tomhle nehorázném podvodu. Slyíte, u před závodem!

A bylo po bublině. Praskla jako přefouknutý balón, pořadatelé měli z ostudy kabát a na paty. Promiňte, nedopatření, selhala aparatura v laboratoři, račte zase přijet. Ne, děkuji, nemám zájem. Sbohem, Itálie!

Podívej, řekl major Čásek, jestli si náhodou myslí, e za hranicemi nikdo neví, e kromě atleta jsi taky poručík československé bezpečnosti, tak se s tou představou rychle rozluč. Vůbec toti nejde o to, abychom tě montovali do nějakých nových dopingových afér, protoe podruhé by to ti íbři mohli zorganizovat o něco perfektněji a nikdo by ti to u

neodpáral. Jene na tomhle halovém turné se zřejmě dají do pohybu zbraně poněkud silnějího kalibru, ne by se dalo očekávat.

Jaké? zajímal se poručík.

Máme zprávy. Jsou tam lidé, kteří si podobně jako já kdysi taky vzali na cestu plavky. Pro vechny případy. Kdyby jim vybyl čas. Jene se k nim jetě nedostali. A jsou tam hezky dlouho…

Martin si se zájmem prohlíel barevnou mapu. U věděl, kdy je na místě mlčet a poslouchat.

Před dvěma lety nalákali na stipendium několik předních afrických sportovců. Někteří z nich dokonce čas studovali i u nás, přestoe jejich vlády nebylo mono příli podezírat ze sympatií k pokrokovým mylenkám. Obchodníci se sportem za mořem si mysleli, e za pár let dají těm nejlepím americké občanství a na světových kolbitích rázem vysvitnou půvabné obrysy hvězdnaté vlajky, plápolající na nejvyích stoárech.

Známá věc, podotkl poručík.

Jene za ty dva roky se ledacos přihodilo. Například to, e v zemi tvého bývalého přítelíčka ze studií dolo k revoluci, u moci je pokroková vláda, kluk u taky prokoukl americké pozlátko i chystané lovecké sítě, dokonce se dal několikrát veřejně slyet na mírových mítincích, doprovázel veterány z vietnamské války při pochodu k Bílému domu, a vůbec, tropí pánům neplechu. A přitom běhá stovku za deset sekund, co je nejlepí doporučení k olympijskému zlatu. Co myslí, e takového kluka čeká?

Buď se umoudří, nebo to s ním patně dopadne,” pokrčil poručík rameny.

Tak vidí. A já o tom mám tady ve stole nezvratné důkazy. Take, chlapče,” zváněl major, bude na tobě, abys nejen běhal, ale taky se díval kolem sebe. Hlídat sebe, toho černého fanfaróna, postarat se o to, aby se nějaké záhadné aféry nemohly raději ani narodit.”

A kdy se narodí? zeptal se poručík.

Major pokrčil rameny. Ve vem ti noty psát nemohu, chlapče. Pak vstal, přistoupil k Ditrichovi, chvíli hleděl do jeho hnědých očí, nače mu pevně stiskl ruku.

Nějaké spojení? zeptal se poručík věcně.

Dozví se včas. Vímej si čísla padesát dva, opáčil major, oči u opět zabodnuty přemítavě do rozlehlé mapy na stěně. Trpělivost růe přináí.”

Natáhl se blaeně na posteli. Ruce si dal za hlavu. Z magnetofonu nechal pochodovat vechny svaté v podání nejslavnějího trumpeáka, jakého tenhle svět kdy nosil.

Jak to jednou řekl Louis Armstrong?

Rasisté? I Jeíe by ukřiovali, kdyby byl černý!

Tuhle melodii si poutěli vdycky s Vojtou. Martin přivřel oči. Jako by to bylo včera … Měl před státnicemi, kola u mu poznenáhlu pootvírala vrata do ivota a najednou se mu na prahu pokoje v koleji zjeví matné obrysy postavy, z ní jasně vystupuje jen bělmo a bílá přehrada skvostného chrupu.

,,Ahoj, já jsem Vojta,” říká přízrak obstojnou četinou.

Vojta? Typické africké jméno, říká si Martin, jak jinak by se tenhle kakaový chlapík mohl jmenovat! Pro jistotu rozsvítí a rentgenuje zkoumavým pohledem tu laitou postavu se svaly, o jakých si mohl Michelangelo při svých tvůrčích plánech nechat jen zdát.

Vojta?”

No… vlastně Mohammad Daniel Masour, ale říkají mi Vojta. A mně se to líbí. Take Vojta. A ty jsi Martin? Prý má slunou muziku. Pustí mi něco?”

Pak se Martin dozvěděl, jak to s těmi křtinami po česku vlastně bylo. Jen co se naučil v přípravce lámat četinu, pustil se Daniel v jedné studentské hospůdce do vyprávění sloitého vtipu. Příli se mu nevedlo a tak mu odměnou místo smíchu bylo jen případné konstatování: Tys to ale zvojtil!”

A Vojta byl na světě. Vojta se měl čile k světu. Klubal se z něj nejen ikovný budoucí právník, ale taky atlet, který by mohl běhat s větrem o závod a jetě dávat i těm nejčilejím tajfunům deset metrů náskok. Měl ten dar v nohách od svého černoského pánbíčka, který mu rozkázal narodit se v zapadlé africké vesnici, kde z bláta uplácaná chýe byla nejmodernějím výdobytkem architektury a tamtamy jediným dálkovým dorozumívacím prostředkem. Nu, a kdy nebylo spojení, musel se zprávami do sousedních vesnic tryskem uhánět nejčilejí kluk, majitel dlouhých nohou a dlouhého dechu. Volba padla vdycky na Daniela.

Člověče, ty se diví, e tak rychle běhám? Kdyby tě honil po cestě lev s vyceněnými zuby, taky bys měl najednou formu, ani bys nevěděl, jaks k ní přiel,” říkával s vánou tváří při muzikálních sedánkách v Martinově pokoji.

Stovku měl rychlejí, ne byl tehdejí platný československý

rekord. Stačilo mu pár měsíců pořádného tréninku na tartanu, aklimatizace na evropské podnebí a u o něm zadaly psát odborné časopisy na celém světě.

Nová hvězda na sprintérském nebi! Africký meteor září v Praze!

Kdy vyrovnal nejlepí výkon roku, který drel do té doby Američan Leslie, řekl s vánou tváří Martinovi:

Člověče, asi jsem neměl s tou formou tak pospíchat. Mám dojem, e se budeme muset brzy rozloučit.

Rozloučit? Znamenalo to konec magnetofonových přehrávek? Toulek starou Prahou? Lenoení na plovárně s Lenkou a Radkou, krásnými dvojčaty z třetího ročníku architektury? Odřeknutí permanentek na hokejovou ligu, po ní se vdycky tak krásně sedělo a klábosilo v kamrlíku sparanského sekretáře Královského?

Proč, Vojto?

Vojta zádumčivě otevřel atlas a zapíchl prst do maličké zemičky v Africe poblí rovníku. Tady, vidí, tady jsem doma. A teď zrovna tam vládnou lidi, kteří neradi vidí, e mám získat vzdělání u vás, v Československu. U se nechali slyet, e by bylo lepí, kdybych pokračoval ve studiu někde jinde.”

Jednoho dne přiel a mával smutně velkou obálkou. U je to tady. Mám odjet do Ameriky. Kalifornie. Los Angeles. Univerzita mi dá nejlepí trenéry. Studovat mohu, jak dlouho budu chtít. A je tam pořád teplo. Balzám na nohy, pomůcka k stabilní formě, k rekordům. Tohle tady stojí. A taky, e je to zájem mé země…”

Bere to, Vojto?”

Sedl si smutně na idli. Pus mi Armstronga, Martine, řekl teskné a vztekle pratil tretrami značky Adidas do kouta. Na mně toti vůbec nezáleí. Je to příkaz. Přímo z naeho ministerstva kolství.

Ten večer troubil Satchmo jen pro neastného Vojtu a činil tak snaivě z plných plic. Tretry zůstaly leet v koutě a jejich majitel se s příchodem soumraku vypravil s Martinem v obuvi povýtce civilní do praských ulic. Spolu s budoucími architektkami, jako vejce vejci si podobnými, dlouho do noci počítali hvězdy.

To chce klid, uzavřel smutné loučení Vojta ve chvíli, kdy nebe bledlo závistí nad příchodem růolícího slunce.

Klaksony autobusů ječely, jako kdy je na noe bere. A řidiči nervózně nadskakovali za volanty nablýskaných křiníků. Ti méně choleričtí si se stoickým klidem zapalovali chesterfieldky a hloubavě studovali kilové balíky čerstvých novin.

Kameloti měli v odpolední pičce ve středu Manhattanu hody. Auta popojela nanejvý deset dvacet metrů, jednička, plyn, brzda, pět minut nucená přestávka. Skok z chodníku, vějíř novin v ruce, račte, sire, právě vylo, děkuji. A pohodlně zpátky na chodník, pomalu popojít dopředu, dřív jen 34. ulici v téhle době u cíle na rozhraní Times Square jednonohý invalida, ne načinčaný buick. ikovný kamelot stačí zaběhnout do tiskárny pro balík nového vydání a jetě stihne na křiovatce předchozího zákazníka s nabídkou čerstvé četby.

Dva kilometry ulice táhnoucí se od Hudsonu, kousek od tíhlého kvádru budovy Organizace spojených národů a k hotelu St. Alpin, kolem slavné Empire State Building, končí fúzí s nenasytnou Broadwayí.

Nalevo obchodní dům Corvette. Hned vedle Macys, největí obchodní mamut světa. Bílá labu by mu mohla svým rozměrem slouit tak za příruční sklad.

Kdy pospíchá, jde pěky. Pár metrů za výklady domu značky Macys láká k posezení útulný restaurant Jacka Dempseye, mue s pěstmi jako kovářská kovadlina, v letech dvacátých největího boxera naí planety.

Kupte si Timesy, gentlemen!

Kamelot s vykřičenými hlasivkami mezi navyklými slogany pokalává. Z čela si utírá pot, přestoe na ulici tancuje teploměr mrazivý kankán hezky hluboko pod nulou. Jene auta svými plazivými přískoky útočí na unavené plíce smogovou ztečí. Je třeba si vydechnout. I zakouřená místnost je v této chvli pro kamelota zelenou loukou, překypující zásobou lahodného chlorofylu.

Tři mui u stolu, na něm se skvostné vyjímá láhev zlatistého bourbonu, odmítavé zavrtí hlavou.

U jsme četli, řekne jeden.

Kamelot zkusí těstí u vedlejího stolu.

Páni pozvednou sklínky z namodralého křiálu.

Tak na zdraví!

A na zdar naeho podnikání!

Sklo o sebe cinkne.

Kupte si Timesy, gentlemen! Americké lodi míří do Perského zálivu!

Mu s kozí bradkou a jeatým účesem nad masitým obličejem se uklíbne; ,,To je mi novinka! Jetě e máme sedmou velmoc, jinak bychom tápali v trapné nejistotě!

Zbylí dva se dají do křečovitého smíchu.

,,Výborně, éfe! řekl čtyřicátník s ptačím obličejem a nosem, jeho rozměry by vzbudily planou závist i u hrdiny slavného Rostandova dramatu.

Zádumčivý blonďák s ostře přitesanou bradou postavil zprudka sklenku na stůl.

,,Mohu vám dolít, pane?” přitočil se úsluný číník v kostkované vestě.

Blonďák zavrtěl hlavou. Obrátil se k vousáči s jekem na hlavě. Ztiil hlas do důvěrného tónu.

Kde tedy dojde k akci? Máme přece na vybranou. Los Angeles, Colorado, New York. Neměli bychom určit místo hned? Nejsem přítelem velkých improvizací…

Vousáč se chvíli díval na dno sklenky, jako by tam hodlal vyčíst rozhodnou odpověď. Pak mávl rukou.

Také nerad nechávám řeení a na poslední chvíli. Jene v tomto případě musíme být víc ne operativní. Prokázat okamitou schopnost rozhodování. Chcete-li, i improvizace. Protoe co udělá v dané chvíli ten komunistický atlet, nemůe předem tuit ani ná nejvýkonnějí počítač. Nato my tady na Broadwayi.

Nosatec horlivě přikyvoval. Nos se mu přitom kymácel, jako by se v nejblií době hodlal odpoutat od nepříjemné ptačí tváře s úzkými rty.

Je to jasné, Jacku, obrátil se k blonďákovi. Toho neposlunýho černouka můeme vyřídit kdykoliv a jakkoliv. Neastná náhoda. Pomsta nějakého černého gangu. Ale to je pro nás málo. Potřebujeme vytlouct z jednoho pitomýho negerskýho případu potřebný kapitál. Je to tak, éfe?

Mu s bradkou zálibně poplácal baňatou láhev po skleněných bocích. Jako by odhadoval kvality, skryté v jejích útrobách. Jene v této chvíli mu odhadoval věci mnohem závanějí, pro něho a jeho společníky navýsost důleité.

Naposled to vysvětluji, chlapci. Ten kapitál, o kterém mluvil tady Pete, musí mít jasné politické rysy. Pro tisk a tím pádem pro celý humánní svět bude zajímavějí, kdy v nehodě toho negra bude mít prsty chlap ze země za eleznou oponou. Chápete? Komunistický atlet likvidoval svého největího soupeře! S takovými lidmi mají soupeřit nai čestní sportovci? Odmítáme zúčastnit se jakéhokoliv měření sil se pinavými vrahy! Vyetřování, nafouklá bublina, chlapíka trochu

protáhneme veřejnosti před očima. Pak vyhostíme. To stačí. Pořádkumilovní Američané budou slzet nad rakví ubohého černocha, který se stal obětí komunistického běsnění.

Číník přinesl účet. Na stole zaustilo několik ohmataných bankovek s portrétem Abrahama Lincolna, bojovníka za lidskost a práva utlačovaných černochů.

Jedu do Washingtonu, řekl vousáč. Od této chvíle záleí vechno na vaem odhadu a důvtipu.

Vstali. Had aut na Broadwayi se stále sunul kupředu tempem, nad ním by se rozesmál i lenivý hlemýď. Jednička, plyn, brzda. Smog. Cigareta. Mrkavá světla reklam barů a divadel spiklenecky lákala střed New Yorku k návtěvě. Kupte si Timesy, gentlemen!

Kamelot s balíkem novin vyběhl na chodník. Chvíli se bedlivě rozhlíel. Od Dempseyovy restaurace se odlepily dva vozy se sputěnými záclonkami, v jejich útrobách zmizeli předchozí konzumenti zlatistého bourbonu. Kamelot vykročil zpět ke 34. ulici.

5

Přijel jste zavradit prezidenta Spojených států?

Kdyby nebyl k smrti unaven, dal by se do nehorázného smíchu. Na takové akce tady račte mít, váení, vlastní zdroje, navýsost odborné, přesné, neomylné, pečlivě vykolené.

Bezpočet hodin v letadle navlékl vem cestujícím na nohy olověné boty a po celém těle rozmístil bodavé jehličky únavy. Nic na tom nemohla změnit ani nepřetritá plejáda úsměvů sličných letuek společnosti SAS, několikeré defilé pojízdných stolečků s obloenými mísami a v umných barvách vyvedené promítání irokoúhlého westernu s Paul Newmanem a Marlonem Brandem.

Dole vpravo je jiní cíp Grónska, zaevelila po několikahodinovém putování letuka do reproduktoru. Jako kdy průvodčí v lokálce oznamuje Lysou nad Labem. Jene i ten, kdo tuto trasu absolvuje poprvé a moná naposled v ivotě, je u líný natočit hlavu z okénka a skrz namodralý svit ultrafialového záření vyhlíet dole na ledové kře bílé huňáče s mrskající se rybkou v tlamě.

Pár Američanů, vracejících se z evropských toulek, se s pílí přímo mravenčí věnovalo celou dobu palubním zásobám skotské whisky a jejím dalím tekutým příbuzným.

Přejete si něco, sir?”

Minerálku,” poádal s úsměvem cestující v koené bundě a blankytně modrých dínách. Natáhl si nohy vězící v pohodlných dřevácích.

Letuka ani nemrkla. Je zvyklá na ledacos. V okolním whiskovém opojení by jí z úst tohohle hnědovlasého cestujícího nepřekvapila ani ádost o přinesení kousku ledové třítě z křídla letadla.

Minerálku, prosím, hned to bude.”

Zahloubal se do letového řádu. Seattle. První mezipřistání. Hlavní město státu Washington. Severozápadní pobřeí Spojených států. Předtím jetě líznou letadlem Labrador a zubaté vrky kanadských hor, jejich sníh u dávno vydatné zavál vekeré stopy po hrdinech Cooperových, Grayových a hlavně Londonových románů o hrdinech kruté divočiny…

Teď stojí Ditrich před pasovým úředníkem Spojených států. Odbavení se koná v klimatizovaném kamrlíku seattleského letitě, kousek od mořského břehu. Kdy letadlo pikovalo na přistání, cestující nápadně ztichli a úporně přemítali, zda má pilot v zásobě místo vystrčených koleček taky plováky. Ranvej se zakusovala přímo do moře a kola se dotkla betonu snad deset metrů od slané vlny.

Martin cítil, jak mu z tváře prchá zdravá barva rychlostí Jesse Owense v největí slávě.

NE, napsal do formuláře odpověď na zdvořilý dotaz ohledně případné vrady hlavy státu . Zbraně? NE. Účel cesty? Sportovní turné. Sport journey. Úředník zvědavé vzhlédl. Rodeo? Baseball? Golf? Americký fotbal?

No, sir. Sprint. Athlet. One hundred meters.

Změřil si Martina, jako by měl před sebou člověka stieného jakousi neznámou zhoubnou chorobou.

Jen běháte? A pouze sto metrů? To se vám vyplatí jet přes moře takovou dálku kvůli pár… no, za kolik vlastně tu vzdálenost uběhnete?”

To patří k pasovým formalitám? A jaké tretry pouívám? Jak dlouhé hřeby? Jakou frekvenci kroků?

Kolem deseti sekund, sir.”

Úsmál se, jako by právě slyel zajímavou utopistickou vyprávěnku, nebo přelétl v barvami naditém magazínu oblíbené comics.

Pak ruka spustila. Razítko dopadlo. Welcome to United States, sir!

Letuka je u honí zpátky do letadla. Jetě dvě hodiny a budou v Los Angeles. To u se dá vydret. Slečno, jetě

minerálku. Rohlédnese kolem. Nikdo nechybí. Take v letadle nebyl ádný potencionální vrah prezidenta. Nebo ho alespoň přísné oko úředníka neodhalilo.

Motory zaburácely. Moře zůstalo pod trupem stříbřitého ptáka. Martin si natáhl nohy. Achillovka drí jak přibitá. Na dálku věnoval doktoru Típkovi v praské Stromovce děkovnou vzpomínku, zapitou hltem chlazené minerální vody ze zásob společnosti SAS.

Jetě e nechal koíek v kufru. A palčáky s beranicí jakbysmet. Není nad to, kdy člověk pečlivě studuje meteorologické zprávy a je od malička ze kolních kamen zpraven o tom, e kdy v zimě v Praze sněí a mrzne a pratí, jetě to neznamená, e někde na druhém konci světa nemusí lidé chodit v tričkách a nosit na hlavě čepice se stínítkem proti úpalu.

elezobetonový bochník losangeleské letitní budovy svítil ve slunci jako přímořský maják. Letadlo klesalo. Martin si se zájmem prohlíel velkoměsto, vystupující z mlného oparu smogu v jemných konturách jako na záběrech básnické kamery Lelouchových filmů.

Jedna čtvr, pás hor, za ním pak dalí městská část. A znovu. Jako by v Praze mezi Vrovicemi a Nuslemi leely Krkonoe. Tamhleta plá, to bude Santa Monica. Stříbřité oolky na temné hladině patří vlnám Tichého oceánu.

Tak jsme tady. Martin cítí zvědavost. Zmocňuje se ho předstartovní horečka. Chlapče, čekají tě namáhaví soupeři, říkási v duchu a do třetice veho dobrého adoní o minerálku.

,,Na závěr letu!

Co se soupeřů týče, má zvlátní mrazivé tuení, e ho nečekají výhradně jen na bílými čarami ohraničené dráze sportovních hal.

Vyjde z letadla. Nadýchne se a rozhlédne z výky olbřímích schůdků, promptně přistavených muem v oranovém overalu s modrou basebalovou čepicí.

Jako by vkročil do skleníku botanické zahrady. Jene tady nikde vůkol nerostou lekníny a nepnou se liány, baani Viktorie královská nekyne zvědavci lutým pozdravem svých výjimečných květů.

Ve lutém stojí tamhle na rampě budovy jedině ten tíhlý chlapík. Tričko svítí jako přezrálý citrón, na prsou se skví nápis UCLA, zubí se od ucha k uchu, mává jako ílenec, jen aby ho Martin nepřehlédl. Vojta. Milovník boského Satchma, idol architektky Lenky, sprintér k pohledání, vynikající kotéř plzeňské dvanáctky, favorit vech letoních velkých

atletických závodů, včetně vrcholného setkání mládee celého světa pod pěti kruhy.

Ahój! křikne Martin a současně zalapá po dechu. Tady bude aklimatizace trvat nejméně čtyři dny, počítá v duchu, uklidněn jediné vědomím, e cestou za sluncem vlastně omládl o osm hodin, co je u sportovce v rozpuku sil a na vrcholu snaení nezanedbatelný fakt.

Uvědomí si, e ho Vojta nemůe slyet. Zamává.

Pokud na tu dálku můe soudit, ani se ten kluk nezměnil. Snad je o něco tíhlejí. To je tím slabím americkým pivem. Těch pár lahví plzně v kufru přijde při oslavě shledání jistě vhod.

Kamrlík. Stejný jako v Seattlu. Na stěně portrét prezidenta. U se nikdo neptá, jestli má s touhle tváří nějaké nekalé úmysly. Teď jsou na řadě celníci.

Co je to?

Zubní pasta.

Ale?

Opravdu.

Hbité prsty vymačkávají do připravéné nádobky zelený vonný obsah značky FLUORA, prohlíejí jej proti světlu, jako by lo přinejmením o zásobu drog pro půl Kalifornie. Zvlátním miniaturním svítidlem čenichá celník v prázdné tubě. Nic. Zdá se, e je očividně zklamán.

Něco k jídlu?

No, sir.

Ovoce?

To by tak bylo, vézt do Kalifornie ovoce. Se stejnou odvahou by mohl člověk táhnout přes vrata smíchovského pivovaru kartón plzeňského.

Á pivo… víte, e se to nesmí. Pilsner Urquell… hmm … Spásonosný nápad. Tady, ochutnejte. Jedna láhev mění majitele. Celník se ohlédne. Strčí láhev do stolu. Thanks. Dalí. Vojta nepřijde o pozdrav své polodomoviny.

A u je tady pán v černém. Tváří se bolestivé, jako by mu celou dobu stál na pičce nohy stokilový vzpěrač.

Zdravotnický průkaz, please!

Tady je. luté desky, skládanka z tvrdého papíru. Na třetí straně razítko datum, potvrzení z praské Hygienicko-epide-miologické stanice, e byl očkován proti černým netovicím. Papír důleitějí ne vechny pasy světa. Razítko, bez něho je jakékoliv vízum jen bezcennou mazanicí.

Prosím.

Chlapík se tváří, jako by mu právě umřel nejmilejí člen

rodiny. Sorry, říká á v oku sé mu málem leskne slza. Očkování neplatí. Je prolé. Odněkud zpoza kovové zástěny se za chlapíkem jako zázrakem zjevují dva ramenatí pořízci. Se zájmem přihlíejí uvítacímu ceremoniálu československého atleta.

Martin se jetě usmívá.

Beg your pardon?

Nějaký omyl. Nedorozumění. Nebo patně rozumím? Tahle američtina má s angličtinou praské jazykové koly společného asi tolik, jako fintina se zpěvavou hanáčtinou.

Funebrák zabodne prst do data, přičiněného rychlou tukou lékaře vedle razítka. 30.12.1979. V pořádku. Co má být. Prst píchá urputně do devítky. Je nahozená letmo, ve spěchu, bříko číslice není nahoře dotaeno, při troe zlé vůle je mono devítku povaovat i za ledabyle načrtnutou čtyřku. 1974? No nazdar! e by se chytli takovéhle náhody? Ale to by pak zhatili své vlastní plány. Nepustit očekávanou volavku do země patrně není v ádném plánu zaneseno.

Zavolejte lékaře, slyí se Martin, jak útočí tvrdým hlasem a zároveň shazuje ze sebe bundu, beztak se mu nepříjemné lepí na tělo. Ukazuje na sotva zhojenou jizvičku po očkování. Tohle e je est let staré? Za takové tvrzení by vyhodili od zkouky medika z prvního semestru. Nebo by mu při troe shovívavosti opatřili slepeckou hůl. Tak kde je ten doktor!

Smutný muík se bezradné ohlédl. Dva vazouni se dívají přes přepáku neproniknutelnými pohledy. Jsou jakoby vytesáni z kamene. Ten větí má ostré oči barvy naedlé oceli. Konečně se odkudsi vyhrabe stařík se zlatými obroučkami na očích, jeho lysá lebka je v tom vedru podobá dobře naolejova-né kulečníkové kouli.

Zírá do lutého průkazu. Pak váhavě prohlédne nastavenou ruku. V pořádku, zaskřehotá a zmizí stejné rychle, jako přiel. Stafá dvou lamelez se otočí na podpatku. Vzápětí se po nich slehne zem.

Sorry, skřípe úředník zuby a vrací Martinovi průkaz. A se naučí vai lékaři pořádné psát!” aspoň jedovatě popíchne.

Martin slyí ránu, jak mu padá ze srdce obrovitý balvan. Kde dostanu ke koupi zubní pastu? ptá se vlídně a rychle zavírá kufr. U aby byl v Americe. Pár kroků, a přání se mu vyplňuje. Létací dveře, fotobuňka úsluně roztáhne náruč, tady u stojí netrpělivý Vojta, pusu pořád od ucha k uchu, plácne Martina po zádech jako by chtěl sprovodit ze světa jedovatou mouchu tse-tse, pak řekne nefalovanou pratinou s trokou zadrhávajícího písku africké provenience:

Veze pivo? A co Lenka? Pamatuje se jetě na mne?”

Martin významně potřese kufrem, tady uvnitř je tekutý pozdrav malostranských hospůdek. Převázáno růovou maličkou i slovní pohlazení od dívky, která milovala stejnou měrou Corbusiera, Parléře i jistého Mohammada Daniela Masoura, známého mezi přáteli spíe pod jménem Vojta.

Fajn,” řekl Martin, fajn, e tě zase vidím, starý brachu. Co je nového?”

Tvář nad lutým tričkem zváněla. Člověče, něco se kolem mne děje. A týká se to taky Henriho. Simanga, pamatuje?”

Simango … ano, jednou se s ním střetl na závodech v Berlíně. Toti střetl, Simango byl dálkař. Ze stejné země jako Vojta. Jene studoval od začátku v Americe. V Los Angeles. Noviny psaly, e by mohl jednou překonat legendární Beamonův skok do jedenadvacátého století, těch neuvěřitelných 890 cm, docílených ve vysokohorském prostředí olympijských her v Mexiku. Před dvanácti lety.

Skočím jednou devět metrů a pak koupím doma rodičům barák s televizí!” prohlásil tenkrát, kdy mu jej Vojta v Berlíně představil. Kolik e tehdy Henri skočil? Kolem 820 cm. Vynikající výkon. A za minimální podpory větru.

Co se děje?”

U chodníku před letitní budovou stál zaparkovaný modrý volkswagen.

Vojta mlčky lovil klíčky. Otevřel víko zavazadlového prostoru. Pomohl Martinovi s kufrem.

Tak co je?”

Nasedni!”

Klapla dvířka. Motor váhavě naskočil. Vyjeli z labyrintu letitního parkovitě. Po chvilce se Vojta bedlivě zadíval do zpětného zrcátka. Nestačilo mu to, otočil se dozadu a prohlíel si silnici za sebou. V dálce se plouily dva luté taxíky společnosti YELLOW CAB.

Vojta se otočil k Martinovi. Měls potíe?”

Poručík Ditrich mávl rukou. Nestojí za řeč. Malá komplikace se zdravotním průkazem. Proč?”

Bude tady horko,” řekl Vojta zdánlivě nesouvisle.

To tedy ano, a pořádné. Bunda u dávno zaujala místo na zadním sedadle, ale ani tenké tričko nedodávalo Martinovi pocitu, e se u vymanil z pořádně zapařené prádelny.

Kam jedeme?” zajímal se Martin.

Do hotelu Ancelle. Má tam rezervaci.”

Tak co je s tím horkem, člověče? Tady nás přece nikdo neslyí.”

Vojta přidal plyn. Kamaráde, mám najednou potíe ve kole. Neudělal jsem dvě zkouky. Závody nezávody, najednou to pány profesory nezajímá. A dřív jsem mohl dělat zkouky třeba po telefonu.

Tak se uč! Martin si připomněl, e i v Praze několikrát Vojta ehral na nepřízeň examinátorů. Hlavně ze začátku, kdy se seznamoval s Prahou a něnou částí jejich obyvatel déle do noci, ne by se na asketického studenta sluelo.

Auto se blíilo ke středu Los Angeles. Opustili dálnici, vedoucí na kraj města a dál směrem k San Francisku, míjeli iroký Wilshire Boulevard s bankovními domy a přepychovými sídly horních několika tisíc.

O to ani nejde. Chtěli na mně před časem, abych promluvil do televize. e lituji času, stráveného v komunistické zemi, a nebýt toho, u mohl být ze mne světový rekordman; e jsem nemohl udělat v Praze krok, ani by za mnou někdo neslídil, a takové ty volovinky.”

A ty?

Poslal jsem je do háje.

Tak co se rozčiluje? Jsi přece ve svobodné zemi. Můe se volně rozhodnout, ne? pičkoval Martin.

Vojta viditelně znervózněl. Podívej,” ukázal do zrcátka, jeden z těch taxíků … pořád jede za námi.

Člověče, vyloupils banku, nebo co? řekl Martin. Natáhl si nohy. Jetě mě ze veho začne bolet achillovka. To by mi tak jetě chybělo.

Nevyloupil, řekl nezvykle smutně Vojta. To bych byl na tom moná lip. Jene já jsem před časem taky podpořil v novinách pochod vietnamských veteránů k Bílému domu. A pak to začalo. Vyhazovy od zkouek. Předvolání na úřady. e by mě jako mohli vyhostit. Proč prý jsem si neádal o americké občanství, kdy mi to vedení univerzity a klubu nabídlo. Předevčírem jsem nael prohrabaný pokoj. Vechny věci zpřeházené. Toté se stalo Simangovi. Jene on bydlí na koleji v areálu univerzity a já v přivátu pět kilometrů dál. A ty nezvané návtěvy jsme měli v jeden den, v tuté hodinu. Kdy jsme byli společně na tréninku.

Co tak najednou? chtěl vědět poručík.

Maně se ohlédl. Taxíky jely stále stejnou cestou. Na tu dálku ale nebylo moné stoprocentně určit, jestli jsou obsazeny. Vojta asi slyí trávu růst.

To má tak. Před pár měsíci se v mé zemi změnil reim. U moci je pokroková vláda. Propustila politické vězně. Navázala těsné styky se socialistickými zeměmi. Přijala

sovětskou hospodářskou pomoc. Rozloučila se s americkými experty. Omezila početní stav americké ambasády v zemi. Zpravodaj naí tiskové agentury za mnou přiel a poádal mě o rozhovor. Řekl jsem mu, e jsem hrdý na to, e v mé vlasti zavládla demokracie a bude dost práce pro vechny. A od té doby vechno začalo.”

Martin se díval upřeně před sebe. Auto zatočilo z Wilshire Boulevardu do klidnějích ulic. Obloukem se vyhnulo Sunset Boulevardu a plhalo příkrým kopečkem do Westwoodu, okrajové čtvrti s nízkými, dřevěnými domky.

To je dálka,” řekl tie Martin.

Vojta se na něho udiveně podíval. To je vechno, co mi řekne?”

Zatím,” odtuil poručík Ditrich. Přestoe dlouhým letem omládl o osm hodin, cítil se v této zemi stralivě unaven.

6

Hala poblí olympijského stadiónu se staromódní napodobeninou římských oblouků dávala svou zvetelostí tuit, e se v jejích útrobách odehrávala boxerská klání u v době zlaté horečky.

Klopená dráha s ostrými zatáčkami svítila novotou. Měřila tři sta metrů. Dlouhé roviny, oblouky takřka jako vlásenky na automobilových závodech v Monte Carlu. Kdo v tomhle úseku nezbrzdí a nevyjde vstříc fyzikálním poučkám o tajuplnostech odstředivé síly, spláče nad výdělkem.

V hale se kouří. Deset tisíc diváků u dokáe vytvořit pořádnou zamlovací clonu. Na pódiu vedle tunelu pro závodníky řičí pitoreskní kapela v červených fráčcích a s papírovými cylindry. Je na nich nápis CAMEL EVERYBODY. A neumně vyvedená malůvka nahrblého korábu poutě. Ztepilé hostesky v sametových ortkách, v nich vězí nejdelí a nejkrásnějí páry nohou vech přilehlých galaxií, ruče roznáejí po tribunách balíčky inzerovaného kuřiva.

Je skoro vyprodáno. Vzduch je k nedýchání. Martin si v té chvíli maně vzpomene na zájezd do Japonska, kde mu čilý obchodníček nabízel zbrusu nový výrobek: konzervy s čerstvým vzduchem. Tady by teď přily vhod.

Tra stovky je vyznačena úhlopříčně středem plochy, uvnitř běeckého oválu. Martin je rád, čekal mení halu a tím pádem

taky obvyklejí a kratí tra, jaká se větinou v halách odbývá: edesát nebo nanejvý osmdesát yardů. Tak tedy stovka. A v metrech. Ty kraoučké tratě nemá rád, sotva se dostane ze startovního postoje jaktak do figury, aby nohy mohly zabrat v normální frekvenci, u je tady cíl, a člověk ani neví, e závodil. Nehledě u na to, e v minisprintech při snaze o rychlý přechod na maximální rychlost nejvíc trpí achillovky.

Rozběh u má Martin za sebou. Kapela řinčela jakýsi tradicionál, málem nebylo slyet startérův výstřel, ale vechno dopadlo dobře. Na to, e měl necelé dva dny na aklimatizaci, ve dne spal a v noci měl oči čilé jak ponocný na klatovské Černé věi, byl sám se sebou spokojen. Měl druhou dráhu. Pět soupeřů kolem sebe. Ze známějích jen Rowell, čtvrtý na poslední olympiádě na dvoustovku. Stovka u je na jeho devětadvacet let trochu kratičká, ale dnes mu to jetě stačilo. el rozběh za 10.23 sekundy. Martin běel zpočátku opatrně, nevěděl, co řekne noha na prudký start v neznámém prostředí a jetě bez pořádné dávky aklimatizace. V polovině trati byl čtvrtý, ale pak zkusil zapnout poslední dvacítku naplno. Podařilo se mu vpadnout do cíle na druhém místě. Čas 10.33 není z nejhorích. Vloni takový v hale ani nezaběhl. Jene to byl těsně před operací. A bál se, e noha nevydrí.

Teď se nebojím? Jsem úplně klidný, vyrovnaný? Soustředěný na nejvyí monou míru? Hlasatel řinčivě vytrubuje, e z rozběhu postupují do finále miláček Kalifornie Jim Rowell a davy ílejí. Pak s úspornějí dávkou nadení: druhý Martin Ditrich, Czechoslovakia. Muzika tahavě zahraje tu, kapelník ve fráčku se tváří, jako kdy ho bolí nejmíň osmička vpravo nahoře. Tribuny zaumí uznalým detíkem potlesku.

Musí vstát z lavičky, kde posbírává z koíku pečlivě sloené tepláky, a zamávat. Tak je to tady zvykem. Hlasatel u vehementně směruje pozornost obecenstva k dálce. Probíhají čtvrté pokusy. Jak to skáče Henrimu? Podívá se na světelnou tabuli, běhají tam po ní v elektronickém spěchu jména esti finalistů, těch, co se kvalifikovali nejlepími výkony z předchozích tří pokusů. Jene, co se to děje? Simango mezi esticí vyvolených nefiguruje. Co to má znamenat? Vdy jetě dopoledne na tréninku skákal lehce k 830 cm.

Tamhle jde. Zkrouený jako zmoklá slepice. ,,Hello, Henri! Co je s tebou?

Černý dlouhán v zelených teplácích mávne zklamaně rukou. Kdy přitančí blí, procedí mezi bílou řadou zubů: ,.Třikrát jsem přelápl!

Ani jeden platný pokus? Vdy Simango je známý jako mistr

rozběhu. Přesného rozběhu. pička odrazové nohy mu s kouzelnickou pravidelností při skoku přilne k hraničce z písku, označující konec odrazového prkna. Málokdo umí takhle maximálně vyuít odrazu, ani by zbytečně ztrácel centimetry.

,,Henri Simango vyřazen ve skoku do dálky! vřetí hlasatel. Pár hlupáků na tribuně před dálkařským sektorem nadeně aplauduje.

Třikrát červený prapor, říká Henri smutně a vypadá, jako by ho právě v podzemní dráze okradli o poslední drobné.

Pořadatel bere Martina za rameno a ukazuje mu, aby se klidil z plochy. A bude na řadě finále, přijdou si pro něj.

Kapela dohazuje k uím publika jakýsi bláznivý rock. Začíná finále v dálce.

Kolikrát při závodech přelápne, Henri?

Černoch pokrčí rameny. Jednou z dvaceti pokusů. Nikdy třikrát za sebou,

Battle čtvrtým pokusem 801 cm! je slyet chraplavý ryk z ampliónu. Kapela pokouí hranici decibelové únosnosti.

Počkám na tebe, říká Simango.

Chystá se poslední rozběh na stovku. V první dráze běí černá gazela, současný nejlepí sprintér světa, Mohammad Daniel Masour.

Martin několika prudkými skoky vyběhne na tribunu a usadí se do sektoru vyhraeného pro závodníky.

Kousek dál, za zábradlím, oddělujícím vyhraená místa od tribuny pro platící diváky, sedí ramenatý chlapík s očima edýma jako smogový mrak nad městem a dívá se upřeně na startovní čáru.

7

Rowell ve finále Vojtu pořádně prohnal. Nakonec Masour vpadl do pásky o zlomek sekundy před svým nejvánějím soupeřem. Čas nikterak nejlepími letoními světovými tabulkami neotřásl: 10,21. Rowell byl o dvě setiny pomalejí. Třetí Limes z Peru. Za ním Martin. Bylo zvlátní, říkal si, Vojta běel toporně, nervózně, ze začátku zůstal sedět na startu jako vyplaený začátečník a pak měl co dělat, aby takřka ztracený závod na poslední chvíli zachránil. Pomohl mu vlastně jen tygří skok do pásky, jakým se kdysi ve dvacátých letech proslavil americký bílý sprintér Paddock. Martin viděl filmový

záznam jeho běhu ze závodů na někdejím Klusáckém stadiónu na Letné v Praze. Jene tehdy se běhalo za 10,8. Úplná procházka.

,,Viml sis? stěoval si Vojta v autobuse cestou z haly.

,.První start mi hlásili jako ulití. Přitom dám ten svůj černý krk na to, e jsem vpadl startérovi přímo do výstřelu. Tak, jak to dělal Armin Hary na římské olympiádě. Viděls ho v televizi jako kluk, ne?

Ditrich mlčel. Tohle halové turné začíná opravdu poněkud prapodivně. Zatím natěstí jen na sportovním, poli. Dva favorité svých disciplín a jednoho vyenou po třech pokusech z rozběitě jako uličníka, druhý vyhraje svou disciplinu jen s vypětím vech sil, za cenu nuceného zaspání na startu.

,.Viml, řekne mrzutě. Atletickým íbrům a prapodivným rozhodčím se plést do řemesla nebudu. Co se výsledků týče, o krk zatím nejde. Jene Martin cítí za svým krkem nepříjemné imrání, jeho osobní estý smysl, větící celou kolekci mnohem závanějích nepříjemností, se neodbytně hlásí o slovo.

,,Jak se ti běelo? Čtvrtý při prvním závodě není tak nejhorí, ne? ptá se Vojta.

Mohlo to být lepí. Běel finále jako dřevěný panák. Pořád měl před očima tu chladnou tvář s ocelovýma očima, postavu s rameny jako vrata od stodoly. Toho chlapíka na tribuně. Odkud ho jen znám? Martinova fotografická pamě má ale jetě v této chvíli náhradní volno.

,,U jsem v ivotě běel lip.

Hotel Ancelle leí kousek od pískově luté budovy mnohem větího a vzneenějího hotelu Ambassador, jeho arkády a titěrné sloupoví neomylně prozrazují maurské choutky stavitele, narozeného v době, kdy se o stavby zmíněného slohu u drahná léta zajímali archeologové. Právě jej míjel autobus s atlety.

Jo je ten hotel, řekl tie Simango.

Tamhle tehdy stála improvizovaná tribuna, před ní dav nadených posluchačů, aplaudujících před dvanácti lety volebnímu projevu Roberta Francise Kennedyho. Jeden z posluchačů měl ale úplně jiné úmysly ne ostatní. Bohuel se mu je podařilo uskutečnit dřív, ne stačil někdo zasáhnout. Vrah Sirhán vnikl do zadního traktu, připletl se k chodbě od kuchyně a prezidentského kandidáta zastřelil.

,,Je tu aspoň nějaká pamětní deska? zajímal se poručík Ditrich.

Oba atleti se na něj podívali s výrazem mírného úasu. ,,Tady? Devadesát procent obyvatel nemá tuení, e nějakého

Kennedyho vůbec někdo zavradit. Nato v tomhle hotelu.

Zvlátní země, řekl si Martin. Raději přehodil výhybku mylení. Dnes běel opravdu mizerně. Přítě se musí lip soustředit.. Koneckonců, je tady i kvůli reprezentaci a ne aby přemýlel nad kadou tváří, která se mu připlete do zorného pole. Přítě by to mohlo být o desetinu lepí. Přepočteno na pořadí, vylo by to matematicky na druhé nebo třetí místo. Rowella by mohl udělat. U to není to, co bývalo. Na Vojtu ovem nemá. Neměl ani v Praze, v ádném případě. Myslel si dlouhé měsíce na Lenku a Vojta mu s ní upláchl v drtivém finii jako bezkonkurenční světový rekordman v zamilovanosti.

Autobus zastavil před hotelem Ancelle, bělokamennou budovou s miniaturním náznakem zahrady a balustrádou, ověenou mezi oblouky několika zkomírajlcími palmami.

Hodím si věci na pokoj. Pak přijedu za vámi, řekl Martin.

Cestu najde. Stačí, kdy taxikáři řekne Midvale Avenue. Je to kousek od univerzity. Westwood. Dole na rohu je velká benzínová pumpa Texaco. Číslo čtrnáct. Můj palác, smál se Vojta a rozverně kynul Martinovi jetě dlouho poté, co poručík vystoupil a autobus se odlepil od hotelového vchodu.

Bylo jedenáct hodin v noci, ale Martin se cítil čilý jako rybička. Spát se mu nechtělo. A pozvánku na domorodou večeři v podání éfkuchaře Vojty, doprovázenou slibovanou a z Prahy tak důvěrně známou vůní sántalového dřeva, nemůe přece nechat leet ladem.

8

Recepční Mrs. Smithová, vyzáblá stařena s účesem připomínajícím obrovitou kapustovou hlávku, rezolutně vrtěla hlavou.

Ne, nic takového nepřipadá v úvahu. Naprosto vyloučeno. Klíč celou dobu visí u mne ve vrátnici. A kdyby el dovnitř někdo cizí, nemohla bych ho propásnout. Přitom celou dobu, co jste byl pryč, jsem se odtud ani nehnula!

Martin měl o oprávněnosti stařenina tvrzení své vlastní mínění, ale navenek se tvářil, jako by lo o nepatrné nedorozumění, které lze vyřeit několika přátelskými úsměvy.

Pár znuděných hostů, obalených i v tomhle teplém podvečeru huňatými plédy, zvědavě vzhlédlo od svých karet a časopisů.

,,Promiňte, asi jsem se zmýlil, vypravil ze sebe poručík Ditrich. Na tváři vyloudil omluvný úsměv. Nasadil si obrovitý klíč na ukazovák a jak kráčel pomalu do schodů, točil jím ze vech sil. Zdálo se, e není zaujat ničím důleitějím, ne jak bleskově spočítat mnoství jeho otáček. Nezúčastněný pozorovatel by mohl nabýt dojmu, e právě tato činnost je pro onoho mladého mue otázkou vpravdě klíčovou.

Tak záhady na pokračování nenechají na sebe dlouho čekat. Dokonce se dostavují v horečném spěchu, jako by měly strach, aby nezmekaly. Jene já počkám, času mám dost. Martin se rozhlíí po pokoji. Kufr stál přece vpravo pod oknem. Stojí tam pořád, ale něco nehraje. Při odchodu jsem jej přece poloil tak, aby pravý okraj stál přesně u druhého ebra radiátoru. Nějaký kouzelník jej ale za mé nepřítomnosti posunul o dobrých pět centimetrů vlevo.

Martin si sedl na postel a promnul si bradu. Jetě by chybělo, aby ta enská tvrdila, e se kufr pohnul sám od sebe vlivem zemětřesení. Takových tady za den je, nainec si toho u ani nevímá… Tak dobře, milá paní s děsivým účesem podle Hitchcockova návodu, jene to musí být nějaký zvlátní zemětřas, kdy si zamane hrát katule hejbejte se jen s kufrem a ostatních věcí si ani nevimne.

Martin vstal a z ledničky v kuchyňce vylovil červenou plechovku s kolou. Trhl uzávěrem a zhluboka se napil. Tak se na to podíváme! Shýbl se a opatrně, nekonečně pomalu otevřel víko kufru. Člověk nikdy neví, komu se zamane uspořádat po nocích v kalifornských hotelích parádní ohňostroj. Nic. Ticho.

Navrchu sloený tmavomodrý oblek od mistra Jirsy z Moděvy ve Vodičkově ulici. Pár huňatých svetrů, připravených ke zteči do coloradských a newyorských mrazů.

Svazek povídek Oty Pavla. Pečlivě sloené ponoky, úhledné dílko láskyplné manelčiny ruky. Drobnosti. Nezbytné propriety. Asi slyím trávu růst. Choroba z povolání, ulevuje si Martin a u chce kufr zaklapnout, kdy mu pohled sklouzne na několik balíčků s vitacitem, leících na samém dně pod tlustým tréninkovým deníkem.

Vitacit mu dělá dobře. Kdy nemůe usnout a pivo je před závodem zapovězené ovoce, přijde sklenička vitamínového nápoje z vlastních zdrojů vdycky k chuti. Ditrich se zakaboní, tenhle poslední balíček někdo nařízl a pak se jej snail úzkostlivě zalepit. Stopy po trhlince jsou skoro mikroskopické, ale Martin má pro filigránské drobnůstky nejen pochopení, ale i profesionálně vytrénovaný smysl.

Balíček je lehčí ne ostatní. Copak asi skrývá? Milá pozornost neznámých obdivovatelů? Opatrně trhá obal. Nějaký divný vitacit! Odkdy je prákový extrakt praských dodavatelů vitamínů bílý?

Nasype si petku na dlaň. Sypký práek, trochu jako moučkový cukr. Vůbec nevoní. A chu, jakpak asi chutná? Opatrně nabere na pičku jazyka, ale to u jen proto, aby se utvrdil ve svém podezření. Cítí, jak mu na zádech vyvstává lepkavý pot.

A já si lámu hlavu s nějakými přelapy v dálce! Nebo s nepovedeným startem kamaráda Vojty!

Zdá se, e jde do tuhého.

Sáhne po plechovce s kolou, aby zaplail nepříjemnou pachu. Pak navykle, skoro automaticky, rychle spustí prudkým pohybem dřevěné aluzie. Odstoupí od okna.

Vezme sáček s bílým prákem a odkvačí do kuchyňky. Obsah rázně vysype do dřezu. Naplno pustí kohoutek s vřelou vodou.

Sáček trhá na miniaturní kousíčky a hází je do popelníku. krtne sirkou a zadumaně se dívá, jak naloutlý plamen bleskurychle mění někdejí výkřik československé obalové techniky v beztvarou hromádku popela.

I popel je třeba zlikvidovat. Martin pak jetě důkladně vymyje popelník.

Celá operace netrvá déle ne tři minuty.

Zvedne telefon na nočním stolku.

,,Mrs. Smithová? Buďte tak laskavá, objednejte mi taxíka. A nezlobte se, předtím jsem se asi opravdu spletl.

9

Taxikář vytrčil palec z okénka. Zazubil se: ,ťHollywood Boulevard. U jste tady byl?

Martin zavrtěl s úsměvem hlavou. Nebyl a bohuel ani nebude mít čas se podívat. Karavana atletů se u zítra přesouvá na dalí taci. V deset nula nula letadlem společnosti Continental Airlines na miniaturní letiátko v Colorado Springs v předhůří načervenalých masívů Skalistých hor.

,,Tamhle je Graumanovo Čínské divadlo.

Nic moc. Imitace pagody, betonové nádvoří před vchodem slavného kina, svědka nejvýznamnějích hollywoodských

premiér, v kadé betonové desce otisk lápoty nebo dlaně toho nejslavnějího, co tahle továrna na sny kdy hostila ve svých zdech.

Chaplina tam nedali, pitomci! ulevil si taxikář.

Martin se k němu naklonil. Take to vlastně ani taková pozoruhodnost není, e?

Taxikář lápl na plyn. U tam budeme,” zamručel. Jetě chvilku.”

Ta chvilka znamenala přeplhat mírné pohoří zvíci rozměrů objemnějích Beskyd. Pár vlásenek. Seup do údolí. Sníh zmizel, po stranách silnice zase vykoukly v jasné noci palmy.

Westwood, pobření čtvr s tisíci nízkých bungalovů leela pod Martinem jako obrovská placka na teflonové pánvi. Na mírném pahorku se jeatily věičky komplexu UCLA, slavné Univerzity města Los Angeles. Několik tenisových kurtů bylo jetě osvětleno. Miniaturní postavičky v bílém pobíhaly po antukových obdélnících jako bizarní přízraky.

Pumpa Texaco.

Jetě dvě stě metrů. Zatáčka doprava. První, druhý, třetí bungalov s verandou, vjezdem do garáe, zahradou s pásem hustých křovin, oddělujícím soukromí nájemníků od hluku a zvědavosti velkoměstské ulice.

Devět padesát,” broukl ofér.

Dal mu desetidolarovku.

Vojta u stál ve dveřích. A na ulici bylo cítit vůni grilovaného masa neznámého receptáře.

Kde se fláká?” řičel nadené do kalifornské noci. Vdy to s Henrim připálíme, člověče!”

Martin vpadl dovnitř jako velká voda. Tady je výkupné, snad to bude stačit.” Z igelitové taky tahal tři lahve plzeňského s posvátným výrazem kouzelníka, lovícího z cylindru angorské králíky s červenýma očima.

Henri se otočil od grilu v malé kuchyňce, oddělující poměrné velkou obývací místnost s jednoduchým nábytkem od miniaturní loničky.

Pivo! řekl náboně a řekl to česky, co pohříchu bylo jediné slovo, kterým se mohl v Martinově mateřtině pochlubit.

Kde ses zdrel? Stalo se něco?” zajímal se Vojta. Martinovi neuel v jeho hlase obavný podtón.

Nic. Jen jsem si trochu uklízel věci. Jetě jsem ani nestačil pořádně vybalit a u abych zase vechno skládal.”

Kecá,” řekl Vojta.

Račte ke stolu,” pravil obřadně Simango a opásán

křiklavou zástěrou nesl s vánou tváří kouřící mísu na stůl, připomínaje tak trochu náčelníka Maukulumbů, obětujícího chutnou krmi na usmíření svých tajemných bohů.

Vojta sháněl otvírák.

Martine, američtí startéři nechávají mezi povelem pozor a výstřelem delí přestávku. Dej si ná to pozor!

Martin udiveně vzhlédl. Člověče, já potíe neměl, na ty startérské fígle přece málem doplatils ty…

Ten dnení byl a příli liknavý. V Coloradu to bude jiné, dodal Vojta s plnými ústy.

Ditrich se podíval na hodinky. Skoro půlnoc. To té ivotosprávě dávám na frak! Jene spát se nechce. Osmihodinový rozdíl mezi Evropou pořád ne a ne zaplait. Martin se v duchu dovolává omluvy u doktora Tipka. Co by asi řekl? Ne aby ses převaloval marné v posteli, jdi se raději projít. Úplně ho na tu dálku slyí.

Hodím tě do hotelu vozem, říká Vojta. Na stole má rozepsaný dopis. Na obálce u je krasopisné nadepsáno Lenčino jméno. Praha. Czechoslovakia.

Člověče, ona mě má pořád ráda, pitá Vojta jako student, jeho psaníčko spoluačce do první lavice nezůstalo oslyeno. Chytí se za hlavu: Já vůl!”

Co říká? ptá se Henri a bere si druhou porci.

Martin se nadechne, aby do obstojné a kultivované angličtiny převedl úpěnlivý výkřik praské provenience, ale na jeho překlad u nezbude čas.

Otevřeným oknem dolehne do místnosti suchý praskot větví z hustého křoví, vzdáleného necelých deset metrů a tvořícího ivý plot mezi zahradou a ulicí, V odlesku mihotavé pouliční svítilny uviděl Martin Ditrich ve zlomku sekundy záblesk, jakým se obvykle větvičky subtropické flóry nevyznačují.

Vojta sedí zády k oknu. Nemá vůbec tuení, co se za ním děje. Henri je mimo hru, uveleben vpravo u stolu, bezpečně stranou od otevřeného okna.

Bacha! zařve Martin a odrazí se od prkenné podlahy, e by mu ten odraz mohl závidět i Simango.

Rukama dopadne na překlikovou idli, na ní Vojta právě operuje s plně naloenou vidličkou a prudce ji převrátí. Jetě dříve, ne překvapený černý sprintér pochopí, co se vlastně děje, práskne noci suchý výstřel.

Světlo! křičí Martin a drí ví silou Vojtu u podlahy. Simango je rázem u vypínače. Tma. Najednou si vichni uvědomí, e na poličce u protějí zdi zvoní střepy kávového hrnku, a bezmocně se rozlétávají po podlaze.

Zvenku je slyet prudký dusot a pak zvuk startujícího auta.

Co je to za značku? sykl Martin.

Vojta se klepe strachy. Pak pozorně nastraí ui.

Volkswagen. Golf. Diesel.

U mohu rozsvítit? ptá se věcně Henri, stojící celou dobu u vypínače jako vyřezaná socha.

Martin vstal.

Chtěls mě ukrtit? sípe Vojta.

Henri otočí vypínačem. Co se vlastně děje?

Poručík si opráí kolena. To bych taky rád věděl. To je tady národním sportem, po večerech sestřelovat lidem hrnky?

Přistoupí k poličce. Střepy mu praskají pod botami. Martin vyndá z kapsy ostrý noík, chvíli loví pohledem v dřevěném ostění poličky a pak opatrně jako rybář, tahající na břeh po dlouhém zápase desetikilovou tiku, vyloupne do připravené dlaně zplotělou kulku.

Tady máme pozdrav od neznámého ruitele nočního klidu. Podle odhadu kolt ráe 6,45.

Kdo tady nosí takovéhle hračky? otočí se k Vojtovi. Ten pokrčí rameny. Co já vím? Třeba erif. Nebo silniční policie. Nebo kadý blázen, který si takovou hračku koupí v obchodě jako housku na krámě.

Měla by se zavolat policie, hoi, uvauje Martin. Dívá se střídavě oběma atletům do očí. Kde máte telefon?

Vojta kvapně zavrtí hlavou. Nech toho. Přestoe má tmavou ple, Martinovi se zdá, e vůčihledě bledne. Třeba to byl jen blbý vtip.

Martin má ovem o vtipkování, by se nevyznačujícím přílinou dávkou inteligence, představy poněkud odliného rázu.

Pokrčí rameny: Jak chcete.

Na večeři u nikdo nemá chu.

10

Stopy kolem ivého plotu Vojtova domku v Midvale Avenue nestály za řeč. Martin jinak nedal a přes úpěnlivé prosby svých kamarádů se vydal po nepovedeném střeleckém festivalu na obhlídku místa činu. Brzy shledal marnost svého počínání. V Los Angeles a ve Westwoodu zvlá prelo naposled před dvěma měsíci a půda byla vyprahlá jako

poutní silnice v rovníkové Africe. Jen pár ulámaných větviček leelo v místech, kde Martin zahlédl varovný odlesk pouličního světla na kovové hlavni.

Na silnici nepatrná mouha od pneumatik, jak řidič spěné dupl při útěku na plyn. Laboratoř nemám po ruce, meditoval Martin; ani své osvědčené podporučíky Buka a Ulricha. Take je mi tahle stopa platná asi tolik, jako plavčíkovi na Titaniku korkový pás.

Dole na rohu u pumpy Texaco byl úspěnějí. Chlapík v umatěném overalu potvrdil Vojtovu znalost motorů.

Jo, před půlhodinkou, nějaký ílenec. V golfu, dieslák. Říkáte kamarád, a opilý, e jste ho přemlouvali, aby nejel a on vám přece jen ujel? Ten chlap se někde zabije a vezme na onen svět jetě někoho s sebou, to vám říkám, jako e se Ted Malley jmenuju!

Hodinu předtím bral naftu. Plnou. A víte, e se mi nezdál nadrátovanej? On je z Texasu, ten vá kámo, e mám pravdu? Mluvil jianským zpěvavým nářečím, nemohu tenhle dialekt ani cítit… nic ve zlém, gentleman, já jen co na srdci, to na jazyku..

Martin pokrčil rameny. To asi nebyl on. Jack jiansky vůbec nemluví. Asi jste si ho s někým spletl. Jack je blondák, modré oči, hubený…

Pumpař se zakabonil. Tak to bude asi mejlka. Tenhle cvok měl figuru jako zápasník, sotva se veel za volant. A tmavé vlasy. A voči jako ocel. Takový nepříjemný, dejte mi s takovými lidmi pokoj. Jetě pokojnýho člověka vezmou v noci francouzákem po hlavě a jakej jsem byl, no řekněte .

11

Kavalkáda atletů se nahrnula do letitní haly. Druhá várka se přesune do Colorada z východního pobřeí, kde ve Washingtonu probíhal v minulých dnech velký mítink o tituly přeborníků hlavního města. Konkurence je tady obrovská, pořadatelé s klidným svědomím mohou v téhle zemi vypsat třeba deset závodů na různých místech a přece nemusejí mít strach o kvalitní konkurenci. Do Colorada dnes míří půl stovky borců. Několik Afričanů, studujících na zdejích universitách. Ze zahraničí kromě Martina Ditricha párek francouzských výkařů, západoněmecký koulař, vyhlíející tak trochu jako pivní

sud obřího obsahu. Ze socialistických zemí u jen Staek Boracz z Varavy. Tyčkař, jemu pomalu začínají vadit stropy kdejaké zimní haly. Vloni u překonal laku ve výi 557 cm. Na olympiádě by pro něho měli s jistotou chystat jednu z cenných medailí.

Včera vyhrál svoji soutě. Porazil Richardse, druhého z poslední olympiády, o deset centimetrů. Vechno skákal na první pokus. Teď sedí na lavičce v hale vedle Martina a spokojeně se klebí. Listuje v balíku Los Angeles Times a zálibně si prohlíí svoji vlastní momentku. Je na ní zachycen při přechodu laky, fotka přesná a názorná, jako vystřiená z instrukčního kinogramu.

,,Prosze pana, co tomu říká, docela obstojné, ne?

Martin mu pochválí dokonalý styl. Mylenkami je úplně jinde.

Do postele se dostal a po jedné hodině. Přesto a do rána nemohl pořádně usnout. Převaloval se na proleelé hotelové matraci a nemusel být ani zpoloviny jasnovidec, aby věděl, e na jeho nespavosti má aklimatizační proces minimální podíl.

Několikrát si v duchu poutěl film posledních událostí. Dopředu, dozadu, na přeskáčku. Zpomalené, rozfázovaně.

Potíe na hranici. Podivuhodné čachry rozhodčích při závodě. Heroin v kufru. Jetě e pro jistotu prozkoumal obsah i dalích vitacitových sáčků. Byly v pořádku. Večeře s kanonádou, která rozhodně nebyla vypálena na oslavu shledání s přáteli. Kdo vechny tyhle lahůdky připravil? Vdy zatím dohromady nikoho od vstupu na americkou půdu neviděl. Tedy nikoho, koho by mohli podezřívat. Taxikáři z letitě, jich se Vojta tak panicky bál? Vdy jim ani neviděl do tváře. Kdyby teď kráčeli letitní halou kolem něho, vůbec by se nevzruil, protoe by je nepoznal. Ta tvář z tribuny mu celou noc tančila před očima divoký kankán. Ramenáč se edivýma očima. Pohled pichlavý jako od ostře nabrouených jehel. Ruce jako lopaty. Sako na něm praskalo ve vech. S náplní, která byla skryta uvnitř, nebylo asi radno dostat se do bliího styku.

Martin se podívá k přepáce mezinárodních příletů. Tamhle je celnice, kterou se předevčírem prodíral s potíemi, zubní pastou počínaje a patné namalovanou číslicí na datu povinného očkování konče .,.

Samozřejmě, byl to on! Křepce vyskočí a rázuje po hale sem a tam, jak činívá ve své praské kanceláři vdycky, kdy se mu podaří pohnout zapeklitým případem o kousek dál. Staek na něj civí s otevřenými ústy. Noviny mu málem upadly na zem.

Tak chlapík, co se jetě se svým kolegou zjevil jako spadlý

z nebe za úředníčkem zdravotní kontroly a se zájmem vánivého sázkaře očekával, zda se hnědovlasému atletovi z Československa podaří vstoupit na americkou půdu, chodí po večerech na atletické závody. A lístek si kupuje hned vedle závodnického sektoru! Pokud si jej ovem vůbec kupuje…

Martin si vzpomněl, e těsně předtím, ne svolavatel dával dohromady jako ovečky est finalistů běhu na sto metrů, chlapík nakvap opustil své místo a překotně se prodíral k východu.

No a? Co má být? Třeba ho sprinty nezajímaly. Nebo snad potřeboval dát někomu zprávu, e zrovna teď je čistý vzduch, přímo příhodná chvíle k exkurzím do cizího hotelového pokoje?

Na digitální tabuli začalo u čísla jejich letu s určením Colorado Springs blikat červené světélko.

,,Račte k odbavení, skřehotal bělovlasý muík s vzezřením asketického poustevníka, který měl celou partu na starosti a od atletické unie dostal za úkol předat ji v místě dalích závodů kompletní a pokud mono včas.

Přátelsky se na Martina usmál. Toho přece znám. Harry Wood, běhal v Praze na Slavii snad u před sto lety. Dodnes se hrdě pyní přátelstvím s Frantikem Jandou-Sukem a kadému na potkání ukazuje zaloutlou fotku, na ní ná někdejí světový rekordman z počátku století a vynálezce diskařské otočky vetkl kudrlinkovými tahy americkému příteli srdečné věnování.

O. K., Marty?

Martin mu pokyne. Tak toho bych podezříval nejmíň. Chlapík, který byl několikrát čestným hostem na jubilejních zasedáních naeho atletického svazu, dvakrát dokonce na spartakiádě, nikdy se netající svým obdivem k modelu socialistické tělovýchovy, má po večerech jistě jiné starosti, ne organizovat záměnu vitacitu za nebezpečnou drogu.

Vojta s Henrim se u lenivě klátí k přepáce. Jdou nenapodobitelným, plavným, jakoby ze vech kloubů uvolněným krokem, pohazují v ruce barevnými takami s třemi nepřehlédnutelnými pruhy firmy Adidas, nezasvěcenec by na nich neshledal nic pozoruhodného. Jen Martin vidí, e Vojta není ve své kůi. Tričko se mu lepí na tělo, po krku mu stéká pot, jako kdyby mu na těle náhle kdosi zvedl neviditelná stavidla.

Paní Smithová? Stařena s vevědoucíma očima v recepci podivuhodného hotelu Ancelle, kde se obzvlátě daří neviditelným návtěvníkům? Dal se s ní jetě v noci po příjezdu z Midvale Avenue do řeči.

Komu patří ten hotel, Mrs. Smithová?” zkoumal půdu, kdy předtím zdvořile poádal o doplnění zásob coca-coly v pokojové ledničce.

Ukázala mlčky na prospekt. Jméno majitele se na něm skví písmeny velkými jako vrata od stodoly. Hans Schwarzer. No, prosím, ale kde ten pán je? Kdy mu jednou za čas kavalkáda atletů zaplní pokoje, sluelo by se, aby se ukázal. Take, kde je pan Schwarzer? Podle jména je ze staré Evropy, jistě by si rád porozprávěl s lidmi, kteří odtamtud právě přiletěli…

Mr. Schwarzer je v Davosu. Na lyích. Hotel Schatzalp. I s paní. Nemá čas sedět za pultem jednoho hotelu. Má jich v Americe pět, jeden dokonce v Evropě.

Thansk.”

Jetě něco, sir?

Zavrtěl hlavou. Ne, děkuji. Vyjel výtahem do třetího patra. Za tu dobu, co tratil se stařenou za pultem čas, stačil si vycvičeným zrakem přečíst jména hostů na ubytovací plachtě, by je ze svého pohledu musel lutit vzhůru nohama.

Vpravo od něho měl pokojík párek Francouzů. Vlevo, ob jedny dveře, západoněmecký koulařský pořízek. Úplně na konci chodby přebýval Staek. Z Američanů nikdo. Takřka vichni byli místní. Spali na kolejích nebo doma.

Těch zbývajících pár hostů nestálo za řeč. čtyři manelské párky, které u málem přemítaly o nejvhodnějích oslavách zlaté svatby. Vrásčitý rančer z Texasu, pynící se kadému na potkání barevnou fotografií svých stád. Ráno pro něho přijel dlouhotánský studebaker z ředitelství městských jatek. Na pořádný byznys si člověk musí přivstat, smál se.

Staek byl večer v kině. Taky je mimo podezření. Francouzi si po závodech vyjeli do Bel Air, lákavé čtvrti v nedalekých kopcích, kde sídlí hollywoodské hvězdy a taky několik podnikavých restauratérů, kteří si dobře spočítali výnosnost umístění svých podniků v blízkosti sídel Jacka Lemmona nebo Barbry Streisandové.

Němec byl v televizi. Osmý kanál s ním natáčel dvacetiminutový rozhovor. Vrátil se do hotelu značně rozjařen mnohem později po Martinovi.

Copak asi teď dělá Herr Schwarzer v Davosu? Proč vlastně jezdí za sněhem takovou dálku, kdy má hory u nosu a keft na dlani?

Vojta s Henrim u proli odbavovacím prostorem. Kadý musí i na domácích linkách otevřít příruční zavazadla, úředník v modré koili a v černých kalhotách do nich zběně nahlédne, přejede kadý kus záhadným proutkem vězícím v elektronické krabičce,

přiloí ruku ke títku čepice, dalí, please! Kufry, které cestující podali jako zavazadlo, stojí v rohu vyrovnány v řadě. Ne je zřízenci naloí na nekonečné dopravníky a uloí do letadla, kadý cestující musí ukázat na ten svůj, dalí úředník přejede po víku svým kouzelným proutkem, pak křídou namaluje ledabylý krouek, hotovo, dalí.

Vá kufr, sir?” Úředník se vlídně usmívá. Vůbec není ramenatý a oči má barvy hnědé. Taka je proputěna bez závad. Martin ukáe na kufr. Proutek detektoru zůstává pevně vězet v úřední ruce. Ten kufr račte vzít na pult. Otevřít!”

Martin se nezdál být ani v nejmením překvapen. Dokonce se přistihl, e ho tohle dějství začíná náramně bavit. Ty protaené obličeje, a nakonec bude musit tahle úřední tlapa vykouzlit na jeho kufru klikyhák bezúhonnosti!

Zvedne víko. Najednou jsou tady tři mui v uniformě, jeden drí nakrátko huňatého knírače. Vichni koukají na psisko, jako by očekávali, e pronese zčistajasna nějakou geniální větu. Jene pes nepokrytě zívá. Jazyk mu visí líně z tlamy. Ve stínu můe být čtyřicet. Klimatizace na letiti trochu stávkuje.

Obsah kufru se vrí na pultu do bizarních hromádek.

Na dně jsou pytlíky s vitacítem. Jeden chybí, jestlipak to bude někomu vadit? uvauje Martin s ledovým klidem.

Co je tohle?” Hubeňour drí sáčky vitacitu. Vítězoslavně, jako by objevil bájnou Atlantidu.

Ditrich zdvořile vysvětluje, e se jedná o výivný nápoj českého původu.

Nápoj? Tak se na to podíváme.

Staek stojí v řadě za ním a očividně se baví. Co pan pauje?” směje se.

Knírač stále nejeví ádný zájem. Upírá na Martina oddané psí oči. Snad čeká kus buřta. Jo, kamaráde, kdepak já a buřta. Tady a v tomhle vedru!

Mui v uniformách se zdají být poněkud nervózní. Třímají v rukách devět balíčků, ale ty je zřejmě vůbec nezajímají. Hledají jetě jeden. Do počtu. Jene ten chybí, váení, u byste snad na to mohli přijít, hodnotí Martin Ditrich odborným okem břídilskou práci konkurence.

A dělají, co dělají, sáčků je pořád devět. Roztrhnout je tedy a zklamaně sypou do připravené nádobky lutý extrakt. Přičichnou. Pak znechuceně nádobku odloí. Dívají se jeden po druhém.

Zostra se podívají na Martina. Dlouze, bedlivě si ho prohlíejí. Nenávistně, ale i s trochou respektu.

Ukáou na kufr. Alt ríght!”

Dalí.

Za deset minut je kavalkáda atletů kompletně natěsnána v letadle.

12

Závodilo se v hale Broadmoor nedaleko Colorada Springs. Martinovi o tomhle Stánku vyprávěli doma hokejisté. Chlapče, moc se netě, plácek tak sotva pro hokej, kdy rozpustí led, atletickou dráhu dostanou dovnitř jen pod tlakem několika atmosfér.

Také ano. Na oválku aby měli běci lon jako artista v cirkuse, aby ze zatáčky nevyběhli působením odstředivé síly přímo mezi diváky. Těch se vely dovnitř s bídou tři tisíce. Technické disciplíny jetě jaktak balancovaly na pokraji regulérnosti, stísněnými podmínkami, ale nejvíc trpěli sprintéři. Dráhu pro čtyři běce vytyčili pořadatelé úhlopříčně, ale i tak to vydalo na ubohých padesát metrů. Za cílem moc místa nezbývalo, z plného finie museli borci ze vech sil brzdit, aby se nepomlátili o dřevěné prlení, chráněné jen pro formu dvěma balíky prořídlé slámy, nabranými patrně ze stájí vedlejího areálu koňského rodea.

Zato ubytování bylo na úrovni. Hotel Broadmoor s dvěma tisíci pokoji, hernami, potou, dvěma bazény a přepychovým vybavením, nepřetrité fungující pumpa, odčerpávající dolary z peněenek movitých hostů. Vyhláené středisko zábavy a rekreace, jemu chybí jen jedno - moře. Zato hory se hned na dosah ruky tyčí vemi směry a nejvyí z nich, Pikes Peak, se vlastně nepřetrité skrývá cudně v mracích.

Z letitě vezli atlety dvěma autokary. Celou cestu a k Broadmooru se za nimi couralo auto, jeho řidič si chránil oči před prudkým sluncem tmavými brýlemi s velkými skly. Ditrich si viml, e je mu za volantem poněkud těsno. Vůz nebyl na americké poměry nijak velký. V kobaltovém horském slunci svítil modrou metalízou. Na přední masce byla lehce k poznání typická tovární značka koncernu Volkswagen.

Golf. A diesel, uchl Martin do Vojty.

Černý sprinter se otočil. Vykulil oči. No nazdar, řekl sklesle.

Jen aby se tady, v klínu Skalistých hor, někdejím rejditi Buffalo Billa, spícího svůj věčný sen na nedalekém hřbitůvku,

střílelo v těchhle dnech jen ze startovní pistole, přál si touebně Martin Ditrich.

Přistihl se, e si tím není tak jist.

13

Major Čásek se ponuře díval na balík novin, který před ním na stole narůstal do utěené výe. Vedle leely rozevřené modré desky s několika hustě popsanými listy.

Major soustředěné míchal kouřící obsah velkého kafáku, o něm se náčelníkovi podřízení dost neuctivě vyjadřovali jako o jízdence na věčnost.

Tři kávy za den. To byla Čáskova norma vdy v období, kdy mu leel na bedrech i na srdci nějaký důleitý případ. Take vlastně kadodenní dávka. Chvil k odpočinku v posledních letech majorovi jaksi nevybývalo.

Podporučíci tie čekali. Zbyněk Ulrich se upřené díval na vyletěné pičky polobotek, jako by právě z těchto míst mělo urychlené vzejít spásonosné rozuzlení zádrhelu, proti němu je historický gordický uzel rébusem pro batolata.

těpán Buek tuil, e jde o Martina. Asi to chlapec nemá za mořem lehké. Z rádia věděl, e v prvním startu nedopadl nejhůře, hlasatel ochutil agenturní zprávu z Los Angeles obvyklými dodatky o krátkosti aklimatizace, nezvyklém prostředí, horku a zakouřené hale, ovem major Čásek bude patrně disponovat zprávami poněkud přesnějího a určitě i zajímavějího rázu.

Major dokončil míchací obřad a povznesl hrnek k ústům.

Buek se nemýlil. Náčelník ukázal na balík novin.

Tak, hoi, nevím, jestli tohle nebude pro naeho osamělého běce trochu velké sousto.

Je tam sám, utrousil tie Ulrich.

Major zavrtěl hlavou. To jsem zrovna na mysli neměl. Sólista v dnení době příli nadějí na úspěch nemá. To máme na paměti. Brzy by ten svůj koncert dohrál. Ale o to nejde … Major před sebou obřadně rozloil tlustý výtisk novin. Něco vám přečtu!”

Major překládal přímo a plynule, jako by angličtina deníku Los Angeles Standard byla odjakiva jeho druhou mateřtinou:

SKVRNY NA ČISTOTĚ MORÁLKY

Z dobře informovaných pramenů se dovídáme, e afričtí atleti Masour a Simango, patřící ve svých disciplínách k favoritům olympijských her, odmítli rezolutně v minulých dnech udělení amerického občanství, které jim nae vláda velkoryse nabídla. Navíc se oba afričtí sportovci, zcela v rozporu s ulechtilými cíli naí země, která odmítá měření sil ve stínů kremelských zdí, vyjádřili v tom smyslu, e jim nikdo nemůe bránit v účasti na jakémkoliv závodě v zahraničí, setkání pod olympijskou vlajkou nevyjímaje. Masour a Simango dokonce odmítli nabídku Bílého domu, jen posílá do některých zemí Třetího světa své sportovní vyslance, aby svým působením přiměli reprezentanty těchto zemí k odmítnutí startu v Moskvě. Jednání obou černoských atletů, jim nae země poskytla druhý domov a monost studia za peníze americké veřejnosti, nelze nazvat jinak, ne politováníhodným.

Co tomu říkáte?” zeptal se sue major Čásek.

Podporučíci chvíli mlčeli. O Martinovi nic?” zeptal se posléze Ulrich.

Nic,” řekl náčelník.

Jetě ho do toho nezamontovali,” doplnil s úlevou Buek.

Čásek se zakabonil. Tak to se, hochu, mýlí. Natěstí nejsme odkázáni jen na dovoz zahraničního tisku a na agenturní zprávy AP, Reuterů a jim podobných institucí. Ná poručík se stal nedopatřením málem narkomanem. Doufám, e si umíte představit, co by to bylo za propagandistické sousto, kdyby u něj nali heroin.”

Ulrich s Bukem vytřetili oči.

Jak to víte?”

Sladké tajemství, hoi.” Major zalistoval v modrých deskách. Tohle bylo zatím první kolo. Do finie je sice jetě podle mého skrovného názoru daleko, ale musíme dávat pozor, abychom včas chytli druhý dech. Jinak by nám soupeř v cílové rovince mohl ukázat záda.”

Co budeme dělat?” zeptal se věcně Ulrich. Nečinnost mu byla vdycky proti mysli, zvlátě teď, kdy je spojena s bezmocností, její rozměr je ohraničen nedozírnou dálkou Atlantického oceánu a jetě kusem pevniny nádavkem.

Vy zatím nic. Fini se bude, podle mého názoru, odbývat a v Praze. A do té doby máme jetě dost času. Mezi Amerikou a Prahou leí jetě Německá spolková republika. Tam by se nám mělo vyjasnit. Ledae by ..major si chvíli mnul palcem a ukazovákem pravé ruky kolmou rýhu nad nosem, leda by to ti hoi rozjeli jetě za velkou louí. Ale to by byla z jejich strany chyba, těká chyba ..

Major vzdychl. Sklapl modré desky. Můete jít, chlapci. Chtěl jsem vám jen přečíst tu zprávu.

V NSR bychom mohli..řekl nadějně Buek.

Major Čásek ho kvapně přeruil. Hochu,” řekl vlídně, zatím jsme jetě na americké půdě. A nemyslete si,” dodal chlácholivě, e vá poručík tam plave sám jako těně ve vařící vodě. A teď jděte po svých, borci! Sportu zdar a sprinterům zvlá!”

14

Na pokoji 1111, v bungalovu přiléhajícím k hlavní budově Broadmooru, zazvonil telefon. Asi Vojta. Nebo Henri. Půjde navečeří nebo trénovat? Přijď knám na pokoj. Na kus řeči. Nic jiného to být nemůe.

Mr. Ditrich? ozval se hluboký muský hlas. Tady je potovní hotelová přepáka,” pokračoval mu perfektní angličtinou, ani vyčkal Martinovy odpovědi. Máte zde dopis. Račte si jej vyzvednout, přepáka je v hlavní hotelové budově, vlevo od recepční haly. Prosím, ihned.”

ádné cavyky, hotelový poák nemá zrovna chování frekventanta výcarského penzionátu. Odříká svůj povinný monolog a bací sluchátkem. Vlastně co; bůhvíkolik takových vzkazů musí během chvilky vyřídit… Prosím, ihned … Co je to za drzost? Těch pár řádků v dopise přece nezatuchne, kdy budou leet u místního potmistra pár minut déle …

Martin rozmrzele veel do koupelny a chystal se namixovat do vany osvěující lázeň. Zasykl bolestí. Jako naschvál z modře označeného kohoutku tekla vařící.

K sakru!”

A jdu si pro ten dopis. Třeba píe Mr. Schwarzer z Davosu, řekl si furiantsky. Račte prominout, e jsem nebyl během vaí návtěvy v hotelu Ancelle a nedával v recepci pozor, kdo nepovolaný se dobývá do cizího pokoje. To víte, Mrs. Smithová je starí dáma, patné vidí, skoro neslyí…

Prosím, ihned! Martin se plácne do čela. patně vidí, skoro neslyí… ale ty, hochu, vůbec nemyslí. To je horí, ne by se na první pohled mohlo zdát. Takovýhle příkaz by si ádný úředník v Americe, nato zaměstnanec jednoho z nejrenomovanějích hotelů, přece v běném styku nedovolil. A nebouchal by sluchátkem!

Martin Ditrich si natřel spálenou ruku niveou. Hodil na sebe kalhoty a tričko. Nasoukal nohy do dřeváků u skoro v poklusu. Pečlivě za sebou zamkl a rozběhl se obstojným sprintem k hlavní budově hotelu, vzdálené necelých tři sta metrů.

Několik hostů, promenujících se po úzké zahradní cestičce vysypané lutavým pískem, pohoreně hledalo spásu v okolní trávě.

Sorry, stačil několikrát zvolat v plném běhu. Livrejovaný vrátný u vchodu u zdálky bez hnutí brvy v předklonu drel tlusté skleněné dveře. V tomhle domě u asi viděl výstřednějí hosty, ne mladíky, pletoucí si hotelovou halu s cílovou rovinkou.

Thanks.

Přede mnou recepce. Unavený úředník v hnědém hotelovém stejnokroji listuje několika pasy. Vlevo hleď. Pár metrů. Tamhle: U S Mail. Přepáka s dvěma okénky. Obrázek s lehce rozlutitelnou trumpetkou a přetopeným psaníčkem je pro jistotu doprovázen tlustou ipkou.

Martin Ditrich přistane u okénka. Strčí hlavu dovnitř. S úsměvem se na něho dívá platinová blondýna se skvostným úsměvem, jen v Americe patrné bývá součástí výběrového řízení.

Martin couvá z okénka, vloudila se chybička. Honem k druhému okénku. Jene to je zavřené. Přes staené mléčné sklo je jetě pro nevěřící hosty vyloena cedule CLOSED.

Blondýna odvedle vystrčí hlavu z kukaně.

,,Mr. Ditrich?

Otočí se promptně na dřevěném podpatku: ,,Yes.

Mává v alabastrové ručce bílou obálkou. Dopis pro vás. Před chvílí ho sem přinesli. Chtěla jsem vám ho doručit na pokoj, ale ten člověk říkal, e si jej vyzvednete osobně. Za chvíli. Pospíil jste si, měří uznale poručíkovu urostlou postavu.

Jaký člověk?” zajímá se Martin pokud mono ledabyle. Blondýna září úsměvem jako Halleyova kometa v plném jasu. Jene kometa dvakrát za století, tahle slečna od rána do večera, jak jí káe pracovní úvazek.

Toti, spí kluk. A little boy. Nějaký poslíček. Ale nikdy jsem ho tady neviděla,” dodá omluvně. Podá poručíkovi obálku. Její povinnost končí. Úsměv hasne. Zahloubává se zadumané do lejster na stole.

Martin vzal obálku a oural se pomalu do haly. Tamhle u toho mramorového sloupu je volná koená klubovka. Chlapík v recepci jetě neskončil svoji nudnou prohlídku pasů. Bez zájmu se podíval na mladíka v tričku a v dínách. Martin Ditrich usedl. Natáhl nohy. Rozhlédl se. Hala je skoro prázdná. Jen v několika klubovkách odpočívá houfeček bělovlasých stařenek, čekajících, a jim recepční přidělí pokoje. Nějaký dobročinný spolek na výletě.

Roztrhl obálku. Je na ní jen jeho jméno.

Na tenkém dopisním papíru bez hlavičky je několik strojem psaných řádků. Strohou, nicméně pečlivou angličtinou.

Váený pane! Royal Gorge je největí visutý most světa, postavený výhradně ze dřeva. Nachází se asi dvacet mil severně od místa vaeho nynějího pobytu a stojí za to si jej prohlédnout Spojuje břehy Arkansaského kaňonu ve výi 1053 stop a je dlouhý 6626 stop. Dole vede kaňonem podél řeky Rio Grande historická eleznice do Santé Fé. Most byl postaven v roce 1929 a je dodnes cílem nejen turistů z celého světě, ale i neastníků, kteří zde končí svůj ivot. Nepochybuji o tom, e si toto zajímavé místo coloradské přírody nenecháte ujít a věnujete mu bedlivou pozornost.

Tečka. Nic víc. Jen datum: 5. 2.

Martin zklamaně zívl. Trochu zvlátní a tajuplná reklama místní cestovní kanceláře. Ale proč není u dopisu přiloen titěný prospekt? e by místní cestovní kancelář GRAY LINE, inzerující autokarové výlety do okolí za mírně kulaté sumičky, etřila na nepravém místě? A kde je podpis?

Strčil dopis do kapsy. Vstal a zamířil k východu z hotelu. Vrátný se u zdálky sápal po klice. Na stěně vedle dveří visel ručně psaný plakátek: Účastníci atletického mítinku se mohou zítra zúčastnit výletu k Royal Gorge, největímu visutému dřevěnému mostu světa. Odjezd autokarem dopoledne v devět hodin. Návrat k obědu. Přihláky v recepci hotelu!

Martin u chtěl poděkovat úslunému staříkovi v livreji, ale v poslední chvíli se zastavil. Váhavě vytáhl dopis. Pohled mu sklouzl a na samý konec.

5. 2.

Ale dnes přece máme 16. února. I kdybych připustil, e pota v Americe spěchá k adresátovi hlemýdím tempem, chybí k oprávněnosti téhle dedukce jedna podstatná maličkost: dopis vůbec nebyl frankován. Na obálce není ádné razítko. Tenhle dopis se přece obeel bez schránky, byl dodán osobně. A pokud ta platinová krasavice netrpí zapomětlivostí, přistál u okénka teprve před chvílí.

,,Nebude tam sám, poručíku, vytanou mu na mysli slova majora Čáska těsně před odjezdem, kterými se s ním rozehnáyal ve své praské kanceláři. Vímej si čísla dvaapadesát!

Dvaapadesátka.

5. 2.

Martin s úlevou zasunul dopis zpátky do kapsy. Přistoupil k recepčnímu pultu. Úředník vzhlédl od haldy pasů.

Přejete si?

,,Ditrich.1111. Zapite mě na výlet k Royal Gorge.

Otočil se na podpatku a svině vyplul z haly. Přátelsky se zazubil na vrátného, který v obdivuhodném pravém úhlu drel dveře se zkueností dlouholetého cerbera.

15

Hala byla natřískaná a po střechu. Pořadatelům se podařilo sehnat do Broadmooru výbornou konkurenci. Výsledky byly na úrovni. Pierre z Grenoblů, ,chlubící se neustále tím, e se narodil na náměstí v sousedství domu, v něm přebýval Stendhal, překonal laku ve výce 229 cm. Koulař Hans z Wittenu odněkud u holandských hranic mrskl své náčiní na vzdálenost 21,13 m.

Padesátku vyhrál podle očekávání Vojta. Za pět sekund a nějaké drobné. Bílý Rowell vypadl v rozběhu. Chodil jako tygr v kleci a z očí mu létaly vraedné blesky. Martin se dostal do finále s odřenýma uima. Běel ve čtvrté dráze, v závěru se mu podařilo natočením trupu o chlup porazit alespoň Peruánce Limese a obsadit tak třetí místo.

Také Staek měl důvod ke spokojenosti. Skočil 545 cm. ,,Vý to nelo. Odřel bych jim podrákami strop, smál se. Tenhle člověk snad nikdy nemá patnou náladu, myslel si Martin. V duchu mu záviděl. Taky proto, e tyčkaři větinou netrpí na achillovky. O jiných, mnohem důleitějích věcech ani nemluvě.

Kdy si el Vojta na stupně pro cenu, pár lidí začalo syčet. Martin Ditrich se pozorně rozhlíel, ale ádnou tvář nespatřil. Snail se tedy uhodnout, kdo z návtěvníků by mohl být autorem zvacího dopisu na zítřejí výlet, ale ani v téhle oblasti se mu nevedlo.

Simango nejen e nevyhrál, ale ani nenastoupil na start. ,.Nestartuje pro náhlou nevolnost, chraptěl hlasatel zvýeným hlasem, jako by se mu dostalo cti zvěstovat nejpříjemnějí zprávu celého večera.

Ditrich spěchal do aten, umístěných ve stísněných prostorách pod hlavní tribunkou. V titěrné místnůstce leel Henri na oprýskaném kanapátku. Skláněl se nad ním lékař.

Co je? chtěl vědět poručík. Hlas se mu chvěl obavou.

Simango měl ztrhané rysy. Bolestí zkřivenými ústy sykl: Něco jsem snědl.

Slabá otrava aludku,” řekl lékař tie. Dám vám injekci.” Z brany vytáhl stříkačku a noíkem soustředěné začal pilovat skleněnou ampulku s čirou tekutinou.

Nic mu není, řekl Martin tvrdě. Tohle má často. Má náběh na vředy,” dodal a přistoupil k lůku. Vzal Henriho za ruku. Pacient se s námahou posadil. U je to lepí, doktore,” řekl sípavě.

Martin mu pomohl vstát.

Jak chcete,” pokrčil lékař rameny. Já tady nemusím být.” Sbalil své nádobíčko a vyplul z místnosti.

Ditrich úlevné vydechl. Cos jedl, člověče?

Nic moc. Dal jsem si v restauraci pod tribunou álek horké polévky. Slepičí vývar. Za půl hodiny se mi udělalo zle.”

Můe jít?”

Henri zkusil pár kroků od dveří k oknu a zpět. Na skákání to sice není, ale pokusím se.”

Skočím pro Wooda. A ti seene nějakého spolehlivého doktora,” rozhodl se Martin.

Kdepak. To bude dobré. Půjdu si lehnout, odmítl Henri. Zítra se chci podívat na ten most. Pojede také?

Martin zádumčivě přikývl. Opatrně vedl Henriho uličkou pod tribunou k východu. Několik diváků se bohapustě smálo a ukazovalo si na bolestí zkřiveného černocha v zelených teplácích. Bravo, ampióne,” křiklo několik vlasatých výrostků.

V dálce vítězí Battle výkonem 798 cm! Nový rekord haly Broadmoor, ladies and gentlemen,” vřetěl hlasatel.

Hleditě tonulo v nevýslovném nadení.

16

Mahagonem obloené místnosti v 67. poschodí Obchodního mrakodrapu na 34. ulici, jen pár metrů od proslulé obrovité krabice Empire State Buildingu, vévodil kulatý stůl potaený zeleným suknem.

Zdálo se, e mui, shromádění okolo stolu, vytáhnou

v přítím okamiku z kapes hrst etonů a krupiér zahájí monotónní ustivý tanec stříbřitých hrabiček.

Jene nikdo z muů neměl na sobě smokink, o fraku ani nemluvě. Nevyhlíeli, e by úbory předepsané pro herny, v nich se točí závratné sumy peněz, patřily k nejoblíbenějím a nejpouívanějím součástem jejich atníků.

Hlavní slovo vedl vousáč s pečlivě zastřienou kozí bradkou. Tmavomodrá koile se mu úporně lepila na tělo. Na zádech se mu rýsovala znatelná tmavá skvrna. Občas poitkářsky sáhl po sklence s ledovým dusem.

Obrátil se k posmutnělému blonďákovi a čtyřicátníkovi s ptačím obličejem, stojícím po jeho pravici:

,,Pánové, je čas jít pořádně do toho. Ústředí ví, co dělá, kdy vydává své příkazy. Larry své snaení poněkud přehnal, začal příli brzy. Říkal jsem jasně, e zpočátku musíme objekty jen zastrait, dát jim na vědomí, e se kolem nich děje něco neobvyklého. Nic víc. A on hned první večer pořádá čarostřelecká představení pod irou oblohou. Můeme být rádi, e ti chlapíci nevolali místní policii. Asi by nám dalo dost práce celou záleitost sprovodit ze světa.

Jack s Petem i čtyři zbývající mui, vyhlíející, jako by vzpěračská tělocvična byla hlavním místem, kde tráví svůj volný čas, pozorně naslouchali. Nikdo se neodváil promluvit. Vousáč se rozhlédl.

Museli jsme celý plán přepracovat. Chtěli jsme zasáhnout a v samém závěru, udeřit a ve finii. Ale teď, kdy jsme na sebe upozornili, můe nastat nebezpečí z prodlení. Musíme zvolit riskantnějí, ale v současné situaci jedinou pouitelnou variantu: neztrácet čas. Situace ve světě se vyhrocuje a je třeba splnit poadavky, které jsou v nejvyím zájmu. Rychle, bezpečně, účinně. Larry je v Coloradu, Pete? obrátil se na nosatce.

Jetě před hodinou se hlásil, zaklebil se Pete. Poklepal kloubem spokojeně na prouek papíru, leící před ním na stole. Čeká na příkazy.

Příli se ukazuje na očích. Budeme si s ním muset po příjezdu promluvit. Zdá se, e jsme jeho schopnosti trochu přecenili, nemám pravdu, pánové?

Ozvalo se souhlasné zamručení. Horlivějí snaivě kývali hlavou a dávali si záleet, aby si jich vousáč viml.

Takové dětinské vtípky s převlékáním za číníka a sypáním octanu olovnatého do polévky by si laskavě mohl nechat od cesty. Kdyby aspoň věděl, jaké mnoství je účinné! zasmál se skřehotavě vousáč. Podobné věci si přece musí vyzkouet!

Rozhlédl se kolem sebe.

Do Colorada letí za hodinu Lew. Otočil se k oběma muům. Larry podléhá od nynějka výhradně jeho příkazům, jasné?”

Kývli mlčky na souhlas.

Hlavní příkaz zní: za kadou cenu namočit do věci naeho hosta. To je vechno, pánové. Můete se rozejít.”

Místnost se během několika sekund vyprázdnila. Jen zeleně potaený stůl svítil v oputěné místnosti a nesl na svých bedrech zpola prázdnou křiálovou sklenku, v ní teplal lepkavý dus.

17

Autobus se plhal do kopců a dýchavičně chrčel, ofér navyklými pohyby vybíral ostré zatáčky a tie si pohvizdoval. Zubaté klíny Skalistých hor svítily do zimomřivého slunce načervenalým nádechem. V autobuse cvakaly spoutě fotoaparátů. Cestou se atleti zastavili na hřbitůvku s hrobem plukovníka Williama Codyho, známého spíe pod jménem Buffalo Bili. Letmo proběhli hlavni a jedinou třídu někdejí zlatokopecké osady Cripple Creak, kde na sklonku století bujela zlatá horečka, v ní houfně zmíraly ruku v ruce sny o bohatství se zástupy těch, kteří místo těstí nali v těchto končinách svou smrt.

Martin se zájmem mačkal exaktu. Vechno je zde v původním stavu. Saloon s barem, po něm barman v kostkované zástěře a s licousy a la Franz Josef posílá hostům sklenice whisky s bravurou cirkusového ongléra. Kůly před vchodem, aby si host mohl uvázat koně. Obchod se sedly, chomouty, náhradními podkovami a stařičkými kolty, základním vybavením kadého pořádného zlatokopa. A vpravo, pod věičkou bělostného kostelíčka, oputěná tění vě zlatého dolu. Nenápadná deska stroze oznamuje, kolik lidí v téhle obci přilo o ivot, ani by předtím trpěli nějakou zhoubnou chorobou.

Martin se snail nasát z okolního povětří typický pach spáleného střelného prachu. Vůbec by se nedivil, kdyby nějaká podnikavá firma tady potají tuhle vůni rozpraovala, aby iluze byla dokonalá.

Nic. Jen hlava ho trochu začala bolet. Není divu, Cripple

Creak leí ve výi skoro 2700 metrů nad mořem, a návtěvník, uvyklý normální koncentraci vzduchu, tady potřebuje na kadý pohyb dvojnásobné úsilí.

Martin si v klidu zaloil v autobuse nový film. U jen pár kilometrů. Tyhle dvě zastávky byly jaksi mimo program. Nikdo se ale nezlobil. Hlavně někdejí čtenáři kovbojek a příběhů Buffalo Billa.

Royal Gorge,” ohlásil řidič. Autobus zastavil na parkoviátku u rozměrné tabule, zasazené Historickou společností státu Colorado. Základní údaje o místních honosných zásnubách přírodních krás s technickým umem.

Výka mostu. Délka. Martin rychle přepočítává stopy na metry. Uznale hvízdne. Most se klene ve výi 320 metrů, délka přes dva kilometry. Kdysi se zde pralo několik elezničních společností o právo stavby elezného oře. Nejen v nedalekém Cripple Creaku, i tady tekla nevinná krev. Teď dole, hluboko v kaňonu, teče spokojeně jen klikatý jazyk bájné Rio Grande a kolem supí stříbřitý vláček do Santa Fé.

Skupinka atletů vystoupila z autobusu. K mostu je jen pár kroků. Vlevo dřevěná budova s pestrým nápisem nad vchodem. Suvenýry, památky, ve pro turisty, čiperný mladík s pobledlou tváří se otáčí nad kouřícím vozíkem s praenou kukuřicí.

Kukuřice gentlemen, třicet centů kornout.

Za výlohou svítí barevné prospekty, kterým vévodí ze vech stran zabíraný most, div světa.

Stačí pootočit hlavu. Tamhle je. Spí párátko u mraků ne most, na který by se bez obav chtělo stoupnout. Samé dřevo, prkna, sloupky, laky. Po obou stranách úzké chodníčky pro pěí. Prostředkem s klidem kamikadzů jezdí oběma směry automobily. Vozovku tvoří prace, místy vymlácené, uvolněné, drící jen na čestné slovo. Návtěvník se ve snaze pohlédnout na dno údolí nemusí obtěovat nahýbáním přes zábradlí: stačí se sehnout a kvírami mezi praci má před očima toté. Jako na dlani.

Martin v duchu blahořečí oférovi, e prozíravě zastavil před mostem.

Dostal hlad. Hrabe v kapse, vytáhne třicet centů.

Kukuřici!

Mladík roztáhne pusu do irokého úsměvu. Dobrou chu, pane. Jak se vám líbí u nás v high society?

Vtipálek. High society. Ve vyí společnosti? Tohle sedí, jen co je pravda.

Skupina atletů se courá po mostě. Vojta s Henrim se dívají lenivě kolem sebe. Zprostředka mostu je slyet nadené Stakovo halekání. To je výka, Martin, kde jsi, Martin? Pojď se podívat!”

Zrovna Staek je z toho tak udivený, on, který se pohybuje pomocí své tyče mezi nebem a zemí jako doma!

Martin se otočí k přátelům. Vy se nejdete podívat?”

Nemáme zájem. Tenhle zázrak jsme u několikrát viděli. Henri dává přednost kávě. Vezmou za kliku dřevěného snack baru a vejdou dovnitř. Martin jde s nimi. Henrimu není jetě dvakrát dobře. Celou noc zvracel. Harry Wood přitáhl z Colorado Springs známého lékaře, dokonce vzdáleného příbuzného. Vypláchl Henrimu aludek, nasadil radikální mléčnou kůru. Práky na zklidnění. Martin pro jistotu spal tu noc v Simangově pokoji na lehátku. Ne usnul, trochu pochybovačně přemítal o Simangových slovech, jimi líčil číníka, který mu v bufetu pod tribunou prodal závadnou slepičí polévku v papírovém kelímku.

Černovlasý svalovec, pichlavé edé oči.”

Martin se zael do bufetu v hale podívat. Za pultem se skláněla tři děvčata jako lusk. Červené kostýmky, sněhobílé čepečky ve vlasech. Úsměv jako vykouzlený z cukrové polevy renomovaného cukráře.

Číník!” divily se. Celou dobu tady prodáváme jen my tři.”

Jene Henri si nevymýlí, utvrzoval se Martin úporně. Halucinacemi přece netrpí. Dlouho přemýlel, pak usnul…

U hrubě sbitého stolu, v rohu místnosti sedí tři chlapíci se zelenými plechovkami piva Budweiser před sebou. Jeden z nich má ústa plná mazlavé kukuřičné placky. Je to moné, Martine, to je shledání!” Placka jediným polknutím mizí chlapíkovi v útrobách. Místo ní se objevila rozesmátá tvář růolícího tloutíka v kostkované koili, zdobené na krku modrým hedvábným átkem podle vzoru prvních dobyvatelů Divokého západu. Nohy uvězněny v traperských kalhotách, na bocích pocuchané třásně. Zapráené jezdecké boty dodávaly celé postavě punc filmového statisty, čekajícího, a ho pomocný reisér postaví někam do rohu, aby se hledáčku kamery příli nepletl do cesty.

Martin zůstal překvapeně na prahu.

Oliver Babir, jasně. Kameraman, produkční a reisér televizní sportovní redakce TCL v jedné osobě. Jeho předci neměli o Divokém západě a jeho módě nejmení potuchy, spí věděli, co jsou to krpce, valaky, brynza a salae. Pocházeli z tatranského podhůří od trby a bída je kdysi vyhnala za velkou loui.

Oliver se u narodil ve Státech, ale řeč původní vlasti nezapomněl. Kadým rokem jezdil do Tater na dovolenou, a v Československu nebylo významnějího sportovního podniku, aby se neobjevil s nerozlučnou kamerou a miniaturním tábem spolupracovníků. Naposled vloni, na Zlaté tretře. Martin tam vyrovnal nejlepí evropský výkon roku a Oliver hned, e s ním natočí pro americké sportovní diváky desetiminutový ot. Major Čásek dal rozhřeení a Oliver v rekordní době natočil sluný dokument, jeho kopii poslal Martinovi v plechové krabici k vánocům.

Co tady dělá?” zeptal se Martin a stiskl nabízenou pravici, docela obstojnou konkurenci kovářského bucharu střední velikosti.

U stolu bylo dost místa pro vechny. Martin představil své přátele. Oliverův miniaturní táb se přátelsky zaklebil.

Hallo.

Zvedli plechovky s pivem.

Točím biograf o nejlepích světových atletech. Začínám právě tady. Na úvod trochu lyriky, hvězdy atletického nebe pod oblohou přírodních krás Colorada. Střih a zakouřený New York. pinavé ulice. Nabitá Madison Square Garden. Mrakodrapy. Pomalu se vlekoucí auta. Rychle běící atlet. Kontrapunkty ve výstiné zkratce. Davy budou ílet. Co si dá Martine?” Luskl prsty na číníka. Kolu? Pivo atlet v tréninku zavrhuje, ani ti je nenabízím …

Kávu. V tomhle vysokohorském prostředí bych překonal rekord leda v pomalé chůzi,” usmál se Martin.

Oliver se zaklebil. Je vidět, e nejsi odchován Tatrami, hochu. Já je mám v krvi, přestoe jsem je poprvé viděl, a kdy mi bylo osmnáct.”

Vojta si objednal horkou čokoládu. Simango nic. Místo objednávky si výstině sáhl na aludek.

Martine,” naklonil se Oliver přes stůl. Telegrafovali mi ráno ze tábu v New Yorku. Chtějí mít v pořadu nejmíň pět minut s tebou. Dokonce mi dali přesný noty. Ten loňský pořad ze Zlaté tretry měl vcelku sluný index divácké sledovatelnosti.”

O co jde?” zajímal se Ditrich.

Hele,” tlumočil Oliver přání svých éfů. Já s kamerou uprostřed mostu. Ty se blíí lehkým cvalem z druhého konce. Bude tam hrát perspektiva, odlehčený pocit odpoutání od země, výka, oblaka, člověk zdolává čas a nemá kdy na prohlíení okolních krás zasazených přírodou. Ten pohled za tebe obstará kamera. venk, panoráma, vdy to zná. Střih a záběr z newyorského závodu. Člověk u je při zemi, bez blízkosti volného prostoru a modrého nebe, ale přece rychlý jako pták … Obraz velikosti lidského snaení..

Oliver se tak rozohnil, e mu převislé bříko rytmicky tlouklo o hranu stolu. Na čele se mu perlil pot.

,,Tohle vechno ti poradili éfové? chtěl vědět Martin Ditrich.

Oliver se zaklebil. ,,Na tohle mám copyright já. Doufám, e jednou taky dostanu Oskara, a se páni z Akademie ráčí porozhlédnout po televizních dokumentaristech. Jenom ten záběr s perspektivou Royal Gorge mi poradili. Jako bych na to při obhlídce terénu nepřiel sám . .

,,Natoč raději něco tady s kolegy, odtuil Martin. Vojta srkal úporně svou čokoládu. Simango hleděl jako bez due do jakéhosi neviditelného bodu na stěně.

,,Sorry, zakabonil se Oliver. ,,To nepůjde.

Omluvně pokrčil rameny.

, Jake jsi dostal z ústředí jetě jiné příkazy, nemám pravdu? řekl Martin Ditrich.

,,On za to nemůe, řekl tie Vojta. Oliver se na černého sprintera podíval pohledem, v něm se mísila vděčnost s úlevou obalovaného, jeho alobce právě zprostil viny.

,,Joe, zvukař. A tohle je Lew, ofér. Z denverské pobočky, rozpačitě představil své spolupracovníky.

Oba zírali do svých zelených pivních plechovek, jako by tam právě objevili zlatý poklad z Cripple Creaku.

18

Simango zůstal v saloonu.

,.Trochu si odpočinu. Jen běte, tady mi nebude nic chybět, vypravil ze sebe s námahou.

,,Měls zůstat leet, poznamenal Martin.

Oliver el napřed do vozu pro kameru. Ne, abys mi utekl, nařizoval Martinovi. Bříko se mu cestou na parkovitě natřásalo jako obrovitá naditá duchna.

U stanice ozubené lanovky, vedoucí dolů na dno kaňonu, se houfovala skupinka atletů. Do klece, připomínající tvarem a provedením americké houpačky na Matějské pouti, se při troe dobré vůle velo patnáct osob.

Zřízenec se znakem státu Colorado na oprýmkované čepici vybíral od kadého po dolaru. Pojedete nadvakrát, váení.

Dole se nerozbíhejte, mohl by vás přejet vlak nebo serat divoký grizzly,” vtipkoval jako ohraný magnetofon.

Vojta plácl Martina po rameni. Jedu taky.” Z kapsy vyáral dolarovou bankovku. Jetě se veel do první várky.

Ozubené soustrojí lanovky zarachotilo zoufalým nářkem. Klec pomalu, rozváně sestupovala pod takřka třicetistupňovým úhlem do hlubin. Vojta se za drátěným pletivem klebil jako provinilec v cele předběného zadrení.

Oliver přiklusal s kamerou.

Jdeme na to, kámoi,” zubil se. Vlekl Martina na most. Proběhne se hezky na druhý konec, já mezitím pohodlně dopravím svou tělesnou schránku doprostřed, aspoň udělám něco pro své zdraví. A ti dám znamení, poběí. Rovnou na kameru. Jasné?”

Martin kývl. Nevadí, e nejsem aspoň v teplákách?”

Tloutík opovrlivě zafuněl. Lidi chtějí vidět atlety také trochu civilněji. Hnědá bunda, modré díny, luté tričko, to je ono! Bude se na eastmancoloru vyjímat jako superhvězda!”

Martin se lehkým klusem vydal na druhý konec mostu. Po třech stech metrech se ohlédl. Oliver pospíchal po dřevěných pracích s kamerou přes rameno. Po boku se mu klátivě sunul zvukař Joe.

Kde je Lew? Zmizel jako pára nad hrncem. Nebylo po něm ani stopy. Kde by byl ofér, utvrzoval se Martin, kdy ne u auta. Na parkoviti. A jak jsem si viml, mají prostorný landrower. ádný volkswagen s modrou metalízou.

Přidal do kroku. Docela obstojný lehký trénink. Kdy dorazil na konec mostu, podíval se na hodinky. Kolem esti minut. To by lo. Ani nejsem moc zpocený. Oliver byl sotva ve třetině mostu. Zdálky bylo vidět, jak ho Joe kodolibě popohání. Kamera se na tloutíkově rameni houpala jako bárka v divokém mořském příboji.

Martin obeel mostní zábradlí a mezi několika velkými kameny si na kraji srázu nael kousek travnaté půdy. Labunicky si sedl. Podíval se na druhou stranu. Dole na protějím břehu Rio Grande viděl houf miniaturních postaviček. Zkouel je spočítat. V prudkém slunci ho začaly bolet oči. Ale byl si jist, e dolů u dorazily obě skupiny atletických výletníků.

Les za ním lehce zauměl nesmělým závanem větru. Bylo dobře vidět, jak se visutá mostní konstrukce uprostřed kývá ze strany na stranu. O tomhle v ádném prospektu nikdo nepíe, pomyslil si Martin. Odhadoval výkyv a na půl metru. Dodnes most nespadl, snad jetě nějaký den vydrí. Kdesi za lesem se ozval zvuk automobilu. Bylo slyet, jak se vůz s námahou plhá do příkrého kopce. Martin se marně snail odhadnout podle zvuku typ vozidla. Po chvíli motor ztichl. Jen z druhé strany, ze dna kaňonu, bylo slyet nadené povykování, které a sem ochotně nesl vítr jako na stříbrném podnose.

Oliver dorazil doprostřed kymácejícího se mostu. Zdálo se, e ho větrné ertování vůbec nevyvádí z míry. Rozkročí se jako vojevůdce před rozhodující bitvou. Joe se opřel o zábradlí. Martin vstal a seběhl na kraj mostu. Pečlivě dbal na to, aby stál uprostřed dřevěné vozovky, Oliverově hledáčku přesně na muce.

Tloutík zvedl ruku.

Martin vyběhl. Sto metrů, dvě stě. Kdy měl za sebou třístovku, uslyel zdálky za sebou znovu vrnivý zvuk motoru. Neohlédl se. Díval se rovnou kupředu, k stále se zvětující kuličce uprostřed mostu. Nesmím mu zkazit záběr. Materiál má přísně odpočítaný, jetě aby ho kvůli mému patnému hereckému výkonu dostal k náhradě, uvaoval Martin. Klusal jako na přehlídce. A ten záběr uvidí lidi, řeknou si, e mají před sebou maratónce v posledním taení a ne sprintéra. Ale to u je věc mue s kamerou a jeho mylenkového scénáře.

Teď přidej! zřetelně slyí Oliverovo vřetění. K Martinovu uchu u doléhá vrčení kamery. Od středu mostu jej můe dělit necelých sto padesát metrů. Joe je nakloněn dolů přes chatrné zábradlí a pozoruje zaujatě dění na dně kaňonu.

Martin zapnul na vyí obrátky. Abych tě neporazil, chlapče, jsem zvědav, kdo z nás dvou dřív uhne. Cítí, jak se mu ene krev do hlavy. Dva kilometry tam, jeden zpátky, nadmořská výka jako někde na Gerlachu a jetě drobítko vý; srdeční pumpa v takové chvíli začne kyslíkem setsakramentsky etřit…

Fajn,” řve Oliver. Jedna báseň. Je to na Oskara!

Kamera pořád vrčí.

Náhle uslyel Martin Ditrich suché třesknutí. Jako kdy pták plácne křídly. Nebo jako kdyby někdo hodil z velké výe kámen na hladinu.

Martin Ditrich je od hledáčku Oliverovy kamery necelých deset metrů a právě se rozmýlí, z které strany náruivého kameramana oběhne, kdy se odkudsi zdola, z velké hloubky, ozve vyděený křik.

Francouzský výkař Pierre leel na zádech a jeho oči, které u nikdy neuvidí nebe nad sebou, byly nepřirozeně strnulé. Z koutku úst mu vytékal tenký pramínek krve. V sevřené pěsti pravé ruky svíral okrouhlý quarter, čtvrtdolar, jako by měl i po smrti strach, aby jej o něj někdo nepřipravil. Na Pierrově bílém obličeji leel bizarní stín kovového sloupku, na kterém byl upevněn miniaturní automatický dalekohled. Vhodí čtvrtdolar, můe se půl minuty dívat kříem kráem po kaňonu a okolních skalách, přiblíit si dřevěné párátko mostu vysoko nad hlavou. Kdy to za vymezenou dobu nestihne, musí přihodit dalí minci.

Pierre nestihl vůbec nic.

Kolem mrtvoly stála tie skupina atletů a vyděeně se rozhlíela. Bělovlasý Harry Wood se skláněl nad Pierrem a z očí mu kanuly slzy.

Nikdo se odtud ani nehne, řekl pomalu tvrdou angličtinou koulařský pořízek Hans.

Pierrův kamarád Jean, útočící jetě včera se svým druhem na laku ve výi evropského rekordu, se na Hanse udiveně podíval.

Co blázní? Copak ho zabil někdo z nás? Vdy jsme stáli vichni pohromadě. Museli bychom vraha vidět.

Vojta stál vedle sloupku s dalekohledem a třásl se jako osika. Chtěl jsem se zrovna podíval dalekohledem,” řekl chvějícím se hlasem. Pierre stál za mnou. Jetě říkal: abys to nevykoukal, ty kluku umouněná… A najednou.

Sprintér Rowell s dlouhými vlasy, staenými přes čelo bílou stuhou, se rozhlédl. Jeho pohled ulpěl na mladíkovi s bledým obličejem, který stál nezúčastněně opodál a bez zájmu drtil mezi zuby zrníčka praené kukuřice.

Vy jste taky atlet?

Mladík se smutně usmál. Turista. Tohle místo snad není vyhraeno jen pro sportovce. Nebo ano?

Vy jste taky stál u toho dalekohledu! řekl Rowell tvrdě. Viděl jsem vás!”

Mladík pokrčil rameny. Máte pravdu. Také jsem se chtěl podívat. Jak jsem se řadil do fronty, zakopl jsem dokonce o tenhle kámen, ukázal na balvan, ohlazený staletými výstřelky Rio Grande.

Shora rachotila klec lanovky. Uvnitř byl Martin Ditrich a Oliver s Joem,

Ditrich byl u mrtvoly první. Pozorně si prohlíel okrouhlou drobnou ranku na Pierrově krku.

,,Jak se to stalo? rozhlédl se kolem sebe. Vstal.

Nikdo neodpověděl.

Oliver zhluboka oddechoval a kroutil hlavou. To je nadělení, řekl.

Mezi námi je vrah, stál pevně na svém Hans.

Martin se na něj tvrdě podíval. Ta rána byla vystřelena z velké vzdálenosti. Z vás, co jste byli dole, nepřipadá nikdo v úvahu.

Ne? útočil koulař. V rozruení přeel do němčiny. Tak nám řekni ty, kde jsi byl, kdy to Pierra trefilo, co?

Martin Ditrich neodpověděl. Znovu se sklonil nad Pierrem. Ví někdo, jak stál v okamiku, kdy byl zasaen?

Mladík s pytlíkem kukuřice v ruce přistoupil k Martinovi a rozváně řekl: Asi dva metry od toho dalekohledu, ukázal. Obličejem ikmo k protějímu konci mostu. Asi takhle, stoupl si za kovový sloupek a nahnul se. Před ním stál tenhle gentleman, ukázal na Vojtu.

Vy jste do toho černýho strčil, já vás viděl, člověče, vřetěl Hans a hystericky mával na mladíka ukazovákem.

Ujela mi noha po tom kameni. Co má být?

Martin Ditrich se na mladíka pozorně zadíval.

Vy jste nahoře prodával kukuřici, viďte?

Mladík ochotně přikývl. U jsem skončil. Majiteli nepřiel dnes do práce prodavač. Tak jsem se nabídl, e vypomohu. Kdy se chudý student mezi dvěma státnicemi vydá na cestu po Státech, kadý dolar je dobrý. A jízdenka odtud domů je drahá, padesát dva dolary …

Martin vytřetil na mladíka oči.

Padesát dva dolary …

Pátého druhý…

Přitom je jeho americká angličtina tak perfektní, jako by se byl v téhle zemi narodil.

20

Serant Bloome z policie státu Colorado byl se dvěma pomocníky na místě za dvacet minut.

Obstaroní koroner ohledal mrtvolu. Víc budu vědět po pitvě, řekl sue. Ale vypadá to na dalekonosnou puku.

Dalekohled a tak..Rozhlédl se. ,.Dobrý střelec mohl být úspěný i z konce mostu, řekl. Zásah zblízka je vyloučen.

Skupinka atletů si oddechla. Jen koulař ze západoněmeckého Wittenu se zakaredil. Ale co kdy..  snail se namítnout. Serant ho prudce přeruil:

Na vyetřování jsem tady já. Buďte rád, e z vás, co jste byli dole. padá podezření.

Skupinka vyjela nadvakrát nahoru. Lékař s uniformovaným policistou li nakonec. Nesli mrtvolu.

Kdo byl nahoře? zajímal se serant, kdy se vichni shromádili na nástupiti lanovky.

Oliver s Joem zvedli váhavě ruce. Odkudsi se zvědavě přioural Lew, ruce zmazané od oleje. Čistil jsem trysku karburátoru, oznamoval. Co se děje?”

Bloome mu nevěnoval pozornost. Já tu byl také, serante,” řekl Martin Ditrich.

Serant Bloome si otřel zpocené čelo. Vichni, kdo byli na dně kaňonu, mohou odjet do hotelu. Kdy odlétáte do New Yorku?

V noci, řekl třaslavým hlasem Harry Wood. Snad nás nechcete zdret? V New Yorku je u zítra dalí mítink, vechno je zajitěno…”

Serant mávl rukou. Zakazuje vám někdo něco? Říkal jsem, abyste odtud zmizeli. Kdy budu potřebovat, jetě se stavím v hotelu. A v New Yorku, pokud vím, funguje policie stejné dobře jako v Coloradu. A telefonní linky taky. Stačí?

Vichni váhavě nastoupili do autobusu. Martin s televizním tábem zůstali na parkoviti. Mladík s bledým obličejem a modrýma očima se opřel o kovové zábradlí a z bezedného kornoutu soustředěně tahal jedno kukuřičné zrníčko za druhým.

Co vy? osopil se na něj serant.

Já k nim nepatřím, usmál se mladík.

Zmizte! zaburácel policista.

Mladík se odoural k autobusu. Chvíli se dohadoval s řidičem. Pak spokojeně nastoupil.

Od Cripple Creaku se blíil dlouhý černý furgon.

Vystoupili dva zasmuilí mui. Obřadně zvedli Pierrovu mrtvolu přikrytou narychlo sehnanou dekou.

Na prosekturu!” přikázal coroner.

Během necelé minuty auto se smutným nákladem odjelo.

Tak si to zopakujeme,” usoudil serant. Uděláme rekonstrukci.”

V mlází na kraji mostu nedaleko místa, kde Martin odpočíval těsně předtím, ne mu dal Oliver znamení, nalezl serantův pomocník mosaznou nábojnici. Bloome se sehnul k pískovému okraji cesty a vykřikl:

,,Stopa! Vroubkovaná obuv.

Podezřívavě se podíval na Martinovy nohy, vězící v modrých botaskách. Co vy na to?

Martin Ditrich se podíval na Olivera. Tloutík se zprudka nadechl: Omyl, serante, Mr. Ditrich běel zrovna asi uprostřed mostu, kdy se ozval výkřik. Tedy ve chvíli, kdy byl Pierre zasaen.

Serant viditelně zesmutněl. Vsunul nábojnici do igelitového pytlíku.

Ale nikdo neslyel ádnou ránu? Copak tady někdo střílel ze vzduchovky?

Tlumič, podotkl sue Martin Ditrich. V duchu uvaoval: Vrah přijel autem, patrně chtěl vyuít chvíle, kdy budu jetě sedět mezi kameny, nebo stát na kraji mostu, a z lesíka za mnou vystřelit. Jene mu to časově nevylo a tak pro jistotu, kdy u jsem byl někde uprostřed mostu, střílel z bezpečnějí vzdálenosti. Z místa, kde jsem před chvílí seděl… Podezřelým jsem měl být já. Jene vrah měl zpodění. Ale proč?

Bloome se zakabonil: Na to bych bez vás nepřiel, to mi věřte!

Policisté nali na krajnici hliněné vozovky stopy automobilu. Rozváně měřili rozvor kolejí i docela dobře patrné vzorky pneumatik.

Malé auto. Cizí značka, řekl po chvíli Bloome.

Dejme tomu volkswagen, přemítal Martin Ditrich. S modrou metalízou a dieselovým motorem …

My se tady jetě zdríme, řekl serant. Můete jít. Vichni. Za čtvrt hodiny vám jede od saloonu linkový autobus do Broadmooru. Pospěte si! A znovu se zahloubal do vyjetých kolejí na kraji silničky.

Máme tady vůz, řekl Oliver. Vejdeme se tam vichni.

Olivere, pravil Martin Ditrich. Nechtěl bys jet teď se mnou do hotelu?

Zve mě na drink? informoval se tloutík pohotově.

Třeba taky. Ale v hotelu je fotoservis pro návtěvníky. Za mírný poplatek vyvolají hostu jakýkoliv film v promptní době a za cenu, kterou vyúčtuje své slavné společnosti.

Oliver zakroutil hlavou. Zbláznil ses? Proč bych to dělal? V New Yorku mám na tyhle věci perfektní laboratoř.

Proč bys to dělal? opáčil Martin. Třeba proto, e bych se jetě dnes rád podíval, co jsi vlastně natočil!

22

Na filmu se skvěl poručík v sytých barvách. Políčko za políčkem se poznenáhlu zvětoval, jak se blíil k Oliverově kameře.

Pečlivě prohlíel film proti světlu.

Nemá lupu?

Oliver, pohodlně roztaený v křesle pokoje 1111, poloil na stůl sklenici whisky a sáhl do brany.

Tady…

Martin se znovu zahloubal nad celuloidovým pásem.

Co tam hledá? Vraha? zeptal se Oliver.

Pojď se na něco podívat. Má cvičenějí oko ne já.

Tloutík roztáhl film. Martin ukázal na jedno políčko. Odtud…Za běícím atletem se rozkládala scenérie divoké krajiny načervenalých skal, ukončená srázem kaňonu. Úzký světlý prouek mezi lesíkem na kraji mostu je průsek, kterým je vidět kousek horské silničky, její nepatrná část. A na ní drobná tečka, o několik okének dál zmizela za stromy. A pak najednou, nad místem, kde pár okamiků předtím seděl Martin Ditrich, rozhrnuté větve hustých keřů. Blytí se mezi nimi drobná skvrnka.

Oliver hvízdl. To by chtělo zvětit.

Zajdu tam, hned jsem zpátky. Ty si zatím zavolej k vám do televize.

Proč? divil se tloutík. Nevidím důvod…

Zeptej se, kdo ti posílal ten vzkaz, e má se mnou natočit biograf a posadit mě na zatáčku na kraj mostu. Pokud si vzpomínám, přiel ti tenhle příkaz telegraficky, ne?

Myslí, e …? vyděsil se Oliver.

Martin u mizel ve dveřích. Tloutík se váhavě chopil telefonu. New York, společnost TCL, sportovní produkci, hlesl přerývaně, kdy se mu ve sluchátku ozval cukrový hlas hotelové spojovatelky.

Martin přemluvil hotelového fotografa, aby mu z označených políček zhotovil zvěteniny. Co moná největí, naléhal.

Měl těstí, fotograf byl atletický příznivec a nenechal se dvakrát pobízet. Vás jsem viděl vloni v jednom televizním filmu. Jste z Československa, viďte? Kdysi jsem tam byl také, v lázních, s manelkou. Dejte mi ten film, za chvíli to bude.”

Fotograf se činil, seč mu síly a hlavně technické monosti stačily. Ditrich si prohlíel jetě mokré zvěteniny v bleskově krátké době.

Hleďme, ta tečka v lesním průseku je samozřejmě auto. ádný křiník silnic americké výroby, ale docela obyčejný volkswagen. Krk na to dám, e golf. A diesel k tomu.

A teď skvrnka v mlází. Na zvětenině se nám jako kouzlem proměnila v obličej. Sice nejasný, stíněný větvemi, přece jen povědomý. Dvakrát jsem jej u v téhle zemi viděl. Jednou na letiti při příletu, pak na tribuně při mítinku v Los Angeles …

Oči klouou na poslední zvěteninu. Z mlází čouhá kus tyčky. Blytí se na ní reflektory zářícího slunce. Take ádná tyčka, ale hladký kov. Vyletěný. Se smrtícími účinky. Hlaveň puky. Tyčka mizí v rohu fotografie, docela dobře je vidět část rozmazané ruky, vedle ní bílá nejasná skvrnka. Můe to být sklo upevněného dalekohledu, odráející slunce.

Spokojen? ptá se fotograf a nabízí Martinovi čistý ručník. Ty chemikálie nejsou nic příjemného na ruce.”

Co jsem dluen? zajímá se Martin Ditrich a je spokojen.

Fotograf mávne rukou. Nestojí to za řeč. Jetě vechny zvěteniny promptně vyletí.

Za okamik je Martin opět ve svém pokoji. Oliver sedí zabořen v hluboké klubovce a upřené zírá na vrchovatě naplněnou sklenici whisky. Ani se neotočí.

Poručík poloí svitek zvětenin na stůl.

Tak co? Dovolal ses?

Tloutík se na Martina zmateně podívá.

Dovolal, hlesne takřka neslyně. Nikdo mi z televize ádný vzkaz neposílal. Mysleli, e jsem se zbláznil.

23

Vojta vhodil čtvrtdolar do nenasytného otvoru rádiového přijímače. Přístroj haminé fungoval jen po nakrmení niklovou mincí. Za čtvrák hraje přesně čtvrt hodiny. Pořádek musí být. A hoteliér musí vydělávat. Elektrický proud si nevyrábí pomocí ličího ohonu a ebonitové tyče domáckým způsobem.

Za okny newyorského hotelu Cavalier mrzlo přímo nehostinně. Na iroké tepně 34. ulice leel sníh, a vítr, enoucí se k Manhattanu od řečitě Hudsonu, vháněl lidi do tepla příbytků.

Newyorský manaer na atletech etřil. Hotel Cavalier patřil k plejádě obskurních podniků třetího řádu, jejich recepční pult spí připomíná výdejnu lichty v Sing Singu. Hotelu vládl míenec s popelavou tváří, který byl z přílivu tolika návtěvníků mírně vyděen. Nikterak se netajil přesvědčením, e mu víc vyhovují hosté smíeného pohlaví, kteří se pří ubytování spí dívají po hodinkách ne po listech v kalendáři.

Na jednu noc?” Aspoň tohle přání bylo jeho sluchu trochu povědomé.

S povzdechem vydal skupině unavených atletů klíče od pokojů. Půl noci strávili v letadle společnosti TWA, zbytek hodlali prospat, ani by se u obírali mylenkou, e vyhlásí pořadatelům závodů protestní stávku.

Z rádia se ozvalo kvílení beatové skupiny, dávající a příli okatě najevo, e rytmus pro ni není zrovna nepostradatelným doplňkem.

Na stole leela halda novin. Vojta ukázal Martinovy zatrený článek na první straně.

Přečti si to!”

TRPĚLIVOST MÁ SVÉ MEZE.

Černí sportovci Simango a Masour přijeli na závody do New Yorku, přestoe po jejich propagandistických prohláeních, neslučujících se s ulechtilými snahami naich vládních míst o čistotu světového sportu, se dalo očekávat, e pořadatelé jejich účast oelí. Na otázku naeho reportéra po příletu na Kennedyho letitě, proč chtějí stále jetě reprezentovat africký stát, který v minulých týdnech upadl do područí tzv. socialistických vůdců, odmítli oba atleti odpověď.

Martin se usmál. Kdypak za vámi byli reportéři? O ničem nevím.”

Simango bouchl do stolu. Já taky ne. Nikdo s námi na letiti nemluvil. Jen nějaký chlapík cvakl aparátem a zeptal se, jestli jsme to opravdu my dva. Kývli jsme. To bylo vechno.”

Martin se zamyslel. Take ti hoi se snaí oba černochy zlikvidovat dokonce i psychologickou válkou.

Včera si mohl v coloradských místních novinách přečíst báchorku o tom, e ,Mr. Ditrich, rudý sprintér z Československa, se nelichotivě vyjádřil o úrovni afrického běce Masoura. Prohlásil, e na evropské půdě jej tento atlet nemůe nikdy porazit, pokud se ovem k měření sil do Evropy dostaví.

Jsem tedy servírován u i veřejnosti jako zavilý nepřítel, který je schopen svého soupeře zavradit jen proto, aby se zbavil konkurence, uvaoval poručík. A přitom se mnou také nikdo nemluvil. Vechno hanebně vycucané z prstu.

Kluci, doufám, e oba přijedete do Prahy na halové závody, řekl vesele a títivě odstrčil noviny na kraj stolu.

Já určitě, rozzářil se Vojta vzpomínkou na Lenku a malostranské hospůdky.

Henri se zamyleně díval na článek v novinách.

Jestli budu jetě naivu, pronesl ponuře.

Rádio ztichlo. Martin vstal a hodil do otvoru dalí minci. Z reproduktoru se ozval vemlouvavý muský hlas: Nae rozhlasová stanice právě obdrela anonymní telefonickou informaci, e v případě startu černých atletů Masoura a Simanga na dnením večerním mítinku vybuchne v Madison Square Garden časovaná puma.

Hlas zmlkl. Ozvala se jakási nakřáplá písnička.

Co jsem říkal, hlesl Simango.

Martin prudce vstal. Bude lépe, kdy se teď z hotelu vůbec nehnete. Jetě se vrátím!”

Otevřel dveře a vyel na chodbu, její zuboený koberec sem někdo poloil snad jetě v době, kdy Kolumbus teprve v janovských loděnicích dohlíel na stavbu své objevitelské lodi Santa Maria.

24

Harry Wood se tvářil poděeně. Takhle nikdo do haly večer nepřijde! Bude lépe, kdy oba nebudou startovat a včas se to oznámí rozhlasem a v televizi. Také večerníkům by se měla dát zpráva.

Jde to snad z vaí kapsy? otázal se ostře Martin Ditrich. Start jim zakázat nikdo nemůe. A oba by na startu chybět neměli. Přece se jen tak nevzdáte…

Co kdy opravdu něco bouchne? A zabije to zrovna vás? Pak u mi ádnou dobrou radu nedáte, rozčiloval se stařík.

Uvědomte policii!”

U se stálo. Slíbili, e halu prohledají. Vchody jsou u nyní uzavřeny. Kadý návtěvník, pokud vůbec nějaký přijde, bude prohledán. Volal jsem do televize, aby oznámili, e bezpečnost obecenstva bude zajitěna.

A oni?

Odmítli. e nic takového hlásit nebudou. Mají prý své příkazy z vyích míst.

Vyí místa. To jsou asi ta, která posílají telegramy jménem televize kameramanům do coloradských hotelů, pomyslil si trpce Martin.

Přistoupil k oknu a podíval se na ulici. Před křiklavými reklamami kina na protějím chodníku stál opřen o jeden z poutačů, lákajících na jakýsi omelý western, tíhlý mladík s nápadně bledým obličejem. Zdál se být soustředěně zahloubán do plachty novin.

Dělejte, jak myslíte,” řekl Martin a rozloučil se.

Vrátil se do pokoje. Ze skříně vytáhl krátký koíek s beranicí. Jdu se projít, oznámil oběma atletům, kteří se právě chystali hodit do nenasytného přijímače dalí čtvrák, aby nepropásli čerstvé zprávy. Z rádia se ale vytrvale linul neworleánský dez.

Na Martinův pozdrav vůbec nereagovali. Vojta si křečovitě pobroukával do taktu, Henri zíral upřeně do novin.

Poručík seběhl po úzkých točitých schodech a vyel na ulici.

Timesy,” skřehotal rachitický stařík u novinového kiosku před hotelovým vchodem.

Pouze dvacet dolarů, feáku,” lísala se vymrzlá obstaroní blondýna, jí byl očividně tenhle chodník pracovním prostředím u hezkou řádku let.

Lakomče! etřílku! Padavko! slyel za sebou Martin vzteklé nadávky zneuznané obchodnice s rozkoí.

Přeel na protějí chodník. Kdy míjel reklamní poutač, mladík znuděně vzhlédl od své četby a kývl hlavou k řece.

Martin si ohrnul límec koíku. Profukující 34. ulicí, protínající Manhattan a někam k Times Square a Broadwayi, se vydal dolů k Hudsonu. Křepce přeběhl velkou křiovatku. Kousek vlevo je newyorský Air Terminál, místní ,Kotva’, počáteční a konečná stanice leteckých cestujících. Sem v noci přivezli z letitě unavené atlety. Jetě kousek a budu u řeky. Vítr byl stále silnějí. Martin cítil, jak rtu teploměru kadým krokem klesá stále víc do kolen. Vlevo se pnul k nebi tíhlý kvádr správní budovy Organizace spojených národů.

Seel a k pobření navigaci. Zamířil zvolna pod oblouk visutého mostu, spojující Manhattan s pevninou.

Vítr si rozverně pohrával s haldami papírových odpadků. Kdesi na řece varovně zahoukala nákladní loď. Nad hladinou se začal pozvolna spoutět závoj mlhy.

Pár racků se prohánělo kolem břehu a hladově skřehotalo. Martin se opřel o zábradlí.

Začíná tady být pořádně horko, pomyslil si trpce, i kdy zalézá za nehty.

Kousek housky proletěl vzduchem a přistál bravurně akrobatickému rackovi v zobáku.

,,Nemáte čím krmit? Vezměte si kousek. Ruka s nataeným pečivem patřila mladíkovi, který se naklonil nad zábradlí.

Ditrich udibl pár drobtů a bezmylenkovitě je hodil do vzduchu. Ani jedno sousto neskončilo v řece. Opeření lovci vítězoslavně opsali looping a vzápětí nabírali směr k dalímu hodovnímu nájezdu.

,,Měli smůlu, řekl mladík tie. ,,V Coloradu měli na parkoviti píchlou pneumatiku. Proto přijeli k mostu pozdě.

,,Pierre… vypravil ze sebe Martin.

Dostal to místo Masoura. V posledním okamiku jsem uviděl reflex z hlavně či ze skla dalekohledu a Masoura jsem odstrčil. Nedalo se nic jiného dělat.

Rádio hlásilo …

Dalí porce drobtů skončila v pečlivě nasměrovaných zobácích.

,,K výbuchu má dojít úplně jinde. Vra se do hotelu. Pro jednoho z těch dvou bude do recepce za hodinu doručen balíček. Ná člověk jetě nevěděl přesně pro koho. Nesmí se jim dostat do rukou. Plastická pozornost.

Mladík se usmál, Ukázal prázdné ruce.

,,U nemám, řekl omluvně zvýeným hlasem. ,,l am sorry. Nadzvedl okraj beranice a loudavě odcházel. Martin se za ním díval, dokud nezmizel za konstrukcí mostního pilíře. Pak se kvapně otočil a vracel se do hotelu.

25

Obchodnice s pochybným zboím stále přelapovala před hotelem. Nelo jí na rozum, e zrovna dnes se kolem jindy tak chvalně prosperujícího podniku nehoufují zájemci o její půvaby.

Opovrlivě se podívala na vracejícího se hnědovlasého mue.

,,Rozmyslel sis to, chlapečku? ohledávala pro jistotu vratkou naději.

Jetě dostane chřipku, pomyslel si Martin. Měla na sobě lehký jarní plá a tenké, k uzoufání olapané střevíčky. ,,Není co, řekl.

A do vestibulu za ním dolétaly zvučné nadávky, za jejich repertoár by se nemusel stydět ani ten nejotrlejí honák Divokého západu.

Ospalý míenec za rozpadajícím se recepčním pultem zvedl oči s námahou hodnou vzpěrače, pokouejícího se o světový rekord.

Klíč? hlesl vyčerpán svou řečnickou produkcí.

Martin hrábl po umudlaných časopisech leících na kraji pultu.

Ne, děkuji.

V rohu titěrné haly, která u drahnou dobu vzdychala po smetáku a kbelíku s vodou, trčelo koené křeslo s vyboulenými pery. Za ním se nebezpečně nakláněla letitá palma s uschlými lutými listy.

Udrí mě ta idle? zeptal se Martin.

Recepční pokrčil rameny. Dvacet let z ní nikdo nespadl, nevím, proč zrovna vy byste měl být výjimkou. Ty časopisy jsou staré. Nové dostanete venku v kiosku, dodal věcně,

Martin smetl z křesla vrstvu prachu. Opatrně usedl. Z obálky magazínu zírala kyprá postava jakési hollywoodské druhořadé hvězdičky. ZASTÍNÍM I RAQUEL WELCHOVOU, křičel vyzývavý titulek.

Na třetí stránce objevil Martin černobílý snímek Simanga s Vojtou. K němu krátký dvousloupec s prohláením obou sportovců:

Jsme pro čestné měření sportovních sil s mládeí celého světa! Nesouhlasíme se snahami znemonit setkávání sportovců na nejvyí úrovni, zabrzdit snahy po přátelství a dorozumění. Chceme závodit, ne se dívat nečinně na zánik světového sportu!

A pod článkem redakční dovětek:

Takhle hovoří ti, kterým nae země poskytla monost vzdělání a nejlepí podmínky k dosaení světové sportovní úrovně. Je snad třeba dalí komentář?

Ne, komentář netřeba, vzdychl Martin. Podíval se na hodinky. Za chvíli bude čas k obědu. Pokud ovem někdo nebude do té doby servírovat poněkud nestravitelný a hlučný předkrm…

Z vratkého schoditě sestupoval do haly ustaraný Harry Wood.

Co je nového? kývl na něj Martin.

Nic. Mítink se koná. Rozhlas nic nového nehlásil. Jen dvakrát opakoval původní hláení. Představitelé svazu jsou přesvědčeni, e se jedná o planý poplach. Zkrabatil čelo. Stejně si myslím, e by bylo lépe, kdyby ti dva večer nezávodíli. Jeden nikdy neví, co se můe stát. Podívej se, Pierre jetě ani pomalu nevystydl, a …

Martin bezmylenkovitě sklapl obskurní magazín. Pierre … Serant Bloome se dostavil a na coloradské letitě. Pozorně se díval u přepáky na odbavování atletů a mračil se. Bloome očividně neměl v ruce ani tu nejmení stopu. Jene jde o to, jestli mu někdo náhodou nedoporučil, aby se raději po ádné nesháněl… Coloradská televize věnovala Pierrově smrti ve večerních zprávách pár nicneříkajících vět. Zajímavý byl jen komentář v Evening News. Pisatel skálopevně vyslovil mylenku, e lo o neastnou náhodu, V okolí se prý pohybovali lovci, pátrající po medvědím samotáři, který se k Royal Gorge zatoulal z nedaleké rezervace. Zbloudilá kulka zasáhla nebohého atleta…

A v newyorských novinách dnes ani řádka. e by novináři tohohle mrakodrapového babylónu zaspali? Jsou hluí a slepí? A co zpravodajové jejich listů na Západě? Mají dovolenou?

Martin vstal. Kdybych tě neznal, starý brachu, prohlíel si Harryho, musel bych se domnívat, e tohle turné pořádá místo vaí ctěné atletické unie organizace, zabývající se činností, proti ní jsou rodinné války sicilských klanů nevinnými hrátkami pro děti.

Budete muset kadému z nás přidělit osobní ochranu, řekl ironicky Martin. Jinak do Evropy odletí poloprázdné letadlo.

Harry Wood bolestně spráskl ruce. Jetě ertuj, člověče. e já se na stará kolena jetě pletu do sportu …

Copak ty, Harry, řekl si Martin. Horí je, e se do sportu pletou lidé úplně jiného druhu ..,

Otočil se k recepčnímu, který u zase soustředěně klimbal. Snad bude mít v lednicí plechovku coca-coly. S pádností, o ní se domníval, e postačí k míencovu návratu do bdělého stavu, zabuil do pultu.

Recepční poděeně zamrkal.

Taková rána, řekl vyčítavě..

Odkudsi z ulice se v následujícícm okamiku ozval ohluující výbuch. Zapráená árovka u stropu se hrozivě rozkývala. Harry upadl a udeřil se do hlavy o roh schoditě. Vude na podlaze leela jako sněhová pokrývka skleněná tří výplně dveří.

Martin pocítil nepříjemné bodnutí v uích.

,,Pomoc!” řičel recepčrií. Zmizel pod pultem ani ne tak zásluhou tlakové vlny, jako spíe pudem sebezáchovy a strachu.

Martin se otočil a neexistujícími dveřmi vyběhl na ulici.

Na chodníku seděla odbarvená prostitutka. S vytřetěnýma očima klela jako pohan. Drela se za nohu, jejímu konci chyběl střevíček.

Bota leela uprostřed ulice. Opodál v pokroucené poloze naříkal mu v potrhané koené bundě. Obličej měl potřísněn krvavými mouhami. Z roztrhané nohavice pravé nohy oklivě vylézala obnaená holenní kost.

U chodníku před hotelem stály zuboené a potrhané kovové zbytky čehosi, co jetě před chvílí bylo s největí pravděpodobností autem.

Kiosek s novinami připomínal neuklizenou sběrnu papíru, kterou sfouklo ničivé tornádo.

Martin se zastavil na kraji chodníku. V zadní části zničeného auta, na místě, kde kdysi bylo zadní sedadlo, visela ve změti zborceného kovu postava v této chvíli u ani v nejmením nepřipomínající ivého člověka.

Martin stiskl zuby. Zarazil se. Tohle nebyl příjemný pohled. Ale důvod zaváhání poručíka Ditricha tkvěl v něčem zcela jiném.

Mrtvola měla takřka neporuený obličej. Odtrenou střechou auta se k newyorskému mrazivému nebi dívala nehybnýma očima povědomé ocelové barvy.

Seběhlo se prvních pár zvědavců. Kdosi z budky u volal lékaře a policii. Ditrich se mezitím shýbl k naříkající eně. Je vám něco?” ptal se účastně.

Bota. Třicet dolarů. Ksakru, to je dneska den,” povykovala nepříčetně. Pak poznala Martina a zuřivě se zaklebila. Jdi do háje!”

Martin vběhl do jízdní dráhy. Sebral botu a hodil ji na chodník. Sklonil se nad zraněným muem.

Nehýbejte se.” Vytáhl z kapsy kapesník a opatrně otíral muovu zakrvácenou tvář. Střepinky z roztřítěného předního skla v ní dokázaly nadělat nepěkné kosmetické úpravy.

Zdálky, od Empire State Buildingu, u bylo slyet kvílení sanitky.

Jak se to vlastně stalo?” chtěl spěně slyet Martin. Vy jste taxikář?”

Spí byl,” sykl mu. To bolí…”

Ten člověk v autě…”

Jak to mám vědět? Najal si mě u Dempseyovy restaurace. Hotel Cavalier, povídal. Houby rito, slabých pět dolarů. Pálí to jako čert.

Tohle bude práce pro plastického chirurga, ne pro mne, pomyslil si Martin.

Nesl něco v ruce? Měl aktovku?

Jo. Balíček. V bílém papíru se lutou stuhou. Asi bonboniéru.

Auto s rozsvíceným modrým majákem s divokým jekotem projídělo nedalekou křiovatkou u metodistického kostela, na jeho schoditi se zvědavě zastavovaly nic netuící farní ovečky.

Texasan pitoměj, jetě málem zabil mne, láteřil taxikář ústy zkřivenými v bolestné grimase.

Znal jste ho?

Dejte mi u pokoj a zavolejte radi doktora, člověče. Nemusím přece lidi znát, abych věděl, odkud jsou. Byl z Texasu. Jetě poznám jianský přízvuk.

Martin se rozhlédl. U chodníku prudkým obloukem zarazila sanitka, v patách za ní se blíil policejní vůz.

Lékař u je tady, hned vám pomůe.

Vstal a rychlým krokem zamířil do hotelu. Vytrvalá blondýnka u opět stála na svých v plné zbroji. Nadějně se rozhlíela po houfujících se zvědavcích.

Na place za vech okolností, ocenil uznale Martin její pohotovost.

26

Do haly přily s bídou tři tisíce diváků. Jen nejvěrnějí atletičtí příznivci. A také ti, kteří se různé hrozby po telefonu a jejich občasnou realizaci u naučili povaovat za nezbytnou součást vedního newyorského ivota.

Kdy přijeli k hale, Martin si viml, e u vchodů kromě biletářů v hnědých stejnokrojích nejsou ádní policisté. Nikdo diváky nekontroloval. U haly stál jen jeden policejní vůz s rozsvícenými světly. O dveře se opíral znuděný obtloustlý serant a zíval.

Tak neznámý ibal svoji produkci odvolal. Ale jak to, e o bezúhonnosti dneního večera je tak perfektně informována newyorská policie? Odkud? A od koho?

Martin vystoupil z autobusu a posluně se nechal spolu s ostatními atlety vyvézt stařičkým výtahem do aten.

Simango s Vojtou se přemluvit nedali. Jsou na startu. Harry Woodovi přibyly za ten den na skráních dalí stříbrné chomáčky. Vrásek se u sotva dopočítá.

I ty tři tisícovky lidí stačily v hale v krátké době vytvořit svými cigaretami a doutníky hustou dýmovou clonu.

Na pořadu je sto metrů. Hala je prostorná, běí se sice prostředkem závoditě, ale bez podpůrných berliček úhlopříčky.

Martin Ditrich nepomýlí na bůhvíjak světoborný čas. Poslední dny mohou tak nanejvý přidat formu kriminalistovi, atletovi těko. Ale s trochou těstí by to mohlo v dnení konkurenci stačit. Rowell neběí, bolí ho hlava. Při tom výbuchu se díval zrovna z otevřeného okna a zbytek tlakové vlny se o něho neetrně otřel. Dnes bych bral i bramborovou medaili” za čtvrté místo. Ve finále je místo pro est nejlepích.

Jean dnes ve výce nestartuje. Odpoledne odletěl do Paříe. Nenechám se zabít. V ivotě mě u v téhle bláznivé zemi nikdo neuvidí, prohlaoval skálopevně při loučení. Ani Harry Wood ho nepřemluvil, aby zůstal.

Martin se rozklusával v mením vedlejím sále. U zábradlí se na něj klebil tloutík Oliver. Na rameni se mu klinkala nepostradatelná kamera. Mám vyblokováno pět minut. Jetě do půlnočních zpráv. Kdy je finále stovky?”

Martin přátelsky pokynul. V deset. Kdy sebou hodí, bude mít moná sólokapra!

Oliver otevřel ústa. Překoná rekord?”

Těko. Ale třeba zachytí zase nějaké zajímavé pozadí.”

Oliver mávl rukou a odeel spojovacím tunelem.

Závody probíhaly nevzruivě. Čas plynul pomalu jako klidná hladina řeky. Simango měl dobrý den. Vycházel mu rozběh, v jeho skocích byla patrná síla a nadbytek energie. Náhlá příhoda břiní z Colorada u zřejmě bezestopy zmizela. Jeho vynikající sérii, v ní ani jednou neel pod 790 cm, odměnilo prořidlé hleditě potleskem. Nejlepí výkon měl v posledním pokusu: 824 cm. Jako ubohý mráček na jasné obloze se v koutku tribuny při vyhlaování vítězů objevil nevelký transparent:

NEGŘI, TÁHNĚTE DO AFRIKY!

Nikdo si hloučku provokatérů nevímal.

Vojta vyhrál bezpečně svůj rozběh. 10,23. Martin byl druhý. Na finále to bohaté stačilo. 10,31 sice není světoborný čas, ale v nikotinovém zábalu se rekordy lámat nedají.

Neběí patně ten Čech, řekl v poslední řadě hlavní tribuny nad cílem vousatý mu s masitým obličejem. Rukou si bezděčně uhladil na jeka ostříhané vlasy.

Čtyřicátník s ptačím obličejem odloil na klín kukátko. Zase vyhraje ten černoch. Měli jsme to dnes skoncovat. Vousáč se na něj ostře podíval. Lituje Larryho? U těch jeho skopičin bylo dost. Kdy se éf dozvěděl o té polévce, mohla ho ranit mrtvice. Takovou věc můe dělat začátečník a ne … Mávl rukou. Přijde si s polévkou ke stolu, kde sedí ten negr a hraje si na číníka. Jetě si k tomu ukradne v hotelu patřičný kostým … Co kdyby si ho někdo z personálu viml? Asi by nám dalo pěknou práci celou věc ututlat. A to jetě nic není proti té zpatlané akci na mostě. Přijel pozdě a pak tvrdí, e měl píchlou pneumatiku. Kdo mu to má věřit?

Blonďák sedící po vousáčově pravici souhlasně přikývl. Je to tak, Pete. Larry musel zmizet. Kdy se napil, navíc vykdákal v kdejaké putyce spoustu věcí, které nemusel nikdo slyet. Pete nakrčil skobovitý nos. No dobře. Budi mu země lehká!

Vousáč se natočil k blonďákovi: Jacku, kdy je finále stovky?

Za deset minut.

Na koho si vsadí?

Blonďák se rozpačitě usmál. Pokud se dnes u nic zvlátního nestane, tak na Masoura.

Nestane, ubezpečil ho vousáč. Vyndal z kapsy desetidolarovku. Bě, vsaď taky za mne!

Finále odstartovali přesně v deset. Masour vyhrál stylem start-cíl. Rozhodčí mu naměřili na pásce 10,11 s. Nejlepí halový výkon roku. Na druhém místě Peruánec Limes. Třetí Martin Ditrich v čase 10,28.

Má spolehlivé tipy, řekl vousáč.

Jack se polichoceně usmál.

Dělám, co mohu, řekl a modré oči mu spokojeně plavaly v hustém příboji modrého dýmu.

Dole na dráze Martin uznale tiskl vítěznému Vojtovi ruku.

27

Martin pečlivě zalepil velkou bílou obálku. Tiskacími písmeny napsal do rohu adresu:

Serant Bloome. Policejní distrikt, Colorado Springs, stát Colorado.

Myslí, e s tím bude něco dělat?” vyptával se zvědavě Vojta. Kdybys mu poslal z Prahy pohled Hradčan, byl by moná nadenějí, dodal sarkasticky.

Simango seděl na pelesti a soustředěně si třel achillovku odrazové nohy. Trochu jsem to dnes přehnal,” konstatoval sue. Mají tady tvrdé rozběitě.”

Beamon můe jetě dnes v noci klidně spát,” usmál se poručík Ditrich. Ale Blooma tahle zásilka probudí k čipernosti víc ne jakákoliv pohlednice, mládenci.”

Kdes to vůbec vzal?” vyzvídal Vojta. Já bych se do toho nepletl. Vrad by si měla hledět přece výhradně policie.”

No právě,” vzdychl Martin.

Bloome asi na nějaké potřetěné lovce medvědů moc nedá. A jestli se nenechá zastrait a bude se snait rozmotat klubko záhady kolem Royal Gorge, můe jisté organizaci jetě připravit pár horkých chvil.

Pokud ovem jetě sedí ve své kanceláři a má na sobě policejní uniformu.

Do pokoje nahlédl ustaraný Harry Wood. Jste tady? Výborně, hoi.” V tváři mu zableskl úsměv. Dreli jste se. Výkony přímo výstavní. koda, e nemůeme udělat jetě jeden mítink. Určitě by přilo víc lidí. Co ta noha, Henri?” dotazoval se účastně, jako by zapomněl, e jetě odpoledne hodlal nasadit vechny síly, aby Henri s Vojtou odřekli start.

Simango se jen zaklebil. Dál si úporně třel nohu.

Harry se obrátil k Martinovi. U víte něco víc o té ráně před hotelem?”

Martin mlčky podal Harrymu večerník, který prodával čiperný kamelot na parkoviti před Madison Square Garden.

Nehodu, které dnes před hotelem Cavalier na 34. ulici padl za obě cestující taxíku, se podařilo v krátké době objasnit. Podle sdělení vyetřovacích míst byl obětí 36letý chemik Walter Montelly, jedoucí do laboratoře. Montelly vezl s sebou chemikálie neznámého původu, které v autě z dosud nejasných příčin vybuchly.”

Poslouchali jste rádio? zvídal stařík.

Nemáme peníze nazbyt. Jsme amatéři, ijeme ze stipendia,” pronesl Vojta s kamennou tváří.

Co je?” zeptal se Martin.

Ten ofér… z toho taxíku … říkali, e ve večerních hodinách podlehl v nemocnici vnitřnímu zranění.”

Martin vyskočil ze idle. Coe?”

Mrtev. Slyí dobře, řekl stařík.

To přece není moné. Ten chlapík měl pořezanou tvář a oklivě poničenou nohu. Nanejvý jetě nějaké odřeniny, jak vypadl z auta.

Tady bych nechtěl marodit v nemocnici, řekl bezmylenkovitě.

Coe? nechápal Harry. Je ti něco?

Ne, vůbec nic. Jsem zdráv jako řípa. Zatím. A do zítřejího odletu do Evropy se na tomhle stavu při troe těstí snad nic nezmění. V tom je zatím ten rozdíl mezi mnou a chemikem Montellym, který vůbec ádným chemikem nebyl, nato nějakým Montellym. A ten bodrý ofér, který podle výslovnosti dokázal odhadnout původ svých zákazníků, musel zemřít jen proto, aby nevyzvonil, e jeho pasaér nejel do ádné laboratoře, ale protáhlým jianským přízvukem kázal zastavit u hotelu Cavalier. A e s chemikáliemi se před pokusy jakéhokoliv druhu s největí pravděpodobností nejezdí posvačit do restaurace nejlepí pověsti, jakou Dempseyův podnik na Broadwayi bezesporu je.

Na nočním stolku zazvonil telefon.

Martin zvedl sluchátko.

Vzápětí se zatvářil otráveně. Volal recepční. I po drátě Martin rozpoznal, jak míenec zimomřivě drkotá ve své kukani zuby. Stará deka, plápolající ve vchodu jako ubohý náhradník dveří, nestačila čelit poryvům mrazivého větru.

Mám tady několik novějích časopisů. Nemáte zájem? Jen pro pány, dodal nasládle.

Martin bolestně zvedl oči ke stropu.

Jste velice laskav.

Pratil sluchátkem do vidlice.

Hele! řekl Vojta, který upřeně zíral z okna.

Martin mu nahlédl přes rameno. Na chodníku mezi zbytky někdejího novinového kiosku rázovala sem a tam Martinova stará známá z dneního odpoledne. Ostříím pohledem poměřovala opozdilé chodce a nabízela jim své sluby.

Hoi, řekl vyčítavě Harry Wood a karatelsky zvedl kostnatý ukazovák.

28

Autobus vyklopil skupinku atletů v labyrintu Kennedyho letitě před odbavovací budovou společnosti SAS. Do Evropy míří jen slabá třetina účastníků amerických mítinků. Pořadatelé halových závodů v Bad Koburgu rozeslali pozvánky pozdě. A také nemají tolik peněz, aby celé světové elitě mohli zaplatit letenky. Navíc mnohým americkým atletům bylo doporučeno, aby zůstali doma a v klidu se připravovali na nadcházející sezónu. Po Bad Koburgu je jetě na řadě mítink v Praze, ale tam by v současné době státní departement svůj atletický výkvět nerad viděl. Kdosi zamíchal do politického hazardního pokeru i poctivé, neoznačené karty světového sportu. Mylně se domnívá, e má vechny trumfy v rukou. Tahle partie je ale prohraná dřív, ne začala.

Staek Boracz zvesela pohazuje takou značky Adidas. U se zjevně těí domů, do Katovic. V hale Rondo, kde před čtyřmi lety získal titul halového mistra Evropy výkonem 545 cm, u má uchystány kvalitní podmínky k neruenému tréninku na letní sezónu.

Koulař Hans zve vechny halasně k sobě do Wittenu. Ukáu vám větrné mlýny. Witten je jen kousek od holandských hranic. A v koncertní hale vystupuje pozítří Boney M!

Kdo? zajímal se Peruánec Limes.

Sprintér Rowell s bílou páskou kolem dlouhatánské ktice se rozesmál.

Já se zblázním. Slyíte toho divocha? Nezná Boney M!

Martin objevil v rohu odletové haly potovní schránku. Vytáhl z brany velkou bílou obálku a obřadné ji vsunul dovnitř.

Mr. Ditrich?

Před ním stála světlovlasá dívka v huňatém koíku a přátelsky se usmívala. V ruce drela podlouhlý balíček.

Prosím? Co je zase tohle?

Dívka natáhla ruku s balíčkem. Jsem z atletického dívčího klubu YWCA. Včera jsme byly s děvčaty na závodech. Straně jste se nám líbil. Tak jsme se rozhodly … tak jsme … tvář jí polil nachový ruměnec, tady prostě máte od nás malý dárek.

Martin Ditrich poděkoval. Podal dívce ruku. Ne stačil jetě něco říci, dívka zmizela v houfu cestujících, kteří právě opoutěli halu a řadili se u přistavených autokarů, jedoucích za dva dolary do středu New Yorku, k Air Terminálu nedaleko hotelu Cavalier a řeky Hudsonu …

Odkudsi se přitočil Henri. Pozor, zase bude ohňostroj,” poznamenal sue.

Martin opatrně zatřásl krabičkou. Ozvalo se zachrastění, jím se obvykle vyznačuje do sebe naráející směs bonbónů a nikoliv součástky pekelného stroje.

Simango byl neústupný. Otevři to hned tady. Nehodlám se deset kilometrů nad Atlantikem chytat utreného křídla!

Vemlouvavý hlas pozemní letuky zval prostřednictvím reproduktoru cestující do Kodaně a Frankfurtu k odbavení.

Martin opatrně roztrhl obal krabičky. Na víku se skvěl kýčovitými barvami vyvedený donedávna největí mrakodrap světa Empire State Building. Jedno ze 108 poschodí obrovité elezobetonové budovy bylo zatreno barevnou tukou.

Martin hbitě začal počítat.

Co blázní? zvídal Henri.

Pojď,” chytil ho Vojta za rameno. A nezmeká. Nebo po tobě jetě někdo vystřelí.

Henri zmlkl. Bez odporu se nechal odvléci k odbavovací přepáce.

Dvaapadesáté poschodí! Martin si s úlevou oddechl. Pro jistotu počítal jetě jednou. Ne, nemýlí se, neznámá tuka zatrhla na obrázku dvaapadesáté poschodí.

Martin otevřel víko krabice. Ve třech řadách byla naskládána lákavá směs čokoládových bonbónů. Navrchu leel malý lístek. Martin četl se zájmem pár strojem napsaných řádků.

Na památku na vá start ve Spojených státech. Doufám, e necháte na ochutnání také svým přátelům v Praze.

Tečka. Konec. Nic víc.

Jasně, řekl si Martin a v duchu blahořečil dárci, jeho skutečná tvář má daleko do růolícího obličeje blondaté členky newyorského klubu YWCA.

Obřadně zabalil krabičku a vloil ji do taky. Vstal.

Letuka se na něj zdálky usmívala. Jetě máte čas, sir.

Martin sáhl do kapsy pro letenku, kdy se za ním ozval namáhavý dusot, doprovázený hlasitým funěním.

Otočil se.

Oliver Babir sotva lapal po dechu. V ruce se mu klátila nepostradatelná kamera.

To jsem rád, e jsem tě chytil! sípal.

Martin zakroutil hlavou. Co se děje? Letí snad s námi?

Oliver se zastavil a zprudka oddechoval. Martine, já se zblázním. Ví, co se stalo? Pamatuje, v Coloradu, ta záhada s neexistujícími pokyny od éfstva?

Jistěe si pamatuji. Vdy je to sotva pár dní. Proč mi to

Oliver běí připomenout a na Kennedyho letitě? Myslí, e trpím zapomnětlivostí? Martin si tloutíka pátravě změřil. A co má být? Já myslel, e mi chce na památku věnovat film ze včerejích závodů.

Houby. Něco jiného. Pamatuje na Lewa?

Co má zase s tím svým oférem? Vyletěl někde do vzduchu? To u by snad bylo příli.

Co je s ním?

Právě e nevím. Nikdo neví. On toti vůbec není oférem naí coloradské redakce. Na letitě měl pro mne po příletu do Colorado Springs přijet s vozem úplně někdo jiný. Nějaký Dan Argie. Jene toho nali včera svázaného v jednom obskurním motelu v Canon City, pár kilometrů od coloradského letitě. Leel v koupelně, roubík v ústech, u pěkně promodralý. Cestou na letitě ho kdosi stopl, pospíchal prý k letadlu, Dan ho naloil a hned v dalí zatáčce ho ten stopař vzal něčím po hlavě. Víc u neví. Probudil se a v tom motelu.

Martin pozorné naslouchal. A popis toho povedeného stopaře sedí jako ulitý na tvého milého oféra jménem Lew, co? Ty nezná lidi, zaměstnané u tvého podniku? dodal káravě.

Tloutík bolestně vzdychl. Nemohu znát vechny z poboček. Nejsem personální éf.

Lew, říká? přemítal Martin. Podezřelý ti nebyl?

Čím, prosím tě? Drel volant oběma rukama, výkal wrighleyku, kouřil camelky, pil coca-colu. Jak se jmenoval dál, nevím. Něco zamumlal, stejně to bylo vymylené.

Kdys ho viděl naposled? chtěl vědět poručík.

Zase na letiti. Pozdravujte v New Yorku, povídal jetě, kdy se loučil. Drzoun jeden.

Oliver se tvářil neastně, jako by on byl vím vinen.

Martin bleskově uvaoval: Kde byl Lew v době vrady? Na parkoviti. U vozu. Přiel po výstřelu s rukama od oleje. Spravoval trysku karburátoru. Na druhé straně, odkud se střílelo, být nemohl. Byl jsem přece celou dobu na mostě. Musel bych ho vidět. Lew tedy kryl vrahovi záda. Dával mu znamení. Martin si v duchu jasně vybavil pískové parkovitě u cedule s údaji o visutém mostu. Vyvýená planina, odkud bylo docela dobře vidět na druhou stranu. A k horizontu silničky, která se v lesní průrvě namáhavě zvedala z údolí. Stačilo dát v pravý čas jakýmkoliv způsobem znamení a Larry mohl vjet na scénu …

Jene on přijel pozdě, ujelo mu nahlas.

Prosím? nechápal Oliver.

Povídám, e měl defekt. To ten tvůj Lew musel být pěkně nervózní, usmál se Martin.

Co to znamená?” kroutil hlavou tloutík. Nemá horečku? Poslouchá vůbec, co to povidám?”

A moc dobře, Olivere, moc dobře.

Tak tedy Lew, hleďme … Martin si v duchu vybavoval jeho rysy. Nazrzlý, podsaditý, s klátivou chůzí, nad levým obočím zhruba centimetrová jizva. Fotografická pamě, to je přednost, které si u něj major Čásek vdycky nadeve cenil a neopomněl ji také při kadé vhodné příleitosti dávat Bukovi s Ulrichem za vzor.

Pospěte si, pane, máte nejvyí čas, uslyel netrpělivou letučinu výzvu.

Jak ses to dozvěděl? chtěl jetě vědět Ditrich.

Volali mě z Colorada. Serant Bloome. Byl z toho úplné vedle. Já prý jim dám lovce medvědů, říkal. A mám tě pozdravovat!

Hleďme, tak jsem se v Bloomovi nemýlil. Ten půjde za svou věci jako buldok. Pokud ovem dostane monost, aby se do ní zakousl.

Díky, Olivere.

To nic, to nic, já myslel, e tě to bude zajímat, kdy si hraje tak rád na detektiva,” hlaholil dobrácky tloutík.

Kadý máme nějakého koníčka,” usmál se poručík.

Stiskl Oliverovi ruku.

Pak uchopil branu a s omluvným úsměvem předloil letuce letenku.

Do Frankfurtu?” zeptala se nezúčastněně.

Martin kývl. A do Prahy, dodal a proel turniketem do nástupní haly, ani by mu přilo líto, e za chvíli opustí zemi, na její půdě prokázal stoupající formu, čím ovem nemusí být vdy míněn jen výsledek dosaený na atletické dráze.

29

Otec Monte Carla.

Tak to je Bad Koburg, poklidné lázeňské městečko, rozhozené v zeleni parků.

Kdysi dávno zde kdosi vymyslel nejstarí kasino v Evropě. Jen skála, slouící výhradně k potřebám sebevrahů v Monte Carlu, tady chybí.

Komplex bělostných lázeňských budov objímal hlavní lázeňský park. Kasino. Hotel. Lázeňský dům. Divadlo. Restaurace. Sklípek.

Opodál, spojená s celým traktem nouzovou chodbou, obrovská nafukovací hala. Jeden den koncert rockové skupiny, nazítří krasobruslařská revue, dalí den atletický mítink.

Teď je na řadě atletika. Ti, kteří se po přepočítání hotovosti necítí povoláni přivést místního croupiera k zoufalství, mohou obětovat podstatné mení obnos a strávit večer podívanou na ruletu atletických závodů.

Ubytování v KUR HOTELU se úrovní liilo od newyorské haluzny na 34. ulici jako automatická pračka od ruční valchy.

Na sloupu u recepce visel cyklostylovaný rozpis závodů.

Tak zase jen padesátka, vzdychl Martin. Vojtovi to bylo jedno. Ten je schopen závodit třeba na deset metrů a jetě předvést svůj famózní fini.

Po příletu sotva koukal naoči, ale hned se hrnul do hotelové telefonní kabiny. Automatem vytočil Prahu. Pospíchal ohlásit se Lence.

Dovolal ses?” zeptal se Martin, kdy Vojta s pusou od ucha k uchu vypadl z kabiny.

U rezervovala U Glaubiců stůl. A mám tě pozdravovat, hlaholil.

Budi ti to přáno, chlapče. Kdy vechno dobře dopadne, půjdu si na stará studentská léta zavzpomínat s tebou. Ovem místo Radky, k nepoznání podobné své sestře, vezmu s sebou Danu. Pokud ovem bude mít babička pokdy, aby hlídala malou Martinu. A vůbec, kde je Radky dnes konec… Vdala se někam na Moravu, má dvojčata, čas od času od ní dorazí do Prahy posmutnělý lístek. Z jeho krátkých řádků čií nostalgické vzpomínky na odvátý stříbrný vítr bezstarostných toulek stověatou matičkou.

Jdu si na chvíli lehnout, řekl Vojta. Má klíč od pokoje?”

Klíč visí v recepci. Martin ledabyle přistoupil k pultu. Prsty soustředěně bubnoval do tmavé dřevěné desky. Recepční v pečlivě střieném tmavém obleku a ve sněhobílé koili s kýmsi právě přeuctivě telefonoval.

Ne, bohuel, nemáme jediné volné místo. Ano, je zde skupina sportovců. Lituji, ani pana hoteliéra vám nemohu dát k telefonu. Není přítomen. Tráví právě dovolenou na lyích v Davosu … ano… má poklona… sluebník.”

V Davosu? Vichni světoví hoteliéři si dali v těchto dnech sraz pod alpskými velikány? Martinovi naskočila na čele ostrá kolmá rýha.

Sto čtrnáct, bitte.

Recepční sáhl do přihrádky s profesionálním úsměvem. Prosím.

Vojta si vzal od Martina klíč a křepce odtančil po schoditi.

Pan Schwarzer je jetě v Davosu? utrousil poručík Ditrich ledabyle.

Recepční si hosta pátravě změřil. Vy ho znáte?

Trochu. Kdy se pan Schwarzer vrátí?

Pozítří. Ale to vy u budete pryč, řekl sue recepční, stále zachovávaje předepsanou míru zdvořilosti. Můete mu nechat u mne vzkaz. Před návratem do Spojených států se tady nějaký den zdrí.

Martin poděkoval. Ne, ne, nejde vlastně o nic důleitého. U by byl málem poádal recepčního o uloení malého balíčku do pancéřového hotelového sejfu. Teď se musí s touhle mylenkou rozloučit. Záhadný pan Schwarzer se sice jetě na scéně nezjevil, ale jeho zvlátní zájem o hosty s atletickým nádobíčkem v kufrech přesahuje nejen oceány, ale i určité meze.

Martin se zvolna loudal k výtahové kleci. Na půli cesty, jako by si náhle na něco vzpomněl, se zastavil. Otočil hlavu k pultu:

Jetě nezapomněl pan Schwarzer česky? střelil nazdařbůh. Kdesi v zadní zásuvce paměti mu jako z husté mlhy náhle začaly vystupovat obrysy starého, navýsost zajímavého případu, který, uloen v přísluném trezoru v praské Bartolomějské ulici, stále čekal na rozuzlení.

Recepční ostře vzhlédl od svých papírů.

Prosím? sykl. Jeho hlas v této chvíli postrádal jakékoliv stopy profesionální vlídnosti, odedávna patřící k samozřejmé vybavenosti recepčních v kadém prvotřídním hotelu. A hotel v Bad Koburgu k takovým podnikům bezesporu patřil.

Martin vyjel do třetího patra. Vojta leel labunicky rozvalen na posteli a listoval v české mluvnici. Těch vaich sedm pádů, člověče, to je horí ne předstartovní horečka na olympijských hrách. Musím se v tom trochu rozebrat. Aby mi Lenka vůbec jetě rozuměla.

Martin kývl. Kdy zbude čas, trochu tě jetě procvičím, nabídl se. Pak sáhl do kufru. Dole, pod pečlivě sloenými koilemi, nahmatal dárek newyorských atletek. Přendal jej do koené brany, v ní nosíval tepláky, dres a tretry.

Prudce trhl zipem. Jdu se projít. Za chvíli jsem zpátky. A abys nepodlehl pokuení a místo procvičování mé mateřtiny nehodlal nikam vyrazit, dovolím si tě zamknout. A klíč si s dovolením vezmu s sebou.

Vojta ztuhl na posteli jako svíce.

Jekovy voči!” zaúpěl, ani by tím chtěl dát najevo, e jeho znalosti četiny nevyadují přezkouení.

30

Jetě ve výtahu vyndal poručík Ditrich balíček z taky a vloil jej do vnitřní kapsy koíku. Pak s lehkým srdcem vyel na ulici. Přeel náměstíčko a zamířil k osvětlenému výkladu malé cukrárny. Chvíli si prohlíel vystavené zboí a pak, zřejmě uspokojen výsledky svého pozorování, veel dovnitř.

Koupil nevelkou bonboniéru a se zájmem sledoval mladičkou prodavačku, jak se úspěně potýká s hedvábným balicím papírem.

Dárek? usmívala se spiklenecky.

Kývl.

Pro dámu?”

Martin zaplatil a vloil balíček do brany.

To kdybych věděl, pravil pochmurně.

Prodavačka se za ním dívala s nechápavým výrazem.

Pak mávla rukou. Ná zákazník, ná pán.

Martin důkladně prokřioval náměstíčko sem a tam. Několikrát se za chůze nápadně ohlédl. Minul obchodní dům Woolworth a zamířil k nedalekému nádraí. Branu drel křečovité pod paí. Spěchal.

V nádraní hale se zastavil a rozhlédl se. Řada kiosků a obchůdků lákala vyzývavými reklamami k návtěvě. V rohu blikal načervenalý neón kina, nabízející místo čekárny povyraení nad filmem, jeho hvězdy se při natáčení obely bez jakéhokoliv kostýmu.

Vedle pokladen uviděl Ditrich na stěně řadu úschovních skříněk. Váhavě přistoupil blí. Jetě jednou se ohlédl. Pak otevřel kovová dvířka a opatrně vytáhl z brany podlouhlou krabičku. Vloil ji dovnitř a zaklapl dvířka. Na číselníku zvolil kód. Poté se kvapně obrátil a spěně zamířil hlavními dveřmi na ulici. Nahlas si pískal. Na rohu u Woolwortha si koupil za marku do kornoutu hrst smaených brambůrků s tatarskou omáčkou. Ve skle výkladní skříně si viml, e opodál zastavil edý porsche. Nestál náhodou před chvílí u nádraí?

Labunicky chroupal do zlatova vysmahlé brambůrky: Schwarzer… Schwarz … varc …

Ditrichu, tenhle případ za ádnou cenu nemůeme ozdobit

pomníčkem, jasné? … ano, soudruhu náčelníku, povedeme to v patrnosti …

U abych byl v Praze, uvaoval Martin. Přeel posledních pár metrů přes náměstíčko. Cukrárna u měla sputěné rolety. V duchu se usmál. Tak, dárek jsem odevzdal. Vzal za kliku hotelového vchodu. Recepční vzhlédl od pultu. Měřil si jej pátravým pohledem. Martin se otočil. Na protějí straně se náměstím líně jako hlemýď sunul edý porsche.

31

V půl desáté skončila v hale produkce rockové skupiny YELLOW DOG. Ferman na sloupku v hotelové hale nabízel od dvaadvacáté hodiny monost tréninku. Chystala se k němu jen hrstka atletů. Simango, obývající pokoj hned vedle Martina s Vojtou, prohlásil skálopevně, e dnes ho na rozběitě nedostane nikdo ani násilím.

Koulař Hans se půjde trochu rozhýbat. ,,Jsem z letadla celý rozlámaný. A zítra musím přece na domácí půdě hodit pořádný výkon,” prohlásil u večeře.

Rowell se uklíbl. ,,Kvůli padesáti metrům si dnes nebudu mučit tělo. Jedno pivo, nanejvý kino a spát.”

Umesovi byla zima. Klepal se i v blízkosti kachlových kamen, vévodících starobyle zařízené restauraci. ,,To u nás v Limě bychom hosty zmrznout nenechali.” V huňatém kulichu a s jektajícími zuby se zřejmě domníval, e byl omylem dopraven na severní pól.

Martin s Vojtou se rozhodli, e půjdou lehce vyklusat únavu.

,,Pokud mě pustí z pokoje,” vymiňoval si Masour vyčítavě.

Do chodby spojující hotelový trakt s přilehlou nafukovací halou se vstupovalo úzkými, plechem pobitými dveřmi v těsném sousedství hotelového výtahu. Úzké točité schoditě vedlo do sklepní chodby slouící v běném hotelovém provozu za skladitě vína. U zdi bylo narovnáno několik letitých obřích sudů s lahodnými výtvory rýnských a moselských vinařů. Sporá árovka u vlhkého stropu poskytovala jen nejnutnějí osvětlení. Po sto padesáti metrech ústil tunel několika narychlo sbitými schody do nafukovací haly.

Martin seel do foyeru spolu s ostatními zájemci o trénink. Limes otevřel dveře do podzemí. Při pohledu na černý neproniknutelný jícen, který vychrstnul do haly závan

chladného vzduchu, zděeně vyjekl. Tam nelezu. Nechci zmrznout. Hans ho popostrčil. Lez a nefňukej!”

Staek Boracz se tradičně uchechtával: Prosze pana, to jsem jetě nezail, lézt na stadión vinným sklepem. Neuděláme dole malou zastávku?”

Vojta si nesl v ruce tretry. Na sobě měl zelené tepláky a tvářil se nadmíru soustředěně. Pospěte si!” Otočil se na Martina, stojícího nezúčastněně v koíku uprostřed haly. Ty nejde?” vypravil ze sebe udiveně.

Přijdu hned. Jetě si něco vyřídím. Jdi napřed s ostatními!” odtuil poručík a čekal, a skupinka zmizí za sklepními dveřmi.

Pak se otočil a rychle proel křídlovými spojovacími dveřmi do lázeňského traktu. Vedle vchodu do kasina byla prozíravě otevřena přepáka lázeňské banky. Kasino otvírá za půl hodiny, vechno musí pečlivě fungovat. I zařízení na odčerpání hotovosti od těch, kteří přijdou zkusit těstí v ruletě.

Martin se naklonil k úředníkovi, jeho hubený krk byl přivázán k tělu obrovitým hedvábným motýlkem s bílými puntíky.

Potřebuji si něco uloit do nočního sejfu.”

Úředník byl ochota sama. Samozřejmě, račte,” odkudsi zpod přepáky vylovil blanket na jemném papíru. Co to bude? perky? Cenné papíry? Tady do té kolonky račte vypsat druh předmětu a výi ceny …”

Martin poloil před úředníka podlouhlou krabičku. Pečlivě vyplnil blanket. Úředník zamoural krátkozrakýma očima a chystal se vystavit potvrzení. Náhle prudce vzhlédl.

Račte ertovat?” otázal se upjatě.

Poručík se zasmuil. Ani v nejmením.”

Jak si přejete!” vzdychl neastně úředník a podal Martinovi přes pult stvrzenku.

Na papíru byl ráznými tahy vypsán důvod úředníkova překvapení:

BONBONIÉRA, 1 KUS.

32

Martin opatrně kráčel kolem vinných sudů. Po několika metrech se chodba ostře stáčela doprava. Dalí árovka visela a daleko vpředu u východu. Střed chodby tonul v hustém eru.

Martin se u těil na trénink. Cesta letadlem i na něm zanechala stopy únavy. Dá si pár ostrých rovinek, několik lehkých koleček, na závěr pět deset startů v nepřetritém zápřahu. Sprcha a buď pozdravena, vidino pohodlné postele!

Náhle uslyel za sebou ramot. Prudce se otočil a navyklým pohybem zvedl ruku před obličej. Zpozdil se ale právě o ten okamik, který mu zabralo odhození brany s tréninkovými potřebami. Na spánku ucítil tvrdý úder. Stačil jetě prudce vyrazit přímým pravým direktem a pak si u jen bezmocně uvědomil, e ztrácí rovnováhu. Jeho poslední mylenka patřila zjitění, e pravičkou narazil do čehosi tvrdého, co se v té proklaté podzemní tmě dalo docela dobře povaovat za lidskou bradu.

Čísi ruka hmátla horečně po Martinově braně. Ozval se spěný dusot. Neznámý se vracel zpět ke schoditi do hotelu. Takhle atlet neběhá, blesklo Martinovi hlavou. Mitky před očima se mu kvapně měnily v rej zářivých hvězdiček. Jako prskavky na vánočním stromku, napadlo ho jetě.

Za chvíli ucítil, e mu někdo pomáhá vstát. Otevřel oči. Hlava ho bolela, jako by ho někdo pratil polenem. Nad ním se skláněl Hans. Co se ti stalo? křičel vyděeně. Jeho hlas se rozléhal podzemní chodbou s mnohonásobnou ozvěnou. Pojď!” Zvedl Martina obrovskýma rukama.

Je ti něco?

Martin si sáhl na hlavu. Vechno se s ním točilo. Připadal si jako na zběsile pádícím kolotoči, který ne a ne se zastavit.

Hlava

Uka! Hans se dotkl Martinova spánku. Poručík sebou trhl. Má bouli jako kopací míč, oznámil koulař. Můe jít?”

Martin opatrně zkusil pár kroků. Jde to. Kývl hlavou. Tak jdeme!

Vyrazili pomalu kolem bachratých sudů. Kdo to byl?

Martin mlčel. Co já vím? Při podobných setkáních se lidé obvykle nepředstavují.

Hans pomohl Martinovi po schodech. V hale byl jen recepční. Kdy viděl nabíhající bouli na Martinové spánku, vyjekl: Co se stalo?

Mlčte, zařval Hans. Volejte raději policii!”

Martin zavrtěl hlavou. Ne…” S námahou se otočil k recepčnímu. Vyel někdo před chvílí ze sklepa?”

Nikdo. Proč?

Přece se mi to vechno nezdálo … Buď ten chlapík le. nebo…

Je z chodby jetě nějaký jiný východ? Kromě výstupu do haly na druhé straně?

Recepční chvíli přemýlel. Toti … východ … mezi sudy jsou dvířka. Vedou do chodby ke garáím. Vozí se tudy sudy s vínem. Ale od nich mám klíče jen já. Jsou stále ve sluební přihrádce.

Otevřel zásuvku. Vítězoslavné vytáhl velký klíč na kovovém krouku. Tady …

Martin si pozorně prohlíel muovu bradu. ádnou stopu po úderu na ní při nejlepí vůli neshledal.

Hans? Ale ten přece přiběhl z druhé strany. Někdo musel projít dvířky přes garáe. Ale jak? Protáhl se snad klíčovou dírkou?

Z chodby se soukal do hotelové haly Vojta. Kdy uviděl Martina, překvapené hvízdl. Ty ses pral?

Martin ulehčené vydechl. Vojta je dnes mimo hru. iv a zdráv.

Hans se rozpačitě drbal na hlavě. To jsem blázen, opakoval u poněkolikáté.

Náhle se vichni otočili ke schoditi. Dolů sbíhal Rowell s bílou páskou kolem hlavy a vyráel ze sebe nesrozumitelné zvuky. Mával rukama jako zběsilý.

Co se děje? Tohle je lázeňský hotel. Nerute noční klid, řekl zvýeným hlasem recepční.

Rowell si ho nevímal. Ukazoval rukou kamsi nahoru a s námahou ze sebe vypravil:

Rychle … pojďte se mnou …

Martin u na nic nečekal. Rozběhl se ke schoditi, přestoe ho hlava bolela k prasknutí. Za sebou slyel Rowella:

Simango. Někdo ho přepadl. Leí na ohodbě. Před svým pokojem.

33

Martin namočeným ručníkem opatrné otřel Henrimu hlavu. Rowell odkudsi pohotové přinesl polovypitou láhev Johnnie Walkera. Pár hltů ho postaví na nohy!”

Zraněný zasténal a nadzvedl hlavu. Whisky, fuj!” otřásl se odporem.

Martin si s úlevou oddechl.

To byla rána!” Simangosi nedůvěřivě ohmatával zátylek, jako by si nebyl jist, zda mu hlava sedí na správném místě.

Z výtahu se vybatolil obtloustlý mu s orosenou pleí. V ruce třímal koený kufřík.

,,Doktor Winkler, hotelový lékař, zafuněl. Sklonil se nad zraněným a pečlivě mu ohmatal hlavu. Simango jen trpitelsky koulel očima.

,,Je mi patně, prohlásil.

,,A chce se vám zvracet! ujistil ho skálopevně lékař.,.Otřes mozku jako z učebnice. Někdo se vás setsakramentsky neetrně dotkl. Musíte do nemocnice! rozhodl. Vstal a pečlivě zavřel kufřík. Rozhlédl se po přihlíejících atletech. ,,Vy jste se tady prali? otázal se nedůvěřivě. ,,e bych zavolal policii, ne?

,,Není třeba, řekl Martin.,,Vyřídíme si to mezi sebou. Rowell se na něho díval s pusou dokořán.

Simango se pokusil posadit. To bude dobré, doktore. Ani bych snad do nemocnice nemusel…

Na pohotovost určitě. Nemám rentgenové oči. A si vás tam prohlédnou pořádně, trval na svém lékař. Jdu dolů. Telefonovat. Za čtvrt hodiny tady budou. Majestátně vplul do výtahu. Klec s naříkavým skřípotem klesala do přízemí.

Martin s Vojtou pomohli Simangovi vstát. Poručíkovi se zatočila hlava. Ten doktor měl tady jetě jeden objekt, ani by něco tuil, pomyslil si.

Poloili opatrně Henriho na postel.

Rowell s Hansem váhavě stáli u dveří.

Vojta soustředěně přikládal Henrimu na čelo mokrý ručník. Jak jsi ho objevil? otočil se Martin k Rowellovi.

Sprinter si uhladil bílou pásku, která drela jeho bujnou ktici jen s největí námahou. Pokrčil rameny. Dostal jsem chu na pivo. Hodil jsem na sebe tepláky. Vyel jsem na chodbu, e si přivolám výtah a sjedu dolů do recepce. Na prahu vedlejího pokoje leel Henri. Dál u to víte Martin upřeně hleděl před sebe. Nad kořenem nosu mu naskočila hluboká rýha. Díky, hoi. My u se o něj postaráme. Bude lépe, kdy si půjdeme vichni lehnout…

Rowell váhavě otevřel dveře. Hans se najeil. Neměli bychom přece jen zavolat policii?

Pojď, táhl ho Rowell z pokoje. Nemám chu strávit noc výslechy a jetě vymlouvat nějaké skopové hlavě, e mým koníčkem není zrovna mlácení hotelových sousedů po hlavě. Vyli na chodbu. Martin se otočil k Simangovi. Tak povídej, řekl ostře.

Henri se nadzvihl na posteli. Ten chlap mě málem zabil, zaúpěl.

Jaký chlap?

Co já vím? Slyel jsem z vaeho pokoje ramot a tak jsem si řekl, e se půjdu podívat, co se děje. Oba jste přece měli být na tréninku. Vzal jsem za kliku, nebylo zamčeno. Otevřel jsem dveře, ale v pokoji byla tma. A pak u jsem jen ucítil prudkou ránu do hlavy. To je vechno.

Bonbónová akce pokračuje na plné obrátky, usoudil Martin. Otočil se rychle a vyel na chodbu. Vzal za kliku vedlejího pokoje. Samozřejmě otevřeno. Pachatel neměl tolik času ani vychování, aby za sebou zamkl.

Martin rozsvítil. Překvapeně hvízdl. Tak mládenci jdou na věc opravdu zostra, pomyslil si. Láska k čokoládovým bonbónům zřejmě nezná mezí. Pokoj byl v alostném stavu. Vude spou jako po ničivé návtěvě tornáda. Na koberci se v nepřehledných hromadách válel obsah Martinových a Vojtových zavazadel. Pod stolem leely bez ladu poházené zásuvky. Podivný návtěvník neváhal systematicky rozřezat ani koené opěradlo letitého křesla. Teď z něho trčela zkroucená pera a chomáče koudele jako vyhřezlé vnitřnosti.

Zaskřípaly dveře. No nazdar, hořekoval Vojta.

Zjisti, jestli se ti nic neztratilo, řekl poručík. Začal systematicky sbírat své věci. Samozřejmě, nic nechybí. Předmět zájmu nezvané návtěvy leí v této chvíli na úplné jiném místě. V bezpečí.

Vojta s námahou shledal na podlaze své věci a vrtěl nevěřícné hlavou. Jsem blázen já, nebo ten chlap?”

Martin se k němu sklonil: Co ti chybí?

Vojta chvíli mlčel. Pak jako by sám nevěřil svým slovům, nejistě vyhrkl: Deník. Můj tréninkový deník!”

34

Ambulance byla na místě s přesností, ji určil hotelový lékař. Rána na hlavě sice vypadala hrozivě, ale Simango mohl zůstat ve svém hotelovém pokoji. Otřes mozku, ale nic světoborného,” oznámil lékař po zevrubné prohlídce smutným hlasem, jako by mu přilo líto, e ho volají v noci k tak banálnímu případu. Spraví to obklad a dva tři dny v klidu. Dostanu padesát marek.

Padesát marek za jednu ránu do hlavy, to není patný obchod, pomyslil si poručík. Na kolik by doktůrek odhadl moje znamínko krásy na spánku? Mu v bílém pláti spokojeně strčil peníze do kapsy a spěně se rozloučil. Celý lékařský zákrok netrval déle ne deset minut. Pět marek minuta.

Martin sáhl po telefonu. Zavolal na nádraí. Spojte mě s pokladnou.

Ozval se enský hlas. Tady Siebert, řekl Martin velitelským tónem. Volám z lázeňského kasina. Uloil jsem si dnes ve skříňce 123 kufřík a teď si nejsem jist, jestli jsem nezapomněl sejf uzavřít. Byla byste tak laskava a podívala se? Skříňky jsou hned vedle pokladny, snad vás to nebude obtěovat…”

Hlas cosi zamumlal. Pak: Moment.

Haló, uslyel po chvilce poručík, bohuel, asi jste se spletl. Skříňka je otevřená a uvnitř nic není.

Martin zavěsil. Oddechl si. Přesně takovou odpověď očekával.

Take si to zopakujeme, rozhodl a usedl opatrně na kraj křesla. Odvedle bylo slyet Simangovo naříkání, přehluované Vojtovým hlasitým konejením.

Tak ostří hoi se přesunuli do Evropy. Jsou ve formě, jen co je pravda. Jene tenhle závod běí úplně netakticky. Snaí se neustále o trhák a nevědí, e nelze zbůhdarma plýtvat silami. Je třeba si také něco schovat na fini. Na Kennedyho letiti sledovali tu dívku. Po odletu ji patrně zmáčkli. Asi moc nevěděla, ale zřejmě to málo stačilo k tomu, aby se rozhodli získat balíček stůj co stůj. Odpoledne se mi pověsili na paty a na nádraí si mysleli, e mají vyhráno. Jene kdy otevřeli skříňku, mohli si pochutnat jedině na úhledně baleném zboí místní cukrárny. Pravá bonboniéra mezitím spočinula v bankovním sejfu. Ti chlapíci nabrali časové zpodění a najednou jim zbyla na vybranou jen ubohá metoda bytařů a hotelových zlodějíčků třetího řádu.

Jedna rána ve sklepě, druhá takřka současně na prahu pokoje v hotelu. Jak tohle spolu souvisí? Martin chvíli úporně přemýlel. Kdyby mě jen nebolela ta hlava… Jasně, jinak to nemůe být. Hledači bonbónů věděli, e je večer trénink. Nato nemuseli mít k ruce jasnovidce, papír s oznámením přece visel u odpoledne v hotelové hale. Jene se jim do plánu vloudila dalí chybička. Zřejmě se museli domnívat, e se tréninku zúčastní vichni atleti, take na poschodí nebudou nikým rueni.

Museli mě slyet, kdy jsem v hotelové hale říkal, e přijdu na trénink později. Slyet, ne vidět. Jinak by mě někdo sledoval k bance. Ale nikde nebyla ani noha. Pokud s nimi nejede recepční, tak je někde v hale těnice. Anebo je edý porsche, který se tak rád projídí kolem hotelu, vybaven i sluchovou pukou, či nějakým podobným bohulibým zařízením, umoňujícím slyet na několik desítek metrů i tichý epot zaměřené osoby…

Martin se úporně snail vpravit do mylenkového pochodu protivníka, nacházejícího se v časové tísni: Bonboniéru do nádraního sejfu nedal. Můe ji mít tedy u sebe. Do nafukovací haly půjde sám, ostatní u trénují. Pak tedy stačí pouít dvířek spojující chodbu s garáí a v klidu čekat. Ve tmě jedna rána po hlavě, sáhnout po tace a zmizet, kudy jsem přiel. Jene v tace také nic není. Take horempádem nahoru do poschodí, podívat se do pokoje. Vichni atleti ale netrénují, co by průměrný lupič lehce zjistil nahlédnutím do sportovní haly. Dalí omyl! Pak se jim připletla do cesty překáka v podobě zvídavého Henriho. Nezbylo jim, ne vyklidit pole. Jak se vůbec dostal pachatel nahoru? Kudy pak zmizel?

Martin vyel z pokoje. Proel a na konec chodby. Minul nevímavě výtah pro hosty, kteří v přízemí vycházejí z kabiny necelé dva metry od recepčního pultu. Rozhlédl se. Na samém konci chodby se na posledních dveřích místo čísla skvěl nápis: SKLAD PRÁDLA.

Martin vzal za kliku. Nic. Opatrně přejel prsty po výplni dveří. Ve výi ramen nahmatal na pravé straně knoflík. Stiskl. Za dveřmi se ozvalo tiché skřípění, které pozvolna sílilo. Po chvíli skřípot přestal. Martin trhl dveřmi. Před ním se objevila rozměrná kabina nákladního výtahu.

Vstoupil dovnitř a stiskl spodní knoflík. Výtah pomalu klesal. Deset sekund, počítal Martin nevzruivě. Otevřel dveře. Ovanul ho ledový chlad. Před sebou uviděl siluetu nákladního auta. Vedle stála mení dodávka. Na stěně vedle dveří nahmatal vypínač. Rozsvítil.

Gará. Vpředu staená kovová roleta. Na zemi olejové skvrny, poházené nářadí, pár starých pneumatik. V rohu stolek, na něm halda starých hadrů. Zpod nich vyčuhuje dřevěná palice, jaká se pouívá k vyklepávání zprohýbaného plechu nebo poramoceného nárazníku.

Martin si zádumčivě prohlíel temnou skvrnu na jejím konci. Sáhl si do vlasů. Na konečcích prstů mu ulpěly částečky slepené krve. Martin vzdychl. Uchopil opatrně palici a zabalil ji do vlněného hadru.

Vpravo kovově svítila ze zdi úzká dvířka. Martin vzal za kliku. Zavřeno.

A klíč byl celou dobu v recepci…

Kdo ale mívá v podobných podnicích duplikáty klíčů od vech dveří, ne-li majitel?

Martin zhasl a nastoupil do výtahu.

Ale co ten Vojtův deník? vrtalo mu hlavou.

35

V revanistickém plátku si u podruhé Martin nevěřícně pročítal výlevy neznámého písálka.

LEHCE ROZLUTITELNÁ ZÁHADA. - Včera dolo v jistém místním hotelu k záhadné události, která ve skutečnosti ádným tajemstvím neoplývá..

Kde ten plátek sehnal informace?

Recepční? Doktor Winkler? Rowell? Hans?

Český sprintér Ditrich zraněn ve sklepě … O několik pater výe černoch s rozbitou hlavou … Poprali se v hotelovém pokoji… Ditrich nákladním výtahem sjel do garáe, odkud se záhadným způsobem dostal do sklepní chodby, aby posléze naivně předstíral napadení.

Ale důvod? Proč bych se se Simangem pral?

Černoch překvapil českého sprintéra při krádei Masourova tréninkového deníku, z něho hodlal načerpat to, co sám nemá v hlavě ani v nohách. Opravdu podivuhodné metody, netítící se ani krádee a přepadení k dosaení pochybného cíle - nadvlády východního bloku nad svobodným světem i na sportovním poli. Vyzýváme vechny sportovce Západu, aby odmítli měřit síly s lidmi, duujícími se amatérismem a mravní čistotou. Co říci závěrem o člověku, který neváhá okrást a přizabít soupeře, které navenek pro jejich černou ple a údajné názory vydává za své nerozlučné přátele? …

Vojta se vesele klebil. Nelam si hlavu. Myslí, e tomu někdo uvěří?

Natěstí tenhle plátek nebere nikdo váně ani v téhle zemi, řekl si s úlevou Martin. Jene: jak se podrobnosti včerejí noci dostaly do novin? Kdo věděl o tom, e se Vojtovi ztratil deník? V pokoji přece v té chvíli byli jen oni dva. Take zprávičku pohotově do nočního vydání podal pachatel. Mu, který zná taje výtahů i hotelových chodeb. Který bez námahy prochází klíčovou dírkou zamčených dveří a mlátí české atlety po hlavě. Simango si vzpomněl, e stačil ve dveřích na okamik

zahlédnout útočníkovu siluetu: Mení postava, iroká ramena.

Kdyby tak Henri jetě dokázal říci, jestli pachatel náhodou neměl klátivou chůzi, napadlo touebně poručíka.

36

Major Čásek pokyvoval hlavou.

Souhlasím, hochu. Dedukce sice poněkud krkolomná, ale a to probírám z jakéhokoliv konce, ádnou trhlinu nevidím.

Poručíku Ditrichovi probleskoval z tmavovlasé ktice úhledný pruh náplasti. Byl rád, e je konečně doma. Mítink v Bad Koburgu pro něho skončil hned v prvním rozběhu. Zůstal viset na startu a na tak krátké trati u ztrátu nedohnal. Třetí místo v průměrném čase na finále nestačilo. Prvenství si odnesl Vojta. Vcelku s převahou, ani Rowell ho svým robustním závěrem neohrozil. Dálku vyhrál bez problémů domácí borec Lieser. 787 cm. Nic moc. Tenhle výkon stačil černému Steelovi k olympijskému zlatu u v roce 1948 v Londýně. Simango leel v posteli. Nejspokojenějí byl Staek. Zdolal o tyči 560 cm a dostal i cenu za nejlepí výkon večera. Hansovi stačilo k vítězství 19,68 m. Tenhle mítink nebyl zrovna nejvydařenějí, a o tom, co mu předcházelo, u ani nemluvě …

Simango hned druhý den ráno nasedl do nejbliího letadla, mířícího na africký kontinent: ,,Jel bych jetě do Prahy, ale s tou hlavou bych se mohl dívat jedině tak z tribuny. Vracím se domů. Ameriku si budu od téhle chvíle prohlíet jen na mapě!

Vojta si Prahu ujít nenechal. Martin nemusel být jasnovidcem, aby uhodl, e předmětem jeho zájmu je sličná architektka Lenka. Vrátí se zpátky do Států, Vojto? Mlčel. Zdálo se, e ho úporně zajímá vepřové s knedlíkem a zelím, servírované s příjemnou porcí úsměvu půvabnou letukou Československých aerolinií. Uvidíme, řekl po chvíli větecky.

Co ty na to?

Martin sebou trhl. Major Čásek se na něj znepokojeně díval. Nebolí tě jetě hlava?

V pořádku. Pár obkladů to spravilo. Jen světové rekordy se po ráně palicí překonávají dost obtíně.

Co pan Schwarzer? Zajímalo by mě, jak se mu lyovalo v Davosu.

99

Major poloil dlaň na kus papíru, který před ním leel na stole. Asi sněhu příli neuil. Tady to mám černé na bílém. V hotelu Schatzalp ádný Hans Schwarzer s manelkou ubytován není a nebyl. Co tomu říká?

e měl asi jiné starosti. Důleitějí.

Do kanceláře veel podporučík Buek. Mlčky poloil před náčelníka útlé desky. Major je rozevřel a pozorně četl. Pak tie hvízdl, co u něho bylo vdy neklamným znamením spokojenosti.

Tak je to tady! Přivezl jsi poklad, poručíku! Krev na tom bohulibém nástroji chybí právě v tvém těle. A troka těch přilepených vlasů vévodila jetě před dvěma dny přesně tam, kde teď vidím leukoplast.

Důkaz podporující Martinovu hypotézu o pohybu nočního návtěvníka je tedy na světě.

Martin se usmál. Major Čásek si chvíli tie pohvizdoval. Upřeně zíral do papírů, jako by mezi strohými řádky laboratorní zprávy mohl vyčíst dalí důleité informace. Na čele mu vyskakovaly letokruhy vrásek.

Opravdu to musí být tak. Ti lumpové udělali z nouze ctnost. Balíček jim zmizel před očima jako pára nad hrncem, tak aspoň sebrali Masourův deník, aby mohli sestrojit báchorku o krvelačnosti komunistických atletů. A ten chudák Simango jim vlastně přiel pod ruku náramně vhod. Ten nesmysl, který jsi četl v tom plátku, u dokonce ochotně odvysílala i emigrantská česká relace vysílačky Svobodná Evropa. Aby zrovna oni si nechali takové sousto ujít

Víme přece, kdo je platí…řekl poručík. Řekl bych, e se nabízí spojitost. Pokud ovem příli nefantazíruji…

Vůbec ne, poručíku. Po takové petardě do hlavy ti to myslí přímo obdivuhodné. A ochutnáme tvůj sladký dárek z ciziny, dám ti asi za pravdu!

Schwarzer, hlesl Martin.

Major přistoupil ke stolu a vytáhl ze zásuvky objemný spis.

Martin si s úlevou natáhl nohy. Jako z udělání ho začala zase pobolívat achillovka. Málo tréninku, hodně cestování, řetěz záhad, který začal potíemi na kalifornském letiti a ránou palicí do hlavy, jak se zdá, jetě zdaleka nekončí…

Do kanceláře se přihnal podporučík Ulrich. Vyčítavě se podíval na poručíka Ditricha: Místo abys dal ochutnat sladkosti Západu nám, poděluje nae techniky, to od tebe není příli hezké …

Dej to sem, řekl přísně major. Ulrich se předpisově napřímil a podal náčelníkovi svazek fotografií.

Tak se na to podíváme.” Martin přistoupil ke stolu. Major se pozorně podíval na snímky. To by člověk nevěřil, jaké náplně dnes lidi dávají do bonbónů. No, jen se na to, hoi, podívejte!”

Na třech snímcích byly muské tváře. Na čtvrté zvětenině se hemilo několik hustě psaných řádků. Jednička: Seth Daley, éf realizační skupiny, spěně vytvořené pro záleitost sportu. Souvislost s iniciativou Bílého domu. 48 let.

Dvojka: Pete Harvey, 37 let. Dříve skupina Blízký východ. Převelen z washingtonského ústředí. Specialista na destrukční akce.

Trojka: POZOR! Ludvík Liska, syn poúnorového emigranta. Narozen 1950 ve státech, perfektně česky, ve slubě pět let, donedávna Nikaragua. Jizva nad levým okem. Nasazení přímo u nás není vyloučeno.

Major kývl na Martina. Pojď sem. Viděls někdy tyhle krasavce?”

Poručík si bedlivě prohlíel tváře na fotografiích.

Bradka a masitý obličej. Krátké vlasy.

Ptačí obličej se skobovým nosem.

Třetí snímek je neostrý. Objekt se zřejmě při zmáčknutí spoutě pohnul, navíc se jeho obličej změnou polohy dostal do pruhu ostrého protisvětla.

Martin váhavě prohlíel neostrou siluetu. Vlasy má světlé, ale to je vechno, co se dá ze snímku s jistotou vyčíst. Jene v barevném provedení mohou mít vlasy jetě jiný nádech… Věk souhlasí, mui můe být kolem třicítky. Víc by ale u nepoznal ani jasnovidec. Jene…

Neznám. Jenom tahle trojka… ten účes mi někoho připomíná. Patka do čela, trochu čelní kouty … jene takových lidí běhá po světě ..

Major Čásek nespěchal. Jen se dívej, chlapče. Třeba hodinu, celý den. Snad tě něco napadne.”

Věděl, e bezhlavé rozhodování a snaha překotně zasadit do rodící se mozaiky kdejaký, jen zdánlivě zapadající kamínek, můe celý obrazec k nepotřebě rozmetat. A pak se musí začít pracně od začátku. Hledat základy, nové kamínky, těce budovat úplně novou stavbu.

Martin přemýlel. Před očima mu defilovalo vzduné párátko nad coloradským kaňonem. Ruce od oleje. Chlapík, který si hrál na oféra. Ne … s určitostí to tvrdit nemohu.

Svěřil se váhavě majorovi se svými dohady.

koda, e se pohnul,” pravil lítostivě major Čásek. Jene ten, kdo fotografii pořizoval, neměl čas ani monost své objekty poádat, aby mu laskavě pózovaly a setrvaly v naprosté nehybnosti.” Udeřil pěstí do stolu: Mám takové obavy, e tihle hoi si nedají pokoj. Zatím zpackali, co se dalo, ale budou se snait jistě vechno napravit. Předloit éfům sólokapra, bombu, parádní kousek. Čím po oné západoněmecké mezihře, částečně předhozené veřejnosti, můe být jedině dalí pádný důkaz o zločinnosti sportovců za eleznou oponou. Vijme se do jejich mylení: Nejlepímu běci světa ukradli tréninkový deník, ale to je jim málo. Budou chtít zlikvidovat Masoura v jámě Ivové, v Praze. Potom mohou přece s klidem spustit pokřik, e do takových zemí své zlaté hochy poutět nemohou a bojkot Východu, jak jej navrhuje Washington, je zcela oprávněný, tady jsou o tom důkazy ..

Major se rozhlédl po svých podřízených. Spokojeně poklepal ukazovákem na fotografie.

Pak je uloil do zásuvky, v ní leel jetě jeden snímek. Byl na něm usměvavý obličej mladého blonďáka.

Odvedl dobrou práci, pomyslil si major. Pak zásuvku zavřel.

,,Zhotovit kopie! Rozeslat hraničním přechodům!” rozhodl.

37

Martin úporně přemýlel nad objemným spisem. Jako v napínavém filmu před ním (pokolikáté u za tu dobu, co slouí?) defiloval osud člověka, který před lety opustil svou vlast.

Jan varc, hoteliér v Hradci. Schopný třicátník, který vyuil poválečných zmatků a za babku skoupil v několika městech domy, v nich do pětačtyřicátého bydleli zaměstnanci okupačních úřadů. Po Únoru varcovi sklaplo. Jetě stačil sbalit do kufru perky a peníze a přes umavu přejít na druhou stranu s vidinou bezstarostné budoucnosti, zajitěné nejen obsahem kufrů, ale i prozíravě vrenými konty ve výcarských bankách.

Na rozdíl od jiných, kteří s holýma rukama proklínali v uprchlických táborech chvíle, kdy se rozhodli k útěku z vlasti. varc se měl čile k světu. Peníze mu slouily u vzneených dveří namísto prosebného zaklepání. Záhy začal v Mnichově s malým hotýlkem, v padesátém roce mu u patřil podnik v Bad Koburgu.

A pak přila jeho americká éra, urychlená vypočítavým

sňatkem s oklivou dcerou starého amerického generála, kterého povinnosti po válce zavály do Německa.

Stařičký tchán je v praském archívu na čestném místě, jeho poslání v Evropě nemělo s teplým kancelářským místem, jakým se obdařují are rok před penzí, vůbec nic společného. Generál Walt Dent, éf kontrapionáe namířené východním směrem. Starý dobrý známý Allana Dullese, který u měl prsty v dobře známém pokusu navázat ve výcarsku kontakt s esesáckým generálem Wolffem a dalím válečným zločincem Walterem Schellenbergem.

A pak u je krůček k dalí z křivolakých cest, po nich se výhradně ubírala ivotní pou hoteliéra varce. To u se na počest svých německých chlebodárců jmenoval Hans Schwarzer. Kdyby předem tuil, e dojde k fúzi jeho zájmů s americkým tchánem, raději by asi zvolil jiné jméno. Třeba John Black. Ale u se nedalo nic dělat. Člověka dělají peníze, ne jméno.

Hotely v Americe pomáhal obstarat hodný generál. Přispěla k nim značnou měrou i hotovost z nevěstina věna. Papínek se u mohl zcela věnovat obchodnímu podnikání, byl v penzi, adieu, stará Evropo, teď budu shrabovat procenta z výtěku hotelového podnikání. A se teď stará mladá krev. Jene čiperný hvězdičkový tchán stačil během své tajné evropské činnosti seznámit varce s lidmi, kteří se velice zajímali o hotelové podnikání a praxi. Dokonce takovou měrou, e byli ochotni přispět značnými sumami na provoz. Ovem pod jednou podmínkou: e Jan varc, recte Hans Schwarzer, bude při přijímání číníků a dalího personálu upřednostňovat české emigranty. Hlavně ty, kteří právě přili z druhé strany a nemají prostředky k obivě. A jejich curriculum vitae sem tam oplývá nějakou charakterní vadou, jetě lépe kraloupem z někdejího domova. Ani nemusejí být z brane, zdůrazňovali generálovi a teď u i varcovi přátelé naléhavě.

Měli nepatrné přání. Otipovat schopnosti, zvyky a sklony zaměstnaných krajanů. Vechny informace musel varc předávat v pravidelných intervalech. Pak lo ve jako na drátku. Ti, kteří vyhovovali pro budoucí roli, dostali od varce výpověď… Dobrotivý zájemci o hotelové podnikání nabídli číníkovi pomoc v nesnázích, odvedli ho do pěkné vily, od rána do večera mu kladli roztodivné otázky, ve větině případů skončila tahle charitativní akce přistrčením papíru a pera, račte se nám podepsat, zítra odjídíte do zvlátního kursu …

Práce se Schwarzerovi, jako vdy a ve vem, dařila a tak jednoho dne slavnostně přiel .penzionovaný tchán s dvěma mui, jim byl civilní oblek očividně těsný a obřadně mu předloili k podpisu listinu na křídovém papíru. Hans Schwarzer bez okolků podepsal. V centrále CIA přibylo v kartotéce dalí jméno.

38

U jsi to prostudoval? zeptal se major Čásek.

Znám to nazpamě. Připadám si, jako bych se díval podesáté na stejný film, řekl poručík Ditrich.

Onehdy jsem viděl v televizi Prstýnek. Zná to, ne? Korbelář a Fabiánová? Kouzelná věc. Počítám, e jsem na to koukal snad u podvacáté. A ví, hochu, e pokadé na tom filmu shledávám něco nového, zajímavého. Co mi předtím ulo, rozumí? A ty má přece, pokud vím, fotografickou pamě, tak co ti vykládám …”

Já nic nemůu najít. Pořád dokola. Stejná písnička, řekl zklamaně Martin.

Major Čásek mu chlácholivě poklepal rameno. No nic, a uvidím ten film posté, taky u na něm nic světoborného neobjevím. Sedl si za stůl. Kde je ten tvůj africký kamarád?

V motelu. Dnes trénovat nebude. Večer ho chci vzít trochu po Praze …

Má tu děvče, co? To je zvlátní, e se ke mně vechno donese, vzdychl major zkormouceně. Pak se přísným tónem otázal: Zařídils, aby odpočíval v tom motelu v klidu a nerueně?

Buek tam je na střídání. Asi teď pije v denním baru kolu a znuděně si prohlíí hosty …”

Dobře. A já bych měl jeden návrh. Ty stejně s tou hlavou teď nemá na běhání pomylení, co kdyby ses zajel podívat do jedné praské garáe. Parkíng, drobný servis, mazání, mytí a tak dále.

Martin překvapeně vzhlédl. Proč? Auto mám v pořádku. Po příjezdu jsem ho hned vyzkouel.

Tak si nechá vyměnit olej, trval náčelník neústupně na svém. Účtenku ti cifrpióni proplatí, abys nebyl kodný.

A co tam?

Hned ti povím. To je ten Prstýnek, ví, hochu. Pořád něco nového. V té dílně toti pracuje jeden človíček, kterému přilo z NSR nedávno dost velké mnoství bonů. Take by snad nebylo na kodu, kdyby ses ho přeptal, jak k nim přiel. Co ty na to, poručíku?

Kdo je to?

Nějaký Karel Fier, představ si, hochu, řekl major Čásek ledabyle, jako by se zaměstnanci praských garáí ani jinak jmenovat nemohli.

Fier? A čím nám můe poslouit? zeptal se bezbarvě poručík.

Čím? Uvědomil sis u, e nae povolání není procházka růovým sadem, chlapče? A e i náhoda je občas s námi ve slubě? Kdy doly ty bony, podívali jsme se na toho chlapíka trochu podrobněji. Abych ti řekl pravdu, ádnou spojitost s naím hotelovým přítelem jsme netuili. Fierů má v Praze pomalu jako v Americe Nováků. Jene tenhle Fier vyrůstal v dětském domově, ročník 1944, jeho matka zahynula na Moravě při náletu. Tak jsme se trochu začetli do starých dokladů v předmětném domově, který mimochodem dodnes existuje, a zjistili jsme nadmíru zajímavou věc. Představ si, e v porodopisu je jako otec uveden Jan varc. Narození i bydlitě a povolání z tehdejí doby souhlasí. Matka porodila dítě za svobodna a tatínek se vypařil, jak u to u podobných případů bývá.

Tak to je výborné, řekl Martin a sám si nebyl jist, zda pronesenou větu míní ironicky nebo váně. Bůhsuď, co se z tohohle jetě vyklube …

Výborné je spí to, uzavřel major Čásek, e ten chlapík byl vloni na podzim s Čedokem jako turista na fotbalovém zápase Československo - NSR. A pár týdnů nato mu přijde balík bonů. Take nás ta gará, kde pracuje, začala zajímat z poněkud jiného hlediska, ne drobné údrby a umytí auta.

Nebo výměny oleje. Tak já běím, oznámil Martin a hnal se k věáku pro kabát.

39

Vzal s sebou pro jistotu Ulricha. Nechtěl riskovat, e v něm Fier pozná známého atleta a bude mu vrtat hlavou, proč se zajímá o věci, které s lehkou atletikou nemají nic společného.

Garáe Ariel pomrkávaly neduivým neonem do pomourné ulice poblí vltavského nábřeí.

Vrátný u vchodu se lenivě zadíval na zeleného fiata 127.

Rozváně zvedal pruhovanou závoru. Na mytí je plno do konce ichty,” houkl z okénka. Abyste se nenamáhali zbytečně.

Ulrich stáhl okénko. Cvrnkl nedbale rukou o kostkovanou čepici. To je dobrý, éfe, potřebuju vyměnit olej.”

Auto se sunulo pinavým dvorem k vjezdu do podzemních prostor. Úzký desetimetrový sjezd, ostře doprava. Vůz objel hučící italskou linku. U jejího chřtánu, nepřetritě chlístajícího vodu s amponovými bublinami, se trpělivě řadilo několik aut.

Ulrich zamířil ke krajnímu boxu, jeho zaolejované podlaze vévodil hydraulický zvedák.

Výběrčí poplatků líně zvedl oči. Olej?”

Jo.” řekl Ulrich. Martin vystoupil. Máte tady bufet?”

Za rohem. Mogul?”

Ulrich přikývl. Martin zmizel za rohem.

Najeďte si!” řekl výběrčí. Zaplatíte pak.”

Ulrich zajel do boxu. Ze pinavé idle se zvedl asi pětatřicetiletý hubeňour s vypelichaným knírem. Znechuceně odloil potrhaný časopis.

Kdy popoel k autu, Ulrich se nemohl ubránit dojmu, e v závodě na krátkou vzdálenost by proti tomuhle chlapíkovi nebyl bez sluné ance ani hlemýď.

He?” hlesl hubeňour vyčerpaně.

Olej.”

Hm.”

Nejste zrovna řečný, pane Fier,” řekl vlídně Ulrich.

Mu vzhlédl. My se známe?”

Kolega sem jezdí. Nemůe si vás vynachválit. U léta. Taky taxikář.”

Chlapík oil. Vy jste z brane? To máte říct rovnou.” Naklonil se důvěrně k Ulrichovi. Dáme Shell?”

Za bony? Zrovna jsem plonk.”

Mávl rukou. Dáte přítě. Výjimečně vezmu hradčany.”

Ulrich nasadil zkormoucený výraz. Je to k vzteku, potřeboval bych zrovna větí sumu a nevím, kde o ni zakopnout.”

. Co kunčofti? Letitě? Hotely?”

Marodím. Měl jsem bouračku. Kdybyste náhodou měl…”

Mu úspornými pohyby lenivě uvedl zvedák do chodu. Fiat zvolna stoupal vzhůru. No …” protáhl uválivě, něco by se snad nalo. Za pět padesát, ní ale nejdu, to si pite.”

Potřebuju větí balík,” zaútočil Ulrich.

Fierovi se ruka s klíčem zastavila deset centimetrů od matice uzávěru olejové vany. Otočil se: Můe to počkat?”

Ulrich horlivě přitakal. Jasně. Ale pořeboval bych to rychle.”

Olej s tichým uměním odtékal do odpadové jímky.

Ten olej byl jetě dobrej, hází prachy oknem, kamaráde,” utrousil Fier. Pak si rozváně hřbetem ruky uhladil vypelichaný knírek. Přijď za týden.”

Můu se spolehnout?”

Neplácám do větru,” řekl Fier. O poznání rychlejím tempem vyprázdnil do útrob auta čtyři plechovky oleje a pečlivě utáhl matici. Auto pomalu klesalo k zemi.

Ulrich vytáhl pětistovku. To je dobrý,” řekl.

Fier strčil bankovku nedbale do kapsy overalu a houkl za roh na výběrčího:

V pořádku, Josef. A u sem nikoho neposílej, pro dneek končím!”

40

Úředník navykle porovnal fotografii v pase s originálem. Turistické vízum. Deset dní. Vechno v pořádku, souhlasí.

Zdríte se pouze v Praze?” otázal se zdvořile úředník.

Podsaditý třicátník s narezlou kticí přikývl. Yes, sir. Chci navtívit několik koncertů a divadelních představení. U nás ve Státech má vae kultura výtečný zvuk. Take jsem vyuil svého pobytu v Evropě a zajel jsem se k vám podívat. A potom, Praha je prý krásné město…”

Úředník letmo nahlédl do pootevřené zásuvky, v ní leelo několik fotografií. Mezi nimi tři, které doručili před chvílí. Málem jsou jetě mokré, jak byly nakvap vytáhnuty z kopírovacího stroje. Tlusoch s jekem a bradkou. Nic. Orlí nos, tmavé vlasy, vyloučeno. A co tohle? Pěkně nejasný snímek. Ale ty vlasy …docela dobře by mohly v originále vypadat takhle…

Ubytování máte, pane? Tamhle u té přepáky vám zajistí vechny potřebné sluby.”

,,Děkuji, jste laskav. Mám přes cestovní kancelář rezervován hotel Blaník,” poděkoval s úsměvem cestující.

Ruka s razítkem dopadla. Přeji vám příjemný pobyt!”

Pas se zelenými deskami se znakem Spojených států putoval přes přepáku k majiteli.

K okénku přistoupil dalí cestující. Musel chvíli počkat. Úředník nenápadně stiskl tlačítko, umístěné pod stolní deskou.

O pár minut později vyjel od východu z letitní budovy taxík

směrem do vnitřního města. Kdy míjel křiovatku vedoucí ke starému letiti, rozjela se z parkovitě zelená stopětka. Drela se za taxíkem v uctivé vzdálenosti, ne vak natolik, aby jej ztratila z dohledu.

,,Jede přece do Blaníku, mohli jsme tam jet rovnou, ne? utrousil řidič.

Mu na zadním sedadle, soustředěně zabraný do četby nejnovějího čísla sportovního týdeníku, zvedl hlavu:

,,Ten můe jetě desetkrát změnit cíl. A potom ho budeme hledat s lucernou v ruce. Jen se ho hezky dr!

,,Mám zavolat? řekl řidič.

,,Nejvyí čas.

Z přihrádky pod palubní deskou se vynořilo telefonní sluchátko. Řidič zmáčkl tlačítko a stroze oznámil:

,.Objekt jede s největí pravděpodobností do Blaníku. Případnou změnu ohlásíme. Konec.

kodovka se plynule zařadila do houstnoucího městského provozu. Řidič bedlivě sledoval dění před sebou, jak mu kázala nejen vyhláka sto, ale hlavně příkaz mue, který neměl zdánlivě na práci nic jiného, ne ve svém oblíbeném časopise hltat zajímavou reportá o přípravě hokejistů.

41

Martin si objednal kolu. Buek se na vysoké barové idličce ulehčeně zavrtěl. ,,U si tady připadám jako papouek na bidýlku. Ví, jak je ukazovali v televizi na té ptačí výstavě v Olomouci.

Poručík o ádném ptačím veletrhu neměl ani potuchy. V západoněmecké televizi ádnou pozornost téhle atrakci nevěnovali, kamaráde. A já ani neměl čas otáčet v pokoji knoflíkem televizoru. Zvlátě, kdy na chodbě leel Henri s ránou na hlavě a pokoj připomínal místo uklizené klícky vybílenou hospodu po rvačce.

Papouci jsou prý hovorní. Ale mě by spí zajímalo, co mi řekne ty, řekl sue poručík.

Nic, odvětil Buek. Vojta si čte v mluvnici, a i kdy jsem měl oči na stopkách, podnik je nezvaných návtěvníků zcela prostý.

Kniha hostů?

V pořádku. Obsazeno ze třetiny. Dvě skupiny z Polska, jedna z Belgie. Dvacet učitelek. Nejmladí pamatuje bitvu u Waterloo a to se na ni jetě dívala z okna starobince, uklíbl se Buek.

Poručík Ditrich se vyčerpaně opřel o barový pult. Tenhle člověk snad bude vtipkovat, i kdy kolem něho budou gangsteři střílet z dalekonosného děla. Chtěl bych mít jeho nervy!

,,Přiels mě vystřídat? informoval se podporučík nadějně.

Jen hezky seď. A očička měj na stopkách. Kdybys objevil něco jiného ne učitelky od Waterloo, vůbec bych nebyl proti. Martin dopil chvatně kolu. Zapla to za mne, řekl vlídně a vstal. Proel kolem recepce, a chodbou, vystlanou tlustým kovralem, zamířil do ubytovacího traktu.

Před dveřmi s číslem 119 se zastavil. Za nimi se ozýval monotónní hlas, který se zadrhávající příměsí cizího přízvuku pečlivě deklamoval:

Miluji tě, jsi jediná května mého ivota. Miluji tě, nemůeme, hergot, nemohu bez tebe ..

Martin rázně otevřel dveře. Vojta leel rozvalen na posteli a v ruce drel Mluvnici jazyka českého.

Tohle tam stojí? zajímal se nedůvěřivě Martin.

Vojta vycenil přátelsky zuby. Houby. To je moje lidová tvořivost.

Tak si pamatuj, e se říká květina a ne května! Takhle ti dá Lenka

Kopačky, doplnil s perfektní intonací Vojta. Napřímil se na posteli a vyjekl: A vůbec, co tohle má znamenat? U jsem mohl být někde s Lenkou a ty mi místo toho nařídí domácí vězení! To mám tady pořád takhle leet a prtat vaich sedm pádů? Ani mě nehne, oznámil vzdorovitě.

Klid, Vojto, zasmál se poručík.

Odhrnul záclonu. Z okna bylo vidět nedaleký lesík, vpravo nízkou budovu noční vinárny, vedle minigolf.

A proč jsem tady? Ostatní atleti bydlí přece v Internationalu!

Martin se otočil. Do tohohle pokoje nebude problém se dostat. Vojta je ubytován přesně podle naich představ. Take finále by mělo dopadnout k veobecné spokojenosti.

To ti povím nejpozději zítra, odpověděl poručík. Tady kouká do lesa a ne na auta a tramvaje, tak buď rád, dodal chlácholivě.

Jestlipak u vyel Večerník, pomyslel si. Uveřejní ve výrazné úpravě zprávu o tom, e sprintér Masour, největí naděje atletického světového roku na krátkých tratích, zvolil pro svůj praský pobyt klid zdejího motelu. Na pokoji číslo 119 jsme pořídili snímek černé perly, odpočívající před zítřejím mítinkem …

Byl tady ten fotograf?

Vojta přikývl. Ani mě moc netrápil. Za chvíli byl hotov.

Profík, Vojto. Jene vůbec ne z Večerníku, ale od nás. I kdy pod snímkem bude uveden jako autor kmenový fotograf listu…

Lenka u čeká, řekl Martin. Obleč se.

Co tvoje ena?

Musí být doma. Není jí dobře. Nechá tě pozdravovat. Ani tobě, ani jí nemohu vysvětlovat, e je to tak lepí. S kriminalisty obvykle manelky do sluby nechodívají…

Vojta na sebe kvapně soukal zbrusu nové díny. Kde čeká?

U Glaubiců. Jak jste se dohodli. A neboj se, nebudu ti v tvých milostných výlevech dlouho překáet.

Vojta se vděčně zaklebil.

Můeme jít.

Proli halou. U barového pultu seděl Buek a srkal u bůhvíkolikátou coca-colu. Lenivě si změřil odcházející dvojici. Vypadal jako zbloudilý host, který se na nejvyí míru nudí a neví, jak zabít ubíhající čas.

Poručík zamával na taxík, jeho ofér soustředěně vyhlíel zákazníky jako dravec, čekající na kořist.

Kam to bude, éfe? hlaholil na celé kolo.

No prosím, a kdy jedeme za případem, nedostane z něj člověk kloudné slovo, vzdychl Martin.

Ke Glaubicům.

Nastoupil do vozu. Taxík se neslyně odlepil z parkovitě.

Abych nezapomněl, otočil se poručík Ditrich k Vojtovi, asi tě přece jen přestěhujeme jinam.

Fajn, rozzářil se Vojta.

A moná, e u dnes, přemítal poručík.

42

Major Čásek si prohlíel ofotografované stránky.

Louis Leffox.

Narozen v Salt Lake City. Ročník 1950.

Na stránce vyhrazené razítkům hraničních úředníků bylo jen několik nicneříkajících záznamů. Japonsko. Singapur. panělsko. Anglie.

Chlapec nám přicestoval linkou z Frankfurtu. Ale tam měl podle záznamů jen tranzitní přistání. Letěl z Glasgowa.

Zřejmě nadmíru nadený milovník hudby, kdy ze Skotska letí do Prahy na pár koncertů a divadelních představení.

Major Čásek zvedl telefon.,.Seeňte mi přehled kulturních pořadů na tenhle měsíc. Rychle!” Ze zásuvky vytáhl neostrou fotografii. Poloil ji vedle reprodukce pasového snímku. Dlouze si oba záběry prohlíel.

Veel Ulrich. ,,Přece jen bydlí v Blaníku. Zařídili jsme, aby vude v hale i na poschodích leely na stolech výtisky Večerníku.”

Co dělá?” chtěl vědět náčelník.

Zatím nic. Jen se sháněl po programech divadel a koncertů. A hodně hlasitě, bylo ho slyet v celé hale.”

Tak to jsme dva, taky se zajímám o kulturu,” řekl sue major.

Ulrich otevřel ústa. Čásek se usmál. To nic, hochu, můe jít.”

Ulrich vypochodoval z kanceláře. Ve dveřích se málem srazil s uniformovaným přísluníkem, třímajícím v ruce útlý svazek.

Major nalistoval část vyhrazenou koncertům. Pak se soustředěně věnoval opernímu repertoáru. A hledal co nejpečlivěji, ádný lákavý bonbónek neobjevil. Filharmonie je v Rakousku, FOK v Anglii, v Domě umělců jsou jen koncerty áků AMU, ve Smetance dnes večer Moravtí učitelé, jinak nic. Národní jetě v opravě, ve Smetanově divadle celý týden baletní přehlídka áků konzervatoře. Kvůli tomu e by se k nám pan Leffox trmácel přes půl světa? ‘

Leffox … Leffox …

Znovu sáhl po telefonu.

Místo oper a koncertů bych měl pro změnu zájem o něco konkrétnějího. Seeňte Ditricha!”

43

Lenka zářila jako měsíček v úplňku. Jak by také ne, před dvěma lety se s ní loučil na letiti kolohnát, patřící v té době pouze k lepímu běeckému průměru. A dnes je z něho jeden z nejlepích sprintérů světa, o něm experti prohlaují, e jestlie ne Masour, tak u nikdo jiný nemá anci na zlepení stávajícího světového rekordu na stovku.

Vojta se tváří, jako kdy ten rekord právě před chvílí hravě překonal a teď proívá opojné okamiky těstí. Zejména, kdy se dozvěděl, e Lenka nemá ádnou vánou známost. Začal spěně rozvíjet teorii o brzkém úprku na radnici, kam oba, bez ohledu na Vojtovy běecké kvality, doběhnou bok po boku, v mrtvém závodě.

A kam potom?” chtěla vědět Lenka.

Vojta s ústy obloenými sněhobílou pivní pěnou málem upustil půllitr. Kam co?” zkoumal nejistě půdu.

Kam pojedeme?” Lenka jako správná budoucí architektka milovala odjakiva strohost a přímost. Chce se vrátit do Ameriky nebo domů? Takové důleité věci bys měl vědět…

Martin zakalal. Tak já snad půjdu.” Rozhlédl se. U dvou okolních stolů seděl u piva hlouček halasně se bavících muů. Hlavním tématem byla poráka hokejistů v Lake Placid a s ní spojena kritika výběru naeho mustva. Nezasvěcenec by si mohl pomyslet, e se tady koná bujará pánská jízda. Jediným, kdo měl oprávněný nárok sdílet poněkud odliný názor, byl právě Ditrich.

Vojta se oíval. No já… ví, samozřejmě, e se vrátím domů. Kdy chce … ale z Prahy se musím jetě vrátit do Kalifornie. Dodělat pár zkouek … několik závodů … a v létě pak start v Moskvě… Potom…

Dostudovat můe v Praze. Tvoje vláda bude jistě souhlasit!” skálopevně trvala na svém Lenka. Jinak tě nechci ani vidět!”

Vojta se zatvářil zkormouceně. Martine, braň mě! adonil úpěnlivě. A nikam nechoď, jinak jsem ztracen!”

Martin odtrhl oči od starího mue, který u vedlejího stolu právě rozvíjel zasvěcené úvahy o chybách naí obrany a nedostatečném bránění levých křídel.

To se podívejme, na co na vechno máme u nás odborníky, pomyslil si uasle. Podíval se přes stůl. Lenka má pravdu,” řekl tie. Kdy se vrátí, mohl by tě čekat závod, který nemusí vyhrát. Start do neznáma, Vojto!”

Váhavě sáhl po půllitru. Jedno pivo mě nezabije. Doktor Típek by se sice drobet karedil, ale sám ho někdy ordinuje borcům, kteří den před závody trpí nespavostí a trémou. Na poslední spartakiádě bezpečnostních sborů povolil Martinovi dokonce dvě a jak, panečku, noičky druhý den poslouchaly! Byla z toho stříbrná medaile …

Pan Ditrich?

Číník se tázavě skláněl nad stolem.

Co je?” U je to tady, adieu, přátelé, je mi líto, musím se rozloučit… Vak vás pivní brai odvedle ochrání, na to vezměte jed…

Telefon!”

Poručík byl zpátky během minuty. Se smutným výrazem oznámil těbetající dvojici, e ji musí opustit. eně není nějak dobře. Jetě se uvidíme.” Plácl Vojtu po zádech. Vdy jsem ti říkal, e ti v tomhle veledůleitém rozběhu nebudu dlouho překáet.”

Lenka se způsobně začervenala. Vojta vytáhl z kapsy českou gramatiku. Teď se budu muset spolehnout jen na sebe, tos mi dělat neměl, kamaráde!”

Ditrich chlácholivě oznámil, e se moná jetě vrátí. Kdy se neobjevím do deseti, pojede zpátky do motelu. U číníka si objedná taxíka, jasné?”

Jasné.”

Společnost u vedlejího stolu zmlkla. Vojta potáhl z půllitru: Tak na zdraví tvé krásné eny!”

Martin si vyzvedl kabát a skleněnými dveřmi vyel do praského večera.

Za rohem v Tomáské ulici stálo auto s rozsvícenými parkovacími světly.

44

Podívej se na tu fotku! zabořil major Čásek do reprodukce pasového snímku prst. ,,A zapni pamě na druhou kosmickou rychlost!

Ditrich málem vykřikl. Podívejme se, koho nám sem posílají… Nejdřív Nikaragua, pak Státy, s největí pravděpodobností i lázeňské město v Německé spolkové republice. A teď Praha. Pan Líska se vrací do vlasti svých rodičů. Spí Lika. Někdy taky Lew, ofér coloradské televizní stanice!

S tím pánem u jsem měl tu čest. Prohlíel si přírodní rezervaci ve státě Colorado. Zrovna ve chvíli, kdy se tam stala vrada, řekl sue.

No vida, usmál se major Čásek nadějně.

Kdy přijel?

Dnes odpoledne.

Jak si říká?

Proto jsem tě zavolal. Louis Leffox. Náčelník uchopil tuku a tiskacími písmeny načrtl jméno na kus papíru. Dobře se na to podívej!

Martin nakrabatil čelo. Louis je Ludvík, ne? To by souhlasilo.

Čásek mlčky vyčkával. Kdy se mu u ticho v místnosti zdálo nesnesitelně dlouhé, píchl prstem netrpělivě do Američanova příjmení.

Leffox. Člověče, neříkals, e si na tom Divokém západě nechal říkat Lew?

Martinovi se v hlavě rozsvítil přinejmením halogenový reflektor maximální síly. Vzal tuku a napsal kvapně na papír: LEF FOX.

A máme to. Lef nebo LEW, to vyjde nastejno. A FOX je anglicky..

Lika, doplnil major Čásek.

Ten pas ..nakousl Martin.

Je pravý. Organizace, která sem tyhle lidi posílá, o ně nemá nouzi, chlapče. Ostře se na Martina podíval. Masourovi hrozí větí nebezpečí, ne jsme si mysleli. Ta lika poditá u vypomáhala při jedné vradě, aspoň o které víme. Bude toho mít ale na svědomí víc. V Nikaragui asi nebyl u Somozy jen na zdvořilostní stái. Já mu dám koncerty! Kdy říká, e slyel, jaká je Praha krásná, dáme mu tu monost, aby v ní pobyl déle ne zamýlel

Ditrich tuil, co chce teď Čásek vědět. Buek je v motelové hale. Celý motel hlídáme i zvenku. My neproklouzne.

Nesmíme riskovat. Jde o mnoho. Úspěch mise toho zrzka by na druhé straně uspokojil hodně vysoká místa. Jene nemůeme dost dobře zatknout někoho jen proto, e se někde na druhém konci světa vydával za oféra. Víc na něho nemáme. Musíme ho pořádně chytit za ručičku.

Ale včas, četl v duchu Ditrich náčelníkovy mylenky.

Včas, jasné? řekl major.

Co ná mohovitý zaměstnanec garáí? zajímal se Martin.

Je pod dohledem. Pokud půjde pan Leffox jetě dnes za kulturou, vsadím krk, e se za ním vypraví i páně Schwarzerův levoboček, řekl slavnostně major.

U zase sází krk. Martin je také v té chvíli ochoten se vsadit. O co, e Čásek jako vdy o ten krk nepřijde!

Rádio na zdi nesměle odpípalo devatenáct hodin.

Jetě e jsou v hotelu přímé telefony a nemusím běhat po budkách. Je třeba jednat rychle. Čím dřív budu mít tuhle práci z krku, tím lip. Vousáč by mi měl zaplatit pořádnou sumu. S příplatkem za práci v horkém prostředí. Je třeba riskovat. A co nejrychleji zmizet. Rychle, to znamená hned zítra.

Noviny, do kterých z dlouhé chvíle nahlédl, jeho rozhodnutí uspíily.

Dlouhý vyzváněcí tón se ozval jen jednou. Volaný musel zřejmě čekat s rukou na telefonu.

,,Prosím.

Promiňte, to je asi omyl. Volám Smetanovu síň, řekl Leffox perfektní četinou a zavěsil.

Pak si labunicky napustil plnou vanu horké vody. Ze skříně vytáhl perfektní tmavý oblek s jemným proukem. S uspokojením konstatoval, e ani dlouhá cesta ve stísněném kufru nezanechala na látce sebemení stopu.

Vkročil rozváně do vany. Zítra se u budu koupat ve Frankfurtu. e mám vízum na deset dní? Neodkladné záleitosti mě volají, musím se spěně vrátit domů …

Nebude to snad pravda? zasmál se spokojeně.

46

Na koncertě Moravských učitelů zrovna natřískáno nebylo. Sál byl zaplněn sotva zpoloviny. Balkon pořadatelé ani neotevřeli. Zadní řady přízemí zely smutnou prázdnotou. Stařičký kustod zachmuřeně obhlíel sál, v jeho zdech strávil větinu ivota. Holt sborový zpěv je jen pro fajnmekry. Potí je jen v tom, e je jich pořád po čertech málo. Rozhodně mnohem méně, ne je kapacita Smetanky. A přitom je dnes tak parádní program: Smetanovo Věno. Janáček. Martinů.

Po schodech se trousily řídké hloučky opozdilců.

Pospěte si. Za chvíli začínáme, nabádal je přísně a obřadně trhal vstupenky.

Přejete si program?

Návtěvník v tmavém obleku s módním proukem přikývl. Upustil do starcovy dlaně desetikorunu. To je v pořádku, usmál se a zamířil k bufetu v postranní chodbě.

Co je zase tohle? Manestrové sako. Kostkovaná koile. Kalhoty, které viděly naposled ehličku u krejčího, který je před dávnými léty poslal do světa. V těch bych se rozmýlel jít na brambory, řekl si opovrlivě stařík. títivě utrhl lístek. Mu se vydal rázně k bufetu.

Jetě nějaký opozdilec? Biletář neměl rád návtěvníky, přicházející na poslední chvíli.

,,Haló, máte lístek?

Po schodech k sálu se hnal jetě jakýsi mladík, zřejmě v obavách, aby nezmekal ani tón.

S povzdechem si nechal utrhnout kupón vstupenky.

,,Nemůete si pospíit? pobízel kustoda, který obřadně konal svou povinnost.

,,ádný spěch. Nikdo vám vai idli neodnese. Račte program?

Mladík konečně vymanil zbytek lístku z pevného sevření kustodovy dlaně. Program? Ani ne!

To jsou dnes lidi, řekl si stařík a jeho údiv dostoupil vrcholu, kdy poslední z návtěvníků místo do sálu zamířil-stejně jako jeho dva předchůdci - do přilehlého bufetu.

Haló, za chvíli začínáme! volal za ním pln zoufalství.

47

V Dempseyově restauraci na Broadwayi servíroval číník k rohovému stolku ústřice, steak Tournedos, hlemýdě po bretoňsku, ananas s martelem. Oběma hostům pozorně doléval do sklenic temně rudé beajoulais, ročník 1969.

Velmi úrodný rok, poznamenal s plnými ústy hubený stařec s chomáčem edivých vlasů na skráních.

Jak pro koho, odvětil sue vousatý mu s vlasy připomínajícími jeci bodliny. Pro vinaře určitě.

Ale Sethe, jestli máte na mysli krach naich plánů v Československu, tak to se dalo čekat. Vy se svými lidmi jste tomu přece zabránit nemohl.

Zkoumavě usrkl vína a pokračoval. Víte, co se říká v Německu? Eile mit Weile! Spěchej pomalu. Čei mají pro to jiný výraz, trefnějí. Kdybych se rozkrájel, tak vám to nedokáu přeloit. Dočkej času, jako..zavrtěl hlavou. Kdepak, angličtina je, s prominutím, na tyhle slovní veletoče příli neobratná.

Vousáč se naklonil přes stůl. Poslyte, z ústředí naléhají na rychlé ukončení akce. Dostal jsem přes nos, e jsme celou věc příli protahovali. Slíbil jsem, e finále bude s plnou parádou. Můete garantovat, e to vyjde?”

Stařík přemýlivě drel proti světlu sklenku s vínem. ,,Dlouho stálo ve sklepě. U mne ví kadý pikolík, e láhev musí leet. Jinak máte za chvíli místo vína ocet.”

,,Ptal jsem se…” naléhal netrpělivě vousáč.

,,Eile mit Weile, Sethe.” Sklenka spočinula na ubruse. ,,Buďte klidný. Vy ručíte za Lewa, já za toho druhého. Kadý máme svůj díl odpovědnosti. Tak u to prostě na světě chodí.”

,,Je to opravdu vá …”

Stařík přikývl. ,,Syn. Kdy ho při jeho cestě do Německa… řekněme jistí lidé kontaktovali… zajímali se také o jeho ‘původ. Já o něm neměl, to mi věřte, vůbec tuení.”

Vousáč se zasmál. ,,Jste korektní, Hansi. Jistí lidé … to se povedlo. Verbovali ho přece vai chlapci pro vá slovutný hotel. Take jste věděl, kdo vám uvízl v lasu, ne?”

,,Jen proto, e ochotně vyzvonil datum a místo narození. Fier… Fierová…” stařík se odmlčel. Pak, jako by chtěl zaplait nevítané vzpomínky, se strojeně zasmál. ,,Dodnes nemá potuchy, kdo jsem. Hodný milionář, který mu nabízí dobré místo a hodně peněz, kdy vykoná jistou prácičku. Nebyl proti. Za peníze vechno, to je jeho heslo. Pak ho dostaneme v nějakém kamiónu přes hránice a buď pozdraven, ivote v svobodném světě!”

Kolik?”

Laciný zrovna není. Dalo trochu práci ho přimět, aby se s tím zájezdem vrátil domů a byl trpělivý. Dostal malou zálohu v bonech a legendu, e je to dar. Jeho matka pocházela z tehdejích Sudet a její příbuzní dnes ijí v NSR. On o nich samozřejmě nemá ani tuení.”

Zbytek?”

Lew mu vyplatí deset tisíc dolarů. Jak je převezl přes hranice, to u je ovem námět k vyprávění pro vás, Sethe.”

Sáhl opět po sklence. Podívejte se,” podrel ji proti světlu. Úrodné roky jetě neznamenají, e se člověku nad jejich dary nemusí udělat patně od aludku. Plody je třeba umět oetřovat. Trpělivě, rozumíte? A někdy to chce setsakramentsky dlouhý čas!”

Seth zdvořile naslouchal. Pak sáhl do kapsy saka. Vytáhl tlustou ekovou kníku.

Abych nezapomněl, některé věci je třeba vyřídit rychle. Dobrý pěstitel přece sklízí i několikrát do roka. Take malé

odkodné za to, e jste musel oelet dovolenou v Davosu a místo ní řídit..

jisté hotelové záleitosti, doplnil stařec.

Seth pečlivě vepsal výi částky a rozmáchlým gestem se podepsal.

48

Několik tisíc kilometrů od Broadwaye popíjeli jiní dva mui zteplalý dus v nevlídném, stísněném bufetu koncertní síně.

Budete ho muset navtívit u dnes, řekl nazrzlý mu v tmavém obleku.

Chlapík v manestrovém saku, který si před chvílí přisedl a zdvořile poádal o oheň, se poněkud zarazil.

,,Myslel jsem, e a zítra. Po závodech, odpověděl mrzutě.

,,Rozhoduji já, ne vy. To si pamatujte!

,,Dobře, já jen … A peníze? Jak mi je předáte?

,,Pomalu, kamaráde, řekl zrzek s nevolí.,,Nejdřív mi musíte dát zprávu, e se akce podařila. Dávejte pozor: zavoláte mi v noci do hotelu a a zvednu telefon, řeknete jen: Promiňte, chtěl jsem pokoj 331. A zavěsíte. Pamatujte si to. A varuji vás, nesnate se o podraz. Do smrti byste litoval. Pak se usmál a přívětivě dodal: e by vám na tu lítost čas dlouho nezbyl, to je, doufám, jasné?

Spolehněte se.

Peníze v kladném případě nechám zítra v úschovní schránce na letiti. Otvírací kód a číslo boxu vám zatelefonuji do práce z tranzitní haly. Zeptám se, jestli jsem správně na telefonním čísle … následovat bude kód a číslo schránky.

A jak se potom dostanu na druhou stranu?

Včas obdríte pokyny. A teď u jděte. O přestávce se vytrate!

Smetanovou síní se rozuměl řídký detík potlesku. Mohutný sbor muů ve fracích nastupoval na koncertní pódium.

Biletář, který nahlédl dovnitř, aby popohnal opozdilce do sálu, spatřil u pultu nad álkem stydnoucí kávy u jen osamělého mladíka, kterému před chvílí marně nabízel program.

U začali, řekl pohoreně.

Vím, odtuil mladý mu a spokojeně si pohrával v ruce se stříbrným zapalovačem.

Tady se nekouří, zaburácel nakvaeně stařík.

Mladík se usmál. Jsem nekuřák, odvětil chlácholivě. Kde je tady telefon?

49

Poručík Ditrich se vrátil před desátou.

U vedlejího stolu se stále vehementně diskutovalo o hokeji. Vojta finioval: drel Lenku výmluvně za ruku a líčil jí lákavé monosti, které skýtá mladým architektkám nový reim v mladé africké zemi. Má pravdu, vrátím se domů. A ty bude projektovat nové stadióny a já na nich budu běhat, lámat rekordy a dělat ti reklamu.

Lenka se dala do smíchu. S tím tvým vtipem se, hochu, spí hodí do Prahy… jé, hele, Martin! To je fajn, e jsi tady! Prý nám musí jít za svědka. Vojta jinak nedá . .

Ditrich se naklonil nad stolem: Beru a předem gratuluji. Ale mám dvě podmínky.

Jaké? zvídal Vojta.

e k závodům při otevření nového stadiónu na rovníku, projektovaného sličnou architektkou Lenkou, bude pozván i jistý český sprintér.

Splněno předem, ujistil ho Vojta. A druhá podmínka?

Martin zváněl. e se slečna Lenka nyní pokojně odebere na kolej a světová hvězda Masour do motelu. A ádné odmlouvání, případné dotazy zodpovím zítra. Otočil se na číníka. Platit!

Vojta se tvářil zkroueně. Jetě hodinku, kemral.

,,Zítra má závody. Chce v Praze vybouchnout? Tak dělej! 

Na Lenku čekal taxík.

Zítra přijdu do haly, řekla jetě, ne nasedla, a vůz se rozjel Nerudovou ulicí strmě vzhůru.

Tam je zákaz vjezdu, divil se Vojta. Nebo to za ta léta změnili?

Nezměnili, odtuil Martin a cpal Vojtu do volhy, nápadně označené za předním sklem velkou cedulí s nápisem HALOVÉ ZÁVODY - DOPRAVA.

Rychle, nakázal poručík řidiči. Podíval se na hodinky. Bylo půl desáté. Před chvílí hlásil Buek, e neznámý hlas volal do motelové recepce a sháněl pana Masoura. ádal si přímo číslo jeho pokoje. Pan Masour se vrátí po dvaadvacáté hodině,

odříkal recepční bez zakobrtnutí větu, kterou mu Buek, vtípil.

Vojta si v autě tie broukal jakousi záhadnou africkou melodii. ,,Trénovals? zeptal se po chvíli Martina. A jak, pomyslil si Ditrich. A vechno kvůli tobě, kamaráde. Usmál se. A zítra odpoledne. Vezmu tě do Stromovky. Trochu se proběhneme. Abys ze sebe vytřásl ta dvě piva.”

Tři,” opravil ho slavnostně Vojta.

Martin se otočil. Sto metrů za volhou zářila do tmy světla auta, které mělo zřejmě shodou okolností stejnou cestu.

Za deset minut byli před motelem.

Buek stále seděl na své idli. Slavnostně popíjel jubilejní desátou kolu. Na přicházející dvojici se podíval lenivým pohledem, který za celé ty dlouhé hodiny uvykl jen vystaveným bateriím nápojů, syčícímu kávovaru a rozpustilému chichotu stařičkých belgických učitelek, jen s námahou vzdorujících zrádnému účinku plzeňského moku.

Recepční podal Vojtovi klíč. Račte!”

Martin el dva kroky za Vojtou. Recepční se sklonil nad novinami. Vůbec ho nezajímalo, kam se hrne hnědovlasý mladík, který tady není ubytován. Buek nemarnil čas, ocenil Martin.

Vojta se zastavil před dveřmi pokoje. Shýbl se, aby odemkl. Martin ho vzal za ruku. Počkej!”

Co je?”

Říkals, e by ses chtěl přestěhovat. Tak to uděláme hned. A na nic se neptej!” Vzal mu klíč z ruky a táhl ho na konec chodby. Minuli dva číníky, kteří si zřejmě odskočili do temného zákoutí narychlo vykouřit cigaretu. Martinovi s Vojtou vůbec nevěnovali pozornost. Ba ani tehdy, kdy poručík v rohu chodby vzal za kliku a otevřel dvířka vedoucí na dvorek, bez ladu a skladu zaplněný popelnicemi a volně poházenými krabicemi od piva i nápojů poněkud ostřejího raení.

Vedle popelnic stála dodávka s označením motelu. Martin otevřel zadní dveře. Nastup si. Zítra ti vechno vysvětlím.” Vojta zmizel v útrobách auta dřív, ne mohl cokoliv říci. Auto vyjelo z dvorku na úzkou cestu, napojující se po několika stech metrech na dálniční nájezd.

Martin Ditrich si zhluboka oddechl. Ačkoliv vzduchem poletovaly drobné vločky sněhu, cítil, jak se mu na čele perlí krůpěje potu.

Otočil se a veel zpět do motelové chodby. Z kapsy vytáhl klíč a pečlivě za sebou zamkl.

Měsíc se zimomřivě schoval za pokrývku mraků. Z nedaleké dálnice se chvílemi ozvalo bručení motoru. Rezavý zvuk pily větil na plný plyn jedoucí trabanty. Vyí kubatury jsou zřetelně přikrceny do pianissima přísnými notami vyhláky, povolující nanejvý stodesetikilometrovou rychlost.

V okolí motelu panoval klid. V oknech belgických učitelek u utichalo veselé těbetání. Snack bar obrátil idle vzhůru nohama a nad barovým pultem zhasly reklamy na MARTINI A COCA-COLU. Buek u zaplatil a tie se vytratil. Ospalý číník si oddechl. Celý den tady trčí a nedá si ani panáka. Takový by se měl jít spí rozoupnout do vodárny a nezaclánět.

Minigolfové hřitě bylo pokryto slabým sněhovým poprakem. Nepravidelné vyvýeniny hracích sekcí vypadaly jako obrovský model horské krajiny.

Neón vinárny dnes oslepl. Dveře stylizované selské jizby byly opatřeny petlicí s mohutným zámkem, větícím zavírací den.

Z lesíka se odlepil stín. Rychle přeběhl zasněenou louku a na chvíli se ztratil za vinárnou. Znovu se vynořil na scéně, jen spoře nasvícené několika zvědavými hvězdami. Lehce přikrčen přeběhl kolem minigolfového hřitě k dlouhé přízemní budově ubytovacího traktu.

Mu se opřel o zeď a nepravidelně, vzrueně oddechoval.

Na dálnici v té chvíli piloval motor trabantu poslední kilometry ku Praze.

51

Martin Ditrich pohlédl na Buka. Jen aby se neukvapil.

Ruka za okénkem koupelny zkuenými pohyby, takřka neslyně, diamantovým hrotem odstraňovala část skleněné výplně.

Ozvalo se tiché skřípění. To okno by potřebovalo v závěsech namazat, napadlo poručíka.

Kdosi se s námahou protáhl úzkým okénkem a spustil se na kachlíčkovanou podlahu. Chvíli bylo ticho. Pak se na prahu pokoje objevila silueta. V ruce třímala dlouhý, úzký předmět.

Martin Ditrich pevně sevřel pistoli. Najednou cítil bezmezné uspokojení, e za chvíli vechno skončí.

Mu tie přistoupil k posteli v rohu pokoje a zastavil se. Napřáhl ruku.

Bodl jednou. Podruhé.

Potřetí u pohyb nedokončil. Místnost zalilo ostré světlo. Ruka s noem zůstala trčet ve vzduchu. Mu strnul.

Jen si poslute, Fiere,” řekl poručík Ditrich, Takhle ničit cizí loní prádlo, e se trochu nestydíte!”

Buek mlčky přistoupil k dece a nadzvedl ji. Na prostěradle leelo několik stočených přikrývek.

Buek se otočil a vytáhl pouta. Fier sklesle pustil nů na zem a napřáhl odevzdaně ruce.

Jak se vám líbil koncert? zajímal se Martin a otevřel dveře na chodbu. Nečekal na odpověď. Ukázal Fierovi aby el první.

52

Leffox spokojeně přistoupil ke schránce a vloil do ní odřenou aktovku. Přibouchl dvířka a zvolil kód. Tak Fier to zvládl. Volal těsně po půlnoci. Přesně podle domluvy. Není důvodu mu nevěřit. Kdyby nás chtěl podfouknout, mohl by rychle sepsat závě. Pokud by stačil vůbec sáhnout po papíru.

Otočil se a zvedl kufr. Letadlo odlétá za hodinu. Na pasové a celní odbavení je jetě čas. Leffox zamířil k telefonnímu automatu vedle vchodu do letitní budovy.

Vhodil korunu a vytočil číslo.

Haló, garáe Ariel.

Leffox se zarazil. To není on. Ksakru, říkal jsem mu, aby byl v tuhle dobu u telefonu a nestaral se o své moguly a shefly.

Pan Fier tam není?” zeptal se chraptivě.

Na rameno mu dopadla ruka. Otočil se. Díval se do očí hnědovlasého mue a uvědomil si, e se s nimi nesetkává poprvé.

Není a hezky dlouho nebude!” informoval ho poručík Ditrich ochotně. Pojďte, povíte nám, co je nového v coloradské televizi a v jednom západoněmeckém hotelu! U se nemohu dočkat,” dodal.

Sluchátko vypadlo Leffoxovi z ruky a bezmocně se kymácelo na pokroucené ňůře jako bizarní hodinové kyvadlo.

K Leffoxovi přistoupil Ulrich. Pojďte,” vybídl ho. Máte

vízum na deset dní, proč byste tak nakvap odjíděl? Vdy my vám ho klidně prodlouíme!”

Řidič volhy otevřel dvířka. Martin usedl vedle Leffoxe a důvěrně se k němu naklonil. Jetě vás musím poádat o prominutí, e jsem vás v noci vzbudil. Ale vy jste na ten hovor přece čekal, viďte?

Leffox zarytě mlčel. Díval se upřeně před sebe.

Volha se odlepila od chodníku.

Ahoj,Martine!

Píi ti z nemocnice CHARITY OSPEDALE v Římě. Stala se mi nehoda. Při přestupování na linku, kterou jsem měl cestovat domů do Afriky, jsem měl několik hodin času a tak jsem si z letitě LEONARDO DA VINCI chtěl zajet do města, prohlédnout si věčný Řím. Na kraji města do mého taxíku vrazilo z boční ulice nákladní auto. Měl jsem těstí v netěstí: ofér mrtev na místě, auto úplně zdemolované, ale já z toho vyvázl jen se třemi zlomenými ebry a dvojitou frakturou stehenní kosti. Maličkost, viď! Doktoři tady říkají, e u za půl roku zahodím berle. Policie nic nezjistila, náhodný svědek sice ohlásil číslo toho náklaďáku, ale bylo prý falené. Martine, mrzí mě, e mám po sezóně dřív, ne vlastně začala. Vidí, nemusel jsem se ani vracet do Kalifornie a přesto jsem neuel tomu startu do neznáma, před ním jsi mě varoval. Ani neví, jak jsem se těil, e budu při zahájení olympijských her pochodovat pod novou, svobodnou vlajkou mé vlasti. Snad tedy přítě Martine, splň mi jednu prosbu. Zajdi za Lenkou a vypijte U Glaubiců jedno pivo na moje zdraví!

Vojta

Konec