Stop! hranice! - neznámý

Parkovitě poslední noci

V radiostanici zaumělo a z mikrofonu se ozval hlas:

Zde Růe jedna… Růe, jak mě slyíte? Přepínám ..

Strámistr Horák zvedl sluchátko.

Zde Růe … slyím vás dobře. Příjem ….

Jsme u čtvrtého kontrolního bodu. Z kapličky na rozcestí u Hradíc zmizely dvě soky a obraz Madony. Jetě před hodinou jsme tudy projíděli a bylo vechno v pořádku.”

V posledním období přicházelo ve svodkách hláení o obdobných krádeích. Pachatele se dosud nepodařilo zjistit. Vem hlídkám bylo uloeno věnovat zvlátní pozornost památkově chráněným objektům.

Tak u máme kodnou i u nás, a zrovna to muselo postihnout mne,” povzdychl si Horák.

Hlídka hlásila dalí podrobnosti:

Předběným ohledáním místa činu bylo zjitěno, e se krádee dopustilo několik pachatelů. Násilím uvolnili mří a odcizené předměty odvezli s největí pravděpodobností automobilem. Při okraji vozovky jsou dobře viditelné stopy pneumatik. Nezjitěné vozidlo odjelo směrem na Plzeň. ‘ Nasazení sluebního psa bude asi bezvýsledné.”

Ohlásím to operačnímu středisku. Zajistěte stopy a čekejte na dalí pokyny! Zatím končím. Zůstaňte na příjmuI”

Za necelou půlhodinu dorazil na místo činu pohotovostní vůz okresní správy SNB.

Argo, stopa!”

Sluební pes zavětřil a po několika vteřinách zamířil ke křiovatce silnic. Tam chvilku bezradně pobíhal a pak si s kňučením sedl psovodovi k noze.

Tady vám opravdu mnoho nepomůu, vak to sami vidíte. Pachatelé odvezli uloupené předměty motorovým vozidlem.”

Ohledání místa činu skončilo. Zjitěné poznatky nebyly příli uspokojivé.

Ráno hlásil strámistr Horák náčelníkovi oddělení:

….. Ve srovnání s dřívějími případy usuzuji, e jde

o totonou skupinu, která disponuje motorovým vozidlem. Pochází zřejmě z Plzně nebo blízkého okolí. Vzhledem k nepříli vysoké historické a umělecké hodnotě odcizených předmětů lze předpokládat, e pachatelé nejsou v tomto směru znalci a podle způsobu vlámání s největí pravděpodobností ani zkuenými zloději.”

,,To je vechno hezké, Horáku, ale pro nás málo potěitelné. Vdy vy jste ty chlapy měli téměř na dosah. Stačilo několik minut a mohli jste je chytit přímo při činu. Teď jim je kdovíkde konec.

Přesto, e poručík před chvilkou dokouřil, zapálil si novou cigaretu a nabídl také Horákovi.

Říkáte, e jsou zřejmě z Plzně nebo okolí. Snad máte pravdu, ale mohou být stejně tak z Klatov, Strakonic, Tábora, Beneova, nebo dokonce z Prahy. Není moné ani vyloučit, e na nejbliím rozcestí odbočili a jeli zcela opačným směrem. Prověřte, zda někdo z hradických občanů neviděl pozdě večer projídět obcí auto. A nezapomeňte se zeptat v hostinci, moná, e se tam zastavili.”

Strámistr povzdechl a odloil nedopalek do popelníku.

Já vím, e máte po čtyřiadvacítce, Horáku, ale teď je kadá minuta drahá. Vak se jetě za manelkou do porodnice podíváte.”

Ukázalo se, e náčelník oddělení odhadoval správně.

Vedoucí pohostinství v Hradících vypověděl Horákovi:

Asi v est večer přili do podniku čtyři hosté ve věku dvaceti a jednadvaceti let. Nikdy předtím jsem je neviděl. Objednali si večeři. Pak vypili několik piv. Jeden z nich zaplatil celou útratu. Nedělala víc ne osmdesát korun.”

Toto důleité sdělení potvrdil a rozířil místní traktorista Morávek:

Krátce po devatenácté hodině jsem el do hostince na pivo. Viml jsem si, jak právě odtud vycházela skupina mladíků. Nevěnoval jsem jim pozornost. Chovali se normálně. Vím zcela jistě, e jeden z nich odemkl auto, zaparkované před hostincem. Státní poznávací značky jsem si neviml, ale byla to červená kodovka. Kterým směrem odjela, nemohu uvést.”

To bylo zatím ve, co se pracovníkům okresního oddělení Veřejné bezpečnosti podařilo zjistit.

*

Hans Múller spěchal po probouzející se vídeňské Prater Strasse. Několikrát se ohlédl, ne veel do jednoho z domů. Vyběhl do prvního patra. Na jedněch z dveří svědčila nová vizitka o tom, e byt změnil před krátkou dobou svého majitele. Po několika vteřinách otevřela dveře mladá, ena.

Jste očekáván, pane Mullere.”

Hans Múller vstoupil do haly. Byl několikrát v tomto bytě a velmi dobře věděl, kudy do éfovy pracovny.

Richard Róder seděl v hlubokém křesle, zahalen oblakem doutníkového dýmu. Na stolku před ním stál álek černé kávy. Červené oči a unavený výraz ve tváři tohoto asi padesátiletého mue silné postavy svědčily o probdělé noci.

Jsem rád, e jste přiel, Mullere. Posaďte se!

Stalo se něco?”

Ne, ale potřebuji rychle dalí zboí. Nae zásoba se v posledních dnech značně ztenčila. Brzy bych neměl klientům co nabídnout. Vezměte si vůz a jetě dnes odjedete do československá. V Českých Budějovicích, v restauraci hotelu Zvon vás bude očekávat mezi devatenáctou a dvacátou hodinou jistý Pavel Drábek člověk asi ve vaich letech, bude mít brýle s irokou tmavoedou obroučkou, pít bude pivo, na stole před sebou bude mít poloeny cigarety sparty a na nich světle modrý zapalovač. Od něho se dozvíte dalí podrobnosti.”

Róder pomalu vstal a přeel k psacímu stolu. Otevřel jednu ze zásuvek a vyndal z ní obálku.

Tady máte prostředky k uzavření obchodu. Jste dobrý znalec, máte moji plnou důvěru. Pokud jde o odměnu pro vás, zálohu vám vyplatí Ruth. Zbytek jako obvykle.”

A doklady?”

Vae cesta bude zcela soukromá. Pojedete jako turista. Nehrozí ádné nebezpečí.”

Róder neurčoval přesně svým lidem, kudy mají jet. Chtěl jen, aby dodrovali zásadu: Nevracet se přes přechod, kterým vycestovali. Říkával;1 Je to tak bezpečnějí.” Sám vak tomuto tvrzení příli nevěřil.

Času není nazbyt,” řekl si Můller, kdy opoutěl Vídeň. Přesto vak nejel nejkratím směrem. Ten si nechal pro zpáteční cestu. Jeho volkswagen vyrazil na St. Polten.

*

Na hraničním přechodu panoval toho dne relativní klid. Odbavování probíhalo plynule a náčelníkovi oddělení pasové kontroly zbyla chvíle času, aby se mohl věnovat posile, kterou právě dostal.

,,Ná hraniční přechod byl otevřen v roce 1953, seznamoval s historií sluebního pracovitě mladého přísluníka. MProvoz tehdy představoval jen několik vozidel za den. Uplynulo vak pár let a situace se zcela změnila. Uvolnění mezinárodního napětí a mírová iniciativa socialistických zemí vedly k rozvoji cestovního ruchu. O velikonočních svátcích

v roce 1965 přes ná přechod projelo za jediný den tisíc sedm set vozidel. Tehdy jsme se pořádně zapotili, ale zvládli jsme to. Frekvence na naem přechodu vyaduje od kadého mimořádnou obětavost a to bez ohledu na to je li přísluníkem OPK, celní odbočky, nebo pobočky čs. státní banky. Vichni dohromady tvoříme kolektiv a kadý úspěch je výsledkem společné práce.”

,,A nějaký velký případ jste tady měli?”

Velký případ? Kadý, kdo sem přijde, by chtěl slyet o velkých případech. Co vak určuje jejich velikost? Mnoství nebo hodnota odhaleného ilegálně převáeného zboí? Námaha, vynaloená na zjitění nezákonné činnosti…? Myslím si, e ani jedno, ani druhé. Já osobné povauji za nesprávné rozliovat z tohoto hlediska jednotlivé případy. Vechny toti mají společný znak poruování československých zákonů. A naí povinností je takové činnosti zabránit. Ale abych uspokojil vai zvědavost, zmíním se o několika případech …

Nebyl jsem na OPK jetě příli dlouho, teprve jsem jako vy začínal a sbíral první zkuenosti. V odbavovacím prostoru zastavilo vozidlo typu Caravan. Mu středních let, který seděl za volantem, mně podal doklady. Cestoval sám. Ve voze měl jediné zavazadlo co není právě obvyklé a vzbudilo to ve mně určité podezření. Pohlédl jsem do pasu a jen tak mimochodem jsem ukázal na kapotu motoru. Řidič sáhl pod palubní desku, ale kapota se neuvolnila. Nejde otevřít, pokrčil rameny a na jeho čele se objevily krůpěje potu. Znervózněl. Znovu se pokusil uvolnit závěr, ale marně. Nevím co s tím je, řekl po chvíli. A se vrátím domů dám si to do pořádku. Není třeba, podotkl jsem klidné, zavolám naeho mechanika, aby vám to spravil. Mu se rozhlédl kolem sebe a potichu poprosil: Mohli bychom být u toho sami dva? Přikývl jsem. Není třeba volat mechanika, dodal a znovu sáhl do vozu. Tentokrát uzávěr víka povolil. To co jsem spatřil, mne ohromilo. V motorovém prostoru byla schoulena ena. Ruceanohy měla na několika místech popáleny. Kdy jsme jí pomohli ven, vytrhla se nám, skočila do vozu a zabouchla za sebou dveře. Snail jsem se dostat dovnitř. Za chvíli vak sama otevřela, vystoupila a v náručí drela dítě. Pak teprve, jako by ucítila bolest, podívala se na ruce a ztratila vědomí.

Druhý případ, na který si vzpomínám, je mnohem prostí, ale myslím, e je neméně zajímavý. Odbavoval jsem vozidlo státní poznávací značky Německé spolkové republiky. V autě čtyři cestující manelé se dvěma dětmi. Zcela běná situace.

Po prohlídce dokladů , znějících na jméno mnichovské rodiny, jsem nahlédl do vozu. Ačkoliv bylo časné odpoledne, děti tvrdé spaly na zadním sedadle. To se mi zdálo nenormální. Prohodil jsem několik zdvořilostních vět s řidičem a bedlivě sledoval jeho odpovědi. Dialekt, kterým mně bavorský Němec odpovídal, zněl poněkud divně. Poádal jsem o chvilku strpení a odeel jsem do kanceláře. Ukázalo se, e doklady nejsou zcela v pořádku. Vrátil jsem se k vozu a řekl, aby vichni vystoupili. Děti tu snad mohou zůstat, namítl mu. Místo odpovědi jsem poznamenal: To je zajímavé, hovoříte meklenburským dialektem. Účinek této poznámky byl překvapující. Nemá smyslu zapírat, zaznělo zcela jiným tónem. Pak ji lo vechno velmi lehce. Jen děti jsme nemohli vzbudit. Jejich otec, lékař, jim dal účinný uspávací prostředek. Co kdyby si při přechodu státních hranic přece jen nemohly vzpomenout na své nové jméno. Celá rodina toti cestovala na padělané doklady.

V současné době tyto případy nejsou typické. Dnes máme problémy s poněkud jiným druhem trestné činnosti. Předevím s pokusy o ideologickou diverzi, prováděnými paováním tiskovin a knih s protisocialistickým obsahem. A pak podloudný vývoz památkových předmětů. Zadrení pachatelů vyaduje stejnou profesionalitu a pohotovost jako zadrení naruitele státní hranice.

Pamatujte si, odhalení trestné činnosti Je vdy výsledkem práce celého kolektivu, který na hraničním přechodu slouí. Tak tomu bylo i v případech, o nich jsem vám vyprávěl.”

Zatím co náčelník OPK seznamoval nového přísluníka s operativní situací, ivot na hraničním přechodu plynul dál. Kamión, který stál jetě před chvílí před závorou, opoutěl československé státní území. Také odbavování osobních vozidel probíhalo béz sebemení závady.

Dobrý den, prosím vae cestovní doklady,” ozvalo se obvyklé zdvořilostní oslovení, kdy v celniti zastavil volkswagen vídeňské poznávací značky. Asi čtyřicetiletý cestující mlčky podal rakouský pas přísluníkovi pasové kontroly …

Vae jméno, prosím?”

Hans Můller.”

Cestujete sluebně?”

Ne, jako turista,” řekl příchozí lámanou četinou, zatímco k vozu přistoupil celní kontrolor.

Prosím, vystupte a ukate mi zavazadlový prostor!”

Cestující ochotně uposlechl. Celník spatřil jen nepříli velký kufr.

Co v něm vezete?”

Mu místo odpovědi otevřel víko. Dva pánské obleky, několik koil, běné cestovní potřeby… Nic, co by bylo v rozporu s celními předpisy.

Náčelník OPK sledoval s novým přísluníkem průběh odbavování jednotlivých vozidel na televizní obrazovce.

Mám to tady vechno jako na dlani, ale nejraději chodím přímo na plac, jak říkáme celniti. Půjdeme se tam podívat. Přesvědčíte se sám, jak to tady chodí…

V hale bylo runo, několik turistů stálo u okénka pracovitě čs. státní banky. Jeden z Rakuanů si se zájmem prohlíel velkou skleněnou vázu, vystavenou ve vitríně. Kdy spatřil uniformu náčelníka OPK, obrátil se na něho zdvořilým dotazem:

Chtěl bych ji koupit.”

Náčelník se usmál. Ta není na prodej, ale podobnou u nás jistě dostanete, je to výrobek českých sklářů.”

Kdy cizinec poodeel, dodal: Tahle váza není skutečné na prodej. Podívejte se, je pod ní diplom, dostali jsme ji za výsledky, dosaené v soutěi o nejlepí hraniční přechod. Kadoročně ji vyhlauje Hlavní správa Pohraniční stráe a ochrany státních hranic, Ústřední celní správa a Vládní výbor pro cestovní ruch.”

Vyli před budovu.

Hans Můller zabouchl za sebou dveře a nastartoval. Kdy projel otevřenou hraniční závorou, podíval se na hodinky. Ukazovaly 17,15. Byl si jist, e schůzku ve Zvonu nezmeká.

****

Ve srubu, přilepeném ke skalnatému srázu vysoko nad řekou, bylo runo. Ji delí čas sem nejezdili jeho majitelé, kteří si pro nedělní víkendy zvolili pohodlnějí místo a,skalní hnízdo’ přenechali synovi.

S těma krámama je konec. Zbytečně riskujeme a nic z toho. Vezmeme li Wágnerovu nabídku, hodí to kadému nejmíň tři tácy. T o snad stojí za trochu námahy. Nesmíme tuhle anci propást,” přesvědčoval partu Hugo.

S Wágnerem se poprvé seznámil při jedné noční toulce Prahou. Nebyl tenkrát při penězích a Wágner dělal granda. Teprve po několika měsících se Hugovi zmínil o své sběratelské váni. Kdybys o něčem věděl, tak nezapomeň. Dobře zaplatím, slíbil tehdy a Hugo ho nenechal dlouho čekat. Od té doby mu parta Hugovým prostřednictvím dodávala kořist. Ale

těch pár stovek, které dostala za téměř bezcenné soky a kříky, stačilo sotva na pořádný mejdan. S čím Hugo přiel dnes, bylo něco zcela jiného …

Wágner nutně potřebuje nějaký pořádný obrazy a ty v kapličkách nenajdeme.”

Boris, Viki a Ruda se po něm nechápavé podivali.

Kde jinde můeme sehnat originály ne v obrazárně? Hned zítra se rozjedeme na výlet po hradech českých. Táta s mámou odjeli na dovolenou a auák nechali doma. Máme ho k dispozici na celých čtrnáct dni,” pokračoval Hugo. Nebo se někdo bojí? Nikoho nenutím, ale prachy dostane jen ten, kdo jde se mnou. To je snad jasný.”

Hugo byl uznávaným vůdcem party. Nikdy se mu ádný její člen nepokusil odporovat. Tak tomu bylo i tentokrát.

S námi můe vdycky počítat,” řekl Boris za vechny.

Zámek, který jste navtívili, je jednou z mála empirových staveb na území naeho státu. Vznikl postupně v letech 1821 a 1839 přestavbou barokního sídla, které u nevyhovovalo dobovým podmínkám. Také jeho interiér proel mnoha změnami. Nejzávanějí vak nastaly a v padesátých a edesátých letech naeho století, kdy se zámek stal součástí státní rezervace.

Nyní se nacházíme ve vstupní hale. Vai pozornost jisté upoutal překrásný reprezentační kočár, který majiteli zámku věnoval císař Frantiek I. na podzim roku 1813, po vítězné .bitvě národů’ u Lipska. Jsou zde vak i jiné zajímavosti. Například na pravé straně vidíte na mramorovém podstavci bustu římského císaře …

Do výkladu mladé průvodkyně se ozvalo oupání nohou a skupina návtěvníků pohlédla do kamenné tváře Marca Ulpia Traiana, který stál v čele římského impéria do roku 117 naeho letopočtu.

Na straně levé je umístěna busta prvního římského diktátora, hrobaře republiky, Gaia Julia Caesara, který stanul na vrcholu své slávy v roce 45 před naím letopočtem. Jak jisté víte, o rok později zahynul násilnou smrtí.

A nyní vystoupíme hlavním zámeckým schoditěm do prvého patra, kde je po obou stranách chodby umístěna řada velkých portrétů …”

Hugo se významně podíval na Borise, který el v tu chvíli těsné vedle něho.

Laickým odhadem se snaili ohodnotit jednotlivá díla neznámých mistrů.

Obrazy visely téměř v kadé místnosti zámeckého interiéru. Byly to portréty nejrůznéjích evropských panovníků z 18. a 19. století a také volně komponované krajiny. Zapamatovat si, ve kterém salónu se nachází podobizna Filipíny Nosticové Rieneckové a kde Malánie Zichy Farrarie, bylo prakticky nemoné. S tím ale Hugo počítal. Jetě před návtěvou zámku rozdělil přesně úkoly:

Já s Borisem vyhledáme vhodné obrazy. Vy dva,” obrátil se na Rudu a Vikiho, pořídíte orientační plánek zámku.”

Předstírat mimořádný zájem a chodit s papírem a tukou v ruce by bylo nápadné. Spoléhali na pamě.

Nae prohlídka končí. Dříve ne se s vámi rozloučím, chtěla bych vám říci několik slov o přilehlém anglickém parku, který doplňuje romantiku zámku i jeho okolí.”

Asi osmnáctiletá pohledná dívka, zřejmé studentka, která zde nala prázdninové zaměstnáni, uzavírala svůj výklad.

….. roste v něm nejen mnoho clzokrajných stromů

a zajímavá květena, ale jsou zde i četné drobné architektonicky zajímavé stavby, několik rybníků, na kterých hnízdi hejna vodního ptactva…

V parku za zámeckou budovou zůstali sami. Větina turistů hned po skončení prohlídky spěchala na parkovitě nebo obklopila Stánek se suvenýry.

Dostat se dovnitř nebude snadné,” uvaoval nahlas Hugo. Chvíli se zamyslel. Ostatní členově party ho s napětím sledovali.

Asi vím, jak na to,” řekl pak pomalu.

*

Hotel Zvon patří mezi nejnavtěvovanějí podniky jihočeské metropole. Po celý rok plno a zvlátě v letních měsících je v restauraci nouze o volné místo. Můller se zastavil ve dveřích.

Také mohli sjednat pro schůzku klidnějí místo, pomyslel si a jeho pátravý pohled putoval od jednoho stolku ke druhému. Konečně nael ten pravý. Docela vzadu. Stály u něho jen dvě idle. Jedna volná, na druhé seděl mu, jeho vzhled odpovídal popisu Pavla Drábka. Vedle sklenice piva hlásala tabulka s nápisem ,rezervě’, e byl stolek objednán. Na stolní desce leela krabička spart se světlemodrým zapalovačem.

Přeel nejdříve kolem a ani by cokoliv řekl, posadil se na volnou idli. Mu u stolu se na něho tázavě podíval.

,,To místo je rezervováno,” prohodil k příchozímu.

Promiňte, ale chtěl bych se pouze navečeřet. Jsem po dlouhé cestě,” odpověděl Můller lámanou četinou. Nezdr ím se dlouho.”

Kontaktovací rozhovor se rozvíjel přesně podle stanoveného scénáře. Nebylo pochyb, e oba stolovníci patří k sobě.

Jakou jste měl cestu, pane Můllere?”

Proběhla v naprosté pohodě.”

I tato otázka znamenala mnohem víc, ne se mohlo zdát tomu, kdo by zcela náhodně odposlechl jejich rozhovor.

Světlovlasá dívka v bílé zástěrce přinesla jídelní lístek. Muller na ni se zalíbením pohlédl.

Říká se, e máte nejen dobrou kuchyni, ale i hezká děvčata. Asi na tom něco bude.” Objednal si jihočeskou specialitu, zatímco jeho partner si poručil pivo.

Spát budete na čísle stopětatřicet. ádné apartmá to není, ale myslím, e budete spokojen. Můj pokoj je vedle vaeho …

Můller byl zcela zabrán do jídla a slovům svého společníka v této chvíli věnoval jen nepatrnou pozornost. Teprve kdy povečeřel, řekl:

Vůz mám před hotelem, zapíi se v recepci a dám do pokoje zavazadla.”

Drábek na chvíli osaměl. Věděl dobře, e Můller sice není jeho přímým zákazníkem, ale bude od něho záviset výe ceny a tedy i Drábkova zisku. To stojí za trochu zvýené úslunosti. Obchod do zahraničí se jinak neuzavírá.

Můller se vrátil asi po půl hodině. Byl oholen a aty, které si převlékl, svědčily o tom, e se rozhodl strávit večer ve společnosti.

Mohu vás pozvat na skleničku do vinárny?” navrhl Drábek.

Rád. Jednání vak odloíme na zítra, nemáte li nic proti tomu. Dnes ani slovo o obchodech.”

Drábek přikývl. Výdaje s pozváním patřily do jeho reie.

Druhý den vstal Drábek časně zrána. Oblékl se a netrpělivé čekal ve svém pokoji na souseda. Můller se objevil a o půl desáté, dal si snídani donést do pokoje.

Trochu jsem si přispal, příteli. Doufám, e se proto na mne nebudete zlobit. Ale máte na tom podíl. Zval jste na skleničku a byl z toho flám, e ani nevím, jak jsem se dostal do postele.”

Pane Můllere, zboí, které mám pro vás připraveno, je opravdu kvalitní. Několik unikátů loveckých zbraní, tři tisky starých knih a dvě dřevořezby. Skutečná lahůdka pro znalce.”

A co obrazy?”

Bohuel, ty zatím nejsou. Dělám co mohu, ale některé zdroje doslova vyschly. Kromě toho nejste sám, kdo má o toto zboí zájem.”

Večer jste hovořil o jakémsi zámku ..

Jetě nedávno tam byly velké monosti. Dnes je vemu definitivní konec. Policie přila dřív ne my.”

Můller se podíval na Drábka nechápavým pohledem.

Přili jsme příli pozdě. V kadém případě musíme být opatrnějí. Nerad bych dopadl jako správcové, která tam hospodařila, est let za mříemi, to si vůbec nedovedu představit. Ale proč vám o tom vem povídám: roste riziko a tím i ceny. Nedá se nic dělat…”

Riziko je na obou stranách stejné,” namítl Můller. Moná, e u nás jetě o něco větí. S tím se musí počítat. A pokud jde o výi ceny, věřím, e se dohodneme.”

V to doufám i já, pane Můllere. Ale je nejvylll čas, abychom vyrazili. Pojedu první, vy mne, prosím, následujte. Jedeme na určité bezpečné místo, kde provedeme transakci.”

Vyli odděleně před hotel.

Drábek usedl do fiata a vyjel sledován po ohvfll volkswagenem s rakouskou státní poznávací značkou, směrem k Třeboni.

Tady budeme v naprostém bezpečí,” řekl Drábek, kdy vystoupili před chalupou na pokraji lesa, vzdálené několik set metrů od nevelké jihočeské vesnice.

Zajedeme dovnitř, nikdo nemusí vědět, e mám hosta,” dodal s úsměvem a otevřel vrata do dvora, obehnaného vysokou kamennou zdí.

‘Můller chvilku váhal, ale usoudil, e není vyhnutí. Konečně, proč by neměl Drábkovi důvěřovat. Osobné ho viděl včera poprvé, ale éf jeho prostřednictvím uzavřel ji několik výhodných obchodů. Bez dalích úvah vjel do dvora za fiatem. Kdy vystoupil ze svého volkswagenu, Drábek zavřel vrata.

Tohle je vae království?”

Na otázku nedostal Můller odpověď. Místo toho jej Drábek pozval do chalupy. Vybavení uvnitř bylo stylové. Vyřezávaný selský nábytek a lidová keramika svědčily o vytříbeném vkusu majitele.

Nezdrím vás dlouho, malé pohotění jisté neodmítnete.”

Drábek zmizel v kuchyni. Za chvíli se vrátil s velkou obloenou mísou, dvěma skleničkami a lahví čiré tekutiny.

Pravá domácí slivovice!” Nalil do připravených odllvek a zvedl sklenku proti oknu.

Voní znamenitě,” pochvaloval si Můller.

Tak tedy na zdar naeho jednání! A pokud máte chu, poslute si.”

Na Můllerovi vak byla znát netrpělivost. Několikrát přejel prsty po hraně stolu.

Konečně Drábek vstal a pomalu otevřel truhlici v rohu jizby.

Zde je vechno, co jsem vám slíbil. A pokud budete mít zájem, moná, e se najde jetě něco navíc.”

Můller si znalecky prohlíel zbraně, dřevořezby I svazky knih, které před něj Drábek poloil. Poznal na první pohled, e mají značnou historickou cenu. Současné se v něm probudil i obchodní duch.

Za kolik?” zeptal se nevzruené.

Sto padesát tisíc.”

Vy jste se zbláznil.”

Má to mnohem větí cenu. Mohl jsem to u několikrát prodat!”

Tak proč jste to neudělal?”

Drím dané slovo!”

Ale o tak vysoké ceně nebyla řeč!”

Upozornil jsem vás, e ceny stále stoupají.”

Nabízím vám sto dvacet.”

Drábek sáhl znovu do truhlice a postavil před Můllera dvě nevelké soky.

V tom případě se dohodneme.”

Pozvedli sklenky. Obchod byl uzavřen.

Doufám, e jsme tady sami!?” Muller zabodl pohled do Drábkových očí.

,,Můete se spolehnout. Myslím, e je to v naem společném zájmu.”

Můller vstal a vyel na dvůr. Přibouchl za sebou dveře volkswagenu. Z boční kapsy dveří vytáhl roubovák. Povolil dva vruty, jimi byl v předním panelu uchycen popelnlček, vyjmul jej a stiskl tlačítko pod ním umístěné. Ozvalo se slabé cvaknutí a z dutiny vyjelo pouzdro s obálkou. Opatrné ji vyndal. Byly v ní bankovky. Odpočítal smluvenou částku. V tu chvíli se mu zdálo, jakoby ho někdo pozoroval. Rychle vloil obálku zpět do pouzdra a to zasunul do původní polohy. Alespoň na jedné straně přichytil popelník a zvedl hlavu. Na zápraí stál Drábek. Ruce měl zabořeny v kapsách a díval se k obloze.

Myslím, e přijde bouřka,” řekl, jako by nepostřehl Můlle rovo leknutí.

Vrátili se do chalupy. Usedli ke stolu.

Nemohu nosit tak velkou částku peněz u sebe, to snad

chápete. Musel jsem pro ně do auta. Zde jsou. Přepočítejte si

je.

Důvěřuji vám. Bankovky zmizely bez počítání v náprsní kapse Drábkova saka.

Teď mne nechte chvíli o samotě. Uloení věcí do auta je výhradně mým tajemstvím, usmál se Můller.

Netrvalo dlouho a předměty zmizely v několika skrytých prostorech automobilu. Pak se Můller vrátil do chalupy.

U odjídíte?”

Ano. Chci vám připomenout, e jste mi slíbil obrazy … Udělám co bude v mých silách. Dobrých partnerů si váím. Doufám, e přítě si ty obrazy odvezete.”

Podali si ruce a vyli z chalupy. Můller nastartoval vůz a Drábek otevřel vrata.

Za několik hodin po Můllerově odjezdu odeslal Drábek z třeboňské poty telegram na praskou adresu Zdeňka Wágnera:

Strýc odjel. Slíbil jsem mu fotografie. Spoléhám na tebe. Přijedu za čtrnáct dnů do Prahy. Věřím, e nezklame.

Pavel.”

****

Hugo si tentokrát vyjel do západních Čech na vlastní pěst. Spokojeně si za volantem pohvizdoval. V Rokycanech ho stavěla asi osmnáctiletá stopařka.

Vzal byste mě do Plzně?”

Mlčky otevřel dveře. Posadila se vedle něho.

To je vae?” optala se zvídavě.

Nechápavě na ni pohlédl.

Myslím to auto. My taky máme červený dodo.

Tak proč jezdí stopem?”

Nemám řidičák. A pak, táta by mně ho stejně nepůjčil.” Ty bydlí v Plzni?”

Ne, v Praze. Jedu si do ‘intru’ pro nějaký věci.”

A jak zpátky?”

Taky stopem. Prachy si etřim na vandr.”

Zvu tě na boudu. Co ty na to?

Tak fajn.”

Vyndala z kabelky tuku a vytrhla z notýsku kus papíru. Tady má moje číslo. Zavolej, a bude mít čas.”

Zastavil jí u plzeňského divadla.

Tak čau … a nezapomeň! Říkají mi Věra.”

Čau. Hugo.”

Zabouchl dveře. Jeho kodovka zmizela v proudu vozidel,

směřujících k výpadovce, označené lutou dopravní značkou s číslicí dvacet jedna.

Za necelou hodinu parkoval na malém náměstí v obci nedaleko zámku. Zamkl a vydal se po silnici, vedoucí do malebného údolí.

Zavolám jí, a budu v balíku, uvaoval cestou o stopařce.

Z úvah ho vyruil zvuk klaksonu.

Aby ses nezbláznil, vole!” houkl za autem, které ho předjelo.

Za hustou alejí stromů se objevila zámecká budova.

Hugo nespěchal. Zapálil si cigaretu a zpomalil krok. Jetě jednou si v duchu zopakoval svůj plán …

*

U pokladny čekala skupina turistů. Stoupl si na konec fronty.

Dveře do zámku se otevřely dřív ne si stačil koupit vstupenku. Ze vstupní haly vyel mladý průvodce, asi v Hugových letech.

Prosím výpravu z národního podniku Tesla, aby se připravila k prohlídce zámku.”

Houf asi čtyřiceti lidí se hrnul ke vchodu, zatím co Hugo se opřel o roubení studny. Nebyl zde sám, na vyvýeném stupni posedávalo několik kluků a holek v oumělých dfnsách. Nezajímali ho. Byl rád, e je v tuto chvíli sám.

Za dvacet minut se zámecké dveře otevřely znovu. Tentokrát se objevila starí průvodkyně. Mluvila německy a vítala hosty z NDR, kteří proívali dovolenou v západočeských lázních.

Teprve asi za hodinu se Hugo dočkal. Ve dveřích se objevilo mladé děvče. Poznal ji hned podle hlasu, kdy seznamovala návtěvníky s historií zámku a s vystavenými exponáty. Lhostejně jí podal vstupenku ..

Proli vstupní halou a vystoupili do prvého patra. Hugovy oči těkaly po stěnách. Výklad příli nevnímal. Zvonivý hlásek děvčete se pro něho stal jen neurčitou zvukovou kulisou.

Ve spojovací místnosti mezi hostinskými pokoji a reprezentačním křídlem vak zvýil pozornost.

Dnes jsou zde vzácná umělecká díla, vesměs originály, které pocházejí z původní zámecké sbírky. Povimněte si, prosím, zvlátě dvou olejů na bočních stěnách. Pocházejí z poloviny sedmnáctého století a jsou od italského malíře Fiarovanta…

Je mně straně zle … budu zvracet..

Celá skupina se otočila směrem, odkud se ozval ten výkřik. V rohu místnosti stál Hugo a drel si ruce před obličejem.

Dostal asi úeh.”

Nebo něco snědl.”

Hlasy turistů se mísily stále vzrueněji.

Děvče se bezradné rozhlédlo kolem sebe. Kolem Huga se seskupil hlouček lidí.

Prosím, pojďte za mnou.”

Průvodkyně se vzpamatovala z leknutí a otevřela dveře.

Natěstí se tudy dá projít přímo k hlavnímu schoditi.”

Skupina turistů se rozestoupila, aby uvolnila cestu.

Za několik minut se Hugo vracel k náměstí. Zael si na oběd a pak na nedaleké koupalitě. Před sedmnáctou hodinou vak byl opět u zámecké kany. V ruce drel tři bílé karafiáty …

Konečně se dočkal.

Chtěl bych se vám omluvit… Víte, za tu nepříjemnost, kterou jsem vám způsobil,” řekl trochu rozpačité dívce, která se rozloučila s posledními návtěvníky. A to si, prosím, vezměte.” Podal jí květiny a otřel si zpocené čelo. Nebyl zvyklý na podobné zdvořilůstky.

To se můe stát kadému…” V jejím hlase bylo znát překvapení.

Chtěl bych vás pozvat na večeři. Jsem tady autem a do města je to pár kilometrů.”

S něčím takovým u vůbec nepočítala. Návrh ji na chvíli přivedl do rozpaků. Co řekne holkám, se kterými ji třetí týden ije na zámku. Nu co, nějak jim to vysvětlí…

Musel byste počkat, a se dám trochu do pořádku.”

Rád. Najdete mne v autu na parkoviti, abych zde nebudil příli velkou pozornost. Třeba by vám to nebylo ani vhod.”

Usmála se a vela do levého křídla zámecké budovy.

Čas se pomalu vlekl. Kdy ji zahlédl přicházet od zámku, bylo u téměř půl sedmé. Pokusil se o ert:

Tak kam to bude, prosím?”

Někam, kde se tančí, kdy u si mohu vybrat.”

Podle přání, Jiří Koutný je vám zcela k slubám,” představil se Hugo jménem svého bývalého spoluáka, kterého právě napadlo.

Skromná budova, malé parkovitě, nevelké expreso, dva odbavovací pruhy kadým směrem, tak vypadá na první

pohled hraniční přechod, který si Hans Můller zvolil pro oputéní ČSSR. Nebyla to volba náhodná, věděl dobře, e to je jeden z nejfrekventovanějích přechodů mezi Rakouskem a Československem. Denně tudy projede na půl druhého sta kamiónů ze vech evropských zemí: z Maďarska, Bulharska, Rumunska, Jugoslávie, Rakouska, výcarska, Itálie, Řecka … a nespočet osobních automobilů.

Tady nemají dost času na důkladnou kontrolu, uvaoval, kdy jeho vůz zastavil u první závory. Měl vak pravdu jen z padesáti procent. Času zde opravdu není nikdy nazbyt, dokonce kadý přísluník OPK v době pičkového provozu odslouí nějakou tu směnu navíc. Avak pokud jde o důkladnost práce, ta je vdy dokonalá. Přesvědčila se o tom u před Můllerem řada jemu podobných turistů.

Například Sulejman Nijazi. Jeho cesta vedla přes území ČSSR dál na sever. Pro překročení rakousko českosloven ských hranic si vybral právě tento přechod. Kdy jeho modrý peugeot zastavil v prostoru celnitě, nepředpokládal, e tudy projídí poprvé a naposled. Přísluník pasové kontroly a celní kontrolor přivítali posádku vozu obvyklým zdvořilým způsobem a poádali o předloení dokladů. Při důkladné prohlídce vozidla byla v pravém blatníku v parabole reflektoru objevena schránka a v ní sto devadesát zlatých řetízků a přívěsků v celkové hodnotě 150 000 Kčs. Těko by pan Nijazi dovedl pochopit, co je to takzvaný estý smysl, vypěstovaný dlouhodobou zkueností. V případě Modrý peugeot vzbudilo podezření naich orgánů to, e pan Sulejman Nijazi vezl s sebou jetě dva spolucestující a přesto přihlásili k proclení pouze jeden kilogram vlny, co je na tři cestující přece jen trochu málo.

Zcela opačným směrem’ ne majitel modrého peugeotu cestoval jistý rakouský občan. I jeho vozidlo se liilo od auta pana Sulejmana Nijaziho. Jedno vak měli společné touhu snadno a rychle přijít k nezákonnému výdělku. Vae cestovní doklady jsou v pořádku, pane Waltere, prosím jen jetě jedno malé vysvětlení: máte celní průvodku na sedm set kartónů cigaret, loní plocha vaeho vozu je vak prázdná.” Pan Walter pohlédl k hraniční závoře, vzdálené jen několik desítek metrů. Tam z druhé strany mohli dobře pozorovat ve, co se dělo kolem jeho vozu. Prosím, zde ne. Dovolte, zajedu na parkovitě za budovu. Tam vám vechno vysvětlím.” K tomuto malému manévru dostal pan Walter souhlas. Stačilo odsunout falenou podláku z loní plochy a převáené zboí bylo na světě i s patřičným vysvětlením, které uvedl pan Walter na svoji

omluvu: Moje finanční situace není právé záviděníhodná a kadá takto provezená cigareta pro mne znamená zisk jednoho ilinku.” Tato cesta měla tedy.panu Waltrovi vynést sto třicet tisíc. Vzhledem k tomu, e přeprava cigaret přes čs. území byla legální, stálo podivné uloeni nákladu pana Waltera u nás jen blokovou pokutu. Kolik mu vynesla jeho podnikavost o několik set metrů dál kdo ví?

Ne kadý se snaí nelegálně převézt přes státní hranice ve velkém zboí statisícové hodnoty, desítky protisoclalisticky zaměřených publikací či balíky pornografických časopisů. Jsou i malí podnikavci. Jejich nezákonná činnost není o nic méně nebezpečná ne těch velkých. Větinou vak i na ně dojde. Právě oni mají rozhodující podíl na hromadě zabavených tiskovin a zboí, představující ročně hodnotu téměř půl miliónu korun. Patří mezi ně i případ zvaný ‘Zoumbekas’, podle jména řidiče řeckého kamiónu. Do poslední chvíle se zdálo, e je ve v naprostém pořádku. Po důkladné kontrole vak bylo zjitěno, e v porovnání s nákladovým listem přebývá jedna krabice. Bylo třeba ve znovu překontrolovat. A výsledek? Paovaný dámský koich v ceně patnácti tisíc korun, dvacet tři pornografických filmů a čtyřicet tři časopisů stejného druhu.

Ale to vechno nemohl Hans Můller vědět. Ba ani netuil, e jeho jméno není přísluníkům orgánů pasové kontroly tak docela neznámé.

Konečně se hraniční závora otevřela. Nastartoval a pomalu projel kolem pohraničníka, jeho pravé ruka hbité vylétla ke títku zelené čepice.

Můller na tuto pozornost odpověděl úsměvem. Snail se vit do role turisty a chovat se co nejpřirozeněji.

Zařadil se do pravého jízdního pruhu a zastavil na vnějí straně celnitě. Vypnul motor a stáhl okénko. Nejradějl by měl těch několik desítek metrů, které ho dělily od státní hranice, za sebou, ale nechtěl dát najevo svoji netrpělivost. Proto ani cestovní doklady nevyndal dřív, dokud nebyl o né poádán. Pak teprve pomalu sáhl do náprsní kapsy.

Prosím … S lhostejným výrazem ve tváři vytáhl doklady a podal je kontrolorovi odbočky celní správy Ten Je od něho vzal a dal je kolegovi z OPK.

Vystupte si, prosím, a ukate mi svá zavazadla.”

Obvyklá procedura, pomyslil si Můller a klidně otevřel kufr, který měl leet na zadním sedadle.

To je ve, co vezete?”

Ano.”

,,K proclení tedy nemáte nic?”

,,Jak vidíte.”

Odpověď byla nejistá. Múller si uvědomil, e přece jen udělal koláckou chybu.

Zvedněte tedy kapotu a otevřete zavazadlový prostor!”

Nebylo tu nic, co by vzbudilo podezření.

,,Děkuji, počkejte si na doklady.”

Múller se pohodlně posadil za volant a uvolnil si límec u koile. V autu bylo dusno, dveře nechal! pootevřeny.

,.Doklady toho Můllera jsou v naprostém pořádku, soudruhu náčelníku. Jen mně nejde do hlavy, e se jako turista vrací hned druhý den a to jetě přes jiný hraniční přechod.”

,,To není tak neobvyklé. A co celníci?”

Ti jsou ji také hotovi. Jen jedno jim jaksi nehraje nepřihlásil nic k proclení.”

Nezbývá tedy, ne mu popřát astnou cestu. Nebo víte co? Řekněte, e musí jetě chvilku počkat. Něco si ověřím a přijdu se tam podívat.”

Tato zpráva Můllera nepotěila. Nedal to na sobě vak znát.

,.Nemám sice času nazbyt, ale chápu vás, kadý má své povinnosti.” Utřel si z čela pot a podíval se na ručičku teploměru, umístěného na přístrojové desce.

,,Je zde přes padesát stupňů. To se nedá vydret.”

Přísluník OPK pohlédl směrem, kterým se díval mu za volantem. A právě v této chvíli si viml zdánlivé maličkosti. U popelníčku chyběl jeden roubek. Jak takovou věc mohli přehlédnout…

To horko je opravdu nesnesitelné,” řekl s porozuměním. Nevím, jak dlouho to bude jetě trvat. Zajeďte si s vozem na parkovitě a jestli chcete, můete zatím vyuít slueb naeho expresa.”

Múller nerad uposlechl.

Dříve ne stačil vystoupit z vozu, uslyel důrazná slova, která ho přímo ohromila.

Vzhledem k důvodnému podezření bude na vaem voze provedena podrobná kontrola. ádám vás, abyste nám byl nápomocen.”

Kdy mechanik odrouboval zbývající roubek u popelníku Múller zbledl. První z tajných skrýí byla odhalena.

Za necelou půlhodinu prohlídka skončila.

V kanceláři náčelníka OPK probíhal předběný výslech.

Múller uvedl vechno, co věděl.

,,Pak pro ni přiel tancovat nějakej frajer. Ne se vrátila z parketu, měl jsem vechno, co jsem potřeboval.”

Hugo vytáhl z kapsy svazek několika klíčů.

,,Tys ji je loh?” zeptal se Boris.

,,Tak blbej bys byl jedině ty. Vechny jsou vlastnoručně vyrobený podle pořízených otisků. Tenhle je od dvířek vedle brány. Ten velký od vchodu do budovy. Ostatní nám asi mnoho platný nebudou, ale udělal jsem je pro vechny případy taky.”

,,Jse dobrej, Hugo. A my si marně lámali hlavy, kde se celý dva dny fláká.”

,,Flákali jste se vy a já zatím makal. Ted zas je řada na vás. Vyrazíme v neděli. V pondělí je zavřeno, ne na to přijdou, bude zboí v suchu.”

Červená kodovka s vypnutým motorem sjíděla serpentinou dolů. Noční ticho ruilo jen kuňkání ab v nedalekém rybníce a ustění kol po asfaltu, zkropeném večerním lijákem.

Tak tedy úkoly znáte,” řekl Hugo a zastavil na okraji silnice pod koatým stromem.

Ruda a Viki půjdou dovnitř. Boris je bude zajiovat a já zůstanu tady. Kdyby náhodou něco, dám vám znamení.” Vyndal z kapsy klíče a podal je Vikimu.

Zlomte vaz!”

Tři přikrčené postavy se plíily podél stromořadí, lemujícího prostranství před zámeckým dvorem. Dvě zůstaly státu hustého křoviska, třetí se zastavila a u dvířek vedle hlavní brány. Klíč vjel do zámku …

Dobrý,” zaeptal Viki a mávl rukou.

Od houtí se odlepila dalí postava.

Potichu proběhli podél boční budovy azastavili se u velkých dřevěných dveří.

Ruda se otočil a rozhlédl se po okolí.

Dobrý, dělej!”

Znovu se ozvalo klapnutí. Viki stiskl opatrně kliku. Dveře se otevřely.

Rychle vklouzli dovnitř.

Vude bylo naprosté ticho.

Ruda rozsvítil baterku. Paprsek zeleného světla prořízl tmu zámecké chodby.

Musíme nahoru!”

Pomalu se ourali chodbou směrem k hlavnímu schoditi. Ruda vpředu, Viki těsně za ním.

Jsou tady dveře.”

Viki vyndal z kapsy několik klíčů.

Dělej!”

Konečně i tuto překáku měli za sebou. Hromada plstěných pantofli u irokého schoditě nasvědčovala tomu, e jsou u hlavního vchodu.

Vyběhli do prvního patra.

Dlouhá spojovací chodba vedla k dalím dveřím, které byly zamčeny.

Viki zasunul dalí klíč do zámku.

Nejde to!”

Nasadil jiný klíč, opět bezvýsledné.

Takhle tady budem do rána!

Paprsek baterky přelétl po stěně. Viselo na ní několik velkých obrazů v masívních pozlacených rámech. Pustili se do kořisti a za několik minut byli se vím hotovi.

Seběhli po schoditi a dostali se zpátky na dvůr. V rukou svírali srolovaná plátna, vyříznutá z rámů.

V levém křídle zámecké budovy se rozsvítilo jedno z přízemních oken.

Víky a Ruda přeběhli nádvoří a naskočili do otevřeného auta. Boris za nimi zabouchl dveře.

V zámku se rozsvítilo světlo v několika dalích oknech.

Červená kodovka vyrazila na plný plyn.

Museli jste při tom dělat pořádnej kravál,” procedil Hugo vztekle mezi zuby. Prasklo to dřív, ne jsme počítali.”

Ručička tachometru poskakovala kolem sto dvacítky. V dálce se objevily dva světelné body.

Moná, e u tam jedou Vébáci.

Hugo ubral plyn.

Co blbne, lápni na to!”

Tak se mně zdá, e ztrácí nervy, Viki. Počítej do deseti. A ty hadry dejte pro vechny případy za sedadlo.”

Vůz, který se kolem nich mihl, se rychle vzdaloval.

Čím větí vzdálenost je dělila od místa činu, tím více rostlo jejich sebevědomí. Zásluhu na tom měl předevím Hugo, který si vdy dovedl zachovat klidnou hlavu.

Jetě dnes s tím zajedu k Wágnerovi a večer bude veselo.”

Hugo si vzpomněl na setkání se stopařkou Věrou. Začal mátrat po kapsách.

Co hledá? Ztratils tam něco?” zeptal se Boris s obavou.

Spí nael. Mám pro vás překvapení. Brzy nás bude v partě o jednoho víc. Sbalil jsem prima holku. Jak dostaneme prachy, pozvu ji na mejdan.”

Nikdo nic nenamítal.

Kdy přijíděli k Berounu, začínalo svítat.

Dnes se trochu prospíme doma. A se budu vracet od

Wagnera, zavolám Vikimu. Ten vám dá vědět, kdy se sejdeme .

Situace se vak vyvíjela zcela jinak, ne Hugo předpokládal. Celé dopoledne marně volal Wágnerovi. Nikdo se neozýval. Odpoledne ho el navtívit. Wágner nebyl doma.

Nezastihl ho ani po dva následující dny …

Bezpečnostní orgány pracovaly rychle.

Hned po zadrení Hanse Múllera byla informována centrála a zahájila irokou akci.

Z výpovědi zadreného vyplývalo, e jde zřejmé o organizovanou skupinu, zabývající se krádeemi a prodejem staroitností.

Jméno Pavel Drábek mohlo být falené, ale jistá stopa zde přece jen byla chalupa, kde dolo k uzavření obchodu.

Nebylo obtíné zjistit, e patří jistému Viktoru Hrukoví, který vypověděl:

,,S Pavlem Drábkem jsem se seznámil zcela náhodou v Českých Budějovicích. Zeptal se mne, zda nevím o někom, kdo by mu pronajal na několik dnů rekreační chalupu, nebo chatu, e dobře zaplatí. Nabídl patnáct set korun za deset dní. Potřeboval jsem peníze na opravu střechy. Tak jsme se dohodli..

V knihách hotelových hostů v Českých Budějovicích se jméno Pavla Drábka objevilo několikrát. Jeden z recepčních si dokonce vzpomněl, e nosí brýle. Telefonoval toti z recepce do Prahy. Nedovolal se. Byl tím značné roztrpčen, ale na ‘díko’ nebyl skoupý.

Prověřením místa trvalého bydlitě hotelového hosta Pavla Drábka bylo zjitěno, e se kdosi jiný prokazuje občanským průkazem, odcizeným Pavlu Drábkovi.

To značně ztíilo pátrání.

Brzy vak byla zjitěna dalí stopa telegram, odeslaný z Třeboně do Prahy na adresu Zdeňka Wágnera …

*

Na lesní cestě nad hlubokým skalnatým srázem stál hlídkový vůz VB. Hugo jej zahlédl, kdy s celou partou mířili do ‘skalního hnízda, aby se poradili co s uloupenými obrazy. Wágner toti nebyl k dosaení.

Tak se mně zdá, e po nás jdou, poznamenal Hugo a místo aby zastavil, přidal plyn.

Co budeme dělat?” zakoktal Ruda, který seděl vedle Vikiho na zadním sedadle.

Máme jedinou anci zmizet. A to hodně rychle a pokud mono co nejdál. Jestli se někdo chce nechat zabásnout, tak a tu zůstane.”

Nikdo na tato slova neodpověděl.

Co sedíte jako zařezaný? Je to jasný. Tady nás dřív nebo později dostanou. Musíme za čáru. Jde jenom o to, jak.”

Ty myslí, e tam ti esenbáci na nás čekali?” pokusil se namítnout Boris, který jediný z party si občas dovolil Hugovi oponovat.

Jasně. Pro začátek máme aspoň obrazy. Ty vezmem v kadým případě s sebou. A pak se uvidí.”

*

Stovky kamiónů denně projídějí po naich silnicích. Staly se nenahraditelným dopravním prostředkem zahraničního obchodu. Některé osádky mají u svoji trasu ‘vyjetou’. Jezdí po ní mnoho let. Naly si vhodná místa pro zaparkováni, vědí, kde se mohou dobře a levně najíst. Znají I některé pracovníky hraničních přechodů a snaí se jim pomáhat v jejich práci. Vdy je předevím v zájmu osádek, aby byly rychle odbaveny a mohly pokračovat v dalí cestě.

Nad jiní Moravou se snesl soumrak. Parkovitě na dálkové magistrále 7 bylo téměř prázdné. Stály zde jen dva nákladní vozy s vleky, označené velkými tiskacími písmeny TIR. Osádka jednoho z nich odpočívala před dalí cestou. Druhá se vracela z nedalekého hostince.

Podívej se, máme návtěvu,” řekl Vojtek svému parákovi, kdy zahlédl nedaleko jejich vozu zaparkovanou kodovku.

Ten mávl rukou a bez zvlátního zájmu se podíval na druhou stranu parkovitě.

Zdá se, e jsou na večeři. Nikdo tam není.”

Nemudruj a jde se spát. Vyrazíme brzy ráno, dokud není na přechodu nával.”

Jirka odemkl dveře od kabiny a vylezl si na horní lehátko.

Ráno je řada na tobě, ale vzbuď mé. Je to jen pár kilometrů, stejně bych musel vstát.”

První se přece jen probudil Vojtek.

Vstávej,” řekl spoluřidiči. Nechce, abych ti dones snídani do postele?”

Jirka si protřel oči, zatím co jeho parák vyndal z taky termosku a nalil do víčka vonící kávu. Podal JI Jirkovi.

Vidí, myslím na vechno. Napij se a startujem. Podívej, vedle ti Rumuni u taky vstávají.

Zato v tý kodovce mají času dost.

To ví, jsou na dovolené. Zatím co my musíme makat. Jirka se napil a vyskočil z vozu, aby se trochu protáhl. Podívej, vdy oni tady nejsou azadní dveře mají pootevřené. To je trochu divný.”

Nemudruj a jedem, a jsme tam dřív ne konkurence. Motor naskočil a Vojtek si sedl vedle Jirky.

S tím embéčkem se mi to nezdá, řekl Jirka. Jsme přece jen blízko hranic. Řekneme o tom pasovákům.

Projíděli mezi vinicemi.

Za chvilku budeme na přechodu. Zdá se, e je tam volno. Zastavili u hraniční závory a Jirka vyndal ze sluební brany svazek papírů.

Za několik minut měli cestu otevřenou. Zajeli za budovu celnice k odbavovací rampě.

Pasová kontrola proběhla rychle.

Plomby byly neporuené.

Jetě se podíváme do prostorů pro nářadí.

Vojtek ochotně otevřel skříňky pod loní plochou.

Děkuji, vechno je v pořádku.

Přísluníci pasové i celní kontroly zali do budovy.

Jirka a Vojtek si rovnali těla po ne příli pohodlném nočním odpočinku.

Přísluník Pohraniční stráe se svým čtyřnohým pomocníkem vyběhl po schůdcích na rampu.

Ozvalo se zavrčení.

K noze, Dane! /

Pes ale začal doráet na plachtu vlečného vozu.

Podívej se, Jirko, co ten pes dělá?!

Dan se roztěkál.

Z budovy celnice vyběhl přísluník OPK a za ním i celní kontrolor.

Ďudeme muset provést prohlídku loní plochy.

Nikdo tam není, byl jsem při tom, kdy to nakládali… namítal Vojtek.

Ten pes netěká pro nic za nic. Musí tam někdo být. Soudruhu poručíku, můete jít sem nahoru? ozval se psovod na rampě. Podívejte, támhle je celta zaívaná a dá se říct, e ne právě odborně ..

Můete nám to vysvětlit?” obrátil se poručík na Vojtka. To tedy nemohu. Jirko, ví o tom, e máme spravovanou plachtu?

Vdy je skoro nová.”

Ve dveřích celnice se objevil náčelník.

Rozvate plachtu! A vy, soudruhu svobodnlku, pojďte sem dolů.”

Dan měl najeený hřbet a jeho vyceněné tesáky byly dostatečným výstraným varováním.

Hugo, Viki, Ruda a Boris stáli přitisknuti k narovnaným bednám a ruce měli vztyčeny nad hlavou.

Nezklam, Fulo!

Na stopě je krev

Minulost se někdy vrací

Pozor, pachatel prchá!

Nezklam, Fulo!

Blaeně se vrtím na kavalci. Vychutnávám odpočinek, jako íznivý douek ze studánky! Mám v těle kontrolní hlídku orného pásu: patnáctikilometrový pacír po kápíčku mi tentokrát dal zabrat. Jen spustím klapky, rozlétnou se dveře:

,,Vildo!

Na prahu přelapuje rotní kynolog Pepíno Sládek. Je o pár let starí ne my, ale má to za ,furt.. Zůstal slouit, protoe se po ukončení základní sluby nemohl rozloučit se psem. Teď jich má na starosti celou desítku, i tak najde pro sebe volnou chvíli. Vyhrouje mi korkovou pálkou, je to přeborník roty ve stolním tenisu.

Zahrajeme si pinec? huláká.

Má hlavu jako valoun říčního kamene, jediný vlas nepřekáí kapce potu, která se mu holou lebkou kutálí. Moje únava je mu umafuk, vyjadřuje se rozkazovacím způsobem:

Vstávej!

,,Teď jsem přiel z harcu!

,,O tatranku a kofolu ..láká.

Zná kádry svého drustva jako sám sebe, ví, co na mne platí! Bez sladkého bych nebyl, vůbec nejsem jako ta paní Hermanová, co v televizi onehdy tvrdila, e prý vechno, co má člověk v ivotě rád, je buď nenormální, nebo se po tom tloustne! To snad platí na anzoniérky, ale ne na kluky na čáře. My jsme furt v pohybu, jak to říká starý slogan? Voják buď běí, nebo leí a kdy leí, tak to se zakopává!

,,Dvě tatranky a kofola! Josef vyhání sázku a ke stropu.

To je moc i na mé chlubné plíce. Hupl jsem přes pelest kavalce jako mariňák přes bok potápějící se lodi. Ověřuji si jetě skutečnost:

Má vůbec prachy, kdy je tak daleko do oldu?

Pamatuj si, e já se jetě nikdy pro pinčes neacoval .. hodil mi furiantsky pálku.

Čím bude hrát ty? ehlím dlaní deku.

Na tebe stačím prkýnkem od pisoura . .

Odhaduju tě tak na patnáct míčků!” Dělám ramena a stelu.

Vyrovnal jsem klín podhlavníku, upravil záloku prostěradla, naposledy přejel deku a urovnal ji do posledního záhybu výstavní letitě! Pod chodidlem cosi chřuplo; co to zase je? lápl jsem na svítící obojek, co jsem se ho nahledal!

Teda, vy tu máte binec!” Kynolog se nespokojeně rozhlédl.

Tváří se, jako by přestal mít o zápas zájem, u jsem myslel, e je po vem. Na světnici byl skutečně výstavní, protekční nepořádek, to by si střelci nebo technické drustvo nemohli dovolit! Vude se válejí obojky, vodítka i proívané cvičné rukávy, v knihovničce jsou halabala pohozeny kníky teorie: Sluební kynologie, Výcvik psů pro bezpečnostní a branné sloky, Encyklopedie plemen a dalí ,bescelery s ohmatanýma a otlučenýma deskama.

Večer se to tu bude blejskat, vojíne Dvořáku!” vrčí, jako bych ten nepořádek dělal sám.

Provedu!” Beru to váně, pak slavnostně hlásím: Koukej, co jsem nael…

Vítězoslavně ukládám do stolku obojek; mám k němu úctu. Zdobí ho důstojnická hvězdička, kterou si za mého .mazáka’ vyslouila Fula desátým jubilejním zadrením. Jetě dnes kolují skazky, jak hnala toho chlapa přes hory a doly. Naruitel se nedal lacino, roztřítil jí klackem pičku ocasní kosti. patně to srostlo, oháňka se vyklonila do prava, trochu připomínala hokejku. Rozpovídal jsem se, abych ten nepořádek zamluvil. Kynolog mě přeruil:

A to stihneme do večeře!”

Mrknu na hodinky, čas je běec s dlouhým krokem. Před chvílí jsem snídal, pak obědval, u zase abych připravoval líci! Večeře bude jisté fajnová, kuchař Vodička se u rartajek nechal slyet, e se máme na co těit…

Jdeme …” dávám Pepínovi přednost na schodech.

Bereme je po třech, profrčeli jsme chodbou kolem dozorčího, slouil ho Matěj Melichar. Neastné |méno, neastný kluk! Patří k naemu drustvu, také psovod. Jinak je celkem v pořádku, a na ten občasný tik. Oční klapka mu proti jeho vůli tu a tam, ale větinou v té nejnepřlhodnéjl době, vyklepávala morseovku. Vyprávěly se o tom neuvěřitelné příběhy po celém pohraničí. Jednou při zadreni a eskortě popletl zatčeného tak, e naruitel se vytrhl doprovodu a mazal znova k drátům. Kdy byl souzen za opětovný pokus útěku, bránil se tím, e mu Matěj dával mrknutím znamení, aby vzal roha. Jindy byl v hospodě bit za to, e mrkal klukům na holky, ted se mu klapka mohla utrhnout! Chystal se předávat slubu a přepočítával zásobníky. Jeden mu přebýval, to se tady jetě nestalo! Matěji… Matěji… určité měl s násobilkou potíe u od první třídy …

Pévéeska, kde stál stůl, páchla cigaretovým kouřem. Peplno se čertil. Byl zatvrzelý nekuřák, diky podporučické hvězdičce na rameni se mu dařil boj s nikotinem. Zakazoval na pokojích

a místnostech roty hulit i druhoročákům; dělal nepopulární politiku. Teď divadelně lapal po dechu, rychle zotevíral vechna okna politickovýchovné světnice. Nabral do plic umavský vítr a sáhl pro korunu, já upevňoval síku. Vybral jsem si orla a mince cinkla o podlahu. Zapadla do rýhy mezi parketami, chvíli trvalo, ne jsme ji vydolovali. Tak tedy znova … Stoupl jsem si za stůl domácí výroby, nai kutilové odvedli dobrou práci. Na rotě je krouek, ve kterém se sdruuje pár kluků manuálně zručných. Z desky dřevotřísky vyrobili precizní pingpongový stůl se vím vudy, i to lajnování je jako podle pravítka! Připomínám:

Nepovídal jsi něco o prkýnku z klozetu?”

Dnes vaří Vodička, tak tam bude nabito..sáhl pro obyčejnou hospodskou idli, která stála u stěny.

Já u ho viděl válet pinčes ledačíms, ale teď nevěřím očím. Ujistil mne, e to myslí váně, vzal ji za nohy a překlikou sedadla klidně vrátil můj servis a získal bod.

Zabal to! hecuje mě.

To dělá ten smog!” vymlouvám se.

Rozbalil to ve velkém stylu, kdo to neviděl, neuvěří! Je to virtuos, mohl by vystupovat ve Varieté. Válí to idlí lépe ne já pálkou, servíruje opěradlem a smečuje sedadlem. Nestačím zvedat balónky, které jsem nechytil. Klapot celuloidu o desku stolu připomíná allegro dívčích střevíčků. Nedá mi čas ani setřít rukávem blůzy pot z čela, od debaklu mne zachránil dozorčí. Matěj se u konečně dopočítal, teď hlásil:

Příprava na večeři!”

Děkujeme ti, dobrá vílo!” Přiel jako na zavolanou.

Při nástupu kontrola příborů … obrátil se Matěj k nám zády.

Je nedůtklivý jako ten jeho čokl, jaký pán, takový krám! Fena nesnáela ani jeho, dlouho ji musel krmit ukryt za silným kmenem dubu, zatímco Alma byla přivázána z druhé strany.

Dupot od kuchyně platil na Pepína; poloil idli a poroučel:

Dohrajeme to po večeři!”

Zrovna, kdy jsem se začal rozehrávat… simuluji zklamání.

Tak jdem!” odfrkl.

Zamířili jsme k jídelně, na chodbě se mačkal houf kluků. Sborové jsme zahulákali mazácké ,za pár’ a stoupli si na konec řady. Jirka Vozáb si zase hrál na piráta, měl líci zastrčenou v holince jako korzár kudlu, scházela mu jenom páska přes oko. Byl známý smyslem pro romantiku. Pepíno se na něho křenil:

Člověče, co myslí?! Čtou taky kovbojové kovbojky?”

Ne stačil kynologovi odpovědět, vymákl ho dozorčí a poslal pro příbor. Za trest musíme vichni čekat. Je to účinný výchovný prostředek, nadávky trefují provinilce, přisoluji si i já:

Člověče, ty bys dokázal zkazit i počasí..

Pomocník sluby tasil starý vtip o tom, e pohraničník musí mít samopal a příbor vdycky v pohotovostil Naí sanicí to dávno nehne, udýchaný Vozáb mi eptem sděluje:

Po tomhle se mi bude v civilu stejskat!”

Ukázněně jsme vpochodovali do jídelny. Měla úroveň solidního hotelu. Modřínové obkládání doplňovala keramika veselých barev, chyběla jen děvčata ve svérázu a aket pana vrchního. Toho zastával Franta Furst, známe se u z civilu, navtěvovali jsme stejnou zetdéeku. Korzuje jídelnou, jako by mu patřila, diriguje slubu, která se dře s kastrolem srnčího guláe. Jde o naturálie od lesního závodu; revan za tuny sena, které pravidelné rok co rok nae rota nasuí pro polesll Jídlono roznáel v přesně stanoveném pořadí poddůstojníci, druhoročáci, nováčkové. Přednost měli kluci, kteří spěchali do sluby. Kuchař Jirka Vodička klepe sběračkou do stěny hrnce, ze kterého vycházejí libé vůně a nabízí:

Chce někdo přidat, mládenci?”

Nevyhrouj … já na to.

Lovím lící kostky masa, do omáčky lámu erárnl komisárek. Jednou týdně ho vozí z Kaplic, dnes je mu právě sedm dní. Od té doby, co jsem na jednom takovém krajíci přiel o zubní korunku, si vojenský chleba lámu a házím do jídla zakousnout se do skrojku bych se u neodváil. Jetě hůř je na tom povídá. Má paradentózu, nemůe se na komisárek ani podívat, sní o tatrankách, které má u mě. krábe z talíře poslední sousto, mlaská mi královsky do ucha a naléhá:

Hoď sebou a jdeme na to!

Do skřípotu příborů se mísí volání sluby po poplachovce; zkratuje čtyřka na signální stěně! Chodbou zni cvokot podků vek univerziálních ,půlitráků do skal, bain a močálů, vzápětí stoji na prahu .rádelny’ Matěj Melichar. Vibruje mu vičko, marné se snaí lícní svaly uklidnit masái. U mu cuká celá tvář, hněte ji bříky prstů jako pekař těsto. Vypadá na Infarkt, Ilias mu přeskakuje vzruením, mutuje:

Poplachovka má výjezd a na Seníku je zadreni! Potřebuju tfl dobrovolníky do eskorty a míráka…”

Patrony na ňůrách dozorčího mu naklepávnjí prsa, ediví nám přímo před očima. Podívali jsme se s Peplnou po sobě

a současně odstrčili talíře. Letíme na suárnu; říká mi v běhu:

Ne bys zaplatil kofolu, radi padne při ostraze hranice!”

U zail pár zadreni, tvrdl, e kadá akce se v podstatě podobá jiné jako vejce vejci jako voda vodě. Pro mne to má stále punc velkého dobrodruství. Samým spěchem nemohu obout kanady, zauzlovala se mi tkanička. Hodím je do skříňky a sáhnu po holínkách. Vjel jsem do nich jako po klouzačce, vyrovnávám ztrátu času. Do ,operačky vbíháme stejně, Sládek hlásí:

Kynolog roty a tři pohraničníci jsou připraveni převzít bojový úkol k ochraně státní hranice!”

Operační důstojník kontroluje výzbroj, bleskově vydává rozkaz. Obracíme se na podpatcích. Střelci letí ke gázu, já pro Fulu. Pozná mne podle kroku, dechu, hlasu, u rok a něco nedáme jeden bez druhého ránu. Zdravím |i obvyklým ,ahoj krasavice’, skáče na dvířka klece a se kotec třese. Cítí. e se něco děje, svítí očima, jen promluvit. Sotva jsem jí nasadil vodítko, u je tu gaz. oféruje ho Cyril záruka rychlých kol. Jetě pořádně nesedíme a u jedeme. On a gaz jsou jedno, říkáme mu Cyrilfaldi. Nikdo na celé rotě nejezdil jako on, v civilu byl taxikářem. Ke sto tisícům kilometrů bez nehody, s kterými přiel na vojnu, přidal za půl druhého roku sluby u vozu dalích třicet tisíc. To něco znamenalo I v armádě. Velitel roty u podal návrh na vyznamenáni a odměnu pro nejlepího řidiče svazku, Cyril nám předváděl, Jak a kde jezdit. Ručička tachometru si ustlala na osmdesátce, Peplnovi je to ale málo a popohání:

lápni na to!”

Nerad, podporučíku … ofér zírá upřeně před .haubnu’ na cestu, která připomíná ementál také samá díra!

Gaz sténá do kopce příkrého jako hora Říp. Mlha je hustějí kae, stěrače se dřou jako za lijáku. Světlomety objevují cedule s upozorněním HRANIČNÍ PÁSMO z lesa světélkují srnčí oči. Sychravo leze na tělo, střelec Jirka Vozáb sl stěuje:

Hačava mizerná! e jsem nezůstal raději v teple!”

Dávno ho nebereme váné, mluví proto, aby se něco řeklo. Vichni bereme slubu jako povinnost, pro něho je kadá hlídka dobrodrustvím. Ten kluk musí být přinejmením z generálské rodiny, asi místo dudlíku cumlal hlaveň samopalu. Miluje vojnu, má rád uniformu, slouí snad i ve snu.

Od tebe to teda sedí,” pochechtává se Sládek. Drí se prsty stření tyče, konečně se jede podle jeho gusta. Pro vechny nahlas odpočítává rychlosti na tachometru: Osmdesát, devadesát, devadesát pět…

Motor vibruje jako tryskáč, gaz dupe do hrbolů, skáče přes větve a výmoly. Trochu toho o oférování také vím, je mi jasné, e tady ztratit hlavu se rovná bou račce. Cyril má nos a na skle, místo očí baterky, roztíná pohledem vatu a kleje:

Krucifix! Nevidím na krok .,

Pracuje rukama nohama, předvádí mírácký koncert. K cíli naí cesty je to dobrá půlhodina cesty, jestli se dá úvoz plný kamení cestou nazvat. Pro nás je ale i ten ,třasák odpočinkem, pro něho náramnou ichtou. Fula mě příjemně hřeje do nohou, děkuji jí dlaní za to teplo. V prstech mi zůstává hrst chlupů, začíná měnit koich, potřebovala by vykartáčovat. Dlouho jsme nikdo neřekl ani slovo, ptám se střelce vedle mne na to, co jistě zajímá vechny:

Co si od toho slibuje, Tomátak?”

Jmenuje se Bedřich Los, nikdo mu neřekne jinak ne podle rčení, které montuje bez pravidla do své řeči. Tomákem ho voláme u z výcvikového střediska. Pohnul rameny:

To má tak. Asi sběrač lesních plodů …

Jo! Tma jako v ranci a on si vyel na maliny!” klepe si Jirka Vozáb na čelo.

Aby to nebyl zase ten parohář!”

Pamatujete, kluci…

Kolektivní chechtot na chvíli přehluil nářek přetíeného motoru, tasili jsme vzpomínky. Před časem se rozjela akce podle vech pravidel pistolnické literatury. Hlídka střílela po .naruiteli1, který měl na prsou zbraň, pohyboval se v mlází u signálky a na výzvu se dal na útěk. Stíhání se zkomplikovalo jeho znalostí terénu, dohady rostly a do oblak, do akce bylo zapojeno několik posádek včetně praporních .zápecáků’ z Kaplic. Pak se zjistilo, e to byl starý Hamr z Bělé, který hledal v zakázaném pásmu parohy a bál se trestu za lesní pych! Ten .automa na jeho prsou to byly vidlice shozu parádního dvanácteráka…

A je to, kdo je to, já mu to nedaruju! Vytáhnout nás od večeře… česal si Pepíno dlaní holou lebku.

Zrovna, kdy jsem mohl mít zadarmiko tatranky a kofo lu … popichuji ho.

Terénní vlna navodila sekundový pocit stavu bez tíe, v aludku mne zalechtalo jako v dětství na houpačce. Fula zavrčela a opřela se o mě. Tvrdě jsme dopadli na lavici, Tomátak nadával, e si narazil kostrč. Přila rovinka, která se rychle zkrátila, za těmi stromy je ostrá zatáčka. Cyril sníil rychlost, podrákou brnkal o brzdový pedál, broukl, abychom se podreli:

Bacha..

Vím co umí, zaryl jsem prsty do plachty, levou popadl obojek feny. Cyrilfaldi přeřadil s meziplynem na trojku, najel si k druhé straně a řízl zatáčku. Vůz el po dvou kolech, s buchnutím se vrátil na vechny čtyři. Odstředivá síla nás hodila na bortnu, následovalo dalí tvrdé dosednutí.

Po tomhle půjdu z vojny po čtyřech …”

Radi jezdit dvacítkou a doít se stovky, ne opačné!”

Posíláme ho k čertu i s mlhou a gázem. To není automobil, ale stloukačka na máslo! Díky cestě jsme samá naraenina, Fula začíná větřit, za chvíli budeme na místě. Vdycky mne udivovala schopností předvídat akci, vdy tomu předcházelo zvedání a propadání boků, jako nyní. Kmitaly jí v pravidelných intervalech, jako by jí srdce builo na vyí obrátky, tvářila se jako docela mladá vlčice, přichystaná roztrhat celý svět. Cenila zuby, jako by se chystala s někým vypořádat, oči jí zeleně zářily. Já a kynolog jsme vak věděli, e to ji není ono. Její skus u nebyl tak silný, jako u mladých psů, stáří se začínalo hlásit, čas opiloval tesáky. Zajel jsem do hřívy na krku, polaskal ji mezi uima, přejela mi hřbet dlaně jazykem. Navádím ji jako obvykle:

Bude těkat na lumpa?”

Ví dobře, co na ní chci, vzájemně se hladíme pohledem. Absolvujeme poslední drncáky, v mlze se objevuje rozvalina hospodářských budov. Proti edému obzoru se rýsují ohrady pro koně a suák sena. Orientační bod i past. Kolik darebáků, pomýlenců a omezenců na něm u ztroskotalo! Větinou jdou v noci, den přečkávají v úkrytu. Co můe být ideálnějího, ne takový suák sena? Je v něm teplo, vůně, sucho. Cyril vede gaz a k němu, dálkové reflektory zesílené hledáčkem ozařují scénu. Je opravdovějí ne v biografu. Ze země páří syroba, ála mlhy omotává lýtka zadreným i hlídce. Trochu závidíme, opuák harcovníka jistě nemine! Jirka Vozáb si neodpustil:

Hele je, syčáky!”

Dva naruitelé s rukama nad hlavou se opírají o stěnu suáku, dlouhán Viktor je drí zbraní v achu. V civilu hraje basket za Slávii, s balónem jsem ho neviděl, ale výborně háe kamením a granáty. Na ty dva kouká skutečně ,svrchu’; je o dvě hlavy delí ne my vichni dohromady.

Ták do práce…

Skáčeme z gázu a tvoříme vějíř, tak jak nás to učili. Jsme sehraná parta, Fula řádí jako deset čertů. Drím vodítko oběma rukama, cloumá se mnou, a mi .koktavé elezo’ otlouká záda. Padesát kilo ivé váhy cení zuby; tesáky

připomínají noe. Výka zadrených se rázem smrskla na polovičku, ani se jim nedivím, z Fuly jde opravdu hrůza. Nebýt moje, tak bych ji obcházel obloukem! Viktor byl na ně docela sám, oddechl si zřetelně:

,,To je dost, e jste tady!”

Máme pro něho pochopení a úctu, vechno zvládl na jedničku! Zadrení i spojení s rotou ádnézmatkování! S tím se mezi námi mohlo pochlubit jenom pár kluků. Obvykle se to neobejde bez chaosu, leckterá akce nemá daleko do tragiko medie.

,,Dělali jsme, co jsme mohli..Cyril zapojil i druhý hledáček. Světla máme jako ve dne, řidič zaměřuje kuele na zadrené. Je víc ne skromný, druhý na jeho místě by se v takovém počasí coural jetě teď někde pod Přibráním. A to je sem jetě pěkný kousek! Viktor předal zadrené Sládkovi, jakoto veliteli eskorty a připomněl:

Proacujte si je! Sám jsem nemohl…

Spolehni se!”

Mení ze zadrených zanaříkal, e ho bolí zvednuté pae. Nečekal na souhlas a svěsil je, Fula vystartovala. Neznát ji půldruhého roku, tak se mi vykubla. Hlídala kadé hnutí zadrených, věděla, e nesmí bez povelu udělat jediný pohyb. Strhl jsem ji vodítkem nazpět, zaloutlé tesáky cvakly do prázdna jako krejčovské nůky. Vycukal jsem ji, Pepíno zabořil naruiteli hlaveň samopalu do eber:

Nehejbejte se! Pae nahoru!”

Mu zaskučel a vytrčil ruce zpět nad hlavu. Byla to figura hodná panoptika. Lokny mu visely přes ui na lopatky, vězel v odřených dínách a triku s nápisem STOP POLICE BRUTAL. Bundu s výivkou RANGER TEXAS měl uvázanou kolem pasu. Mít noe místo očí, tak bylo po nás! Fula nepřestávala ohrnovat vrchní pysky, chu do rvačky inzerovala kadým svalem jen skočit!

Klid!” hasil jsem její horkokrevnost.

Nechtěla si dát říci, máchl jsem po ní prsty. Uhnula střapatou hlavou, i kdy věděla, e ji neuhodím. Podrbal jsem ji a pozoroval Jirku Vozába. U si zase hrál na kanadskou jízdní. Vykonával běnou prohlídku. Lehkým úderem pičky kanady, který vedl na kloub kotníku, zadrenému naznačil, e se má rozkročit. Tlakem dlaně v kříi donutil jít mue do hlubokého předklonu s rukama opřenýma o borové krajinky stěny seníku. Zkueně přejel prsty obou rukou od ramen ke kolenům, nevynechal ádnou z moných kapes.

Dobrý ..hlásil.

Zadrení byli,čistí*, zbraně neměli ádné, chlebníky prohledáme a na rotě. Bedřich jim nasadil pouta značky RALK.

Mávli jsme Viktorovi, čahoun u rozkýval ty svoje chůdy a pokračoval v průzkumu. Pepíno pojítkem oznámil ústředně ukončení akce a návrat na rotu. Vozáb nechal kolovat cigarety, Sládek si tentokrát mentorování o zdraví a nehtech nechal pro sebe, má dobrou náladu! Cyril zhasl hledáčky, tmu řezaly jen noe dálkových reflektorů. Vozáb mávl samopalem a poroučí delikventům:

Tak nahoru!**

Máte přednost..doplňuji ho.

Vysoukali jsme se za nimi, Fula se uvelebila u mých nohou, nespustila z té podařené dvojice oči ani na chvíli. Zametala ocasem podlahu, měla radost zrovna jako my. Klapot pojistek zajiovaných samopalů zanikl v chrchlání startéru, a u se vezeme. Větve borovic sáhly po oknech gázu, který se otáčel na .pěáku*, Cyril měl na to správný grif. Přední kola do plného .rejdu*, ruční brzda zataená ,na fes, a .céresu co to dá přes dvojku. Otočili jsme se okolo své osy, směr rota. Cesta u nám nepřipadá tak patná, máme pocit primadon, které vyhrály důleitý zápas. Zato oni jsou jako na trní, hlavně ten mení je nedočkavý:

U tam budem?”

Ani se moc netě!” koulí očima Pepíno.

Vzdálenost se zkracuje kadým otočením kol a u stráný zvedá strakatou závoru. Před rotou je ivo, vítají nás i kuchaři. Jirka Vodička v bílém pláti se podobá cukráři, je fakt, e vdycky umí ocenit podobný výkon. Proboxoval se k nám palírem a sděluje:

Zaběhněte na gáblík! Hlídám vám kus turistickýho…

kluci!”

Nezapomeneme!” slibuji za sebe a fenu.

Zadrení zmizeli v budově, já klusal s Fulou ke kójím. Jindy bych se u ní zdrel, teď nechci o nic přijít. Dělám jen to nejnutnějí. Zbavil jsem její koich jehličí a kuliček lopuch, natočil čerstvou vodu. V kapse jsem nael poslední ledovku, mohla se po nich utlouci. Vzala ji opatrné do pysků a cucala, jak způsobné dítě. Pospíchal jsem, doprovázela mne pohledem a na dvůr. Vrátil jsem se včas, abych, pomohl odvést zadrené do kanceláře velitele. Béďa střeí mladího na chodbě, starího dirigujeme na pévéesku. Pepínovi nejdou oplatky s kofolou z mysli, připomíná rozehraný zápas a klade mi na srdce:

Jak ho předá, tak jdeme na to…

Vpochodovali jsme do místnosti, Sládek zůstal na chodbě, aby nikdo nevyruoval. Velitel nás u čekal, obeel zadreného, já s Vozábem prohlííme chlebník. Nic zvlátního: konzervy, speciálka kraje, kuchyňský nů. Na rozkaz sundám zadrenému pouta, kdyby tak věděl, e k rozepnutí stačí prouek celuloidu z límce dederonové koile a znát ten správný fór! Mockrát jsme se tímhle kouskem bavili o poplachovkách; co jsme měli dělat, kdy jsme celý den seděli připraveni vystartovat na signál a minuty se vlekly jako hodiny. Poloil jsem pouta na stůl, byly Jirky. Vozáb si je zavěsil na opasek u je nebudeme potřebovat. Vlasatec si třel zápěstí a něco huhlal jistě to byly nadávky. Velitel řekl stroze:

Shoďte ty hadry!”

Úplně?” cuká se zadrený.

Vechno…

Do naha?” zdá se, e nepochopil.

A na kůi…”

Pozorujeme, e znervózněl, rozepíná třesoucími se prsty knoflíky a zip kalhot, jistě čeká bůhví jaké represálie! Stáhl rifle, pod nimi se ukázaly dalí. Má toho na sobě víc, ne cibule plátků. Odkládá vrstvu za vrstvou a ztrácí se před očima. Strkáme s Vozábem do sebe pobaveně lokty, velitel zapomněl na strohý tón a baví se nahlas:

To je triptejs, pánové! To se nevidí ani v kabaretu!”

Na co tolik modráků, člověče?” divím se.

To nejsou modráky …” odstrkuje hromadu atstva stranou a tváří se uraené: To sou texasky!”

Konečně stojí před námi nahý, pae stydlivě zkříené. Podle píny museli jít z Prahy pěky, je zalý jako sud od asfaltu. Major od něho ustoupil na dva kroky, vrtí hlavou:

Ani nevím, jestli mu dáme mýdlo, nebo krabku na brambory…

To není pína, ale mimikry!” chechtá se Vozáb.

Pévéeska se plní intenzívním pachem týden nemytého těla, títivě odvracíme tváře, je nám hanba a trapně i za zadreného. Velitel se rozhodl a rozkazuje:

Vrate ho, a se vykoupe!” Major přistoupil k oknu a otevřel ventilačku. Dodal: Tohle si vemte ssebou, doporučuji kremaci…

Naruitel se ohnul pro hromádku svrků, pobízíme ho. Na chodbě se k nám přidal Pepíno, společně vedeme zadreného do sprch. Sládek vykouzlil kartáč a voňavé toaletní, naruitel si u lebedí pod proudem teplé. Struky mizející v kanálku mají barvu kalu, vlasatec se pomalu začíná podobat člověku. Kůi

má růovou jako mimino, hyzdí ji galerie písmen a kreseb. Tak potetovanou kůi jsem jetě neviděl, a to u běhám po světě dvacet let! Je popsaný jako transparent, na krku čára s informací: Pro kata. Na prsou si mu hoví mořská panna, kterou tíí přebujelé vnady a to jetě není zdaleka vechno. Zřejmě mu lichotí nae pozornost.

Kde jsi k tomu přiel?”

V pasáku! A pak v lochu …

Najednou je docela sdílný. Jeho řeč se hemí výrazy jako třeba ,pako, ,metr, ,bagoun. Vypráví o tom, e raději ne na vojnu el do basy. Prý to tam není patné, strava, spánek, dobrá parta, ádné starosti…

Kolik je ti vlastně let?”

Dvaatřicet…” Vypadal na víc.

To je dost, abys u dostal rozum…Vím.e si ho budu do smrti pamatovat. Na takový exemplář se nedá zapomenout!

Kam jste chtěli jít?Sládek se vyzná v jazyku Shakespeara, títivě nadzvedl pičkou boty tričko leící na zemi.

Do svobodnýho světa … nechal si chlápek záleet na odpovědi.

V triku s nápisem .Zastavte policejní brutalitu?’ To by tam z vás měli asi radost…

Vlasatec na moment vypadl z konceptu, přelápl z nohy na nohu a hledal argumenty. Pak si vzpomněl a prohlásil, e je to tam pořád lepí ne tady, e prý u mu tady leze vechno krkem a e prý nám pole pohled, hned jak se tam dostane.

A budu svobodnej…svobodnej jako Amerika! dostával se do extáze.

Jirka Vozáb konstatoval, e mu utekl jediný fakt, a to, e půjde před prokurátora, take se pár let nebude moci turistice věnovat. Mne zase zajímalo:

Za co jsi vlastně seděl?”

Různě. Sem tam vloupačka do chaty, naposledy jsem vyklepl třasořitku, co si vzal na rukáv pásku pomocníka VB a povyrost aspoň vo metr…

Beznadějný případ, tady by nezvládl nic ani sám Makaren ko. Házíme mu osuku, erámí koili a tepláky, jeho krámy poputují do kotelny, a chce či nechce. Přece si nenecháme zamořit rotu hmyzem, kterému Francouzi říkají tak poeticky; motýlci lásky. Zpět jdeme okolo kuchyně, podařilo se mu mrknout směrem ke kotlům, kde éfuje kamarád Vodička. ádostivě saje vůni guláe od večeře, který je připraven pro noční hlídky. Chřípí se mu roztáhlo jako Fule při krmení, div neprosí:

,,Neměl jsem u dva dny v hubě …

4 i

Jak to…?Sládek mu připomíná nálo konzerv, kterou měli v chlebníku.

Zapomněli jste otvírák?” culím se.

My jsme je neotevírali kvůli průstřelu břicha… aby nenastaly komplikace..

A co s tou kudlou?” vrtí hlavou Jirka Vozáb, dělá na mne dojem, jako by ho vekerá romantika, kterou byl nabit, opustila.

No, to je jasný, ne. Chci do svobodnýho světa a taky se tam jednou dostanu!”

Vypadal na to, e svá slova myslí váné. Přeel nás smích, Vozáb si symbolicky odplivl a nadhodil samopal na řemenu. Přestal nás u bavit, odevzdali jsme ho do rukou veliteli. Holič byl připraven, jsem si jist, e bude stříhat víc, ne podle předpisů. Dostavil se i důstojník od .kontráů’ z praporu, kterým se musí hlásit kadé zadrení. My u svoji práci odvedli, teď byla řada na nich. Moc jsme jim nezáviděli, vlasatec nám dokonale zkazil náladu. Povídám Pepínovi, abych zahnal trpkost z předchozích chvil:

Ztratil jsi chu vyhrát ty dvě tatranky a kofolu, nebo co?!”

Moment trvalo, ne mi odpověděl. Viděl jsem mu na očích, e myslí na vechno jiné, jenom ne na pingpong, u ho nelákala ani ta výhra. Mávl rukou:

Přesně tak! Docela mé ta chu přela ..

Ze zvyku zanadával na kuřáky a zamířil někam do patra, Vozáb se ztratil u před chvílí. Já se zastavil v kuchyni, abych ,pekounovi připomněl slib ohledně toho salámu. Doprovázel mne křik dozorčího: příprava na večerku. Plechy kbelíků zaskřípaly o rakovnické dladičky, podlahy masírovaly napité hadry. Nováčkové se tuili podle hesla: co je mokré, to je čisté, el jsem po pičkách, abych jim moc nenalapal.

Zavřel jsem za sebou dveře kuchyně a oviálné Vodičku zdravím:

Dnes vaří éfkuchař!”

Přistup, hrdino ..ohání se noem jako sekáč třtiny mačetou. Porcoval role salámu přesně jako dávkovači stroj, a také tak rychle. Za rok sluby měl u váhu a míru porcí v oku i prstech, teď připravoval snídaně na ráno. Vím, jak snadno slibuje, a jak nerad plní, jdu na něho s vtipem:

Ví, e jsem znal oféra, který zachránil celé rotě ivot?”

Jak to udělal?” dívá se na mne, ale krájet nepřestal.

Přejel kuchaře gázem!” směji se vlastnímu fóru.

pendlíčkem budete hrabat…

Naráí na to, e se nechal .nalej k Bezpečnosti. U to má skutečně ,za pár’. Přítí týden odjídí do Prahy, prý mu drí místo v Pohotovostním pluku někde na Járově. Hovoří o vem moném, jenom ne o salámu, který v zápalu hraničářského patriotismu a hrdosti slíbil. Jako nástupní plat dostane dva tisíce dvě stě padesát, protoe má maturitu, čeká ho brzké povýení. Tady je v hodnosti svobodníka, tam bude rovnou strámistr! U se dokonce vidí v uniformě a jak mi píe pokuty, zaháním jeho fantazii ivou skutečností:

Posílá mne Fula pro ten kus turisáku, co nám hlídá!”

Ten tvůj čokl je prej moc dobrej na naruitele…brnkána moje nervy.

O tom bych ti mohl vyprávět!”

Prej etě ádnýho nechytl” řehtá se jako na estrádě.

Přeel jsem tu nestydatost mlčením, protoe Fula, ta je skoro tak slavná, jako ten Brek psovoda Kuchaře. To byl vech stopařů král, ministr vnitra ocenil jeho zásluhy zvlátním armádním rozkazem. Na počest a památku vem ročníkům péesáků byl po smrti vycpán, teď odpočívá v Muzeu Pohraniční stráe. Měl edesát zadrení, ale musíme vzít v potaz, v jaké době slouil. Za Breka byla ,čára horkou hranicí, střelba se ozývala častěji ne polední zvony. Teď u jsou jiné časy, diverzanti přijídějí do republiky raději mercedesy, ne aby se plíili potmě lesy, a proto je deset zadrení Fuly rekord, který v úseku brigády nebyl překonán.

Ta si za to zaslouí víc, ne vtipy nějakého Vodičky, já ji nenechám připravit ani o nejmení píček ze slíbeného salámu!

Pocém..”

Sáhl jsem po kuchaři lakotovi, přitáhl jsem si ho za klopy sněhobílého plátě k sobě a kamarádsky mu připomínám:

Kdyby sis to o tom turisfáku jenom myslel, tak bych tu nebyl. Ale tys to řekl nahlas a před Fulou. Představ si, jak po tobě pojede, a jí povím, e sis z ní jenom utahoval a navíc, e o ní vypravuje nejapné vtipy …

V koutku úst mu to zakubalo, ale tvářil se, jako by to dával ze svého. Sáhl do kastrolu, kde se vrila pyramida plátků sýra, salámů a vajíček na tvrdo. Vybral kolečko imitace za tři edesát, přidal hrst lupek, patku veky přelízl domácím vykvařeným sádlem. Rota si drela tucet prasat, minulý týden se zrovna zabíjelo. Poděkoval jsem za ty dary, zcizil Fule tu patku, kvarky mi chroupaly mezi zuby, slaďoučké sádlo laskavě mastilo bradu.

Díky … loučím se.

Mám u tebe mapku!” el se mnou a ke dveřím.

Tak se zastav ..

Na rotě se ve volné chvíli bavíme ledačíms, já vyrábím z překliky mapky republiky. Území je potaené zeleným filcem, hranice je vyznačená jako ve skutečnosti, nechybí ani miniaturní ,pačkárna. Tu dělám z natípaného bambusu násady rýového kotěte. Někdy suvenýr vylepím kouskem křemíku, nebo ikou, zájemci ve větině případů vyadují zabudovat rámeček na foto. Vyneslo mi to pár piv a limonád, u jsem s tím uměním také reprezentoval rotu v armádní soutěi umělecké tvořivosti.

Od večerky neuplynulo deset minut a rota u spí. Jen na , suárce je ivo, hlídky právě přily ze sluby. Franta Furst nezapře rodný ikov, a do Rakous je slyet jeho ,kucí, ,čovečé a ,pocém. Pospíchám za mojí krasavicí, stojku stráného objektu slouí Béďa Tomátak. Podupává v holínkách, ruce v kapsách, samopal zavěený přes záda. hlavní dolů. Nad hlavou má vesmírné moře s koráby oblak a majáky hvězd. Jedna září víc, ne ostatní. Tváří se jako Tycho de Brahe:

Hele, Mars!”

To není Mars, ale Venue!” plácnu, a cítím, jak mi salám mastí prsty.

Páni, to jsou oči! Taková dálka, a ty pozná i pohlaví…

Vedu své kroky ke kotcům, on kontroluje pečetě na zámku kostelíka. Pánbůh se odtud dávno odstěhoval, stavba je v dezolátním stavu: spíe květena, ne architektura proutky břízek, osik a habrů se zakořenily nejenom na střee, ale i ve zdech a výklencích po oknech. Skelet kostela a márnice slouí od pětačtyřicátého jako skladitě a muničák, o korouhvičku zvonice se nabodl měsíc. Jeho sinalé světlo pozdravili bavortí .bouďáci’ vytím, je v úplňku, i nae smečka by si jistě ráda zavyla. Ale nejsou to ádní domácí podvrafáci a umí ovládnout své chutě. Kalou na čas čarodějnic a náměsíčníků, jsou stočeni do klubka, jen napřímená tykadla uí připomínají radary.

SSS… volám Fulu.

Protáhla se jako milenka po sladké noci, strká čumák do ok pletiva, zve mne kňučením dovnitř. Jak ji znám, projevila by svou radost hlučností rozjíveného dítěte a vzbudila by celou rotu. Proto s ní konverzuji přes pletivo.

Pozdravuje té kuchař…” trhám salám na malá sousta, ten vtip o ní jsem si nechal pro sebe.

Vychované bere sousta do pysků, jazykem podává stolič

kám. Mohla by dávat ostatním hodiny bontonu, Fula je labuník, neviděl jsem ji hltat jako jiné psy. Vedle v kotci ebrá obézní Marie. Má ji na svědomí Berta Kunc. Je to nováček, z domova si přinesl rovných sto kilo osobníváhy. Nechce věřit, e vlčák musí být věčně polohladový, aby dobře pracoval. Trpí fixní ideou, e Marie je oteklá hladem, přilepuje jí, kde můe. Zachází s ní jako s milou, jeho představa milé byla korpulent nost modelek minulého století. Jeho zásluhou je Marie nejrozeranějí pes Budějovického svazku, ted se tře bokem o pletivo a ebrá pohledem. Zamračil jsem se na ni:

Dr dietu, potvoro!”

Kynolog jí u rozkazem odebral část pravidelného přídělu, ale co zmohl proti tomu, e jí psovod tajně přilepuje!

Neebrej! napomínám ji.

Fule se nelíbí, e se bavím s obézní Marií, píská čumákem, abych ji nezanedbával, čechrám jí přes pletivo srst na hřbetě, mazlím ji slovy, kterým rozumí:

Hodnej pejsek! Hodnej… tebe bych nedal nikomu na světě, holka zlatá, krasavice moje..

Myslím to upřímné, neumím si představit, e my dva bychom si měli dát někdy sbohem. Mám jí co oplácet, dostala mne jednou z maléru, který by mohl skončit garrtákem. U druhý týden jsme slouili zesílenou ochranu, fonográmem a vzápětí rozkazem bylo vyhláeno celostátní pátrání. lo o nebezpečného recidivistu, podařilo se mu upláchnout z Jáchymova. Přepadl cestou závodní strá, vyzbrojení ho stálo vradu! Tak byl ozbrojen a měl znát terén. Střelci slouili deset hodin, psovodi dvanáct! Ne se člověk dostal do postele proustroval hodinu hygienou a stravou, jen zavřel oči a přetáhl deku k bradě, u mu je dozorčí otevřel hlákou o přípravě do sluby. Poloslepí jsme sahali po samopalech s pocitem ukřivdění, početní stavy nízké, a ve vnitrozemí kasárna nabitá .zápecáky’ od sklepa a po půdu. Slouil jsem sedmou noc, bál jsem se na skrytém stanoviti posadit, abych nezaspal. Ale stůj pět hodin na jednom fleku bez pohybu! Po dvou hodinách jsem se posadil, Fulu v klíně, abychom hřáli jeden druhého. Měla větí výdr ne já, a pískot jejího nosu v tónině, kterou zachytí jen psovod, mi zněl jako ukolébavka. Zkrátka, .spadly mi klapky, usnul jsem spánkem spravedlivých tak tvrdě, e by mne neprobudila ani exploze atomovky. Fula hlídala za nás oba, musela mne tahat za vlasy a kousat do ucha, aby upozornila, e je zle. Byla to prověrka v osobě velitele čety, kapitánaMráze jsme stavěli jetě včas. Nebýt Fuly, tak bych tuhle historku dával k lepímu někde v Sabinové!

Vysypal jsem jí do kotce lupky od salámu a loučím se s ní: ,,Hezky se vyspi..

Ze zvyku jsem se ohlédl, doprovázely mne její oči, zářily ve svitu měsíce jako světluky. Na rotu je to pár kroků, nestojí za to, abych myslel na něco sloitého, opakuji si zítřejí rozvrh. Čeká nás hávéčko1 hraniční volno. V kapse mne pálí tři stovky oldu. Kde je roztočit, kdy do nejblií vesnice je to rovných deset kilometrů po svých, čili ourem. Fula stejné potřebuje vyčesat, protoe dostává zimní kabát, jediné povyraení mám v očekávání, e přijede rotní knihovna …

Ráno jsem si trochu přispal, jak se sluí na majitele hávéčka. Nebýt kováře Mayera za potokem, který pro nás znamenal .eleznou oponu1, spal bych jetě teď. Prozpěvoval, a se hraniční hvozdy třásly, kadou notu potvrzoval boucháním perlíku. Jeho táhlé .majnéé líbééé fraůůů’ znělo faleně, ale upřímně. Tenhle Bavorák patřil k pomezí stejně jako my, poznal jsem ho osobně, kdy se mu kráva zapletla do naí signálky. Tohle .naruení’ jsme ale praporu nehlásili… Ne jsme mu stračenu vyprostili, tak nám stačil zkomolenou četinou povyprávět, jak za první republiky jezdil z Osterrai chu na kole a do Kaplic na vlaský salát. Tam u nich se prý nedělá dodnes.

Vildo … nakoukla kynologova lysá lebka do cimry. Má  volno, tak to tu pokliď. Jetě přijdu, musíme si popovídat..

Nač ty oficiality?” potlačuji zívnutí.

Tak za hodinu?!11 Zabouchl dveře.

Protírám si oči, nezdá se mi to? Včera jsme byli dost hodin pohromadě, a teď si se mnou musí popovídat, jako by toho neměl dost. Skočil jsem do koupelny, vystřídal studenou a horkou sprchu, koupel skončil masáí lněným ručníkem. Pak jsem se pustil do úklidu, na pokoji zametl podlahu a vyrovnal kníky v poličce, snesl na hromadu vechny řemeny a postroje pro psy. Přelízl jsem je olejem, blejskaly se jako nové. Jetě jsem otřel vlhkým hadrem okna a vysuil Stráí vlasti; jediné noviny, které byly po ruce. Zachoval se prostředek listu. Do oka mi padla reportá někde od Kvildy, nedalo mi to a začetl jsem se. Nějaký blázen si z plátů plechu svařil tank, místo věe to mělo obyčejnou popelnici s poklopem, kanón nahradila hliníková trubka od zemědělských závlah. Tohle vechno přimontoval na asi stařičkého Rapida, přestříkal na khaki a vydal se s celou rodinou na .západ1. Rachotina tíhu

neutáhla, zhasla mu kus od .přechodu’ celrtáku, manelka s dětmi, kterou k cestě donutil násilím, se vrátila domů, on cestoval nejprve na Bezpečnost a pak do Ústavu národního zdraví, oddělení pro duevní choroby! Odborník asne a laik se diví!

Pokoj byl jako klícka, Pepíno můe být spokojen, ale já cítil neklid. Běel jsem na snídani a hlavou mi vrtala jeho slova, nebyl jsem si vak vědom, e bych něco vyvedl. Před velitele psovodského drustva jsem mohl předstoupit s čistým títem!

V jídelně bylo ivo. Kluci měli v parádě provianáka zvaného Kozel díky ryavé bradce, kterou neshodil ani ve výcvikovém středisku, kde mu zapříčinila spoustu nepříjemností. Neoholil ji, protoe ji měl i v občance a velice si na ní zakládal.

Mustvo mu teď hrozilo, e mu ji vykube, kluci slibovali, e ho utopí v kotli kávy. Přivezl čerstvý chleba a nechtěl ho vydat. Musí ho nechat den odstát, abysme nedostali střevní potíe, prý je to dokonce nějaký vojenský zákon. Zní to logicky, ale přijde to za jedny peníze. Buď střevní potíe, nebo polámané zuby! Člověk si nevybere… Kluci viděli v provianákově paličatosti malichernost či dokonce zlomyslnost, teplý chléb znamená pro větinu pochoutku, já byl ve sporu jaksi mimo. Naopak mne rozčilila zpráva, která ostatní, jak se zdá, nevzruila. Dozorčí vykřikoval:

Volali z praporu, e se polámal autobus. Pojízdná knihovna tedy nepřijede!”

A mám po radosti. Jetě dodal, e ten starí darebák, kterého jsme včera eskortovali jedlou ho hledané individuum. To nám vynahradilo obě zklamání. Klukům z chleba, který zmizel nenávratně v regálech skladu, mně z knihovny. Čahoun Viktor si tedy vyslouil přinejmením odznak Vzorného pohra ničníka. Hrdina roty seděl obklíčen kluky, Vozáb mu předpovídal:

To na tuty dostane OUP …

Opuák té nemine!” zahučelo souhlasně kolem.

Oběhne ubytovací prostor!” Vzpomněl jsem si na vtip, kterým nás před rokem častovali poddůstojníci ve výcvikovém středisku. Bavili se tím, e vyhlásili OUP pro toho či onoho, místo aby jel domů, musel poloit ruce na prsa a vihat okolo baráku.,.

Na rotě mne u nic nedrelo, el jsem trávit volno k Fule. U z dálky mne vítala, v hrdle jí rachotila lavina radosti. Zastavil jsem před kotci, sáhl po klice. Fula byla ve střehu s oháňkou vztyčenou, pička byla odkloněna stranou, ze zvyku jsem jí přejel dlaní po srsti ocasu, prsty nahmátly tvrdou zduřeninu.

Pár měsíců jsem jí to denně masíroval, teď u ji jenom hladím. Čumákem hledala, co jí nesu, podávám jí ledovku se slovy:

To ví, e jsem na tebe nezapomněl..

Kontroloval jsem propadlé boky s rýsujícími se ebry, srst ji opoutěla v celých hrstech. Slíbil jsem jí:

,,Za moment jse jako z cukru!

Otočil jsem se na patě a veel do přípravny. Nad dveřmi, místo podkovy, visela stará značka podzemní stabilizace. Kulatá destička s nápisem Grenze a modrými zkříenými avlemi se podobala puku. Při přeměřování hranice ji nali enisté pod starým mezníkem, od nich se dostala a k psovodům. Ročník od ročníku ji opatruje pro těstí, váíme si jí jako péesáckého amuletu a vzácné relikvie. Před časem tady slouil kluk, který se vyznal v porcelánu, a ten dokonce tvrdil, e je to pravý míeňský!

Sáhl jsem do přihrádky pro ocelový hřeben a hřebílko, Fula čekala, a ji vezmu do parády. Nějak se mi nezdála být ve formě, léta u na ní začínala být znát. Srst zeedla a do barvy stříbra, krok ztrácel vrozenou eleganci. Občas bolestivě zakulhala, to kdy jí do kloubů hryzly nespočetné hodiny slueb v mokru a vlhku umavské hranice.

Tak račte … sáhl jsem pro dalí ledovku.

Převalovala bonbón na jazyku, u jsem si viml, e nekoue, pokud nemusí. Opotřebované čelisti začínaly dávat přednost těstovinám. Z mládí jí zůstalo, e rozkonicky třela hřbet o hřeben jako kotě.

Hotová nevěsta!” chválím ji.

Vedl jsem hřeben od uí přes lopatky a na kří. Nevynechal jsem plece a běhy, vyčesanou srst jsem muchlal do koule a dával do sáčku. Pak to spálím. Organický rozklad srsti trvá dlouho. Vzpomněl jsem na dědu také .chlupodravec’. Někdo mu kdysi napovídal, e vlasy jsou moc dobré hnojivo. Tak zuitkoval to, o co připravil zákazníky a pohnojil zahrádku. Za půl roku sklízel brambory prorostlé vlasy vech druhů a barev … Pytlík byl nalapaný chlupy, Fula prokoukla a vypadala zase jako za mlada. Koich se jí leskl, byla samý elán, vdycky se moc ráda nechala česat. Chystala se za mnou z kóje, poručil jsem jí:

Zůstaň!”

Vypláchl jsem jídelní misku, vymetl piliny z kotce a nasypal nové, suché. Měla apartmá jedna radost, kolikrát jsem se u ní vyspal, kdy jsem byl po návratu z vycházky do civilizovaného světa .společensky unaven1. Vdycky se ochotně podělila o starou deku, na které lehávala ani nevrčela jako ubručená

manelka. My dva byli víc ne kamarádi! Natočil jsem jí čerstvou vodu a čtu jí v očích jako v knize:

,,To ví, e půjdeme ..

Odpověděla zavrčením, upozorňovala na kroky, tlumené pískem pěinky. Zvedl jsem se z dřepu a pozoruji kynologa Sládka, jak rázuje směrem k nám. Pepíno je .pejskař’ tělem i duí, slouí na hranici estý rok. V obličeji mu sedí komisní výraz, to jsem zvědav, co se děje! Jen dorazí, u mává rukou. Spí vak prosí, ne rozkazuje:

,,Vra ji do kotce, Vildo!”

,,Proč? Nelíbí se mi to.

A pojď se mnou ..Je tajemný, jako hrad v Karpatech. Čekej, Fula!” Nedá se nic dělat, nadřízený je nadřízený, i kdybych si s ním třeba stokrát tykal.

Zaklapl jsem závoru u dvířek, jdu za Pepínou do přípravny. ,Psí kuchyně voněla masem, čtvrtka hovězího visela na háku a čekala, a ji sluba .rozbourá’ na porce. Posadili jsme se na dubovou lavici, vrzala známou melodii.

Ten hřebík tam chybí, co já pamatuju ..nevěděl jak začít.

Tys za mnou nepřiel jen pro ten hřebík, Pepíno … Přiloil jsem do kamen, zkontroloval hrnce na plotně. Na vycházku jsem neel, tak co bych nepomohl klukům? Vařilo se pro deset psů, dnes byly na jídelníčku ovesné vločky se kvarky. Zvědavost mi nedala, vrátil jsem se k němu na lavici: O co jde, Pepíku?”

Já nechtěl tam před ní…, zavrtěl se nespokojeně.

Není mu do řeči, zřejmě mu to, co mi má oznámit, dělá těkou hlavu. Hledal jak začít, lekl jsem se, e budu převelen. Zbývající půlrok odslouit bez Fuly, to bych asi nepřeil! Visím mu očima na rtech, odkalal si a spustil:

Kdy ses díval do kmenové kníky Fuly, Vildo?”

Včera jsem ji měl zrovna v ruce … Vím to zcela jistě. Tak aspoň ví, jak je u stará …

Začínám tuit o co jde, podle toho vedu řeč: Podle záznamů deset, podle temperamentu čtyři…

To bys ji musel ale přebarvit, nasadit nové zuby a při běhu postrkovat…”

U je to tady, bál jsem se toho celou dobu. Fula u není nejmladí, budou ji chtít vyměnit, nahradit novým psem! Bráním ji jako vlastní dítě, připomínám její zásluhy při ostraze hranice, poukazuji na úspěné trenýrovky i kladné výsledky vech zkouek. Nakonec kladu důraz:

Poslední zkouky vestranného výcviku sloila najednal”

,,U to bude skoro rok, co je dělala ..

Sedíme proti sobě, Pepínovi je stejné těce jako mně. Je mu líto psa, mne i sebe, e musí řeit tak smutný úkol. Má v ivé paměti chvíle, pro které zůstal na vojně, ví, co je rozloučení se psem, kterého má člověk na starosti celých estadvacet měsíců prezenční sluby. Zná pouto, které svazuje psovoda se psem pupeční ňůrou. Zná případy, kdy kluci před odchodem do civilu probrečeli v kotcích poslední vojenskou noc, zail několikadenní hladovky vlčáků, kterým se stýskalo po psovodech.

Nevím, co mám dělat, z rozpaků mixuji pičkou boty plechovky lanmítu s prolou lhůtou. Je jich celá hromada, řinčí o sebe, zítra se mají krmit. Ten zvuk mi připomíná zvonění hrany…

Dveřmi kuchyně je vidět na kotce, krajní kóje patří Fule. Chová se, jakoby věděla, e teď záleí, jak se předvede. Tanečním krokem měří délku kotce, ui vztyčené, zaloutlé tesáky cení do světa. Z dálky není vidět, jak jsou obrouené, strkám Pepínu loktem, aby se také podíval.

Není to krasavice?!”

Trochu obstaroní… pokusil se o vtip.

Fór vyzněl smutné. Sládek ví, co pro mne pes znamená, jsme s Fulou jedno tělo a jedna due. Oznámil mi jen to, co musel:

Je čas ji vyřadit… neumím si představit… nevím, jak by se tomu dalo vyhnout…”

Pořád pracuje dobře!” Hledám argumenty. Má deset zadrení…”

Řády a ustanovení!” nedá na mne.

Strč si je za klobouk!”

Je to rozkaz velitele!” Udiveně nadzvedl obočí, rozkaz pro něho znamená tie. Snaí se nad debatou, která nakonec stejné nikam nevede, protoe co je jednou dáno, to se nezmění, udělat tečku: A já zodpovídám za akceschopnost

psů…”

Počkejte do zkouek..pokouím se oddálit osud a kemrám: Dejte jí jetě příleitost…

Rotní generálka pro psy se koná jednou za rok, čas se právě blíil. Za několik dní se měly ukázat kvality zvířat i lidí, kterým je svěřena ostraha hranice. Ty by snad mohly změnit situaci; zaválet na nich, tak máme jistě vyhráno!

Promluvím s velitelem, ale moc si od toho neslibuj. I kdyby je udělala, tak se na věci nic nezmění…

Počítal jsem dny se vzrůstající nervozitou. Čas jsem rozdělil mezi slubu a cvičitě, hraniční volna jsem ,zabil* trenýrovka mi. Nenechal jsem jediný povel nebo úkol náhodě, proháněl jsem Fulu i ze spaní. Pilovali jsme .stopu’ i .zadrení*, nevynechali .eskortu* ani .poslunost*. Kolikrát na mne upřela rozumné oči a ptala se, proč ji tak týrám, já jí vysvětloval:

,.Vdy je to kvůli tobě, Fulo. Kvůli nám oběma ..

Teorii jsem přelouskal víc jak třikrát. Mohl bych se hádat s kynologem o maličkosti, věděl jsem toho jako profesor, div e jsem nevykládal nahlas, e je pes prvním zvířetem, které si člověk ochočil u v dávnověku e před více ne esti tisíci lety ohlaoval těkot obráncům pevností, e se blíí nepřítel e lidské ucho je s to vnímat zvuky o frekvenci 10 a 20 tisíc kmitů, ucho psa a o 36 tisících kmitech: není tedy náhoda, e vlčák napřímí slechy, jakmile se ve vzdálenosti 25 metrů ozve slabý um pohyb malého předmětu vidí na vzdálenost sedmi set metrů; psí čich má akční rádius celý kilometr! Umím vypočítat, kolik atmosfér má v čelistech, jakou dokáe vyvinout rychlost, ovládám perfektně anatomii a jetě spoustu dalího …

Chodím spát poslední ze vech a přece nemůu dospat. Nedzvedl jsem se na loktech, cimra připomínala hotel po turistické sezóně. Z lůek bylo obsazeno pouze moje, ostatní jsou ve slubě. Červená čára na kalendáři říkala, e rotní zkouky jsou u zítra, do dveří nakoukl Jirka Vozáb. Měl dozorčího a kruhy pod očima. Slouil dvanáctku, vypadal tak ospale, e jsem nemohl potlačit zívnutí. Překrývám dlaní ústa a skuhrám:

Nemůe mě nechat chrnět?**

Chtěl jsi přece, abych tě v sedm vzbudil…ááá …nakazil jsem ho, zívá na celé kolo, a mám strach, e si vyhákne čelist.

Á … jó … shodím ze sebe deku.

Tak zítra jde na to? doprovází mne ke koupelně.

Zítra…

Já si přisadil dvacku, e to Fula dokáe … přesvědčuje mne, e jsme s fenou u veřejnou záleitostí. Zajímalo by mne, který čipera to zorganizoval, nutím se k jistotě:

Jako bys měl výhru v kapse …

Fula prokázala na trenýrovkách své kvality, ale člověk nikdy neví. Zatím měla ,dobré dny*, ale co na ni přijde zítra? Ke vemu je druhý týden neklidná, má svoji dobu.

Cop studené vody píchal jako roj vos, vyjekl jsem a vyskočil z boxu. Spletl jsem si kohoutky. Vyladil jsem teplotu vody, poslouchám Jirku, jak se plete do psovodského řemesla. Radí

mi, co mám a co ne, je s ním legrace. Stojí na chodbě, za řeči pozoruje příchod a odchod mládenců ze sluby a do sluby. Kolem se valí kulatý Berta, Jirka Vozáb ho nenechal projít:

Přej ta tvá Marie je u tak tlustá, e ji musí na bariéru vy9trkávat…

Ty má zase starosti…” brání se Kunc.

Viděl jsem ji, vdy sotva leze!”

Ví ty, co má dneska za sebou!

Přinejmením kotel rádla

Dialog skončil,Berta si nenechá vymluvit, e přemírou porcí psa ničí. Já bych mu ty jeho náupy dal k náhradě, jsem zvědav, jak tohle dopadne. Jirku Vozába vystřídal ex kuchař, přiel za mnou na pokoj. Civil ho obepíná jak svěrací kazajka. Nějak se nám na té vojně spravil! Přiel se rozloučit, táhli jsme to spolu od výcvikového střediska a dodnes. Oči mu svítí radostí, doráí:

Doufám, e se v té Praze uvidíme, kdy jsi odtamtud …

Jde k tajném, nebo pořádkovejm?” projevuji zájem.

Jakej je v tom rozdíl?” svalil se mi na kavalec to by jetě před týdnem neudělal.

Tajnýho snadno pozná, musí se chovat nenápadně!” cením na něho zuby v úsměvu.

Natáhl ruku, zmáčkl jsem mu ji. Vyměnili jsme si adresu, i kdy oba víme, e si v ivotě nenapíeme. Zalovil jsem v nočním stolku, podávám mu svůj výrobek na památku. Podíval se na datum, které nesouhlasilo s jeho odchodem a diví se:

Nespletl ses? Já přece končím u dneska…”

A kdo říká, e se to datum týká tebe? To je přece proto, abys nezapomněl na generálku Fuly. Dr nám palce …

Oba, Vildo! Řekni jí to …

Ta mapka se fakt povedla. Vidím, e z ní má radost, to mne těí. Opatrněji zabalil do kapesníku a uloil do cestovní torby. U je připraven zvednout kotvy. Ve dveřích se otočil s palcem vztyčeným ke stropu. Budu to jeho přání vítězství moc potřebovat.

Přál mi to i kynolog, Pepíno mi na dnení den naplánoval místo sluby dalí trenýrovku. Jsem mu za to vděčný, i kdy u jen můu zopakovat, co jsme s Fulou celou dobu dřeli. Skočil jsem do un vzoru edesát, dotáhl opasek a zamířil na suárnu. Na podlaních trubkách ústředního topení zápasil Bedřich s erární ponokou, zdá se, e ,fusekle vítězí na body. Po třetím vyprání se její vlna srazila tolik, e ji nemohl přetáhnout přes patu. Zatnul prsty do erdě činky, táhl, a mu na čele

vystoupila íla. Ozval se praskot, vyhrál, ale K. O. vztekle hodil cáry do koe na odpadky. Bavil jsem se:

,,Tos udělal schválně, abys mě rozesmál..

To má tak … filozofoval. Hadr se krátí a vojna natahuje!”

Naráí na to, e před časem .vyfasoval’ pět ostrých, které zřejmé bude muset nasluhovat. Běhal toti se samopalem po rotě, a neuvědomil si, e ho má nejenom nabitý, a’e i odjitěný. Velkému netěstí zabránil kapitán Mráz, který si toho včas vimnuli.

Musí dodrovat chemický postup praní…

Já tě …” hledal, čím mne přetáhnout.

Natáhl jsem kanady, zaněroval tkaničky, upevnil řemínky. Mrkl jsem oknem jak je venku. Mohlo sprchnout, ale nemuselo, pro jistotu jsem sáhl po stanovém dílci. Sloil jsem celtu do obdélníku a pověsil vzadu na opasek ..,

Před rotou se houfovali kluci a loučili se. Jirka Vodička nasedal do gázu, Cyrilfaldi ho měl dopravit na nádraí v Rybníku. Mávali jsme mu tak dlouho, dokud vůz nezmizel v zatáčce.

Proel jsem dvorem, selapal kousek trávníku a mířím ke kotci. V kapse mám ,něco na zub’ pro fenu; poslední pozdrav Vodičky. Z kotce je vidět vůz Cyrila, vezoucího exkuchaře na rychlík přapadají mne svíčkové mylenky. Tak u se začínáme drobit, jsme poslední ročník péesáků, kteří rukovali na estadvacet měsíců, nai .mlaďasové’ to u mají o edesát dní kratí. Začneme stříhat metr, zrovna kdy nám umava přirostla k srdci, a mně navíc Fula. Bojím se myslet, jak to dopadne, najednou ze mne starost padá jako dé z oblak. Jsem si náhle jist, letím ke kotcům. Vlezu za ní do boudy, drím ji za obě ui a sděluji:

Je to fajn, holka zlatá! My to prostě uděláme!”

Neví, co má radostí dělat, e jsem u ní. Dere se z boudy, a hned vrací, buí ocasem do stěn, meje mi tváře horkým jazykem a kňučí.

Zejtra nás čeká ichta, krasavice moje … převalil jsem ji na záda.

Rozkonicky rozhodila nohy a přivřela oči blahem, nechala se drbat na břie. Plácl jsem ji:

Vstávej, nestydo! Do práce …

Několikrát rafla po kotěti, ocasem pomohla vymést kotec. Načepoval jsem jí čerstvou vodu přímo od pramene, který prýtil pár kroků vedle, střechu boudy přikryl náručí řezaného rákosí z mokřin, noce začínají být chladné. Vzal jsem Fulu na

vodítko a zamířili jsme ke cvičiti, bylo zde psů i liduprázdno. Takto mám rád, ruí mne, kdy mne někdo pozoruje při práci. Před bariérou jsem rozepnul karabinku obojku, vodítko přeloil natřikrát do dlaně, Fula vyrazila jako králík. Udělala závodním tempem kolečko a sedla mi k noze. Věděla, e jí nasadím koík, chvilku dělala drahoty, pak si ho nechala natáhnout.

,,Hodná!” vyznamenával jsem ji.

Překákovou dráhu vzala zpaměti, přeskakovala plůtky a vodní příkop, stejnou cestou se vrátila zpět. A znova, jetě jednou. Za chvíli se mi třela o nohy.

,.Hodná Fula, hodná…” tohle mi tedy starost nedělalo. Poplácal jsem ji po plecích a odměnil ledovkou, kdy ji vycucala, la na ebřík. plhala po příčlích jako artista, přeběhla kladinu a seskočila!

,,Fula! pohrozil jsem jí vodítkem v dlani. Má přece slézt, ne skočit.,,Znova!”

Dala si říci a přila si pro pohlazení. Pro jistotu jsme si cvik zopakovali, na řadu přily parádičky chce psa u nohy, obraty za pochodu a na místě. Nezlobila ani při ovládání posunky na dálku. Ale největí starost mi dělá stopa a zadrení, to je prubířský kámen! Zná to kadý psovod, ten hrozný pocit, kdy pes nemůe navětřit, zabrat. Ten deprimující pocit bezmocnosti a okamiky tichých proseb ke psu, těstěně i pánubohu,

o kterém dobře víme, e neexistuje. Zkouející odpustí, jestli se fena posadí a na opakovaný povel, ale nevzít stopu? To je rovnou propustka do průvihu! Raději na to ani nemyslet! Fula varovně zavrčela, z mylenek mne vytrhl klapot motoru. Cyril se vracel z nádraí a brzdil u nás. U se vyklonil z okna gázu:

Jak to jde, kamaráde?”

U aby to bylo za náma…”

Zítra se tomu bude u smát…” Byl na naí straně, jako vichni kluci z roty.

Cyrile! Zhasni to na chvíli…

Co je?” zbystřil.

Potřebuju si vyzkouet zadrení… cvičnej rukáv mám tady.”

Na to já nejsem stavěnej… vyhrkl. Nezlob se, Vildo, ale já jsem spí na ty motory ..

Skrčil se za volantem, jako by Fula měla na něho vyrazit, hodil tam rychlost a ujíděl k rotě. Bál se, větina kluků se bojí,

i kdy se to snaí nedávat najevo. Já se také zpočátku bál, automaticky jsem si přejel bříky prstů po holenní kosti. I přes sukno nasahám jizvy, táhnoucí se od kotníku a ke koleni,

u jsem to Fule dávno odpustil. Tak mé poznamenala, kdy jsem ji fasoval…

Od roty se nesl rachot a křik. Vypadá to, e se něco děje, přivolávám psa:

Fula, k noze!”

Pro dneek jsme stejné byli hotovi, nasadil jsem ji vodítko a sundal koík. Rozeběhli jsme se k budově. Fula běí předpisové vedle mne. Před rotou je ivo, brankou od signálky se potácí Kunc s Marií v náručí! Vypadá to směné, dobírám si ho:

,,Od kdy péesáci aportujou čokly, kamaráde?”

Tak to má z těch maxiporcí…” přidal Sládek, vichni jsme mysleli, e mu pes odmítl jít.

Zmije!” Kunc div nebrečí.

Teprve teď vidíme, jak z něho leje pot, psa v nepřirozeně zkroucené poloze stále jetě drí v náručí. Sládek udělal čelem vzad, pomáháme Bertovi uloit Marii na deku. Ne se kynolog vrátil, věděli jsme ve. Marii před chvílí utkla zmije, zchoulos tivělá fena se chystala na cestu k předkům. Ztučnělé srdce nemohlo snést nápor jedu, který by za normální situace byl pro psa v devadesáti devíti případech ze sta nekodným zraněním, na úrovni srního ihadla. Koukáme, čím bychom obézní Marii pomohli, pes lapá po dechu a zvrací. Vrhne kousky knedlíků a masa, Kunc hledí provinile k zemi. Sládek si mezi námi razí cestu s branou první pomoci a ostatními proprietami kynolo ga. Poroučí:

Podrte ji!

Noem podobným roubovacímu otevírá ránu a vymačkává tmavou krev, zranění dezinfikuje hypermanganem, končí operaci injekcí, o které prohlauje, e by postavila na nohy i vola. Berta otírá vlhkým kapesníkem zpěněný čumák. Pes se konečně uklidnil, přestává sebou křečovité kubat, Cyril s gázem je u opět připraven …

Máme si o čem povídat a do jeho návratu z oetřovny v Kaplicích. S Marií to dopadlo dobře, psovod z .fleku’ vyfasoval pálku. Dělá mu to rovných .čtrnáct’ po slubě. Na rotě basu nemáme, tak mu velitel na přímluvu kynologa změnil trest v čtrnáctidenní típání borových palků pro kotelnu. Jedná se o sosny z Přibrání, ten kopec můe konkurovat Boubínu. Borovice jsou točené jako housky, Kunc si tedy mákne! V civilu se ivil jako dámský kadeřník, sekeru drel málem jako gulmu. Spoléhat se na jeho práci, tak by nebylo čím přiloit, bavili jsme se na jeho účet a do hodiny H …

*

Napětí dusilo psovody i vlčáky. Zvířata cítila něco nezvyklého. Podrádněně klapala tesáky, těce jsme je rovnali do řady defilérky. Jetě předtím se porvala Matějova Alma s Doubrav kou, a crčela krev, Tomátak je seřezal stopovací ňůrou obě najednou bez ohledu, která útočí a která se brání. Na něho zase vyskočil Matěj, e mu nebude bít fenu, musel je rozetnout a urovnat kynolog Sládek. Bezadresně nadával:

,,Do boha, to nám to pěkně začíná!”

Fula přelapovala na místě, uklidňoval jsem ji. Málem bych přeslechl pokyn, který mne zval na start. Hlásil jsem se: Psovod Dvořák s fenou Fulou připraven!”

Kynolog demonstroval přání těstí zatnutými palci, velitel s doprovodem vystoupili na pozorovatelnu. Majorovi se na prsou pohupoval mohutný triedr. Figurant, kterého jsem nesměl vidět ani já, u dávno předtím vyrazil. Nespoutěl jsem z velitele oči, gestem dlaně mi dal povel, já pobídl psa, který mi hřál lýtko:

,,Fulo! Stopa! Hledej!”

Fula vyrazila jako za mlada, div se nezapletla do stopovacího postroje. To tempo se mi nelíbilo! Snail jsem se ji přidret, tady někde přece musela začínat cesta značkaře. I kdy brousila čumákem drny terénu, nebylo jí to mnoho platné. Přece se za půl hodiny nemohl pach ztratit! Počasí bylo takřka ideální, ani sucho, ani mokro. Opakoval jsem povel k hledání stopy, občas se po mne ohlédne, v očích jí vidím bezradnost. Bylo jasné, e jdeme na slepo, urazili jsme hezký kus louky a stopu nenala. Vedl jsem ji do oblouku, a zpět, sakra, tady někde na ni musíme narazit. Mobilizoval jsem vechny svoje psovodské znalosti a zkuenosti nasbírané za půl druhého roku sluby a snaím se jí pomoci, jak jen můu. Nechávám ji vydechnout, znovu jdeme do elipsy, prosím ji:

Hledej, Fulo! Hledej, prosím té …

Velitelův triedr pálil do zad jako ohnisko brouené čočky, nastavené slunci. Ani jsem nevnímal ptačí symfonii z korun stromů, měl jsem smysl jen pro Fulu, signalizovala zvednutým čumákem, e se nemůe orientovat. Vzali jsme louku napříč a vůbec nezabrala. Cítil jsem, jak mi hlasitě buí srdce, tragédie se blíila. Fula se bezradně zastavila, usedla nazadní jako by rezignovala a hravě po mně sáhla packou. Znamenalo to konec …

Prohráli jsme na celé čáře, Fula nesplnila ani dalí část prověrky, při zadrení ‘naruitele’ se chovala jako mírumilovný pokojový pinč. Jen při ‘poslunosti’ a povelech na dálku zabodovala a to v ádném případě nestačilo. Nemohl jsem uvěřit tomu, co nás potkalo, jistě, měl jsem před prověrkou obavy, ale e by mne kdy napadlo, e ‘rupneme’ na celé čáře? Nejraději bych zalezl do kouta jako malý kluk a vybrečel bych se ze veho, obvyklé vtipy ostatních byly odvanuty váností chvíle…

Zničeně jsem se s Fulou vracel na rotu. Třela se mi kamarádsky o lýtko, chovala se, jako by pochopila vánost chvíle. U kotce jsem jí vyčesal bodláčí ze srsti a rozvzlykal se:

Ví vůbec, co jsi provedla?‘4

Kladla hlavu na stranu. Styděla se mi podívat do očí, na kadé slovo odpověděla zakňučením. Vypadalo to, jako kdy si povídáme, rozuměli jsme jeden druhému. Vyruil nás kynolog Sládek:

Dělal jsem, co jsem mohl, Vildo, je to velitelův rozkaz!”

Mhouřil oči, jako by ho do nich píchalo slunce. Díval se omluvně, nedělal svou práci tak dlouho, aby zatvrdl. Doposud ho vztahy mezi lidmi a zvířaty dojímaly. Věděl o citech a poutech mezi psovodem a jeho psem z vlastní zkuenosti, opakoval řečené:

Je to velitelův rozkaz …”

Byla to náhoda… dočasná indispozice …“sypal jsem ze sebe obhajobu, jako by se jetě dalo zabránit rozsudku. Přece ji zná, Pepíno. Dokáe zrovna tolik, co ostatní!‘1

Rota za ni dostane kvalitního stopaře ..

Hele… já …” hledal jsem slova.

Člověče, to u je ivot!”

Kdy?” kousal jsem se do vnitřních ploek rtů, aby tělesná bolest přehluila duevní.

Počítám asi měsíc. To u je věc praporu …”

Rozloučil jsem se s Fulou, Pepíno mne vzal kolem ramen, mířili jsme do klubu. Bylo tam ivo, u pultu postával Matěj Melichar a inkasoval. Takřka jediný sázel proti celé rotě, e Fula zkouky neudělá, a uhádl to. Teď shraboval výhry, zato si koupí pár bas Budvaru. Náladou jenom zářil, tik mu dal tentokrát pokoj. Jirka Vozáb mu hodil dvacku pod nohy, někdo mne zval na ‘grenadýnu’ specialitu, která patřila k naí rotě odjakiva. Recept se dědil z ročníku na ročník, i ta pětilitrová láhev od okurek pamatovala pěknou řádku ‘mejdel’ čili mejdanů čistě pánských. To se do ní vylil litr rumu plus há dvě ó, přidal cukr, pár citrónů, sáček pepře to ve se zamixovalo a popíjelo. Poděkoval jsem, dnes by mi nemako valo. Raději se vrátím k feně …

Kluci o mně začali říkat, e jsem jako máma, které má jít syn nn vojnu. Asi jsem se tak choval, trávil jsem s Fulou kadou chvíli, jako by mi ji měli vzít u zítra. ‘Prapor’ k mojí velké radostí nespěchal, na výměnu se jakoby zapomnělo. Koloběh slueb nevynechal ani Fulu, jen dostávala méně náročné úkoly. Kluci někde vyárali, e jsou známé případy, e někdy dostane zaslouilý pes příleitost opravy, tak jsme byli s Fulou buď ve strái, nebo na cvičiti. Před chvílí jsme se právě vrátili z trenýrovky, na pokoji to vypadalo jako po bitvě. Tomátak dostal balík, seběhli jsme se na dělení. Na kadého vyel kus a kousek, olizovali jsme prsty od mastnoty, řeč se vedla kolem psů a sluby. Hnětlo mne, e jsem od prověrek nedostal ani jednou ‘průzkum’ nebo ‘poplachovku’, snail jsem se pro Fulu nabýt ztracenou důvěru:

Myslíte, kluci, e máme jetě naději?”

Vy si spolu jetě zaharcujete, a vás to bude mrzet” vléval mi Vozáb naději do srdce.

Nebyla ve formě, kluci. Měli jste ji vidět dneska …” kladl jsem dalí plátek domácího uzeného na krajíc chleba. Melichar mi přistrčil sáček s červenou paprikou, jeho slova pálila víc, ne ty rozemleté feferonky:

Nebuď sentimentální, Vildo! Fula u si svý odbyla …

Moná, e odbyla, ale na toho tvého bouďáka stačí o půlnoci!” začala se mi vařit krev. v

Sáhl po mně, strčil jsem mu do ramena, a se posadil na kavalec mezi mastné papíry. Matěj mi pije krev od chvíle, kdy začal uzavírat na Fulu sázky, nikdy jsem neucítil takovou chu uhodit, jako nyní. Z hádky se klubala rvačka, uklidnil mne dozorčí. Nakoukl do světnice a halasil:

Dvořák! Je tady Dvořák?! Vildo, má přípravu do sluby! kápéčko…”

Pánové, podrte mně!”

Skočili po mně a srazili na zem. Dostal jsem hobla a u zase mám rád celý svět, i toho mamlase Melichara, který se na mne zubí. jako by nevěděl, e jsme si před chvílí málem zmodřili těla.

Kápéčko … opakuji nahlas.

To je hudba pro mé ui, nemohu se toho slova nabait. U je to tak, u to letělo rotou, velitel vrátil Fule důvěru! Poslal nás na kontroju orného pásu!

Tak co, kluci?!” hrdě jsem se rozhlédl.

Tomuhle se v boxu říká kámbek …”

Tak zdarec!”

Zabouchl jsem za sebou dveře, na suárce vklouzl do

/

kanad, zapnul blůzu a límec koile upravil do rozhalenky. Nedočkavě jsem proběhl dvorem, pod nohama ustilo listí, u bylo po babím létu. Měl jsem co dělat, abych zachoval vánou tvář, zdravím fenu, která strká čumák do oka plativa:

,,Ahoj, krasavice!”

Vycítila, e nesu dobrou novinu, sekala ocasem, jako Taras Bulba ákou. Připravil jsem ji do sluby a vzal na vodítko. Kdy jsme kráčeli podél tabule cti, kde se zpoza skla smáli vzorní pohraničníci v brigádýrkách i bez nich, z profilu i ánfasu, vtipkuji:

Jetě rádi nás tam přilepí, holka zlatá…

těkala na souhlas a hravě mne popadla za kanadu. Před rotou jsem ji přivázal k dráku a pospíchal k rozkazu. Konečně slyím známá slova:

,,Jste určen jako kontrolní hlídka … na postup dvě hodiny, na návrat toté!”

,,Provedu!” hlásím předpisově a ádám. ,.Soudruhu majore, dovolte mi odejít..

,,Proveďte!”

Před rotou jsem nasadil zásobník do zbraně a odvázal Fulu. Hodil jsem samopal do ponosu, minul stojku, kterou slouil Oahel. Jáno pochází z Bardějova, říkáme mu kamikaze V noci má víc ne ivé sny, válí se od pelesti k pelesti. Kdy nespadne z kavalce tak to je svátek, teď má pěknou modřinu na lícní kosti. Přeje mi dobrou slubu:

Ahoj!”

,,Díky ..protáhl jsem se brankou v signální stěně, kterou za mnou ihned zamkl.

Pustil jsem fenu na volno, stoupám po pěince do svahu. Vede mne vysoko mezi hraniční kopce, sladil jsem tempo kroků $ buením kovadliny starého Mayera. Starost o Fulu byla za mnou, pískám si tu z filmu ‘V pravé poledne. Nejde mi sice do kroku, ale do nálady určitě, mám pocit, e je báječný den. Nádherný vzduch posiluje plíce, pohled do kraje, který mám pod sebou, hřeje u srdce. Někde tady, v těchto místech, utkla zmije Marii, to se s ní Berta musel nadřít! Ale teď u svorně hubnou …

Fula propátrává ‘revír’, já kontroluji zoraný pruh ochranného pásu. Sleduji pravidelné vlnky narýsované bránami, tu a tam jsou podupány srnčí zvěří, dost je i zaječích stop. Libuji si nahlas:

U nám zase věří, Fulo! U je to fajn…”

Nás dva u nikdo nerozdělí, nám se nemůe nic zlého stát. Pozoruji ji, je to pes vech psů. Stříhá uima, kadou chvíli se

zastaví a obrátí, aby se ujistila, co se mnou je. Čeříme metlice lesních trav, jehličí nám ujídí pod nohama. Minuli jsme úvoz a vylapali na kopec, kraj máme jako na dlani. Lesy plhají k úbělu skal, z korun sametových hvozdů čií atmosféra majestátu. Vychutnávám krásu vemi smysly, vím zcela jisté: Sem se budu celý ivot vracet…

Patřím ‘upem do Prahy a zamiloval jsem si umavu se vím vudy. I s jejími vrtochy počasí, o kterých se lidem ve vnitrozemí ani nezdá! Fula krouí kolem mne, přidávám do kroku. Kloueme ze svahu k potoku, který kdysi protékal solidní obcí. Jediné, co se z ní zachovalo, je kamenný půdorys hostince. Říkáme tomu místu Práh u dveří. e to byla hospoda víme jisté, na rotě v archívu jsou staré speciálky jetě po financech. Na jedné si některý z nich poznamenával výku ‘sekery prý se gasthaus jmenoval Gothard, jako ten slavný průsmyk v Alpách.

Vítr nečekané zadul do korun,stromů, obloha se potahovala edým manestrem. Někde nad Lincem zahřmělo, poplácal jsem Fulu po hřbetě a radoval se:

Dneska by nám náladu nezkazila ani potopa světa, krasavice!

Minuty se měnily v hodinu, kroky v kilometry. Fula nevynechala jediný kousek hranice, pochodujeme dál, a jsme se zastavili na styku se sousední rotou. Hodinky ukazují, e bychom si mohli odpočinout, navrhuji:

Oklepneme…”

Z detě nebylo nic, umava ertovala. Posadil jsem se na pařez, fena si ulehla k nohám. Poloila si hlavu na přední packy, boky jí zvedal přerývaný dech. Cuchal jsem edivou srst na krku, najednou jsem si uvědomil, e ji to opravdu zmáhá. Půldruhého roku jsme neudělali jeden bez druhého krok, něco jsme u spolu na hranici zaili, proto pro samou lásku k ní potlačuji rozum a namlouvám si:

Ty toho jetě zastane, holka …

Zalovil jsem v kapse blůzy a rozdělil se o kolečko salámu. Fula mi děkovala vrtěním ocasu, cenila tesáky, abych se o ni jako nebál, pořád z ní el strach. Plácl jsem ji spokojeně po plecích a ujioval:

My spolu jetě něco odslouíme!

Pohled na hodinky mne zvedl z pařezu, i kdy se hezky sedělo. Vraceli jsme se na rotu, opět jsme kontrolovali ‘kápéčko’. Daleko za náma zůstal styk rot, pětimetrové pozorovatelna se mi u jevila jako dětská hračka, brzy i ona zmizela z obzoru. Zastínil ji kopec podobný hoře, jmenoval se

Prokop. Jak la bouřka směrem od něho, bylo vdycky zle severní vítr dokázal lámat stromy jako sirkyl

Tam, kde protínal starý ezoch novou signální stěnu, Fula zavětřila. Zabodla čumák do zdupané trávy u ztrouchnivělého břevna zátarasu a zastavila. Provazy svalů jí naběhly, srst se zjeila po celé délce hřbetu. Volá mne k sobě tichým skučením.

Co je?”

Několikrát’ u jsem zail podobnou situaci přece mi pokadé vyrazí pot rozčílením. Srdce divoce zaslepovalo, nasadil jsem jí vodítko a prohlíím místo, na které mne upozornila. Klín mezi starou a novou stěnou je utvořen jako k naruení. Traktor zde neměl dost místa, aby uhrábl branami půdu do posledního centimetru, zůstalo tak akorát pro odrazitě k dalímu skoku! Bedlivé prohlíím trojúhelník neuvláčené hlíny, v kterém nezůstane otisk boty,, kus dél, přesně na délku dlouhého kroku je polehlá stařina. Nemusím být Vinetou, abych poznal stopu! Vzrueně poroučím:

Hledej, Fula! Revír, pejsku …

První vzruení přecházelo v úlevu, bylo vystřídáno radosti Nemohlo nás potkat nic lepího, ne stopa naruitelel Zadrení, to je to, co my s Fulou potřebujeme. Chytnout ho, tak jsem si jist, e bude ve v nejlepím pořádku.

Popustil jsem vodítko a prosil:

Nezklam, Fulo! Stopa! Hledej!”

Fena se začetla a nasávala pach. Brala ho plným čenichem, rozjela se naplno. Krok se rychle měnil v klus. běela bez zaváhání, stopa byla víc ne čerstvá. Snail jsem se vypočítat čas, kdy jsme tudy li poprvé, jetě zde nebyla. Naruitel nám musel zkříit cestu před slabou hodinou, jeho kroky směřovaly přes území ‘nikoho’ do Rakouska. Získal značný náskok, ale jetě tam nebyl! Na moment jsem zastavil a sáhl po pouzdru s mikrotelefonem. Fula nervózně pokubávala vodítkem, chtěla dál. Pozorovala terén před sebou, vypadalo to, jako by sl rozvrhovala dalí cestu. Napojil jsem se na sloup, řvu netrpělivě do mluvítka:

Kruci, co je s vámi! Co tam děláte?”

Proklínal jsem obsluhu i s ústřednou, buil sluchátkem o dlaň. Konečné jsem dostal spojení, dozorčí, slouí ho Franta Furst, poznám ho podle ikovského přízvuku. Spustil na mne vodopád slov:

Vocodé? Dyk slyím…hulákal do přístroje. Bude pět, k večeři jsou mravenčí vajíčka s dívčí touhou panělskej ptáček. Druhej chod sekaný potrubí, a dej ml pokoj, čéče

,,Co blázní!” mít ho tak při ruce.

U jse desátej, co chce vědět, kolik je a co k večeři..

Hlásím stopu, směr do zahraničí!” omračuji ho. Jeden naruitel … kóta ..

Předám!” dohání zdrení.

Jetě jsem vystřelil signál ‘proryv do zahraničí a ‘ádám pomoc, světlice na obloze rozkvetly do podob abstraktních růí a zhasly. Teď o nás ví vechny hlídky v dosahu pěti kilometrů, teď si to s tím chlapem můeme klidně rozdat! Uloil jsem mikrotelefon i signální pistoli do pouzder a opět jsme se rozeběhli. Fena la najisto, stopu, které se prve chytla, drela jako v době své nejlepí slávy. Sotva jsem jí stačil, stopa se točila doleva, potom doprava, naruitel bloudí! Proběhli jsme lesem a vyklusali kopec. Na pasece lapáme svorně po dechu, trhaně fenu pobízím:

Hle dej! Hle dej!”

S obavou pozoruji, jak íznivě komíhá jazykem, zpomaluje, ubývá jí sil. Byli jsme na tom stejně, měl jsem pocit, e mi prasknou plíce. Na okamik jsme zastavili, polaskal jsem ji za uima a prosil:,,Já vím, ale pak se napije! Oba se napijeme! Stopa! Hledej!”

Dereme se pásmem polomů, dřevo hnilo ve vech polohách. Vyvrácené kmeny trouchnivěly pod dekou ravých mechů, tlející těla velikánů kořenila vlhkou vůni lesa zvlátní příchutí pralesa. Smyčka stopy potvrzuje, e naruitel zabloudil. Slunce stěí proniká zelenou oponou, za stromy na nás dýchlo teplo louky. Vyrovnali jsme časovou ztrátu, u jsem si byl jist, e naruitel neunikne. Pochybuji, e je na tom lépe ne my, světlice musel vidět, je mu jasné, e jdeme po něm. Klopýtám přes kořeny a vývraty, dodávám sil sobě i psovi:

Vydr, Fulo! Ukáeme jim to! Vydr!”

Vloila vechnu zbývající sílu do vítězného těkotu, před sebou máme stíhaného. Ozvěna se tluče mezi stromy, vypadá to, jako by ho tvala celá smečka. Má v ruce kus větve, Fule u tmavnou oči. Zeleně jí blikají, co to znamená, můe vědět jenom psovod nebo drezér elem. Tak světélkují oči rozzuřených dravců! Fula nesnáí pohled na klacek v ruce chlapa od chvíle, kdy jí tenkrát zmrzačili ocas, pohled na větev ji rozzuřil do nepříčetná. Sáhl jsem po karabince zapl ji, křičím jí do zad:

Drrr lumpa! Drrr ..

Kadým skokem zkracovala vzdálenost, od pacek jí létala hlína. Vloil jsem do běhu poslední zásobu sil, po paměti odjiuji samopal. Mám tam třicet ostrých ‘včeliček’, jsem připraven z chlapa udělat řeeto! Moji rychlost zvyuje řev

streného, Fula svírá ruku ozbrojenou klackem. Zabořil jsem podpatky do mechu nacucaného vodou, ani jsem si v horečce akce neuvědomil, e právě tady začínají bezedná blata. Jetě pár metrů…vlastně jsme ho zachránili, kdy se to tak vezme! Mimo zimního období se tu nedá projít, tahle místa jsou lemována březovými kříky, které odpočítávají zmařené ivoty …

Mířím zbraní na jeho aludek a poroučím:

Ruce nahoru! Fula k noze!”

Rozkaz, musím opakovat dvakrát, ne Fula poslechla. Nespoutím pohled z mue, který těce vstal. Z visící pae kape krev, druhá trčí nad hlavu. Je mi na zvracení z běhu, který jsem absolvoval, zhluboka dýchám, abych chytil druhý dech. Zadrenému jsem určil směr cesty a varoval, aby se nepokusil

o útěk. Vraceli jsme se zpět k hranici. Jdu za ním na tři bezpečnostní kroky, mu se otočil k místu zadrení. Fula výstrané vrčela a hrbila se; příprava ke skoku.

Neotáčejte se!” Jsem ve střehu.

Mizerných pár metrů ..kleje chlápek. Mizerných pár metrů…”

Kdyby nezabloudil, tak mohl být v Rakousku, nedostal ze sebe nic jiného, ne těch ‘mizerných pár metrů’. Ale to se plete. My s Fulou bychom si pro něho li třeba a do Vídně zrovna jako v kronice roty, kde máme zápis, jak hlídka v pětapadesátém roce přitáhla naruitele a z Kurbergu, kde seděl v hospodě a zapíjel úspěný přechod! Ne se vzpamatoval, a Rakuáci jakbysmet, popadli ho za límec a tradá zpět do vlasti, které chtěl ukázat záda …

Udroval jsem bezpečnostní odstup od zadreného, fena la na volno u mých nohou a sledovala kadý pohyb naruitele. Na rozdíl od něho jsem měl radost, koda, e nás neviděl velitel roty s kynologem Pepínou. řekl jsem jí, jako u desetkrát před tím:

Já tě nemohu, Fulo, ne chválit! Přímo ukázkové zadrení!”

Od ‘vra v signální stěně nám běela vstříc poplachovka. Z levého boku klusala hlídka, která zahlédla signál ádám pomoc. Kluci si víc ne zadreného hleděli Fuly, uznával

i Matěj Melichar:

Ty to chce opravdu vytáhnout na kopu zadrení..

No vidí!” radoval jsem se.

Bez ní jsme měli díru ..vykřikoval Jirka Vozáb.

Napojil jsem se mikrotelefonem na rotu a ohlásil úspěné zakončení akce. Hlídka, která přila na pomoc, se vracela na

stanovitě, poplachovka vykonala předběnou prohlídku a odváela zadreného na rotu. Cyril se vyklonil z kabiny gázu a volal:

,.Vydechni si! Já se pro tebe hned vrátím!

Zamával jsem jim a posadil se do trávy u cesty. Utrhl jsem trs mateřídouky, která u nevoněla, vítr zahvízdal na klárinet vykotlaného dubu. Mazlil jsem unavenou fenu, poloila mi hlavu do klína a drela. Cítil jsem klid, teď u nás neroztrhnou. Neetřil jsem chválou:

,,Měli by ti za to dát medaili ..

ouchla mne čumákem do dlaně, abych nepřestával hladit, umiňoval jsem si, e jí k té podporučické hvězdičce na svítícím obojku přikoupím jetě jednu! Gaz přijel během půl hodiny, před rotou bylo ivo. Stál tam i nový kuchař, připomínal mi Jirku Vodičku.

,.Zaskoč na kafe, hrdino …

Stranou na mne čekali velitel s kynologem. Nevěřil jsem vlastním očím, zapřísáhlý nekuřák Pepíno převaloval nervózními pohyby cigaretu v koutku úst! Přeehlil jsem dlaní uniformu, pičky kanad otřel o nohavice jako vtanečních ael zahlásit návrat ze sluby. Fula mi la předpisově u nohy, jako na přehlídce. Nadechl jsem se, velitel mne předeel:

,,Jsme na vás hrdí, soudruhu Dvořáku!**

Vyuil jsem situace a skočil mu do řeči:

,,To Fula, soudruhu majore! To je její zásluha . .

Právě, kamaráde ..ucítil jsem jeho ruku na svém rameni. Hledal očima pomoc u kynologa, který mlčel a bafal jako tovární komín. Důstojník si odkalal a dopověděl těce větu:

Rozloučila se s námi, jak se na vojáka sluí a patří… Pepíno mi ukázal pohledem ke garáím; stál tam zaparkovaný praporní gaz. Za nárazníkem byl přivázán mladý vlčák. Přitáhl jsem si Fulu ke stehnu, cítil jsem, jak se mi po tváři kutálí slzy. Velitel mi sevřel rameno a já v jeho síle poznal stejnou lítost, jakou jsem trpěl sám. Najednou jsem pro něho přestal být pouhým vojákem, tyknul mi poprvé za tu dobu, co jsme se znali. A pak řekl bezmocně a tuze nerad starou otřepanou frázi:

Já vím, e je to těké, Vildo. Ale i my jednou půjdeme do důchodu …

1

1 1

Na stopě je krev

Na lázeňské město se zvolna snesl večer. Hlavní třída zazářila barevnými neony. Hotely, kavárny, vinárny i bistra zvaly k posezení.

Vinárna Park byla spíe denním podnikem. V nevelké místnosti ve tvaru L nestálo více ne dvanáct stolů. Skromně nazelenalý neónový nápis zářil stranou hlavní ulice, na svahu za parkem, táhnoucím se od centrálních lázeňských domů podél hlavní ulice a do dolní poloviny města, kde se lázeňská část zvolna začínala měnit v část obydlenou stálými obyvateli. Vinárna byla hojně navtěvována, přestoe její uzavírací hodina byla o desáté hodině večerní. Tou dobou u bývala poloprázdná …

Dva mladíci, jim nebylo více ne dvacet let, se usadili okolo půl deváté večer ke stolku nedaleko starobylých kachlových kamen. K stálým hostům nepatřili, přestoe jeden z obou tady byl v poslední době několik večerů po sobě. Vdy přiel, poseděl, vypil skleničku vína, vykouřil pár cigaret, prohodil s úsluným číníkem pár slov o ničem, zaplatil a odeel… Dnes se usadil na obvyklé místo se svým kamarádem nebo známým. Popíjeli víno a o něčem důleitě rozprávěli. Nikdo jim valnou pozornost nevěnoval. Podobných dvojic se tady za celý den vystřídá plno …

Blíila se uzavírací hodina. Vedoucí vinárny, pohledná pětatřicátnice i obsluhující číník Frantiek, jak mu stálí hosté důvěrně říkali, byli za celý den unaveni a těili se k rodinám. Neměli ve zvyku vysedávat po uzavírací hodině s prominentními hosty. Ponocování keftu neprospívá, tvrdíval číník Frantiek …

,,Pánové, budeme končit! vyruil teď hosty u kachlových kamen. Místnost u byla prázdná, zůstali zde pouze tihle dva. Číník se omluvně usmál, jeho tutička klouzala po bělostném bloku a psala číslice večerní útraty obou mladíků: dvě sedmičky rýnského ryzlinku a na závěr dvě skleničky gruzfn ského koňaku …

Kdy vyslovil výi účtu, jeho částka se blíila ke dvěma stům korun, zvedl k němu hjavu ten, jeho zde vrchní dosud neviděl.

,,Jsem u vás dneska poprvé, ale máte to tu pěkně drahý, to vám tedy povím …! Kroutil hlavou, poněkud unavenou vypitým alkoholem.

To víte, milý pane, jsme dvojka …!” řekl významně číník a dodal: Nehledě na to, e my ceny neurčujeme ..

Já jen tak. Nezlobte se! Mladík se začal přehrabávat v peněence.

Nech to, dneska platím já! řekl jeho společník, podal číníkovi dvě zelené bankovky a s gestem světáka velkoryse mávl rukou: Zbytek si nechte, já bral dnes prémie …! Zdálo se, e ho společník moc neposlouchá, protoe se stále zdlouhavě hrabal v nepříli bohaté peněence.

Děkuji, pane! zlomil se číník v pase a vyprovázel hosty ke dveřím. Dobrou noc a na shledanou!” loučil se naučeným úsměvem. Věděl, co se sluí a patří, kdy mu někdo nechá téměř třicet korun spropitného. A přijďte zas, u nás budete vdy vítáni…,” volal jetě do tmy před vinárnou. Kdy oba poslední hosté zmizeli ve tmě, uzamkl dveře.

Nebylo to dnes patné, paní Jaruko..zavolal do kuchyňky za nevelkým barovým pultem.

Lepí ne včera?”

Určitě.. “

To je dobře, alespoň nebudou na ředitelství řeči kvůli čtvrtletním prémiím.” Ve dveřích se objevila vedoucí u v civilu, připravená k odchodu.

Stejně vám povím, Frantiku, bez rekreantů a lázeňáků by se plán trby nikdy nesplnil. Místní lidi nás nevytrhnou.”

To byste koukala … Dnes večer tady byl zrovna jeden. U jsem ho u nás párkrát viděl. Představte si, e mi nechal skoro třicet korun díka. Brali nějaké prémie, či co. Tvrdil, e je v balíku.”

A jak víte, Frantiku, e to byl místní člověk?”

Na tohle já mám nos. Chodívá sem stále ve stejné bundě, u dost ooupané, v takové by na rekreaci nebo léčení určitě nejel. Nehledě na to, e na léčení se mi zdá jetě moc mladý…”

Jene teď se v ádném zdejím podniku prémie ani podíly nevyplácejí, to vím docela určitě. To bychom tady přece měli daleko více tamgastů, nemyslíte? Nejspí se hoch vytahoval.”

Číník neodpověděl. Poloil celodenní trbu na stůl před vedoucí a zmizel v poloeru lokálu. Za chvíli se odtamtud ozval rachot uklízených idlí.

****

Zastavili se a za parkem, na chodníku u hlavní ulice. Mladík

v ooupané bundě kouřil cigaretu a jeho společník se \nerozhodně rozhlíel.

Půjdeme do Kufru? zeptal se po chvíli ticha.

Na to nemáme kvádro. V tomhle nás do lepího podniku nepustí

To tady budeme takhle stát?

Buď bez obav. Já ne. Já jdu na lepí. Ale sám, aby bylo jasno!”

Neblbni, Pete! Jednou po dlouhý době za tebou vyrazím a ty táhne zase někam sólo. Na achtě do mě celou dobu hučí, jak se rozoupnem a pak …”

Já musím za jednou servírkou. Známe se u delí dobu, čeká na mě. Dělá do deseti, tak to mám zrovna načase, aby mi neutekla s někým jiným …”

A co tady mám sám dělat, Pete?”

Jestli ti můu poradit, tak zajdi zaatnářem v Kufru, dej mu pětku a on ti půjčí nějaké sako, v kterým tě pustěji dovnitř. Na parketu u něco nabalí. Jse přece feák… Tak čau, já pádím.”

Kdy zmizel ve tmě parku pod vinárnou, mávl za ním jeho společník rukou:

Blbec Pete! Napřed mě sem vytáhne a pak … Přítě ti určitě skočím na tvoje pitomý řečičky . .

*

Mladík v ooupané bundě, jemu v partě na achtě říkali Pete, ačkoliv se jmenoval odjakiva Petr, se na konci parku zastavil a zadíval zpět k oknům vinárny. Zahlédl v nich světlo.

Zatím probíhalo vechno jak předpokládal. Obrátil se a zamířil znovu tam, odkud před chvílí odeli. Okna lokálu byla u zataena závěsy, ale mezi nimi bylo vidět kvírou dovnitř.

Pete přistoupil k oknu. Viděl do otevřených dveří kuchyňky. Vedoucí se chystá k odchodu, usoudil, nebo zahlédl enu, která si vzala z věáku plá a odela kamsi dozadu.

Vechno vycházelo, jak si přál. V kuchyňce nechala vedoucí rozsvíceno, take by tam, jako obyčejně, měl číník jetě být. Vdycky přece odcházela domů první. Nadarmo tady Pete několik večerů nehlídal. Chvíli počká a pak na vrchního zaklepá. Za to spropitné, co mu večer dal, ho snad pustí dovnitř.

Pete si sáhl za bundu, aby se přesvědčil, e na nic nezapomněl. Trochu ho po víně bolela hlava, ale to brzy přejde …

Číník s úklidem nepospíchal. Na dvorku za vinárnou měl zaparkováno starí, ale spolehlivé slouící embéčko, take bude doma nejvýe za deset minut. Ji přes rok bydlel v novém sídliti kousek od výpadovky, kam by doel z vinárny za půl hodiny i pěky.

Vedoucí bydlela jetě blí ne číník, sotva kilometr od vinárny, ve starém čináku nad hlavní lázeňskou ulicí. V podniku začínali sice a hodinu před polednem, ale večer se domů před jedenáctou jetě nikdy nevrátila, uléhala do postele nejdřív okolo půlnoci. První rachot, který s naprostou pravidelností působili popeláři, se obvykle ozval u pár minut před půl pátou. Mockrát uvaovala o výměně bytu, ale vdy si to zase rozmyslela. Do meního bytu by se její staroitný nábytek, o který se a úzkostlivě starala, určité neveel…

Číník Frantiek se chtěl před odchodem z vinárny trochu upravit. Stál před zrcadlem v chodbě, kdy ho vyruilo klepání na okno lokálu. Kdopak otravuje jetě po uzavírací hodině, pomyslel si. Odhrnul okenní závěs a zadíval se do tmy. Zahlédl tvář a hned si uvědomil, e je to onen mladík od něho dostal nezvykle vysoké spropitné. Kdoví, co chce? napadlo ho.

,,Pane vrchní, neprodal byste mi jednu láhvinku vína domů?” ozvalo se zvenčí.

,,Co mám s vámi dělat..odpověděl rozmrzele. Pojďte k zadnímu vchodu, dám vám ji ze skladu, u jsem vechno pozavíral.” Rukou ukázal, kudy má pozdní host jít.

Mladík v ooupané bundě se tvářil provinile.

Nezlobte se, ale já jsem si a venku uvědomil, e jdu na návtěvu k jedné známé, take by ml jedna láhev vína bodla. Vak to znáte ..usmíval se číníkovi do tváře.

Nic se neděje, máte těstí, e jsem jetě neodeel domů … Zabalíme jednu láhvinku ryzlinku a bude to … Nebo chcete jetě něco jiného?”

Ne, to stačí.” Číník otevřel dveře skladu a přivřenýma, krátkozrakýma očima hledal láhve s rýnským ryzlinkem. Musel se sklonit a k podlaze, k nejspodnéjímu regálu.

Mladík stál za ním a mlčky ho sledoval. Kdy se číník shýbl, nadzvedl se mu okraj saka a v zadní kapse kalhot se objevila náprsní taka, čínická .harmonika’, se kterou obvykle ve vinárně .kasíroval’.

Mladík se rozhlédl netrpělivě kolem sebe. Zrakem zavadil o podlahu. Snad krok za skloněným číníkem leela na zemi, vedle hromádky třísek malá sekerka. Zřejmě slouila k přípravě dřeva na zátop v kachlových kamnech.

S takovou náhodou nepočítal. Rychle se sklonil, uchopil krátké topůrko, zvedl sekeru a udeřil skloněného číníka do hlavy. Ten okamité klesl na kolena a slabě vykřikl. Moná bolestí, ale spíe překvapením. Útočník se po jeho výkřiku nerozpakoval a udeřil jetě jednou.

Náhle se ozval z hloubky vinárny hlas, který mladíka k smrti vyděsil.

Koho tam, Frantiku, máte? Co se děje?”

Mladík, zvaný v partě Pete, zůstal bez hnutí s hlavou otočenou k lokálu. Nestačil postřehnout, e číník, kterého předtím udeřil tupou stranou sekery dvakrát do hlavy, se zničehonic zvedl. Vrhl se Petemu po ruce. Rány na číníkově hlavě krvácely, krev mu stékala tenkými praménky po čele a po tváři.

Koho to tam máte, Frantiku?” ozval se z lokálu znovu enský hlas a vzápětí se ve dveřích chodby vedoucí ke skladu, objevila vedoucí. Kdy spatřila číníka, zápolícího s neznámým muem, vykřikla a vrhla se mu na pomoc. Mezitím se napadenému podařilo vytrhnout útočníkovi z ruky sekeru.

Pete jako by ztuhnul, nebyl schopen klást jakýkoliv odpor. Nepočítal s tím, e by ve vinárně zůstal kromě číníka jetě někdo jiný.

Vedoucí se mezitím duchapřítomně vrhla k telefonu. Uchopila sluchátko a začala vytáčet číslo Veřejné bezpečnosti. Znala ho téměř zpaměti, nečinila tak poprvé, i kdy podobnou situaci, jaká se udála teď, dosud nezaila.

Prosím vás, nevolejte nikam ..vykřikl mladík v bundě. Na chvíli se zarazila. Překvapil ji jeho prosebný tón a viditelný strach. Moc vás prosím, nevolejte na Bezpečnost,” zanaříkal znovu mladík třesoucím se hlasem. Já jsem dostal nedávno podmínku. Zavřeli by mě…Vechno vám vynahradím, jenom nikam nevolejte. Moc vás o to prosím ..

Vedoucí se váhavě podívala na číníka. Stál uprostřed chodby, sekeru drel v ruce a utíral si z tváře krev. Chvíli se dorozumívali pohledem a pak číník řekl:

Tak zatím nevolejte. Tenhle pán se před chvílí asi pomátl, moná ani nevěděl, co dělá …

Nezlobte se, pane vrchní, máte pravdu, večer jsem trochu více vypil, váně asi nevím co dělám,” koktal vylekaně mladík, který zřejmě vystřízlivěl. Moc se vám omlouvám …! obrátil se provinile k číníkovi.

Vedoucí poloila sluchátko telefonu a energicky se zeptala:

Tak co budeme dělat?”

Pojedeme do nemocnice!” napověděl jí číník. Ale vy pojedete, paní vedoucí, s námi! Jako svědek. Kdyby něco,

upadl jsem na schodech . . obrátil se k mladíkovi, který stál posluně u zadního vchodu. Měl vytřetěné oči. Přestoe se na přepadení připravoval ji delí dobu, teďnajednou nevěděl, co dělat. Počítal s tím, e shrábne celodenní trbu, která by podle jeho názoru měla být značně vysoká, a zmizí někam na druhý konec republiky. A teď najednou nečekaný zádrhel …

,,A nebudete opravdu nic hlásit? ubezpečoval se rozechvělým hlasem.

,.Nebudeme! Nemusíte se obávat, i kdy byste si to zaslouil/4 odpověděl kupodivu rázně číník a vzápětí dodal: ,,Ale i vy pojedete s námi do nemocnice, taky jako svědek. Byl jste u toho, kdy jsem upadl na schodech do sklepa a uhodil se do hlavy … To ostatní vyřeíme později sami mezi sebou!

Mladík, zvaný Pete, stál a nevěděl, co dělat. Číníkovým slovům nevěřil, ale nic jiného mu nezbývalo, ne poslechnout. Moná to bude jediná monost, jak se ze veho dostat.

,,Tak dobře pojedu s vámi do nemocnice.44

Číník poodstoupil k umyvadlu, aby si otřel obličej. Vedoucí zůstala stát v bezpečné vzdálenosti od mladíka a nespustila z něho oči …

Vechno vám finančně vynahradím, nebojte se,44 koktal omluvně Pete.

,,Mám venku vůz, zajedeme do nemocnice a pak se domluvíme. Nemyslete si, e vám to jen tak odpustím. Čekal jste, e u mne najdete bůhví kolik prachů a proto jste mě pratil tou sekerkou? To jste tedy opravdu hodně bláhový člověk. Mám u sebe sotva sto korun, vechny peníze jsou dávno v trezoru a do toho byste se sotva dostal. Musel jste se leda zbláznit, jinak to není moné.44

Pete se na číníka provinile podíval a sklonil hlavu. Musí ze sebe udělat neastného člověka, kterému vynechaly nervy a chce vechno odčinit. Jinak se z toho nedostane.

Vyli na nevelký dvorek před zadním vchodem vinárny. Postarí embéčko stálo ve stínu budovy, take je předtím Pete ani nezahlédl. Číník otevřel přední i zadní dveře.

,.Vedle vás si nesednu!44 prohlásila kategoricky vedoucí a nastoupila k řidiči na přední sedadlo. Mladíka nechali sednout dozadu.

Vyjeli na úzkou uličku vedoucí ze svahu nad parkem k hlavní lázeňské třídě. Město u téměř spalo. Jen na ulici, pár set metrů před nimi, zářila do tmy světla hotelu a vedle na mnohem mení budově dvě bílá písmena VB v modrém čtverci. Museli projet okolo hotelu i budovy VB, aby se dostali na směr k nemocnici.

Mladík se při pohledu na dvě zářící písmena vyděsil. Oklamali mě! Vezou mě na Bezpečnost!

Kdepak, tam ho nedostanou. Sáhl za ooupanou bundu. Ucítil v ruce dradlo kladiva, které ve vinárně nemusel vůbec pouít, i kdy s tím původně počítal. Je dobře, e o tomhle kladivu ti dva nevědí. Hleděl jako nepříčetný na hlavy mue a eny před sebou. Musí je znekodnit!

Vechno se odehrálo v několika sekundách. Udeřil mue za volantem do hlavy. Nebyla to natěstí silná rána, protoe nízký strop vozidla mu nedovolil pořádně se rozmáchnout. Opakoval úder jetě několikrát.

Číník klesl hlavou na volant a jeho spolujezdkyně se vyděeně obrátila dozadu.

,,Co to dělá, ty vrahu!

Na Bezpečnost mě nedostanete!” zaječel mladík hysterickým hlasem.

Pravá ruka řidičova sáhla pudově po ruční brzdě.

ena na předním sedadle stále křičela. Pete namířil kladivem i na její hlavu. Embéčko se konečně zastavilo o hromadu sněhu. Útočník vyskočil z auta a rozběhl se do tmy.

Teprve nad parkem, jen jako by podvědomě, se podíval zpět k vinárně, která stála kousek stranou. Zamířil k bloku budov, kde bydlela dívka, s ní udroval známost a občas spolu vyli do některého z místních podniků. Dokonce s ní jednou navtívil i svoji matku, které pak řekl, e jde o vánou známost. Moná, e se budou brzy brát… Konečně snad přijde syn k rozumu, pomyslela si tenkrát matka. Jak hluboce se mýlila! Dokonce ani netuila, e nejde o ádnou trvalejí známost. Syn lhal, e zůstává u děvčete, aby ji uklidnil, kdy se po několik nocí nevrátil domů.

Jeho přítelkyně Julka byla zaměstnána jako servírka v jedné lázeňské zotavovně a Petemu věnovala spí kamarádskou přízeň. Líbil se jí a kdy chtěl, dovedl se docela sluně chovat. A také dobře tančil. Častokrát mu vak vyčítala, e vede nespořádaný ivot a e by se měl konečně usadit…

Pomóóóc!” křičela ze vech sil vedoucí vinárny Park a klopýtala po úzkém chodníku od embéčka. Přesto, e se vechno událo jen malý kousek od hlavní lázeňské třídy, nikdo její volání neslyel.

Z hořejí části města procházela po chodníku hlídka přísluníků VB. Dva mladí přísluníci, jeden v hodnosti rotného a druhý strámistra. Rotný byl o něco mladí a slouil zde teprve krátkou dobu. Právě on se teď zastavil.

Neslyel jsi nic?” obrátil se k starímu kolegovi.

Oba přísluníci se jako na povel rozběhli dolů k parku.

Přepadl nás … Mlátil nás kladivem …! křičela vyděeně ena.

Kdo vás přepadl?”

Ten z vinárny..Vzápětí ukázala na auto, kde za volantem leel řidič a nejevil známky ivota.

Na blií vysvětlování nebyl čas.

Utíkej na oddělení, a sem okamitě zavolají z nemocnice sanitku,” ro2hodl strámistr.

Rotný nečekal a rozběhl se k budově, v jejím průčelí zářila do tmy dvě velká písmena v modrém čtverci.

Můete mi říci, co se vlastně stalo?” zeptal se klidně strámistr, kdo vám to udělal?”

Ten kluk, co seděl u nás v podniku,” začala poněkud nesouvisle vedoucí vinárny, která dík malému prostoru v embéčku utrila pouze jednu, dost lehkou ránu kladivem.

Jaký kluk?”

Támhle utíkal, musíte ho chytit!” vyhrkla a ukazovala nahoru, mezi lázeňské domy nad parkem.

Strámistr se tam na okamik zadíval, ale uvědomil si, e jakákoliv snaha dohonit útočníka by byla marná, nehledě na to, e oba přepadení potřebují co nejrychlejí lékařskou pomoc.

Nebojte se, paní, my u ho dostaneme!” řekl s jistotou. Strámistr se sklonil k řidiči, jemu bylo daleko hůře, ne spolujezdkyni. Ztěka dýchal.

Zanedlouho se vak v záhybu hlavní třídy objevil maják sanitního vozu.

*

*

Julie kvalíková, zaučená servírka a pohledná dívka, za ní se na ulici otočil leckterý mu, se chystala po celodenní práci ulehnout ve svém malém pokojíčku v dvoupatrovém domě nad parkem. Nohy ji pořádně bolely.

Sotva urovnala přikrývku, zabouchal někdo na dveře. Nikoho ze známých nečekala a neměla ráda nečekané a hlavně neohláené návtěvy. Přesto vak vstala a přehodila přes sebe květovaný upan.

Kdo je,” zeptala se přes dveře.

To jsem já, Pete!”

Podívala se dveřním kukátkem a na slabě osvětlené chodbě uviděla známou tvář. Je nějaký vyděený… přemýlela v okamiku, kdy otáčela klíčem.

,,Nelekej se, Julinko,” oslovil ji, sotva stačila pootevřít dveře.

,,Co se ti stalo?” zeptala se s mnoha otazníky v odlíčených, unavených očích.

,.Udělal jsem stranou blbost… Bude lepí, kdy o tom nic bliího nebude vědět. Jenom tě prosím, řekni mámě, přece ví, kde bydlí, e jsem udělal velkou pitomost a e musím rychle pryč. Jetě nevím kam, ale musí to být co nejdál. Vyřiď jí, e se určitě vrátím. Teď k ní domů nemůu, musím pryč, daleko pryč,” řekl téměř plačtivě Pete.

Chvíli si ho nedůvěřivě prohlíela. Takhle jej dosud nikdy neznala… Pak jí zrak sklouzl na Peteho ooupanou bundu.

Co jsi, proboha dělal? Vdy jsi samá krev!”

Toho si nevímej. Nic jsi neviděla a nic o mně neví. Nikdy jsem tady nebyl. Jenom té prosím, dej o mně vědět mámě. Určitě má strach, kde jsem zase zůstal a bude se po mně shánět,” řekl jetě Pete, zabouchl dveře pokoje a zmizel v polotmě schoditě.

Zranění číníka z vinárny Park bylo označeno za středně těké, ale vypovídat mohl. Bohuel marně se snail upamato vat na nějaké podrobnosti, které by mohly přivést přísluníky Bezpečnosti na stopu pachatele. Po podrobném vysvětlení, proč vlastně otevřel neznámému mladíkovi zadní vchod do vinárny, se ho vyetřovatel zeptal:

Znal jste toho člověka u dříve?”

Znal i neznal…!” odpověděl číník, stále si sahaje na obvázanou hlavu. Chvíli se zamyslel a pak u uklidněné pokračoval:

To máte tak, soudruhu poručíku, já znám toho mladíka jako hosta, to znamená podle vidění. To víte, ná čínický zrak je vycvičený. Znám ho od vidění, protoe k nám do vinárny přiel v poslední době pár večerů po sobě … Jinak bych mu přece neotevřel,” poznamenal téměř omluvně. Ale jak se jmenuje, co dělá a odkud je, o tom nevím vůbec nic … Ale opravdu vůbec nic …,” zamyslel se. Po chvilce odmlčení pokračoval: Pokud si ale vzpomínám, tak právě včera večer ho ten jeho kumpán oslovoval jako Pete, jene s určitostí to tvrdit nemůu . . Také se mohu mýlit.”

Proč jste po přepadení ve vinárně přistoupil na to, e pojedete spolu do nemocnice, ani byste nám zavolal?”

Protoe by jinak určitě utekl! A já neměl odvahu rvát se

s ním dál, protoe bych dopadl patně. Ne, e bych mu nestačil, páry mám dost, klidně bych se mu postavil, ale vím já, jestli v kapse neschovává nějakou zbraň?

To vrchní číník Frantiek opravdu nevěděl. Nevěděl o kladivu, které si na něj připravoval jeho večerní host, dokonce ani netuil, e se do vinárny vrátí a přepadne ho.

,,Zřejmě mu lo o peníze, poznamenal s únavou v hlase číník. ,,Jetě, e mi vedoucí mockrát říkala, abych to dříví na zátop nesekal ve skladu a nedělal tam nepořádek .. povzdechl. Kde ten mladík pracoval, to asi nevíte?*4

Bohuel ne. Ale určitě v nějakém podniku, kde včera, nebo někdy krátce předtím brali prémie nebo podíly. Vedoucí mi ovem tvrdila, e v ádném zdejím podniku se teď podíly ani prémie nevyplácely, ale já jí nevěřil … Ten kluk byl toti tak tědrý, a to zaráelo.**

Toho sis měl právě povimnout, napadlo vyetřujícího, ale svou poznámku nahlas nevyslovil. Na několik okamiků se zamyslel, probíral v hlavě jeden podnik za druhým, ale nemohl přijít na ádný, kde by se v nedávných dnech vyplácely peníze. Bývalo to toti často spojeno s nějakou výtrností po nadměrném poití alkoholu a o tom by na oddělení určitě věděli … Take vlastně nelo o nic jiného ne o pouhou legendu, na kterou důvěřivý číník naletěl. Ale to se občas stává …

,,Co nám o neznámém útočníkovi můete jetě povědět?** končil vyetřovatel.

Osobně ho znám pouze z vinárny, ale nijak zvlá. Jde podle mě o člověka, který se před ničím nezastaví a můe provést jetě moc nepředloeností. Pokud tuíte, jak to myslím, obrátil se k vyetřovateli.

Poručík pokýval hlavou. Dobře věděl, co takový bezohledný násilník můe udělat, kdy se mu nepostaví do cesty někdo, kdo by mu v jeho řádění zabránil…

Výpověď číníka později potvrdila i vedoucí vinárny, ale ničím novým vyetřovatelům neprospěla.

Pete vyběhl z pokoje servírky, jako by mu hořelo pod nohama. Věděl, e se tu nesmí dlouho zdrovat, e musí pryč, dál od tohoto města, kde se z něho během několika minut stal nebezpečný pachatel, tvaný nejen vlastním svědomím, ale předevím strachem z následků činu, jeho se dopustil.

Ale kam utéct? To byla otázka, na kterou marně hledal odpověď.

Trvalo dost dlouho, ne se doklopýtal k západnímu okraji města, na konec nové postaveného sídlitě, kde u dál začínaly pole a pásy lesů, táhnoucí se a k nedaleké státní hranici. A právě tohle teď Peteho napadlo. Uteče za hranice na Západ.

Za elezničním nádraím se po dlouhých minutách rychlé chůze, kdy musel kadou chvíli zastavovat ve skrytu domů a sledovat, zda za ním někdo nejde, konečně zastavil. Potřeboval si trochu odpočinout.

Uvědomil si, e u delí dobu nekouřil. Navyklým pohybem sáhl do kapsy, nahmátl poloprázdnou krabičku startek.

Třesoucími se prsty vylovil cigaretu a opatrně ji zapálil. Ukrýval oheň v rukávu. Lačné vdechl několikrát kouř, ale ádné uvolněni necítil. Naopak. Začal se třást po celém těle. Teprve teď ho zachvátila hrůza z toho, co večer spáchal.

Vechno mohlo dopadnout jinak, kdyby se ve vinárně neobjevila ta vedoucí, uvaoval. Podle jeho předpokladů měla být u dávno na cestě domů. Proč se tam vůbec zdrovala? S číníkem by si snadno poradil. Copak někdo můe pochopit, jak moc potřeboval peníze?

Musím za hranice, řekl si u pokolikáté. Určitě jsou na nohou přísluníci Bezpečnosti, kteří po mně půjdou ze vech stran.

Zbývá pouze jedna naděje. Dostat se na druhou stranu, do Bavorska. Jak se tam dostat, s tím u si musí poradit. Nadarmo nad tím u dříve neuvaoval…

Zahasil nedopalek cigarety a vyel po umrzlé silnici směrem k hranici, leící za tmavým horizontem kopců.

*

Druhý den bylo lázeňské město plné vzruených debat. O přepadení číníka z vinárny Park se rázem dověděl kdekdo. Lidé celý případ zveličovali, jak bývá zvykem při vech podobných událostech, odsuzovali čin pachatele, ale také padla slova kritiky na adresu místních přísluníků Veřejné bezpečnosti, kteří prý pachatele nedopadli a zřejmé asi nedopadnou, jak tvrdil jeden .zasvěcený’ občan, bydlící v patře nad vinárnou.

Poněkud jiného mínění byli sami přísluníci Veřejné bezpečnosti, kteří u krátce po přepadení věděli své. Jene nepředbíhejme událostem …

Pár minut po odvezení dvojice zraněných osob do nemocnice, provedla výjezdová skupina na místě činu pečlivou

prohlídku. Zjiovaly se stopy, je by vedly k co nej rychlejí identifikaci útočníka. Jak se brzy ukázalo, jedinou, ale o to důleitějí stopou bylo kladivo, které nechal pachatel na podlaze embéčka.

Nadporučík Horák seděl zamylené za stolem, na jeho desce kromě kladiva neleelo ani smítko. Horák si nesmírně potrpěl na pořádek a vdy před odchodem domů pečlivé utřel desku stolu prachovkou. Ráno kroutil udiveně havou, kdy se na ní opět objevila vrstva prachu. Znovu opakoval onen pořádkumilovný obřad a teprve pak se spokojeně usadil k práci. Tu noc na podobné maličkosti neměl čas ani náladu. Hleděl na kladivo před sebou a přemýlel, jak se k němu mohl pachatel dostat. lo toti o kladivo, které pocházelo z nějaké dílny, protoe bylo na rukojeti označeno dvěma lutými prouky emailové barvy. Podobně si své nářadí označují pracovníci různých profesí, počínaje závodními a lázeňskými údrbáři a konče kdejakou opravnou, kterých je v městě nepočítaně…

Tady je káva!” vyruil ho hlas poručíka Myslíka. Pečoval

o svého nadřízeného obvykle vdy, kdy věděl, e má hlavu plnou starostí. A mám vyřídit, e hoi proli okolí vinárny

1 ulice, kde zůstalo stát embéčko, ale na nic nenarazili. Ani pes nezabral. Vyvedl je sice a na hořejí ulici, ale tam skončil. Kdoví, kolik tam od té doby projelo automobilů …

Doufám, e u jste vyrozuměli Pohraniční strá,” zeptal se nadporučík zamyleně, ani zvedl zrak od kladiva.

První zprávu dostali ji před půlnocí. Určitě mají čáru dokonale zakrytou …!

Nadporučík Horák se ze zvyku podíval na hodinky. Byla hodina po půlnoci. Pokud pachatel prchá k hranici, musel by mít křídla, aby tam dorazil touhle dobou, pomyslel si a usrkl z álku kávu. Nebo by k tomu potřeboval auto, jene to, pokud víme, nemá…

Koukám na to kladivo a pořád si nemohu vzpomenout, kde jsem podobné nářadí nedávno viděl… Přitom mám dojem, e to moc daleko nebylo. Neví, kde jsem se s ním mohl setkat? Mám na mysli tyhle luté pásky,” řekl Horák a ukázal na násadu.

Zůstaly na něm otisky prstů?”

Ano. Jene nám jsou zatím houby platné, dokud nevíme, komu patří…!

Vědět tak o koho jde! To byla otázka, na kterou dosud marně hledali přísluníci Bezpečnosti odpověď. Z výpovědi přepadeného číníka a vedoucí vinárny si mohli vytvořit

částečný popis pachatele, jene scházelo to podstatné kdo to byl.

Poručík Myslík postával dlouho nad deskou stolu, kde leelo kladivo, nalezené na místě činu. Usilovně přemýlel, kde podobné označení v poslední době viděl, ale stále si nemohl vzpomenout. Začal tedy uvaovat, kde vude v nedávné době byl, kde měl práci a co potřeboval opravit. Zničehonic si toti uvědomil, e i on v poslední době podobné označení nářadí viděl.

,,U vím, kde jsem tohle označení viděl! vyhrkl takřka bez

dechu.

Nadporučík Horák se na něho pozorně zadíval.

Tak mluv, člověče!”

V poslední době mě zlobil moskvič. Bylo to snad zapalování, já se v opravách, jak přece ví, moc nevyznám, take pochopí, e si vechno musím nechat udělat…

Horák se v duchu usmíval. Dobře věděl, e poručík Myslík je naprostý technický antitalent, ale e jeho největí předností je logické mylení. Dovedl z maličkosti vyvodit závěry, z nich mohli přísluníci perfektně vycházet při pátrání či vyetřování.

Nenapínej mě ..

Tohle kladivo jsem sice nikde neviděl, ale podobné, ne li přesně tak označené nářadí mají v autoservisu na výpadovce. Měl jsem tam v opravně vůz a jeden z automechan iků se h rabal v mém motoru takovým nářadím.”

To snad ne, pomyslel si nadporučík Horák, to by ti z toho tvého autíčka asi moc nezbylo … jene Myslík neúprosně pokračoval:

Aby nedolo k omylu, to jeho nářadí nemělo označení v barvě luté, ale červené. Dva pásky to vak byly, na to si náhodou moc dobře vzpomínám.”

Kdy jsi tam byl s tím svým vehiklem?”

Před dvěma týdny.”

A u je to tak či onak, na stopu by tahle informace mohla vypadat, usoudil nadporučík a rozhodl, e se na ni okamitě podívá. Buď je dovede k ádoucímu cíli, nebo půjde takříkajíc o podobnost čistě náhodnou. Ale i s tím je nutno v práci počítat.

Oblékni se a zavolej řidiče, pojedeme se do servisu podívat. Ani nevím, mívají tam také noční slubu?”

V noci jsem pomoc autoservisu jetě nikdy nevyhledával.”

Koukej sebou hodit, za chvíli jedeme!” řekl nadporučík Horák a zvedl se ze idle.

V autoservisu bylo pochopitelně zavřeno. Do letní sezóny

zbývalo jetě mnoho měsíců, take ádné velké trby noční provoz nesliboval. Rozespalý noční hlídač jim dal adresu vedoucího provozu a kdy se odporoučeli, pečlivé se ve své kukani uzamkl a pokračoval v odpočinku. Jetě předtím si vak lokl piva, které chladil v nevelké lednici, slouící v průběhu dne určitě i mnohým zaměstnancům servisu.

Vedoucí je přivítal dost nevrle. Měl proč. Probudili ho v polovině noci.

Jo, tak tohle označení vercajku znám,” prohlásil, kdy se konečně rozkoukal. Takhle si ú nás značil nářadí nějaký Petr Koukal. Jene ten u u nás přes půl roku nedělá. Pokud si dobře vzpomínám, právě kladivo mu při předávačce scházelo

Mohl byste nám ho popsat?”

Popis se hodil na mladíka z vinárny jako uitý. Nadporučíka Horáka zajímalo, jak se Koukal choval. Vedoucí autoservisu se zamyslel. Bylo toho na něho tuhle noc trochu příli.

Mezi námi řečeno,” začal rozvláčně, buď mu bylo nebo bude dvacet a to není ádný věk, aby člověk dostal rozum. Pracant byl ucházející, lecos uměl, ale s kázní na tíru. Jednou přiel do práce a makal jako pominutej, podruhé se zase ani neukázal, jen zavolal, e má nějakě nutné vyřizování, ale nejspíe se potřeboval pořádně vychrápat. A tak to lo pořád dokola. Nedalo se nic dělat, museli jsme se s ním rozloučit, i kdy s ádostí o rozvázání pracovního poměru přiel sám. Vzpomínám si, e chtěl jít dělat k uranovým dolům, ale jestli tam el, to vám povědět nemůu ..

Horák s Mystikem poděkovali a odporoučeli se. Co se dověděli, stačilo k tomu, aby mohli po Petrovi Koukalovi vyhlásit celostátní pátrání.

Sotva veli do kanceláře dozorčího, přivítal je jeden z přísluníků, pátrajících v okolí místa činu, podporučík Stejskal:

Mám tady jedno mení překvápko,” začal a otočil se k náčelníkovi s nepatrným úsměvem. Zřejmé víme, o koho jde…!

Nadporučík Horák se ani neotočil, jen řekl: My u to také víme. Jde o Petra Koukala…Jen bych rád věděl, odkud to víte

Vy?

Řekla nám to nějaká Julie kvaříková, servírka,” odpověděl udiveně mladý podporučík a dodal: On toti krátce po činu u ní byl a povídal jí, e udělal něco moc hrozného a e musí pryč z města. Také si kvaříková povimla, e byl samá krev. Hlavně prý na rukách. Bylo jí to podezřelé, tak přila za námi…

,.Udělala dobře. Stejně bychom na to brzy přili a nevím, co by nám tvrdila potom, zabručel nadporučík Horák a nařídil dozorčímu, aby okamitě dal vyhlásit pátrání po Petru Koukalovi.

A zavolejte jetě jednou pohraničníkům. Udejte jim jméno a upřesněte popis.

*

Pete urazil noční tmou po silnici dost kilometrů. V kapse měl krabičku s posledními dvěma cigaretami. Musím to vydret, říkal si. Jestlipak u po mně jdou? Co mohou vědět? Číník z vinárny ho sice párkrát viděl, ale nevěděl nic víc, ne e tam občas chodíval na skleničku vína.

,Mám si jetě zapálit?’ uvaoval Pete.

Nakonec zastavil na kraji lesa a předposlední cigaretu si přece jen zapálil. S trochou obavy se zadíval na zasněenou pláň před sebou. Kostrbaté koleje, vyjeté koly traktoru, který tady zřejmě jel, ho uklidnily. Kdy tady mohl projet traktor, musím projít i já, rozhodl se, dokouřil cigaretu a vykročil po vyjeté koleji směrem, kde přeopokládal hranici.

Zima byla toho roku krutá. Sněhu spousty, zvěř v hlubokých hvozdech pohoří Českého lesa trpěla h ladem. Snad kadý den nacházeli lesáci uhynulé kusy srnčího a zajíců. Snaili se dělat ve pro to, aby zachránili zvěř před hladem. Obden vycházeli do lesů, plnili krmelce senem, nosili kusy soli na líz. Vysoké zvěře bylo ve zdejím polesí sice dost, ale její početní stavy v posledních letech poválivě poklesly.

Také onoho rána, dost časně, jak měli ve zvyku, vyrazili lesníci Bláha a Černý s batohy na zádech a obvyklou dávkou krmiva. Cestou lamentovali na krutou zimu, brodili se vysokým sněhem, občas se zastavili, odpočinuli a pokračovali zase dál. li mlčky, jen tu a tam prohodil někdo z nich krátkou větu, aby přeruili mrazivé ticho, panující vude kolem.

,,Byli za tebou kluci z roty? zeptal se při jedné z krátkých zastávek Černý.

,,Co by za mnou chodili, mám přece telefon!”

,,To se tak někdo má… Co se dá dělat, jsi přece jen sluebně starí.”

,,U dávno jsi taky mohl telefon mít, kdybys ovem nechtěl být vyruován z klidu manelského ivota …”

Tak to určitě… já a poklidný ivot! Věčně jsem někde venku a kdy se konečně dostanu domů, tak manelka u dávno spí. A co ti kluci chtěli?”

Nějaký chlápek přepadl číníka ve vinárně Park. Je podezření, e se pokusí zmizet za kopečky ..

To bych mu neradil. Kluci na něho u celou noc čekají a my tady snad taky nejsme jen do počtu, prohodil s klidem padesátník Černý,

Oba lesníci ili ve vesnici, pár kilometrů od hranic ji dlouho a patřili k obětavým členům jednotky pomocníků Pohraniční stráe. Spolupracovali s pohraničníky při střeeni hranice a ti jim zase ha oplátku pomáhali v lesnické péči. Na kadou zimu nasuili hromady sena, aby zvěř měla z čeho it, pomáhali vysazovat mladé stromky, dbali o čistotu lesa.

Postupovali zvolna mezi vysokými smrky, jejich větve se pod tíhou čerstvě napadaného sněhu skláněly a k zemi. Jako v pohádce, pomyslel si Černý. Jen kdyby neměli na zádech ty napěchované batohy.

Ví, e mě tyhle ranní výlapy ke krmelcům u začínají zmáhat,‘1 zahartusil Černý, kdy zapadl v Jednou místě do sněhu téměř po pás.

Postupovali jeden za druhým po prolápnuté pěince k ,lízu, kam nesli sůl a míchané krmivo.

Najednou se Bláha, který el vpředu, zastavil.

Pojď sem!” obrátil se k Černému. Vidí ty lápoty?”

Přes pěinku k lízu vedly v čerstvé napadaném sněhu zřetelné stopy. Na první pohled bylo zřejmé, e nejde o lesácké boty, ale o něco lehčího, snad polobotky. Slabé rýhovaná podráka se ve sněhu jasně otiskla. V takové obuvi se nikdo z místních do lesa nevydá. Stopy byly zcela čerstvé…

Oba si je pozorně prohlíeli a sledovali jejich směr. Nebylo pochyb, e neznámý chodec míří k hranici.

Černý uvaoval, co dělat. Podle informace, kterou mu dal velitel pohraniční roty, měla na tomhle směru stanovitě hlídka. A nikoli jedna.

Půjdeme po stopách a a se dostaneme na Hvězdu, ohlásíme to veliteli hlídky, měla by tam někde být.. “rozhodl nakonec právem starího.

To se budeme v tomhle sněhu brodit s nákladem na zádech?‘1

Necháme ruksaky pod krmelcem, aby kluci poznali, e patří nám. A pak si trochu pospííme.”

Křiovatka lesních cest a průseků, zvaná Hvězda, leela od hranice necelý kilometr a to u byla nebezpečná blízkost k čáře. Stačí chvilka zaváhání a mohlo by být pozdě. Z místa, kde narazili na stopy, to měli k Hvězdě jetě dobré dva kilometry, take zmínka o spěchu byla zcela na místě.

Odloili vechno kromě kulovnic a vykročili. Vysoký sníh jim v rychlém postupu dost bránil. Podobné podmínky vak měl i ten před nimi, nehledě na to, e měl v nohách u o hezkých pár kilometrů více. Musí mít výdr, pomyslel si Černý a přidal do kroku.

Urazili u více ne kilometr. Vtom se Bláha, jdoucí v předu, zastavil a sklonil k zemi.

,,Podívej se, obrátil se k Černému. Ten chlápek musí být zraněný, jinak si to nedovedu představit. Tady na sněhu je krev.

Černý ho doel a pečlivě prohlíel stopy. V místech, kde se lépěje probořily hlouběji do sněhu, bylo vidět na zmrzlém okraji slabé mouhy, které skutečně vypadaly jako od krve.

Zrychlili chůzi, běet nemohli. Stále častěji odpočívali. Z čela jim stékaly krůpěje potu. A sněhu bylo čím dál více.

Člověče, aby nakonec nebylo pozdě! Stihneme to? zabručel Černý. Na čáru je to u jen kousek!” Otřel si čelo a lapal dál. Jeho o pár let mladí kolega mu sotva stačil.

Asi po deseti minutách se konečně dostali na křiovatku, zvanou Hvězda. Při kraji lesního průseku, odkud byl na okolí dobrý výhled, se zastavili. Stopy vedly po jedné z pěin přímo k hranici.

Uvaovali co dál. Zda se pustit společně po stopách, nebo se rozdělit. Černého napadlo, e by přece jen bylo lepí běet rovnou k místu, kde měla střeit prostor jedna z hlídek PS. Bude dobře, kdy se pohraničníci včas doví, e mají v úseku naruitele. Kdy se otočil k Bláhovi, skrytému za mohutným kmenem buku, zaslechl z hloubi lesa, vedoucího do vnitrozemí, zvuk traktoru. Brumlání motoru se stále více přibliovalo.

Nejsou to nai?” zvolal Bláha.

Jací nai?”

Pokud si vzpomínám, včera odpoledne přiel na polesí traktorista Mareček ze státního statku, e by si ráno zajel pro pár souek. Polesný mu to dovolil, alespoň se zbavíme polomů. Ale e by měl namířeno právě sem, o tom nemám tuení.”

Zanedlouho vyjel ze zářezu lesní cesty traktor. Prokusoval se sněhem, jeho vrstva byla na pouívané cestě poměrně nií ne mezi lesními velikány. Sotva se traktor přiblíil, spatřili v jeho kabině dva mue. Traktoristu Marečka a mladého lesníka Hrubee. Vyběhli jim vstříc, mávajíce rukama.

Traktorista Mareček lápl na brzdu tak vehementně, e se traktor začal potácet ze strany na stranu a klouzal po zmrzlém povrchu cesty.

Co blbnete?*’ vykřikl řidič.

Zastav a nekecej!** poručil mu Černý.

Kdy na něho Mareček i lesník Hrube nechápavé zírali, mávl rukou ke křiovatce:

Vidí ty stopy? Musíme se dostat co nej rychleji ke klukům na čáře.”

Co jsou to za stopy?** zeptal se udiveně traktorista.

Moc se nevyptávej, protoe my ti nepovíme nic víc, ne e jde o naruitele. Stačí?’*

Stačilo. Traktorista pochopil:

Vylezte nahoru do kabiny a pořádně se drte!**

V miku ujíděli po pěině, v jejím středu se zřetelně rýsovaly stopy. Traktorista křečovitě svíral votant a snail se jet co nejrychleji. Klouzalo to jako na ledě.

Netrvalo dlouho a přiblíili se do těsné blízkosti hranice. Jako by tuto skutečnost poznal i ten, jeho stopy sledovali. Odbočil z cesty do hustého porostu. Tady jim u traktor nebyl nic platný. Zastavili. Ale Černý u byl pánem situace. Obrátil se k traktoristovi:

Počkejte tady asi deset minut a pak jděte po stopách. My zaběhneme k pohraničníkům a půjdeme proti vám. Dejte bacha, aby vám neutekl..

Společně s Bláhou vyběhli po cestě k místu, o něm věděli, e tam najdou pohraniční hlídku. Jeden z vojáků jim el naproti.

Soudruzi, volal Černý vstříc. Máte tady někde v houtí chlapa. Jdeme po jeho stopách a od lízu nad Hutí..

Následovala rychlá informace na rotu. Vojín Karkoka se psem zmizel v lese, aby přehradil postup naruitele k hranici.

Traktoristu Marečka a mladého lesníka Hrubee čekání na lesní cestě zneklidňovalo. Pustili se po stopách daleko dříve, ne jim nařídil Černý. Brzy spatřili v hustém houtí skrčenou postavu. Ne stačili zasáhnout, dorazili pohraničníci. Pete nekladl odpor. Byl zcela vyčerpán.

Člověče!** obrátil se Bláha k Černému, kdy spatřil, e mladík má rukáv bundy i jednu nohavici od krve. Vidí, e jsem měl pravdu. Já přece viděl, e na stopě je krev …

Pátrání po nebezpečném zločinci, o něm přila zpráva na rotu před několika hodinami, skončilo úspěně. Pete se ke vemu přiznal jetě na jednotce.

Minulost se někdy vrací

Major Vitouek, osmačtyřicátník nevysoké postavy, ale o to vyího hlasu, sledoval výcvik nováčků. Jeho přísnému pohledu neunikla sebemení nedokonalost. Při pohledu na čerstvé vojáky Pohraniční stráe, jim uniformy jetě dokonale nepřilnuly k tělu, na jejich vystříhané neopálené íje, si vzpomněl, jak kdysi, před bezmála třiceti lety, podobné začínal.

Vojín Vohanka, jeden z nováčků ostře sledovaných okem majora Vitouka cítil, jak mu po íji tečou struky potu.

Trápila ho neodolatelná touha sundat čepici, otřít čelo, odloit samopal, jen se mu zdál stále těí a těí a natáhnout se do stínu opodál stojící plané hruky, avak nácvik, jemu se říká .sledování naruitelů’ pokračoval a zdálo se, e bude trvat donekonečna.

Hodinky na Vitoukové ruce ukazovaly v tu chvíli za pět minut pět.

Jen a se jetě trochu potrápí, řekl si major. Brigadýrku si posunul do týla, z louky ukubl vysoké stéblo a dal si jeho konec do úst.

Pokolikátý u nás takhle protahujou? přemítal mezitím vojín Vohanka. Má to vůbec cenu? Jakýpak naruitelé? Sami druhoročáci říkají, e posledního agenta, který tady chtěl přejít hranice, viděl major Mrázek a ten je u tři roky v penzi.

Vohanka zhluboka vzdychl. Vzpomněl si na Alenku, od ní jej, po ui zamilovaného, vojenská sluba nemilosrdně odtrhla. Při propátrávání prostoru za enijní překákou viděl její ruce se tíhlými prsty, natahovala je k němu a vábila ho: pojď, jen pojď! Zahnal tu fátu morgánu, pevněji stiskl samopal v zavlhlých dlaních, olízl si prsty a vztekle přidupl kanadami.

Jeho noví kamarádi ve zbrani proívali tyto okamiky podobné.

V té chvíli nikdo z cvičících nováčků nemohl tuit, e za pár desítek minut, krátce po návratu na ubytovnu, kdy se na krajinu začne snáet ero, proijí něco, co rázem změní jejich niterné úvahy.

Lehounký osvěující větřík, vanoucí od jezera, načechrával listí stromů, pod nimi během léta vyrostly stovky stanů. Kolik lidí tu projde a ubytuje se v kempech na břehu nedaleko hranic. Doba dovolených znamená pro pohraničníky na jihu Čech nemálo starostí. Mezi tisíci návtěvníky se vdy najde pár takových, jim nejde o krásu přírody.

Podezřelou postavu na okraji tábořitě zahlédl turista zcela bezpečně. Vrátil se do stanu pro kamaráda a li se na toho člověka podívat zblízka. Neznámý se před nimi dal na útěk. Celý případ táborníky vzruil. Ihned odjeli dva mui do vesnice. Tohle není moné ponechat bez povimnutí. Stejný názor měl i předseda MNV Havel, který o případu informoval pohraničníky.

Major Vitouek se pozorné díval do mapy. Z kusého poznatku nebylo moné usoudit, zda jde o zloděje nebo naruitele. Rozhodování v takové situaci je těké. V málo vteřinách musí velitel posoudit různé varianty zásahu a vybrat tu, která by vedla k úspěchu. Ale někdy se můe zmýlit. A omyly tady na hranici se těce platí. S těmi se tu proto nerado kalkuluje. Na místo samozřejmě pole hlídku se psem a dál…

Novopečeného pohraničníka Vohanku zastihl rozkaz o nasazení do akce u signálního přístroje. Nastoupil rychle. Pojede s Prokeem, který bere svého psa Citu, dobrého stopaře. Řidič Kořán s gazíkem byl ji připraven a pátrací skupina vyrazila.

Zkueného řidiče nemusí nikdo poučovat, co znamená v pohraniční akci rychlost. Dopravit vojáky včas na místo je první předpoklad úspěchu akce. Vyjeli z lesní cesty. Asfaltka ke kempu dovolila lápnout na plyn. Zanedlouho byla skupina na místě.

Stopu pes chytil okamitě. S čenichem skloněným k zemi vedl svého psovoda zcela suverénně. Pohraničníci, zejména ti, pro ně to byla první akce na hranici, si s uspokojením vydechli. Stopa vedla po hrázi rybníka okolo stanů. Uběhli několik desítek metrů.

Nebylo pochyb, e se prchající osoba snaila dosáhnout silnice oklikou. Tady se snáze mohla ztratit. Stopa nebyla příli stará. Ale stalo se, čeho se pohraničníci obávali. V moři pachů na silnici se ani pes nedovedl orientovat. Proke se marně snail laskavým hlasem povzbudit svého svěřence, dodat mu jistotu, aby zachytil pach správné stopy. Po několika marných pokusech se rozhodl a zklamané konstatoval nepříjemný fakt, e Čita stopu ztratil.

I tohle se stává, a lidé na hranicích s tím musejí počítat. Zachovat rozvahu. To je v dané chvíli nejdůleitějí.

Pátrací hlídka u kempu neuspěla. Nastaly mučivé vteřiny, v nich je třeba promyslet a vydat rozhodnutí k dalí činnosti. Příli dlouho čekat nelze. Situace to nedovoluje.

Na tuhle noc vojín Vohanka hned tak nezapomene. Řidič gázu ho vysadil na místě v terénu a okamitě se vrátil na jednotku, aby rozvezl dalí hlídky. Rozkaz o zakrytí hranice

bylo potřeba splnit rychle. Hlídky na hranicích se střídaly. Nováčkové důvěřovali svým starím druhům a byli si jisti, e jejich úsekem nepřítel nemůe projít. Takové vědomí dokázalo povzbudit, posílit.

Minuty se táhly neuvěřitelně pomalu. Napětí vyvolává v lidech únavu. Čas ubíhal a z terénu u hranic pořád nebylo co hlásit. Nic se tu dosud nezměnilo. Hlídky propátrávaly okolí a nikdo z pohraničníků si v těch chvílích nechtěl připustit, e je to zbytečné nebo marné. Na odpočinek nebylo ani pomylení. Přibude do kroniky jednotky nový zápis, nebo …

Ve tmě na sebe narazily dvě pátrací hlídky. Vohanka s Janouchem se dostali k neastnému psovodovi s Čitou. Ani oni vak nic nezjistili, třebae propátrali nejblií okolí kříem kráem. Pronásledování a námaha nepřinesly očekávaný výsledek. Co teď?

Spojař Koben znovu naladil frekvenci a upřesnil volací znak. Ji pokolikáté hlásil, e v terénu není nic nového. Naruitele nezjistili. A přece vichni věděli, e tu někde byl nebo snad jetě je. Pohraničníci se proto jen neradi vraceli na jednotku. Jiní ve slubě u hranic stále čekali.

Kolik hodin neviděli nic kromě tmy před sebou. V takových chvílích jednotvárná sluba připadá člověku obzvlátě těká. Ale pocit odpovědnosti u nových vojáků tím víc vzrůstal s vědomím, co by mohl přinést okamik nepozornosti.

Nastával den. Unavená těla se nyní občas nepatrně protáhla, aby i ten drobný neslyitelný pohyb zahnal spánek a na chvíli osvěil.

Major Vitouek byl spokojen. Nováčkové se osvědčili. Odpoledne při cvičení nejevili sice příli mnoho nadení, ale v akci si vedli stejně dobře jako staří mazáci. Tohle vědomí majora hřálo u srdce. Vyvolalo vzpomínku na akci, které se sám poprvé na hranici zúčastnil. Tenkrát u Pohraniční stráe začínal…

Zurčící pramínek čisté vody, vytékající ze země, vytvářel pod strání studánku. Pohraničníci se tu rádi zastavovali.

Sluba v této části západní hranice nebyla vak romantickou procházkou. Při obchůzce terénem musel mít pohranič ník neustále oči i ui ve střehu. Zejména tenkrát…

Studánka pod strání byla jediným zdrojem vody v nejbliím okolí. Malý pramínek napájel celou jednotku Pohraniční stráe. Chodili sem pro vodu a kolem studánky dál na hlídky.

Toho rána padla na okolní kopce hustá mlha a zakrátko vyplnila kdejáký kout. V bílém oparu nebylo vidět ani na tři kroky. A právě teď kuchaři zjistili, e na jednotce není krápět vody. Zatímco si to s nimi velitel v kanceláři ,vyříkával\ tři pohraničníci, obtěkáni konvemi, se ponořili do husté bílé tmy a pochodovali ke studánce.

Vzadu za nimi se s vědrem táhl i vojín Vitouek, kterého v kapse tíily dva vejčité kovové granáty. Zdrel se, kdy si je bral od dozorčího a teď se mu nechtělo ostatní dobíhat. Stejně musejí čekat, dokud malý pramínek nenaplní vechny nádoby.

U studánky se seli. Přistavili první konev, zapálili cigarety a klidně pokuřovali. Času bylo dost. Hladina v konvi stoupala pomalu.

O čem vem se mlčí v okamiku, kdy na listech stromů visí teskné ticho a lidé jsou v lese daleko od obydlí, sami se svými mylenkami?

A právě tehdy se to stalo.

Bílou clonou k nim pronikl Hlas. Zprvu docela slabě, ale v hrobovém tichu zazněl po chvíli docela zřetelně. Pohraničníci strnuli.

Velitel? Jde na kontrolu, napadlo někoho. Ale vzápětí bylo zřejmé, e jeden z hlasů patří eně. A ta přece…

Hlasy se přibliovaly. Zněly shora, od průseku. Co dělají ti lidé v zakázaném pásmu? Nevyslovená otázka vzruila mysl pohraničníků. Bezděčně sevřeli pěst. Samopaly s sebou neměli.

Vteřiny rychle ubíhaly. Ticho chvílemi přeruil vzdálený hlas. Kadým okamikem sílil. Neviditelný zamlený les kolem mlčel, jen zvuk kroků po cestě podél průsmyku se blíil. Pohraničníci Si vzpomněli na velitelova slova…Tehdy přiel unaven, s urousanými nohavicemi, a upozornil vechny přísluníky, e na rozbředlém sněhu v jednom úseku zjistil stopy. Tenkrát se vichni duovali, e tam nikdo z nich nebyl, ale kdo tedy? Nad rotou se pověsil otazník. Lidé v následujících nocích nejednou oním úsekem procházeli, ale vekeré pátrání zůstalo bezvýsledné. Kdy u se chtěli smířit s tím, e to byla náhoda, e třeba někdo z nich … objevili v úseku slupky z vajíčka. O nálezu tenkrát na jednotce dlouho hovořili. Člověk na hranici i po krátkém pobytu chápe, jak právě takové maličkosti mohou být důleité. Záhy poté pohraničníci objevili v trávě zalápnutý nedopalek americké cigarety…

Několik nocí se nikdo z roty pořádně nevyspal. Zvlátní hlídky střeily úsek. 

Avak nic se nedělo. Jen stromy nad hlavou monotónně uměly a zvyovaly únavu lidí. Kolikrát za tu dobu neznámého vetřelce prokleli a teď …

Vitouek nahmatal v kapse granát. Trojice ostatních stála nerozhodně u naplněné konve.

Ale takhle přece nemohou zůstat. Jeden z nich ukázal rukou doleva a doprava. Nepatrný náznak, ale v té chvíli nebylo více třeba. Pohraničníci porozuměli i beze slov. Rozptýlili se naznačeným směrem a skryli v mlze.

Nad pramenem se z bílého chuchvalce vynořila postava a vedle ní druhá. Vitouek skryt za stromem, rozeznal nejasné obrysy mue a ény. Jetě krok, blesklo mu hlavou. U u se chystal vyzvat dvojici k zastavení, avak mu zůstal sám nehybně stát. V rukou drel velkou naditou aktovku. ena se ho bázlivě chytla v podpaí. Vtom vylétlo z mlhy hlasité zvolání:

,,Stůj! Ruce vzhůru! Pohraniční strá! Ne doznělo poslední slovo, enská postava zmizela v mlze.

Vitouek zahlédl v muově ruce pistoli.

Pocit bezmocnosti zaplavil na okamik jeho nitro. Vzpomínka na velitelova slova, aby nechodili ani pro vodu beze zbraní, nebyla za této situace nic platná. Ale on přece má … Dlaní sevřel granát. Stačí se jen rozmáchnout…

Odněkud z pravé strany opět zazněla výzva:

,.Vzdejte se, nebo bude pouito zbraně!’*

I za této napjaté situace se Vitouek musel pousmát. Nikdy by ho nenapadlo, e Pavel umí tak dobře předstírat. Do smíchu mu vak příli nebylo. Chlap s pistolí v ruce se otáčel po hlase, ale dalí zvolání z druhé strany ho zmátlo. Po dalí výzvě, která přilétla odněkud zezadu, aby odhodil zbraň, se pomalu zvedl. Prázdné ruce mu trčely nad hlavou. U nohou zůstala leet aktovka a vedle ní pistole. Teprve teď si Vitouek uvědomil, e ta ena co s naruitelem přila, odněkud ječí, aby nestříleli, e se nechce dát zabít. Mu se zvednutýma rukama se pomalu otáčel. Vitouek skryt za stromem měl dojem, e se číhavě přikrčuje a chystá vrhnout na prvního, kdo se vynoří z mlhy.

,.Vystupte na cestu!” rozkázal mu rázně a vytáhl z kapsy granát. Na cestě se zastavil. Také dalí výzvě, aby se neotáčel a vykročil vpřed, ochotné vyhověl. Pohraničníci se do své role vili. Výzvy padaly z různých stran. Mu, domnívaje se, e je obklíčen, rezignoval. Pomalu a neochotně el vpřed. Za ním ena. Zatímco jeden z pohraničníků běel na rotu, dva postupovali neviděni po obou stranách zadrených, vyuívajíce ke krytí stromů a mlhy. Pohraničník Vitouek neobvyklý průvod uzavíral. V ruce svíral vejčitý ruční granát a přemýlel,

jak by tohle střetnutí bývalo dopadlo, kdyby naruitel začal střílet…

Mu, kterého neozbrojení pohraničníci zadreli, byl vyí postavy, dobře rostlý, s vysedlými lícními kostmi. Jeho oči se ve velitelově kanceláři těkavě rozhlíely po stěnách, jako by hledaly skulinky, kudy by se dalo zmizet. Na stole před velitelem leela rozevřená občanská legitimace. Samozřejmě padělaná. Její falený dritel se přiznal, e je agentem americké pionání sluby CIC. Dokumenty a důleité plány v aktovce nesl svým .zaměstnavatelům* do západního Německa. enu, která la s ním, měl přitom tajně převést. I ona patřila k agenturní síti CIC na naem území. Nebezpečný a zkuený agent nechtěl připustit, e ho znekodnili a zajali neozbrojení lidé. Byl přesvědčen, e padl do nastraené léčky …

To byl tehdy první bojový křest novopečeného pohraničníka vojína Vitouka.

Nebezpečným situacím pak hleděl do očí velmi často. Jeho dalí akce byla spojena s narozením prvního syna. Tenkrát, krátce po absolvování důstojnického kursu, ho odveleli na jiní Moravu. Do finského baráku, postaveného nedaleko jednotky, si krátce po svatbě přivezl i svoji mladou enu. Po zasmuilé a tvrdé horské umavě se mu zdejí rovina s rozsáhlými vinohrady a luními lesy zdála přímo veselá. Tahle charakteristika se vak ani v nejmením netýkala sluby. Ta byla i na jiní hranici stejně náročná…

Nadporučík Vitouek proel toho dne táhlý svah a zastavil se na rozhraní listnatého lesa a vřesovitě, jeho sráz spadal prudce a k břehům Dyje. Chodil sem často. Zvlá od onoho okamiku, kdy právě odtud, z vřesovitě, proti němu lehly plamínky výstřelů. Podařilo se mu najít i ty stromy, do nich se zasekly tři kulky, určené původně jemu. Odehrálo se to asi tři měsíce po tom, kdy se jeho mladá ena přistěhovala ,na čáru*. Odeel tehdy večer na kontrolu a pro jistotu poádal manelku velitele sousední jednotky, aby u nich přenocovala. Alenka u měla svůj kufřík sbalený. ena, která se chystá do porodnice, toho s sebou mnoho nepotřebuje.

V jednu hodinu v noci volala Laucká dozorčího útvaru, aby rychle poslali vozidlo. Dozorčí věděl, kolik uhodilo. U týden si tu při předávání sluby připomínali povinnost: v .hodince H* poskytnout okamitě pohotovostní vozidlo k převozu Vitou kové do porodnice. Půl hodiny před tím, ne Laucká zavolala, odeel nadporučík Vitouek s dvoučlennou hlídkou a se psem na obchůzku podél hranice.

U vřesovitě chytil Boran stopu, zřejmě čerstvou, a el

nezadritelně ku předu. Pak to začalo. Dostal i oheň ze tří stran. Desátník Homola byl raněn hned při prvních dávkách. Vitouek ho zatáhl za hromadu kamení a nařídil druhému přísluníku hlídky, aby ho kryl. Několika skoky se ocitl v hustém mlází. Raněný desátník vystřelil světlici. U jednotky vyhlásili poplach a poplachová skupina se psy se vyřítila na pomoc hlídce. Vitouek se zatím plíil dolů ze svahu. Palba neustávala. Nadporučík poznal, e poraněný desátník Homola zahájil odvetnou palbu. Z mraků se vyhoupl měsíc. Vitouek musel k zemi. Kus pod ním se leskla hladina Dyje. Znal místo mezi velkými balvany, při samém břehu. Teď by se mu ten úkryt hodil, napadlo ho. Věděl, e odtud bude mít proti jasnému měsíčnímu nebi naruitele jako na dlani. Plíil se pískem, hlavu těsně při zemi, několikrát mu zabzučely kulky nad hlavou. Vrazil tvář do písku, byl jemný a křemenitý, říkali mu bílá hlína.

Konečně se dostal mezi balvany. Nael si mezi jejich hladkými, vodou obrouenými těly průzor, zalehl a připravil samopal ke střelbě. Trojice naruitelů ve vřesoviti se ocitla v beznadějné situaci. Vitoukovi se zdálo, e co chvíli slyí jemný elest. Jako kdy má někdo na sobě impregnovaný kabát a sune se po tvrdém porostu. Konečně ho spatřil sotva na dvacet metrů. Neznámému zřejmě selhaly nervy, protoe pálil ze samopalu nazdařbůh směrem k řece. Tuil, e je dole ukryt někdo v kamení. Kulky se odráely od balvanů.

Desátník Homola vystřelil dalí světlici. Boran se vztekle roztěkal. Nadporučík viděl najednou jako ve dne. Zamířil a z dvaceti metrů zasáhl mue do ruky. Ozval se výkřik.

Vitouek prudce vyrazil, zakřičel ruce vzhůru! pak skočil. Při dopadu se zmocnil samopalu, který vypadl mui z raněné ruky.

Vřesovitěm se ozval mohutný psí těkot. K místu se blíila poplachová skupina. Pohraničníci vyzvali uprchlíky, aby se vzdali.

Vstaň,” nařídil nadporučík Vitouek raněnému, zvedni ruce a jdi!”

Neznámý vstal. Byl to statný, asi třicetiletý člověk. Zvedl ruce nad hlavou, jednu úplně, druhou zraněnou, jen tolik, co mohl. Křikni, a se vzdají, poručil mu tie nadporučík. Mu vstal s rukama nad hlavou, pomalu stoupal vzhůru vřesovitěm. Vzdávám se! Nestříle…

Nedořekl. Třeskly dvě rány z pistole. Dostal to od vlastních. A nadporučík věděl, co teď přijde. Proto v několika vteřinách, kdy přestaly zářit světlice, přeběhl znovu mezi kameny na

břehu. A pak křikl na pohraničníky: Můete, jsem v úkrytu!

Ozval se výbuch ručního granátu, potom druhý, vzápětí hlasitý psí těkot, křik, nadávky …

Kdy ty dva odváděli k jednotce, svítalo, třetího nesli přikrytého plachtou. Nadporučík spěchal. Věděl, e si ena bude dělat starosti. Kadou chvíli skupinu předbíhal, ani dbal na únavu po přestálém boji. Kdy vrazil do domku nikdo tam nebyl.

Tam, na břehu Dyje, byl a podivuhodně klidný. Nyní se nemohl trefit s cigaretou do úst. Pot mu stékal v praméncích po krku na záda a na prsa. Seděl bez pohnutí a do okamiku, ne se na zápraí ozval hlas velitele. Jen klid, Frantiku. enu si odvezli dřív, ne to začalo. Nemá o ničem ani tuení…

Pro jistotu jsme zavolali do pitálu… Kdyby něco, vědí, e jsi v pořádku,” připojil se politický pracovník. Teď bychom tě ale zase potřebovali u roty!”

Kdy se slunce vyhouplo na obzor, zahájili pohraničníci výslechy naruitelů. Před obědem přila zpráva, e se Aleně Vitoukové narodil syn. Dali mu jméno Jan.

Sluba na hranicích není a nikdy nebyla lehká. Majoru Vitoukovi se před očima odvíjí řada drobných obrázků, z nich se skládal jeho tehdejí ivot.

Bezmála dvě desítky let slouil u jednotky Pohraniční stráe na jiní Moravě. Kolik pohraničníků se na jeho jednotce vystřídalo? Těko přesně vyčíslit. Jen jedno ví přesné. Kdy odcházeli, vichni mu upřímně třásli rukou a některým se chvěl hlas.

ivotní zkuenosti se získávají těko, ale v člověku zůstávají jako v nejpevnějím trezoru. Jimi je bohatý a jimi můe být prospěný druhým za předpokladu, e se o né dovede rozdělit.

Řadu naruitelů zadreli pohraničníci Vitoukovy jednotky. Kadé zadrení představovalo dramatický příběh.

Byla to těká doba.

Pohraničníci nabývali zkuenosti, ale učil se i protivník. Tenkrát vznikl druh lidí, kteří si říkali .profesionálové’.

Byli to větinou poúnoroví utečenci, obvykle s pestrou minulostí. Nebylo dlouho od konce druhé světové války, avak počínající ovzduí studené války pro ně znamenalo nové monosti.

Speciálně cvičení (nezřídka jako instruktoři slouili bývalí esesáci) pro diverzní úkoly, li jako smečka divokých psů, kterou éfové pionáních centrál imperialistických zemí vypoutěli na pokyn a podle plánů na rozdmýchávání mezinárodního napětí. Agenti chodci se tajné vraceli přes hranice, nosili vzkazy rezidentům a teroristům, dopravovali peníze, vysílačky a zbraně.

Skromné pomníčky poblíe hranic se jmény pohraničníků, kteří poloili ivot, jsou dodnes připomínkou oné doby.

Major Vitouek nezapomene na svého prvního .profesionála1.

Byl to agent diverzant, který se pokusil o sabotá ve velkém průmyslovém podniku na severu Čech. Ostraitost pracujících mu vak udělala krt přes rozpočet a agent se dal na útěk. Několikrát se mu podařilo uniknout přísluníkům Státní bezpečnosti.

Tenkrát k jednotce přilo upozornění: nebezpečný ozbrojený agent .profesionál’ se zřejmě pokusí projít v jejich úseku.

Nastala doba napjatého čekání. Přijde, nebo se pokusí přejít jinde? Nebo dokonce je kodná u v bezpečí, přes vechnu ostraitost stráců hranice?

Plynuly hodiny, uběhly dva dny.

Dělníci z nedalekého závodu pohraničníky upozornili, e zahlédli na lesní cestě neznámého člověka. Popis jeho osoby se shodoval s tím, který uvedli pracovníci Bezpečnosti: vysoký mu, asi čtyřicetiletý, naposled oblečen v zelenou bundu a hnědé manestrové kalhotý obutý do koených něrovacích bot.

Velitel vyhlásil poplach.

Nezastíral, e tentokrát jde o mimořádné nebezpečný případ.

Ten chlap umí střílet a nebude se rozpakovat zabíjet. Má toho na svědomí tolik, e se pokusí přejít hranici stůj co stůj a bude riskovat ve.

Kolem .profesionála’ se stáhl kruh. Velitel rozestavil hlídky k přikrytí místa moného přechodu. Avak zkuený diverzant doslova,cítil’ terén. Měl instinkt divoké elmy. Podařilo se mu nepozorovaně vyklouznout ze střeeného lesa a ukrýt se v hustém, těko proniknutelném porostu, plném balvanů, který poskytoval sto a jednu monost skrytu, přesunu i palebného výhledu.

Bylo to těké rozhodnutí, ale velitel je musel učinit: vyslal několik hlídek na pravidelnou obchůzku otevřeným terénem. Jedné velel jeho zástupce Vitouek. Pohraničníci věděli, e zločinec se na ně můe dívat přes miřidla své zbraně a e spou má nepochybné seřízenou na lehký chod.

Přesto li pomalu; naoko klidně, polohlasně spolu hovořili, ačkoli měli nervy napjaté k prasknutí. Nic nesmí vyvolat podezření. Záměr se podařil. Agent podcenil mladé chlapce, ,holobrádky, kteří se jetě před několika měsíci oháněli u svěráku s pilníkem v ruce. Kdepak by nali odvahu postavit se tváří v tvář .profesionálovi’…

Měli tu odvahu, a jejich velitel navíc i zkuenosti s nelítostným nepřítelem.

Agent číhal skryt mezi balvany. Koho velitel pole, aby akci dokončil? Má vyzvat dobrovolníky? Vichni by se přihlásili.

Přestoupil zásadu, e velitel nemá chodit do boje, pokud to není bezpodmínečně nutné. Vzal zbraň a el se svým zástupcem Vitoukem sám.

ance byla v nejlepím případě jedna ku jedné… Ale .profesionál’ doplatil na to, e podcenil pohraničníky.

Odhoďte zbraňl” křikl Vitouek, který první spatřil agenta, skrčeného za ulovým balvanem.

Terorista bleskurychle vymrtil ruku s pistolí kupředu. Oba výstřely splynuly. Vitouek byl pohotovějí a lépe mířil. Zasáhl zločince do pae a znemonil mu dalí palbu. Nasadili mu pouta a pai narychlo oetřili. Hleděl do země. Styděl se podívat do tváří lidem, kteří dostali jeho, .profesionála’. Pochopil někdy, jaký byl rozdíl mezi jím a jimi? Mezi námezdným teroristou a člověkem, který věří ve správnou věc? Asi nikdy. A lidé na něho u zapoměli. Nai, i ti ,jeho. Vdy i major Vitouek by dnes marně lovil v paměti jeho jméno …

la léta. Hranice se upevňovala. I .profesionálové’ stupňovali důmyslnost svých plánů. Přila éra .abích muů’. Mnoho kilometrů naí státní hranice tvoří řeky. I tudy se ,abí mui’ pokoueli projít.

Major Vitouek vzpomíná na jednoho z nich. Nebyl to ovem agent potápěč, cvičený ve středisku někde v Kalifornii nebo na Korsice, ale kriminální ivel z Třebíče. Vykradl samoobsluhu, pak vyloupil několik aut a chat. Nakonec se rozhodl pro útěk za hranice.

Skrýval se v chatových koloniích kolem Brna. V jedné chatě, do ní se vloupal, nalezl památku z války kulaté plechové pouzdro s plynovou maskou. Dostal nápad. Na konec hadice připevnil korkový kotouč a vyrobil tak dýchací zařízení.

Aspirant na .abího mue’ překonal pobření mělčiny a dostal se do míst, kde voda byla hlubí a prudí. Cítil, e proud ho začíná strhávat. Dýchalo se mu hůř a hůř. Zmocňovala se ho panika. Udělal několik křečovitých temp a dostal se do prostředka prudkého toku. Přes korkový plovák se převalila voda a vnikla do trubice. Nadýchl se jí místo vzduchu z plných plic.

Pohraničníci se přiblíili s člunem k podezřelému trsu a hrábli po něm rukou. Tráva a větve. Neulo jim, e čerstvé utrené. e by přece…

Podívejte se… křikl jeden člen hlídky a ukázal na korkový plovák. Voda se zavlnila. Dalí z pohraničníků na člunu rychle shodil blůzu a skočil do vody. O pár minut později museli poskytnout na břehu umělé dýchání zkrachovalému dobrodruhovi. Měl těstí, e hlídka přila včas …

O kolika dalích případech by major Vitouek mohl vyprávět! V mysli se mu vybavuje ten, který lze nazvat střetnutí s vrahem.

Slubu u závor na hraničním přechodu směrem na západo německé město Bayreuth konal v noci ze 17. na 18. června roku 1965 pohraničník vojín Konopásek. Blíila se druhá hodina po půlnoci. Před úsvitem začal padat i za letni noci chlad. Pohraničník přeel silnici podél závory, která označovala vjezd do celnitě a zamířil do svého přístřeku, aby se trochu zahřál. Avak vzápětí vyel opět ven.

Zdálo se mu, e v dálce slyí hukot motoru. Nemýlil se. Ze zatáčky u kostelíka vylétlo světlo naplno rozsvícených reflektorů.

Nebylo pochyb o tom, e se velice rychle blíí k závorám motorové vozidlo. Připravil si baterku s červeným světlem a postavil se na okraj silnice.

Hluk silného motoru, násobený svistem chladicích dmychadel, se přiblioval.

Vojín Konopásek se chystal na svou běnou povinnost, přísluející mu při odbavování. Vtom motor vozidla zařval na plné obrátky, jakoby chtěl zahučet .uhni mi z cesty1. Těký nákladní autojeřáb se hnal vpřed stoupající rychlostí.

Konopásek zakrouil baterkou, avak řidič nezpomalil. Naopak.

Pohraničník uskočil takřka v posledním okamiku. Rozjetý kolos vrazil plnou rychlostí do ocelové závory, odhodil ji do příkopu a valil se dál k hranici.

Konopásek strhl z ramene samopal a vypálil dávku.

Uvnitř celnitě měla slubu hlídka, střeící zabezpečovací závoru a elezniční přejezd. Její velitel, svobodník ulc, sledoval s úasem, co se stalo s první závorou, vzdálenou od nich sto metrů. Zaslechl i varovnou dávku, vypálenou Kono páskem. Bylo mu jasné o co jde. Okamitě zalehl do příkopu po levé straně směru, v něm se autojeřáb řítil a několikrát vystřelil do kabiny a do předních kol.

Mezitím přiběhli dalí pohraničníci, kteří předtím odbavovali vlak. Zahájili palbu na autojeřáb z druhé strany.

Řidič v kabině pocítil, e přední gumy dostaly zásah. Snail se zoufale stočit volant doleva, aby udrel vozidlo v rovném směru. Zbývalo jen několik desítek metrů od bavorského území. Autojeřáb vak ztrácel rychlost, několikrát jetě zběsile poskočil a zůstal stát. Odlesk světla v průzoru zmizel, zřejmě byly rozstříleny i árovky v reflektorech. Zhaslo i světlo v kabině a teprve teď začal řidič vnímat bolest. Při smýknutí vozu narazil hlavou na ocelovou desku. Ztráta krve z hluboké trné rány způsobila mdlobu.

Pohraničníci se pokoueli dostat dovnitř. Kdy otevřeli dveře na řidičově straně, narazili na pancéřovou desku. Z druhé strany toté. Násilník, který autojeřáb řídil, byl z kabiny vyprotěn a po delí době.

Zranění nebylo váné, krvácení se podařilo brzy zastavit a ránu oetřit. Zdeptaný a ovázaný řidič autojeřábu Tatra 111 byl schopen vypovídat. Hovořil plynně, jako by měl tuto výpověď v duchu u delí dobu připravenou, a ovládal ji nazpamě.

,,0 útěku na Západ jsem uvaoval několik let. Domnívám se, e se tam ije lehčeji. Připravoval jsem se na tento den dost dlouho…

Měl jste nějaké pomocníky?”

Ne, byl jsem sám.”

Přece nechcete tvrdit, e jste ty ocelové pláty v kabině instaloval bez pomoci?”

Kdyby mi někdo pomáhal, tak by se mnou také odjel, ne?”

To si vechno prověříme. Byl jste rozhodnut zabít přísluníka Pohraniční stráe před závorou, který krouil výstraným světlem?”

Předpokládal jsem, e uskočí. Musel přece uskočit!”

Co jste chtěl na Západě dělat? Máte tam nějaké příbuzné?”

Ne, nemám. Chtěl jsme se obrátit na náborovou kancelář v západním Německu, která prý zprostředkovává zaměstnání po celém světě. Rozhodl jsem se dostat do Austrálie.”

Vy opravdu věříte, e taková .kancelář’ existuje, a e byste se jen tak bez problémů do Austrálie nebo kamkoli jinam dostal?”

Ano.”

To jste tedy hodně naivní, opravdu. Víc ne vypadáte.”

Protloukl bych se, tím jsem si jistý.”

Kdy jste si přesně naplánoval útěk?”

Včera, vlastně předevčírem. Nedokáu si určit dny, jak ly po sobě …

Take jste se rozhodl na poslední chvíli. A přitom říkáte, e jste se na odchod připravoval dlouho.”

To je pravda, to jsem se připravoval.”

Něco zřejmě termín vaeho pokusu o ilegální přechod hranic urychlilo.”

Přesně tak, jak říkáte, urychlilo.”

A co?”

Poprvé následovalo ze strany Zdeňka Trojana na otázku vyetřovatele mlčení.

Nechcete odpovídat?”

Opět nic. Ani souhlas se záporně postavenou otázkou, ani nesouhlas.

Vy jste přece enatý. Věděla manelka o vaem úmyslu opustit republiku?”

Trojan opět dlouho neodpovídal, ale pak přece jenom řekl:

Nevěděla.”

To jste chtěl jen tak zničehonic zmizet? Jak dlouho jste enatý?”

Rok a půl.”

Po roce a půl manelství opustit mladou enu! Neměla v úmyslu dostat se později za vámi?

To je nesmysl, i kdyby, stejně byste ji po tomhle nepustili. Ne, nevěděla o ničem.”

Tak vy jste půldruhého roku enatý a provedete takovou věc. Zničíte ivot sobě a svojí eně koneckonců také.”

Byl jsem,” odpověděl nepochopitelně Zdeněk Trojan.

Jak to jste byl?”

Byl jsem enatý. U nejsem.”

Vy jste se rozvedl?”

Ne,” řekl Trojan ztěka, jsem vdovec.”

Copak vae ena zemřela?”

Ano.”

A kdy?”

Včera, vlastně předevčírem, mně se ty dny pletou …

Co se jí stalo?”

Zabil jsem ji…

Coe?”

Ano, zabil jsem ji. Nikdo o tom zatím neví, jen já. Leí u dva dny mrtvá v pokoji. V posteli. Proto jsem se rozhodl tak honem utéct. Jinak bych moná ani neutekl, moná… jen kdyby Soňa byla trochu jiná. Ale kdy ona mě podváděla …

Zdeněk Trojan pak vyprávěl pracovníkům Bezpečnosti příběh svého manelství, hlavně jeho poslední a nejsmutnějí kapitolu.

Zaklepání vyruilo majora ze vzpomínek. Dozorčí ohlaoval návtěvu. Přila novinářka z krajského města. Chce mluvit s majorem Vitoukem. Věděl o tom, ale přesto byl poněkud překvapen. Při pohledu na mladé děvče si najednou připadal starý. A dosud ho něco podobného nenapadlo.

Sluba na hranici vyaduje odvahu, soudruhu majore, mohl byste mi o odvaze něco říci? zeptala se reportérka a otevřela poznámkový blok.

Odvaha? Ne kadý, kdo ji má, si ji často uvědomuje. Někdo se chová jako hrdina, ale přesto po celou dobu akce se bál. Byl odváný, protoe dovedl překonat strach. Víte, soudruko, sluba na hranici není dobroduný román ani detektivka, ve které je pachatel odhalen, vypátrán a na konci kníky potrestán. Z vlastní zkuenosti bych vám mohl říci, e to někdy trvá dosti dlouho. Nedaleko naeho útvaru, na kraji lesa, stojí malý kamenný pomníček. Němý svědek události, při ní poloil ivot jeden mladý pohraničník. Jiří Adam.

Povím vám, jak sloité a zdlouhavé bylo dopadnout jeho vraha.

Začátek tohoto příběhu se datuje ji v osmatřicátém roce po Mnichovu, kdy hitlerovtí faisté zabírali pohraniční území. Místní lidé se větinou hlásili k německé národnosti. Avak nalo se i pár Čechů, kteří hledali v matrikách mezi dávno zemřelými předky a příbuznými nějakého Němce, nebo alespoň Čecha s německým křestním jménem, co stačilo k zapsání do seznamu soukmenovců a k získání přísluenství k .Velkoněmecké říi1.

Za nějaký čas, kdy vůdce povolával soukmenovce na válečné pole v Evropě i Africe, litoval nejeden Němec českého původu dne, kdy zatouil po .říském občanství1. Skončila válka a někteří se vrátili domů. Větinou ti, kteří dokázali včas zmizet od svých jednotek. V klidu pak přečkali první poválečné dny, týdny a měsíce. Zdálo se, e úřady osvobozené republiky na osadu, ztracenou v lesích u hranic, zapomněly. Jen velice málo dosídlenců mělo zájem o staré chalupy a kamenná pole.

Antonín Kubíček, který se v době, kdy slouil v hitlerovské uniformě podepisoval Anton Kubitschek, po válce začal jako paerák. Po roce 1948 se stal agentem CIC. On i řada jemu podobných prodělali v Bad Obersdorfu kolení. Instruktoři CIC je učili kreslit plánky, zakládat mrtvé schránky a mnoho dalích věcí, potřebných ke pionái.

Znalost terénu u hranic v okolí jeho roditě mu umonila i jinou, pro americkou výzvědnou slubu potřebnou profesi. Podle příkazu svého řídícího orgánu z CIC začal převádět přes

hranice agenty americké pionání centrály. Nebyl sám, měl jetě dva pomocníky. Později, kdy se hraniční reim začal konsolidovat a byla zřízena Pohraniční strá, vybavili je Američané kromě pistolí i granáty a samopaly.

Tenkrát, 30. září 1951, li vichni tři. Vystoupili z auta, které je přivezlo se zhasnutými reflektory co nejblí k hranici. Přezuli se do tenisek a zamířili směrem k osadě. Mohli jít se zavázanýma očima, znali tu kadý keř i strom.

Znalost terénu byla dlouho jejich výhodou. Nejednou proli bez obtíí, a ji jako paeráci, nebo nepřáteltí agenti. Chodili najisto. Hostinský je ji očekával, ivé zboí ji bylo připraveno. li mlčky, nikdo neočekával střet.

Ale sotva přeli lesní křiovatkou, ozvalo se za jejich zády rozhodné: Pohraniční strá, stůj! Ruce vzhůru!”

Agenti zahájili palbu …

Na místě střetnutí stojí malý kamenný pomníček. Připomíná, e tu poloil ivot pohraničník Jiří Adam. Jeho druh za prchajícími vypálil dvě rány. Bezvýsledně. Vrahové tenkrát unikli.

O tři roky později zadreli pohraničníci dva paeráky s kontrabandem. Při výslechu paeráci vypovídali o kanálu, kterým procházeli, i o lidech, s nimi spolupracovali na druhé straně. Vechny údaje se při prověřování ukázaly jako pravdivé.

Nevypadali vak na obyčejné paeráky. Záblesk strachu v jejich očích se ukázal v okamiku, kdy jim vyetřovatel předloil pistoli, která byla nalezena ukryta pod mechem na místě zadrení. Při podrobnějím ohledání se nala také peněenka, napěchovaná americkými dolary a útrek novin s nějakými čísly, daty i adresami. O jedné, v západním Berlíně, nae orgány věděly. Skrývala se za ní pionání centrála CIC, kterou u prolo několik agentů, zadrených později v Československu. Paeráci tvrdili, e data nemají ádný hlubí význam. Větina čísel, jak se zjistilo, sice význam neměla, a na třetí a předposlední. To byly dny, kdy se mělo převádět přes čáru, jak řekl jeden z nich, ale místo a čas plánovaného přechodu neznali.

Vyetřovatel to s nimi neměl lehké. Přestoe později přiznali svou totonost, a doznali se i k převádění agentů CIC, .nepamatovali* si podrobnosti. Jen o jednom případu vyprávěli překvapivě přesně. Mluvili o noci dne 30. září 1951. Tehdy ale oni prý zbraň neměli, pouze jejich vůdce, který z ní té osudné noci také střílel.

Pomocníci zločince, který zavradil pohraničníka Adama,

byli tehdy naimi soudy odsouzeni. Třetí, vrah Antonín Kubíček, stále jetě spravedlnosti unikal. Po výpovědi jeho kumpánů bylo známo pravé pachatelovo jméno a tím i tvář.

Uplynulo sedmnáct let.

Nablýskaný mercedes se západoněmeckou značkou projel mezi prvními domky pohraniční osady a zastavil na návsi. Otevřela se dvířka a z vozu vystoupil vysoký, elegantně oblečený mu, podle vzhledu pětačtyřicátník. Měl vysedlé lícní kosti, na očích brýle proti slunci a pod nosem knír.

Chvíli se rozhlíel na vechny strany, jako by cosi hledal: hned se vak zorientoval. el pomalu, vyhýbal se louím a pozorné nahlíel do oken domů, které míjel.

Lidé na návsi si jej vimli, avak neznámý turista se s nikým nedal do hovoru. Vrátil se do svého mercedesu, prudce zabouchl dvířka a odjel.

Za chvíli přiběhl na náves starý Janoud. Běel od kapličky, sotva popadal dech a volal: Vy jste ho nepoznali?”

,,Koho? ptal se překvapeně důchodce Vosátka.

Přece toho chlapa v auáku! Tys ho opravdu nepoznal?”

Copak já můu znát kdekterýho sudeáka?” odplivl si starý Vosátka a přehodil fajfku z levého koutku úst do pravého. Nejčkon, v tomhletom vobrodným procesu se jich tu potlouká…

Tohle byl ale Tonda Kubíček,” vyhrkl Janoud.

To není moný! Ten syčák, e by měl odvahu se sem vracet?”

Asi jo, určitě to byl on. Kdy se zastavil pod oknem jejich baráku, co dneska bydlí Lojza Pejchl, viml jsem si, jak otáčel hlavu nahoru, e má na krku jizvu. Na levý straně. Tu samou, co míval Tonda. Přece se pamatuje, jak se jednou pral s cikánem a dostal kudlou! Já ho pak vezl do nemocnice … Hrozně mizerně se mu to hojilo. Já ho podle tý jizvy poznal. Jdu to hlásit.”

Od chvíle, kdy návtěvník v mercedesu zastavil na návsi, uplynuly dvě hodiny.

Velitel jednotky Pohraniční stráe zapaloval střídavě Janou dovi a Vosátkovi, kterým z nervozity hasly fajfky.

Pro kouř u v kanceláři bylo sotva vidět a z napjatého čekání se víc a víc plnil popelník na velitelově stole.

Konečné zadrnčel telefon.

Jetě ne velitel vyslechl zprávu do konce, rozzářeně mrkl na oba starousedlíky. Dobře to dopadlo. Přili včas …

Do protokolu přibývaly dalí údaje, přestoe si Antonín Kubíček dával na čas a vypovídal, jen co musel.

Teprve po předloení vlastní fotografie z doby těsně po válce a několika konfrontacích se přiznal nejen k provedení mnoha ilegálních převodů nepřátel přes nae hranice, ale i k vině na smrti pohraničníka Adama.

Ve výpovědi agenta, zadreného po sedmnácti letech, znovu oívaly události, které dnení pohraničníci znají jen z historie.

Ze svých činů se i po letech zodpovídal před soudem a byl právem spravedlivě potrestán.

,Spravedlnosti se nevyhnul ani po téměř dvaceti letech, dodal major Vitouek, kdy viděl upřené oči novinářky, která zachycovala do bloku kadé slovo.

Troku se zastyděla za ty počáteční fráze o vzruujícím povolání4.

Major se na ni chápavě usmál a řekl: ,,Vidíte, někdy se minulost přece jen vrací a proto je třeba se nad ní zamýlet.

rť

Pozor, pachatel prchá!

Odpolední slunce ozařovalo vrcholky kopců a jeho paprsky prohmatávaly koruny smrků i pěinky prolapané zvěří, a se zablýsknutím odrazily od předního skla červeného igulíka, stojícího na okraji lesa. Jejich odlesk neuel dvojici muů, kráčející po nedaleké silnici.

,.Vdy je tam zákaz vjezdu?” pohodil hlavou ten mení s mohutným knírem.

Bez dalího domlouvání se vydali k vozu. Měl praskou státní poznávací značku. Levé přední dveře byly pootevřeny.

To se mi nezdá,” prohodil druhý z obou.

Počkej, Josef. Musíme si to pořádně prohlédnout.”

A na běné vybavení vozu nenali uvnitř nic mimořádného.

Tady něco je,” zvolal Josef a vytáhl zpod sedadla zapadlý lístek papíru. Prohlíeli si neschopenku, vystavenou obvodním lékařem jakémusi Karlu Doubravovi z Prahy.

Rozhodně to není vůz některého z chatařů. Jediný Praák, který sem dojídí, má wartburga.”

Josef, sedni na motorku, zajeď k hajnému Kalousovi a zavolej na oddělení, aby sem ihned přijeli. Já tady zatím počkám, kdyby se přece jen někdo objevil,” rozhodl mu s knírem.

Zanedlouho se objevil na silnici gazík. Nejdříve se z něho vysoukala dlouhá postava Josefa Marka, lesního dělníka z Matrovic, dlouholetého velitele čety pomocníků Pohraniční stráe. Za ním vystoupil náčelník oddělení ochrany státních hranic major Václav Postránecký z nedalekého Chlumu. Marek mu cestou něco vykládal. Jeho dlouhé pae, zvyklé na těkou práci, mu neustále létaly kolem těla a kdo ho znal, věděl, e je to vdy známka vrcholného rozruení. Za nimi se vynořil dalí mu v uniformě přísluníka Sboru národní bezpečnosti. Na vodítku vedl mohutného německého ovčáka.

Buď zdráv, Karle,” začal hřmotně náčelník. Tebe člověk nemůe poslat do sluby, vdycky nám připraví nějakou překvápku.”

Karel Bouda, postarí slévač z plzeňské kodovky, který u řadu let jezdil do své chaty na Zlatém údolí, se uklíbl.

Já ti to podpisuju. Sotva si vezmu dovolenou, vdycky se tu něco stane. Ne jsme odjíděli z Plzně, ena mě zaklínala, abych si nebral moc slueb. Střechu na chatě máme děravou a jsem na to sám.”

Postránecký plácl Boudu po zádech, vzal ho kolem ramen n il k červenému igulíku. Bouda byl jedním z těch chatařů, ktoří při svých víkendech pomáhali dobrovolně přísluníkům ochrany státních hranic. Na svém kontě měl u pár zadrení.

Postránecký se netajil tím, e bez pomocníků Pohraniční stráe by měl tady u hranic mnohem víc starostí.

Psovod navedl vlčáka na stopu. Vedla a k potoku, který v těchto místech tvoří hranici mezi Československem a Německou demokratickou republikou,

,.Soudruhu, majore, naruitelé přeli přes potok do NDR, hlásil psovod Matuík.

To bude mít Klause radost, pomyslel si Postránecký. V duchu si představil zavalitou postavu velitele pohraničního útvaru NDR …

,,Tak vám, soudruzi, zatím děkuji. My se teď vrátíme a podáme zprávu sousedům na druhé straně. Měl bych prosbu. Sluba vám končí, ale auto musíte zatím pohlídat, ne sem někoho polu, řekl prosebně Postránecký. Jejich odpověď znal předem. A ani tentokrát se nemýlil.

Major Václav Postránecký slouil na státní hranici ji devětadvacet let. Začal jako voják základní sluby, po učiliti se stal velitelem roty. Na hranicích poznal mnoho míst. Od umavy a po jiní Moravu. Nakonec se ocitl v Kruných horách. Tady je trochu jiná sluba. Na západní hranici velel mladým chlapcům, vojákům, kteří měli teprve ivot před sebou. V Chlumu bylo na oddělení podstatně méně lidí. A na poručíka Bláhu větinou tátové rodin a jen dva z nich byli mladí. I ty vak nedávno přivítali do řad enáčů. Malý kolektiv má tu zvlátnost, e se lidé dokonale znají. Postránecký získal jejich důvěru, slubu nikdo neoidil a před dvěma lety dokonce získali titul vzorných. Tenkrát Postránecký seděl s manelkou při kávě a dlouho do noci vzpomínali na ve, co je potkalo v minulém společném ivotě. Postránecký si své eny váil. Proila s ním dobré i zlé.

Z počátku to byli teprve dva roky spolu bydleli u pohraniční roty ve finském domku. ena čekala první dítě. Kdy těsně nad ránem na ni přila těká hodinka, vezl ji Postránecký na motocyklu do porodnice. Nezapomenutelná, straná cesta. eniny ruce se mu zarývaly do boků. Občas zasténala. Vydrela vak a do konce. asten, e vechno dobře dopadlo, počkal v porodnici ne mu sdělili, e jeto kluk. Kdy chtěl jet nazpět, zjistil, e v nádri u není benzín. Nechal motocykl u potmistra a vracel se autobusem a od zastávky dál pěky. Kdo by se divil, e tenkrát trochu zapomněl na

opatrnost. Mylenkami zůstával u eny a dítěte. Proto si ani neviml člověka, který pár minut před ním vkročil na lesní cestu, směřující ke státní hranici. Kdy si to uvědomil, bylo u pozdě. Úder do hlavy, jej omráčil. Klesl do mechu. Teprve zá dva dny otevřel oči a rozhlédl se nemocničním pokojem. Sáhl si na hlavu a zasténal. Později se dozvěděl, e přísluníci jeho roty pachatele zadreli. Byl to nebezpečný recidivista, který se chtěl vyhnout dalímu trestu a uprchnout za hranice. Pohra ničníci tenkrát jeho eně raději nic neřekli…

Kdy po letech Postráneckého přeloili na severní hranici, Jarmila to docela přivítala. Děti mezitím odrostly a rozletěly se na vechny strany. A tak očekávala, e se jejich ivot trochu uklidní. Avak Postránecký neměl na novém působiti o nic méně starostí a práce. Zvolili ho do národního výboru a tak ho manelka stejně doma příli neviděla. Jednu výsadu si vak vymohla. Kdykoliv měl manel volno, odjíděli na chatu, kterou si postavili ve Zlatém údolí. Trávili tam odpočinek spolu s ostatními chataři jako velká rodina. Navzájem si pomáhali, navtěvovali se a mnozí z osadníků se stali pomocníky Pohraniční stráe.

Akce se rozjela na plné obrátky. Postránecký nejdříve vyrozuměl souseda nastraně NDR, kapitána Klauseho, o naruení hranice. Kapitán přislíbil, e mu podá ihned informaci, jakmile zjistí něco nového. Potom se vřítil do kanceláře poručík Bláha.

Soudruhu majore, auto je majetkem Pragocaru a vypůjčil si ho nějaký Peterka, zaměstnanec stavebních závodů. Pro vůz si prý zítra přijedou.”

Dobře, domluv se s krajskou správou SNB v Praze, aby prověřili Peterku i toho Doubravu, jeho neschopenku jsme v autě nali, a poslali nám k nim něco bliího.”

Sotva Bláha odeel, vstoupil do kanceláře náčelníka dalí přísluník oddělení, červenolící nadpraporčík Vyterna.

Soudruhu majore, právě jsem dostal hláku, e Peterka s Doubravou cestovali s igulíkem před dvěma dny kolem Lipna. Zdáli se podezřelí jednomu vedoucímu ubytovny a upozornil na ně pohraničníky. Oba dva jim tvrdili, e přijeli na Lipno na dovolenou. A hned potom se klidili pryč.”

A ráčili poctít ná úsek,” pronesl Postránecký.

Druhý den přijeli zaměstnanci Pragocaru pro vozidlo. A do té chvíle nepřineslo střeení místa ádné výsledky. Naruitelé

se nevrátili. Zato Postránecký měl u v ruce informace o nezvaných hostech. Ji po třetí četl strohý text, který mu dálnopisovali z Prahy:

Bohumil Peterka, nar. 21. 6. 1956 v Praze, zaměstnanec Stavebních závodů, bytem Praha 1, Latinova 4, je enatý, má dvě děti. V bydliti je známo, e rád vyhledává známosti s různými enami a o rodinu se příli nestará. Jeho pracovní morálka je na pracoviti hodnocena jako vcelku dobrá. Dosud nebyl trestán.

Karel Doubrava, nar. 3. 11. 1957 v Praze, rovně zaměstnanec Stavebních závodů, bytem Praha 5, Loukova 43, svobodný, je ji čtyřikrát trestaný recidivista. Dopustil se několika krádeí a s oblibou vyhledává rvačky, často mění zaměstnání. V poslední době nepracoval, protoe byl uznán práce neschopným. Následoval popis obou muů.

Tak jsme tady měli opravdu pěknou návtěvu, poznamenal sue Postránecký. Okamitě vyrozumíme soudruhy v NDR a dáme jim i popis naruitelů.4*

Zakouřená kancelář náčelníka osiřela. Po celodenním shonu se lidé rozeli jednak za svými dalími povinnostmi a někteří domů k rodinám. Těch druhých bylo méně.

Doma sebou hodil Postránecký na gauč a neprojevoval mnoho chuti k hovoru. Jarmila se na něho úkosem podívala a protoe měla dlouholeté zkuenosti, počkala s vyptáváním a na příhodnějí dobu.

Máme hodně práce a nevím, jestli se dostanu na chatu, řekl po chvíli Postránecký. Nezlob se, Jarmilo, ale jestli za tebou přijedu, tak jen na neděli.44

Myslela jsem, e poloíme to linoleum, ale nedá se nic dělat..

Mluvil jsem s Boudou, slíbil mi, e tě do Zlatého údolí odveze autem. Jede do Chlumu s manelkou nakupovat a staví se pro tebe kolem desáté.44

Tím skončil večerní rozhovor manelů Postráneckých. Avie u paní Jarmila od svého mue neuslyela, protoe modrá záře televizního přijímače uspala unaveného náčelníka tak důkladné, e jí bylo líto ho vyruit.

xxx

Berlínský Alexanderplatz pulsoval runým velkoměstským ivotem. Stovky osvětlených oken hotelu Stadt Berlin do daleka hlásaly, e tak jako po celý rok se v hotelových pokojích zdrují stovky cizinců, kteří navtívili hlavní město NDR. Tisíce

chodců proudily kolem schoditě, vedoucího do známé televizní věe. Ti astnějí z nich seděli v otáčivé restauraci pod vrcholem a s obdivem se dívali na rovné a dlouhé ulice a na světélka projídějících aut. Ze západního Berlína hlásaly světelné noviny nejnovějí senzace západního světa.

Na lavičkách, umístěných nedaleko televizní věe, posedávali lidé a očekávali chvíli, kdy se rozezvučí zpívající fontána. Na jedné straně se usadili dva mui a se znuděným výrazem pozorovali proudící davy.

To bylo pořád řečí, jak to zná na Lipně, ozval se po chvíli mlčení Peterka.

Nech toho, Bohoui!” odsekl mu vztekle druhý mu. Prosté to nevylo. Copak jsem mohl napřed vědět, e ten vedoucí na nás potve péesáky?”

Vdy jsi říkal, e ti tvůj známý perfektně popsal cestu k hranicím. Nakonec jsme skončili v hospodě. Nebýt tvýho chlastání, tak u jsme byli dávno za kopečkama,” bručel vytrvale Peterka.

Ale musí uznat, e jsme to u Chlumu zvládli bezvadné, ne?” bránil se Doubrava.

,,U Chlumu! Ale tady u jsme vedle.”

Jeimarjá, copak jsi to neviděl na vlastní oči? Vude jsou hlídky. Prosté tady je to předem ztracený.”

To znamená, e to vypadá akorát na návrat domů.”

Alespoň budou mít dětičky radost z tatínkova návratu,” uklíbl se Doubrava.

Tak co chce vlastně dělat?”

Neboj se,” utrousil pomalu Doubrava. Mám plán. Nejdřív seeneme nějaký prachy a v noci vyrazíme k polským hranicím. Tam přejdeme, dostaneme se na pobřeí a vlezeme na nějakou loď, co jezdějí do védská.”

Protloukali se berlínskými ulicemi a stále více ztráceli naději na nějaké získání peněz. Po dlouhém bloumání objevili v krátké uličce hospůdku. Na prahu se loučila starí hostinská s posledním zákazníkem a něco veselého mu eptala do ucha. Mu obřadně nadzvedl klobouk a na nejistých nohou se vydal na cestu domů. Hostinská ho chvíli pozorovala a pak se vrátila do prázdného lokálu. Pozdě zpozorovala dvojici muů, kteří stáli za jejími zády. Chtěla vykřiknout, ale prudká rána do hlavy ji omráčila.

Zůstaň u dveří a dávej pozor na ulici,” přikazoval Doubrava Peterkovi.

Pak skočil za nálevní pult a ptevíral zásuvky. Pod prsty mu zaustily papírové bankovky. Nastrkal si je do kapes. Jedním

okem sledoval leící, omráčenou enu. Pokynul Peterkovi a oba rychle opustili lokál.

Zanedlouho seděli v kupé vlaku, jedoucího směrem k polským hranicím.

xxx

Domovní zvonek vytrhl Jarmilu Postráneckou z posledních příprav. Překontrolovala, zda něco nezapomněla. V kabele měla jídlo a nezbytné věci, které brala na chatu. Před domem stálo bílé embéčko Karla Boudy a jeho majitel stál u otevřeného kufru.

Pojďte, pojďte,” zvolal a pomáhal Postránecké uloit taku do zavazadlového prostoru.

Pojďte si sednout, on to u starej srovná,” řekla Boudová a otevřela zadní dveře.

Jedu u zase sama,” stěovala si Postránecká. Mu je ve slubě a přijede snad v neděli. A potřebovali jsme poloit na chatě linoleum.”

S těmi muskými máme potí,” usmála se Boudová. Co já se naříkám udělej tohle, udělej támhleto, ale kdepak. Radi jde na houby nebo pomáhá vaim na hranicích.”

Postránecká dobře věděla, e Boudová přehání. Bouda byl ikovný člověk a jejich chata patřila ve Zlatém údolí k těm nejhezčím.

Do Zlatého údolí přijeli v dobré náladě. Postránecká zapomněla na původně mrzutou náladu a docela s potěením přijala od Boudových pozvání na večer.

Upeču buchty s mákem a otevřeme si kmínku,” volala Boudová z rozjídějícího se auta.

Postránecká jim zamávala a pak zamířila k chatě. Uloila maso do sklepa a pustila se do uklízení. S lítostí se při tom podívala pod schody, vedoucí do horní místnosti, kde leely dvě role linolea.

xxx

Nevelké nádraí u polských hranic leelo v ranním eru. Výpravčí pohledem přelétl několik cestujících. Pozdravil se s těmi, které znal a v koutku oka mu utkvěly i dvě postavy muů, s nimi se tady dosud nesetkal.

Dvojice cestujících opustila nádraí a vydala se po silnici, vedoucí k nedalekému borovému lesu.

Orientační tabule je upozornila, e jdou správným směrem.

Vesnice, leící na hranicích NDR s Polskou lidovou republikou, byla vzdálena pouhých pár kilometrů.

Na okraji lesa se zastavili.

,,Mám hlad,” utrousil Peterka.

,,Prachy máme, ale do vesnice teď nemůeme,” zlostně se ohradil Doubrava. ,Jetě by na nás mohli upozornit gren cáky.”

Sedli si při kraji lesa na pařezy a mlčky pokuřovali.

Peterka se kradmo zadíval do Doubravovy tváře. Hlavou mu vířily chmurné mylenky. Vzpomněl si na leící tělo hostinské. Ta enská se probrala z omráčení a určitě u ohlásila přepadení na policii. Začínal litovat, e se pustil do téhle nesmyslné věci. Nakonec mu vlastně doma nic nescházelo. Vydělával si sluné peníze, mezi kamarády zael, kdy chtěl. Jenom to manelství mu překáelo. Kdy si ale vybavil vyčítavé oči své eny a to věčné dohadování, smířil se se situací.

Jak dlouho tady budeme posedávat,” obrátil se na Doubravu.

Jen se neboj. Hned vyrazíme. Počítám, e za hodinku u budeme v Polsku.”

Máme nejvyí čas. Jestli si tě ta enská v hospodě zapamatovala…”

Proč říká tě? Lítáme v tom oba. Rozumí? Oba!” vykřikl vztekle Doubrava. Koukám, e bys nejradi vechno shodil na kamaráda.”

Vstal, nerozhodně se podíval na Peterku a smířlivé dodal: Moná, e si nás v tom eru nestačila ani prohlídnout. A zvedej se, musíme prozkoumat okolí a zjistit, jak je tady hranice hlídaná.”

Kráčeli zvolna lesní cestou. Do zad je hřálo ranní slunce, zapomněli i na hlad.

Doubrava se díval do sehnutých zad svého společníka. Je to posera, kvůli jedné bábě se div nerozsype. Kdyby nás chytli, tak vechno shodí. Teď ho jetě budu potřebovat, pomyslel si, ale při nejblií příleitosti se ho zbavím.

Peterka, jakoby cítil nedobré mylenky svého kumpána, se otočil.

Mám dojem, e u musíme být někde blízko. Jdeme víc ne hodinu.”

Má pravdu, zdá se mi, e les končí.” Vykročili směrem, odkud do lesa prosvítalo sluneční světlo.

Před očima se jim otevřel výhled do krajiny plné malých políček.

To u asi bude Polsko,” řekl Peterka.

Tak jdeme,” rozhodl Doubrava.

Za okrajem lesa se táhla polní cesta. Z dálky se ozval hluk motocyklu.

Pohlédli tím směrem. V zátočiné se objevil oblak prachu.

To jsou vojáci,” křikl Doubrava. Rychle, zpátky do lesa!”

Nečekal na Peterku a dlouhými skoky pádil do skrytu. Oba zalehli a pozorovali hlídku polských pohraničníků, která zastavila na cestě a hleděla směrem k nim.

Je zle, musíme odtud,” eptal přerývaně Peterka.

Plíili se od okraje lesa a pak se dali do běhu.

xxx

Jarmila Postránecká si konečně nala chvilku na odpočinek. Těila se na večer. Popovídá si s Boudovými a aspoň přijde na jiné mylenky. Čeká ji jetě plno práce na zahrádce. Znovu si vzpomněla na manela. Uvědomila si, e jí ani nenaznačil co se stalo, proč vlastně nemohl odjet na chatu. Za ta léta si odvykla zvědavosti. Chápala, e jí nemůe nic vykládat o sluebních záleitostech a také to na něm nikdy nepoadovala. Vyla před chatu. Zahradu neměli velkou, ale vyadovala péči jako kadá jiná. Musí dnes vechno pořádné zalít. Přes den bylo horko. Vzala svinutou hadici a táhla ji po dosud neoplocené parcele. Kdy zalila záhony, uřízla několik růí a odnesla je do vázy. Chtěla je večer vzít paní Boudové.

Večerní návtěva u sousedů proběhla v příjemné pohodě. Karel Bouda se překonával a bavil obě eny jako vzorný hostitel. O půl jedenácté se Jarmila Postránecká zvedla a rezolutné prohlásila, e jde spát. Bouda jí galantně nabídl doprovod, ale Postránecká odmítla.

To by byla ostuda, aby se manelka pohraničníka bála přejít sama dvě stě metrů od chaty k chatě.”

Člověk nikdy neví,” namítla Boudová. Jen paní Postrá neckou doprovoď, alespoň kousek.”

Tak dobře,” svolila. Ale jestli vám cestou přeberu manela, tak se potom na mé nesmíte zlobit,” zasmála se a srdečně se s Boudovou rozloučila.

Paní Jarmile se trochu točila hlava po sladké kmínce. Jetě e tady není Václav, pomyslela si, měl by ze mě náramnou legraci. Odemkla a vstoupila do předsíňky. Avak ne stačila vztáhnout ruku k vypínači, ucítila na ústech stisknutí cizí dlaně. Pokusila se vykřiknout, ale z hrdla se jí vydral pouze sípavý vzdech.

x x x

těstí zatím stálo při nich. Sotva si zakoupili jízdenky, přijel vlak. Vlezli do prázdného kupé. Seděli hladoví a chvěli se po přestálém útěku od hranice.

,,Co budeme dělat?” přeruil ticho Peterka.

Nedočkal se odpovědi. Doubrava v duchu sváděl vechnu vinu za dosavadní nezdary jenom na svého komplice. Měli počkat, a hlídka polských pohraničníků odjede. Ale Peterkovi selhaly nervy. Teď je jen otázkou času, kdy je náhodná kontrola odhalí. Cestují pouze na jízdenky a bez platných dokladů. Zrál v něm nový plán. Vrátí se sám do Československa a bude nějaký čas sekat dobrotu. Pak se uvidí. Hlavně se musí zbavit svědka té věci v Berlíně.

Podíval se na nic netuícího Peterku.

,,Vystoupíme v nejblií stanici, stopneme nějaké auto a zkusíme se dostat do Dráďan.”

,,A co tam?” zeptal se udiveně Peterka.

Uvidí,” sue odpověděl Doubrava.

Nezdálo se, e by Peterku jeho odpověď nějak potěila.

Vlak právě vjíděl do stanice. Doubrava vyhlédl z okna. Pro jistotu vystoupili na opačné straně a proběhli seřaditěm mezi nákladními vagóny. Konečně se ocitli mimo nádraí na asfaltce a pokračovali dál pěky.

V nejblií vesnici to Doubrava risknul a zael do řeznictví. Koupil půl kila salámu a emle. Uklidili se do polí za vsí. Lehli si na mezi a hltavě výkali vytouené jídlo.

Sytí se cítili lépe.

Doubrava u byl rozhodnut. Zbaví se Peterky a vrátí se co nejdřív domů. Pravdu o případě s hostinskou se nikdo nesmí dovědět…

Bohoui,” snail se dát do hlasu co nejvlídnějí tón, teď si stopneme auák, pokusíme se dostat do Dráďan a odtamtud se vrátíme zpátky do Chlumu. V Praze se budeme chovat jakoby se nic nestalo, vrátí auto do půjčovny a hotovo.”

To chce říct, e to vzdáme?”

Ale ne,” chlácholil ho Doubrava. Jenom si tu nai cestu posuneme na později. V klidu se připravíme, teď u máme dost zkueností a potom půjdeme najisto.”

A co kdy se nás budou ptát na hostinskou?”

Tomu nevěřím. Ví, kolik lidí ji mohlo okrást? Pamatuj si, e nejdřív budou hledat vude kolem. Jak by je mohlo napadnout, e jsme to byli právě my,” přesvědčoval Peterku.

Zdálo se, e jeho slova zapůsobila. Peterka u měl po chuti dál cestovat, stále více litoval, e nezůstal doma. Boka i s dětmi bude nakonec ráda, a se objeví.

Jetě zapochyboval: Myslí, e to auto z Pragocaru mezitím nikdo nenael?”

Doubrava mávl rukou: A i kdyby. Řekneme, e nám ho někdo ukradl, kdy jsme byli na Lipně.”

Peterka v duchu uznal, e má Doubrava pravdu.

xxx

V sobotu nastal pro mue na oddělení OSH horký den. Major Postránecký seděl za svým pracovním stolem a nevyspalýma, unavenýma očima přejíděl stejně vyčerpané a mrzuté podřízené. Matuík odklepával popel z cigarety vedle popelníku, Bláha zamyleně čmáral propiskou ve svém zápisníku a Lencl bezostyně zíval na idli u okna.

Postránecký uvaoval co dál. Ji od čtvrtka měli hláku z okresní správy SNB, e do jejich prostoru patrně míří člověk, který chce tajně překročit hranice z NDR do Československa a potom má namířeno na Západ. Podle hláení je to ji jeho druhý pokus. Před dvěma lety zamýlel s celou rodinou přejít maďarsko rakouské hranice. Maďartí pohraničníci ho vak zadreli a Gúnter Rant, vědecký pracovník ze Schwerinu, si právě před měsícem odpykal trest. Tentokrát ponechal rodinu doma a vydal se znovu směrem na československé hranice.

Celý pátek se přísluníci OSH v Chlumu i jejich pomocníci* marně skrývali na pravděpodobných místech přechodu ataké noc nepřinesla výsledek. Potěující zprávy nepřily ani od soudruhů z Německé demokratické republiky. Po Rantovi jakoby se slehla zem. Z domova odeel ji ve středu večer a naposled byl viděn na schwerinském nádraí.

Postránecký klepl tukou o stůl a pokusil se o slabý úsměv.

,,Já vím, hoi, máme toho u vichni dost, ale musíme to dotáhnout do konce. Soudruh Bláha s Matuíkem se přesunou gazíkem do prostoru u staré hájovny a já s Lenclem si vezmeme na starost úsek Na Větrové. Pomocníci nám budou krýt ostatní body. Dopoledne jsem zařídil, aby Vlachovu četu vystřídal Mrázek se svými lidmi. Jsou nějaké dotazy?”

,,Soudruhu náčelníku,” ozval se nesměle mladý enáč Lencl, ,,slíbil jsem manelce, e ji dnes zavezu k matce do Příbrami.”

Major mávl rukou. ,,ena mě u měsíc prosí, abych poloil linoleum na chatě. Dnes z toho nebude nic a tak nám oběma zbývá jediná naděje. Abychom u měli Ranta pod zámkem.”

Lencl bezmocně zvedl oči ke stropu.

Postráneckému ho bylo líto. Pokusil se o slabou útěchu.

..Pojede v neděli ráno. Bude ti to stačit?”

Lencl oivl a na jeho unavené tváři se objevil astný úsměv.

Tak to by byla jediná naděje, abych neměl tichou domácnost a do smrtí. Vdy já to Maruce slibuji u od zimy.”

Bláha se jeho slovům zasmál. Pak kývl na Matuíka a bez řečí vyli z kanceláře.

Půjdem také,” řekl Postránecký a nasadil si čepici.

Na Větrové se jmenovala kdysi malá osada, která se během posledních let rozrostla o dvě desítky chat. Kadý víkend tady bylo ivo. Děti chatařů proháněly míč na louce a na nově vybudovaném pískovém hřiti si hrála drobotina. Manelky cinkaly nádobím a z oken chat se rozlévala vůně připravovaných jídel. Chlapi pokuřovali, čistili čerstvě nasbírané houby, nebo se lopotili na zahrádkách.

Několik stovek metrů za osadou se vinula v lesním údolíčku cesta, tvořící hranici mezi Československem a Německou demokratickou republikou.

Postránecký s Lenclem obeli osadu a posadili se na kraji lesa do mechu.

Pozorovali cestu, ale kromě vyplaeného zajíce a několika srnek tu celé odpoledne nikoho nespatřili.

V době, kdy od osady zazněl zvuk kytary a zpěv, si Postránecký uvědomil, e je večer. Chataři zapálili táborák a opékají dětem vuřty, pomyslel si s trochou závisti.

Na protějí straně údolí se zavlnilo křoví. Jakoby se jím někdo prodíral. I kdy se nad cestou pomalu snáel soumrak, uviděl Postránecký zcela jasně vysokou postavu. Mu v plátěné bundě se zastavil a opatrně rozhlíel. Po chvíli přeel cestu a stoupal pomalu do kopce směrem k dvojici pohraničníků.

Postránecký se eptem dohodl s Lenclem a tie se přesunul naruiteli do zad. Na leícím oloupaném kmenu uklouzl a s temným uchnutím padl na zem. Mu se bleskurychle otočil a ne se Lencl vzpamatoval, odhodil batoh a dal se do běhu zpět k hraniční cestě.

,,Stůj!” vykřikl Lencl a pádil za naruitelem. Ten se vak nezastavoval. Ignoroval i dalí výstrahu a blíil se k hranici. Třeskl výstraný výstřel. Postránecký vypálil ránu do vzduchu a vrhl se směrem k neznámému mui, který zůstal stát se zvednutými paemi a ustraeně se ohlédl na Postráneckého.

Bitte, nicht schiessen,” vydralo se mu z hrdla.

xxx

V kanceláři náčelníka OSH se válel kouř z cigaret. Paprsky

ranního slunce zvědavé nahlédly do álků se zatvrdlou usedlinou z kávy. Major spal s hlavou opřenou o stůl a rukama iroko rozhozenýma na popsaných papírech a deskách.

Prudké zazvonění ho ihned vzbudilo. Nejdříve se překvapené rozhlédl a pak pomalu vstal a zamířil k telefonu. Zvedl sluchátko a něco do něj zabručel. Ozvalo se nové a tentokrát delí zazvonění. Postránecký si uvědomil, e se někdo dobývá do budovy. Definitivně se probral a zamířil na chodbu. Odemkl dveře a uviděl poručíka Bláhu.

Přiel jsem tě, náčelníku, vystřídat,” zahlaholil a hrnul se dovnitř.

Ty má nedělní slubu?” zeptal se udiveně Postránecký.

Nemám, ale kdy jsem včera poslouchal toho neastníka Lencla, tak se ve mně pohnulo svědomí.”

Slubu měl mít vlastně Lencl,” uhodil se do čela major. A to jsem mu včera sliboval, e ho pustím do Příbrami. U na mě leze také skleróza. A ví o tom, e to bere za něho?”

Zastavil jsem se u nich. Maruka mně přila otevřít a koukala nejdříve jako čert. Ale kdy jsem jí řekl, aby vyřídila Lenclovi, e si za něho vezmu slubu, div mě neobjímala.”

Postránecký vděčně pohlédl Bláhovi do očí. Děkuji, Karle, myslím, e jsi udělal dobrou věc.”

U o tom nemluv,” houkl Bláha. Jako starý mládenec chodím za holkama celý týden a tak si mohu alespoň v neděli odpočinout, ne?”

Oba se zasmáli. Major proto, e znovu ocenil obětavost svého zástupce a Bláha zase kvůli tomu, e mohl majorovi udělat radost. Znali se natolik, e jim stačil mnohdy náznak, aby věděli, co ten druhý právě potřebuje.

Pojede na chatu?” zeptal se Bláha.

Samozřejmě, čeká mě tam ena a linoleum,” usmál se major.

xxx

Za zády se jim ozvalo zahoukání. V okně nákladního vozu se usmívá červenolící blonďák.

Wollt Ihr mitfahren?”

Ja, ja, horlivě přikyvoval Doubrava. Danke!”

Řidič ukázal palcem, aby si vlezli na korbu, zapálil si cigaretu, počkal, a se jeho noví spolucestující uvelebí a znovu se rozjel k cíli své cesty.

To jsme zase měli těstí,” liboval si Doubrava. Vidí, já ti pořád říkám, e to dobře dopadne.”

Svou dobrou náladou nakazil i Peterku, který si znovu vzpomněl na enu a děti. Přiznal si v duchu, e a se vrátí, vykale se na Doubravu a za kopečky u s ním nepůjde. Dostal by se moná jetě do větího maléru.

Minuli čisté, upravené vesničky a vjeli na dálnici. Po dvou hodinách jízdy zjistili, e se blíí na okraj Dráďan. Náhle řidič zpomalil a tázavé se na ně zadíval zadním zaskleným okénkem. Peterka pochopil, e chce vědět, zda chtějí vystoupit. Zavrtěl hlavou a mávl rukou dopředu. Řidič se usmál a pokývl hlavou, e rozumí. Projel ulicemi Dráďan a pokračoval dál. Vychází nám to jak podle plánu,” řekl Doubrava.

Kamión pojednou vybočil ze směru a zajel k vysoké budově s červenou střechou. Řidič nacouval na parkovitě a vyskočil z vozu.

Aussteigen, meine Herren,” zakřičel směrem ke korbě.

Co chce,” lekl se Doubrava.

Támhle je nějaká restaurace, jde se asi najíst. Půjdeme s ním?” zeptal se Peterka.

Peníze máme, hlad taky, tak proč ne,” uklíbl se u opět klidný Doubrava.

Pojedli u prostřeného stolu s barevným ubrusem, dali si pivo a Doubrava jetě objednal dva koňaky. Na kurá,” mrkl na Peterku.

Peterka se jetě lámanou němčinou domlouval s řidičem o dalím směru jízdy. Zjistil, e se vrací do svého závodu v Aue, odkud v pátek odváel objednaný stavební materiál. Zároveň jim nabídl, aby si sedli k němu do kabiny. Peterka jeho nabídku raději odmítl. Náhodou se bude na něco ptát, mohl by pojmout nějaké podezření. Řekli, e jsou pěí turisté a vracejí se do Československa. Jsou rádi, e měli těstí a jedou ‘stopem’.

Wir fahren gut, dodal Peterka a myslel to v tu chvíli opravdu váně.

Po chvíli u opět uháněli po silnici. Doubrava vzpomínal na pěknou čínici a litoval, e neměl více času. Zdálo se mu prý, e na něj dělala oči.

Peterka mlčky naslouchal vychloubání svého kamaráda a myslel si své. Znal Doubravu natolik dobře, aby ji předem věděl, jak by to dopadlo. Nalil by do sebe spoustu kořalky a nakonec usnul na stole. To v jeho případě by to bylo jiné. S enskýma to uměl. Jetě se mu nestalo, aby z nějaké zábavy odeel s prázdnou. Přivřel oči. Co asi dělá Marta. Táhl to s ní dost dlouho. Potom mu ale začala vyčítat, e má enu a naléhala na něj, aby se rozvedl. A to zase nebylo nic pro Peterku. Boka se mu starala o domácnost, uvařila mu a jetě

poměrně trpělivě snáela jeho výlety za jinými. O děti pečovala dobře a tak neviděl důvod k nové enitbě.

Motor auta ztichl. Peterka se probudil z lehkého neklidného spánku a vyklonil se z korby. Stáli na silnici nedaleko nějakého města a před nimi se pomalu posunovala kolona vozidel. U prvního domku stáli dva mui v charakteristických čepicích a stejnokrojích Volkspolizei. Peterka s přidueným výkřikem dopadl na dno korby.

Karle, probuď se,” přerývaně eptal spícímu kamarádovi do ucha.

Co, je,” vyjekl Doubrava.

,.Policie, tam, tam … nezmohl se Peterka na kloudnou odpověď.

Doubrava si rychle ověřil situaci a bez jediného slova popadl Peterku a táhl ho k zadní části vozu.

Vyskoč! Rychle!”

Peterka ho uposlechl. Vyskočil a prchal po silnici, odkud přijeli. Běel velmi dlouho a po celou dobu se neohlíel. Zabočil do nízkých borovic a padl do trávy. Potom uslyel dupání. Objevil se Doubrava.

Ty ene jako ílenec,” sotva popadal dech. Vdy za námi nikdo neběel.”

Já mě! strach, e nás chytí,” provinile se omlouval Peterka.

Tak se zvedni, strapytle,” vzpamatoval se po dlouhém běhu Doubrava. Viml jsem si na křiovatce, e je tam ukazovatel směrem na Annaberg. Musíme se dret podle silnice a do večera jsme na hranicích. Tady to u přece známe.”

Putovali podél silnice a cest. Vyhýbali se obydleným osadám. Větinou li lesem. Horko a sluneční ár jim svazovaly unavené nohy.

K večeru se přiblíili k hranicím. Minuli poslední německou vesnici a vkročili do vysokého lesa.

Vidí, tudy jsme přecházeli do NDR,” vítězně se rozhlédl Doubrava. Musíme si teď chvíli odpočinout.”

Neměli bychom radi rychle přejít na nai stranu? Co kdy nás tady objeví grencáci,” netrpělivě pobízel Peterka.

Ty má najednou spěchu, to se tak těí na Boenu?” vysmíval se Doubrava.

A i kdyby, co má být,” ohradil se Peterka.

Jen si sedni. Počkáme, a se setmí a pak vyrazíme. Najdeme si u nás nějakou prázdnou chatu, přespíme a ráno se podíváme po auáku. Kdy to vechno vyjde, jsme zítra v poledne v Praze.”

Do večera leeli a pospávali na sluncem prohřáté trávě. První se probudil Doubrava. Vzpomněl si na svůj plán. Teď se zbaví nebezpečného svědka a pak hajdy domů. Tie se zvedl a vyhledal v nedalekém potoku velký, plochý kámen.

Zvolna se vracel k spícímu kamarádovi, který leel schoulen do klubíčka. Doubrava se pro jistotu jetě rozhlédl a udeřil. Potom znovu a jetě jednou. Mířil dobře. Na Peterkovu hlavu.

Rychle odtáhl tělo své oběti k potoku. Zajel Peterkovi do náprsní kapsy. Vytáhl pouzdro s občanským průkazem a nějaké papíry. To ve cestou zahodí! Potom převalil bezvládné tělo obličejem do potoka.

V Postránecké by se krve nedořezal, jak se lekla. Kdosi jí zacpal ústa, kdy vstoupila do chaty a chtěla rozsvítit. Přitiskl ji ke stěně a eptal: Jak cekne, zabiju tě.

Postránecká se chvěla, nemohla ze sebe vydat ani slovo.

Stáhni roletu, nařídil jí cizí hlas. Mechanicky přistoupila k oknu a uposlechla rozkaz.

Rozsvi, slyelá jako v polosnu.

Světlo se rozlilo po místnosti. Stála tváří v tvář rozcuchanému mladímu mui. Měl na sobě zapiněnou koenou bundu. Jeho kalhoty byly dole nasáklé vodou.

Co kouká/* výhruně procedil mezi zuby. Spadl jsem do potoka. Dej mi nějaké kalhoty. Kde má mue?”

Manel tady není,” vypravila ze sebe.

Tak rychle,” poroučel a přistrčil Postráneckou ke skříni.

Nalezla modráky, které mu pouíval při práci na zahradě a chvějící rukou mu je podávala.

Poviml si jejího strachu. Zalichotilo mu to.

Snad se nebojí?”

Mlčela a horečně uvaovala. Teď v noci sem nikdo nepřijde. Boudoví u spí a Václav se tady neobjeví dříve ne ráno. Nemohla přijít na ádné rozumné řeení. Musí se uklidnit.

Co je tady k jídlu a pití, ozval se neznámý po chvilce mlčení.

Mám tady konzervy, salám a pivo,” vzpamatovala se.

Tak to připrav, ale tady, abych tě měl na očích. A ádný hlouposti, nebo tě podříznu,” dodal a z jeho slov bylo a příli zřejmé, e svou hrozbu myslí váně. Sebral na stole dlouhý kuchyňský nů a uvelebil se na gauči.

Podala mu láhev piva a chvějícíma se rukama připravovala jídlo.

Vetřelec si svlékl mokré kalhoty a natáhl modráky. Byl spokojen sám se sebou. Vyřeil vechno. Setřásl nepohodlného svědka, teď se nají, sluně vyspí a zítra najde vypůjčené auto.

Jarmila Postránecká si uvědomila, e jí za této situace mohou pomoci jenom pevné nervy. Dlouhá léta, která proila s muem na hranicích, ji přece jen něčemu naučila. Mlčky pozorovala neznámého mue a odhadovala jeho dalí záměry,

Doubrava odsunul talíř a spokojené si utřel ústa.

,.Nebylo to patné, paní. Teď byste mi měla dát jetě něco ke kouření,” přeel k vykání.

Sáhla do přihrádky, kde mívali zápalky a vytáhla balíček spart, které si tam Václav ukládal.

Hm, dokonce sparty,” potáhl spokojeně. ijete si tady dobře. Máte chatu a taky auto, ne?”

,,Obyčejného trabanta,” řekla odměřeně.

Vstal a přistoupil a těsně k ní. Neustoupila. Snaila se dodret svůj záměr. Musí získat čas.

Kde je vá mu?”

Proč to chcete vědět?” Pocítila, e se jí celým tělem opět rozlévá nepříjemné mrazení.

To je pravda, co na tom záleí,” zachmuřeně se usmál Doubrava. Cítil silnou únavu. Nejdříve se musí aspoň trochu vyspat.

V koutě místnosti uviděl klubko silné prádelní ňůry. Rozmotal je a pohybem ruky ukázal Postránecké, aby usedla ke stolu. Svázal jí ruce a nohy, připoutal k idli a nacpal jí utěrku do úst.

Budete pěkně zticha. Jinak ..Vzal do ruky nů, poloil si jej vedle sebe a ulehl na gauč. Několikrát jetě zvedl hlavu, podíval se na ni a potom pevně usnul.

Postránecká se opět uklidnila. Pro nejblií chvíli si zachránila ivot. O tom byla zatím přesvědčena. Snaila se uvolnit svázané ruce. Provazy se jí zařezávaly bolestně do kůe. Po chvíli zanechala zbytečné námahy. Neznámý neponechal nic náhodě a spoutal ji opravdu dokonale.

*

Peterka měl těstí, e se ve vodě probral z omráčení. Zasténal bolestí. Hlava nesnesitelně třetila.

Poklekl na dně mělkého potoka a rozhlédl se kolem. Uvědomil si, e ho kamarád chtěl zabít. S námahou se doplazil po velkých kamenech na břeh. Dlouho odpočíval a pak se

přece jen zdvihl a zamířil lesem ve směru k hranici. Hnala ho předevím utkvělá mylenka, najít Doubravu a pomstít se mu.

Chvílemi padal, kdy sklouzl po hladkých kořenech stromů. Zůstával leet, točila se mu hlava. Kupředu jen vrávoral.

Doel na kraj lesa. V údolí spatřil louku a za ní silnici. Ta u leí v Československu, uvědomil si. Podařilo se mu sejít na louku. znovu pocítil závra a bolest v aludku. Vykřikl a omdlel.

Vzbudil ho lehký elest detě. Na tvář mu dopadly kapky. Jen velmi pomalu si uvědomil, e je noc. Chtěl vykročit, ale podlomila se mu kolena. Chvílemi se plazil a zvolna se přiblioval k prvnímu domku. Sebral poslední síly, které mu jetě zbyly. Vystoupil po několika schodech ke dveřím a nesměle zaklepal. Pak si uvědomil směnost svého počínání. Ti lidé uvnitř přece tvrdě spí a nemohou ho slyet. Přidrel se kliky a buil do skleněné výplně dveří.

,,Co se děje? ozval se muský hlas.

Otevřete, proboha rychle otevřete ..

Bouda odemkl a uviděl za dveřmi klečícího, zkrvaveného mue. Vtáhl ho do chaty a poručil vyděené eně, aby přinesla vodu.

Kde to jsem? zasípal Peterka.

V dobrých rukách,řekl Bouda. A co vy jste zač?”

Přeel jsem hranici z NDR,” těce vyslovoval horečkou rozpálený Peterka. Chtěl jsem vám říct něco důleitého ..

Tak mluvte, člověče,” netrpělivě vyhrkl Bouda v předtue něčeho zlého.

Chtěl mě oddělat a je někde tady. Dejte mi trochu vody…”

Boudová mu přistrčila sklenici a Peterka se dychtivě napil.

Kdo je tady a co vám chtěl udělat,” naléhal znovu Bouda.

Jmenuje se Doubrava a jeli jsme stopem…” Peterka se odmlčel. Mluvení mu dělalo velké potíe.

Doubrava, Doubrava, poslechněte, člověče, to vy jste tady nechali toho červeného igulíka?”

Ano, pak jsme se chtěli vrátit. Karel počkal, a usnu a potom mě něčím pratil do hlavy. Chtěl se mě zbavit.”

A kde je teď?”

Nevím, musel přejít hranice dřív ne já. Říkal, e se nejdříve vyspíme v nějaké prázdné chatě a ráno se podíváme po autu. Měl byste o tom někomu říct. Ten chlap je schopen veho.” Boudová se s úzkostí v očích zadívala na svého manela.

Jdi se podívat k Postráneckým, co kdyby…”

Bouda vyběhl ze dveří a po cestě se díval na chaty, které míjel. Zatím nezjistil nic podezřelého. Vude byl klid, lidé spali,

jenom u Kusalů z Plzně těkal v místnosti malý Puna. Asi ho cítil, e jde kolem.

Nad silnicí stála i chata majora Postráneckého. Na přední straně uviděl Bouda pootevřené okno v přízemí. Vystoupil po stráni a zamířil přes zahradu k zadní části, kde byl hlavní vchod. Do očí ho uhodilo světlo v kuchyni, pronikající kvírou pod roletou.

,,e by u paní byla vzhůru?” uvaoval, ale hned tuto mylenku zavrhl. Přila od nich dost pozdě a jistě by spala. Zmocnil se ho nepokoj. Potichu se přiblíil ke dveřím a vzal opatrně za kliku. Bylo zamčeno. Přiloil ucho ke dveřím. Zalomcoval klikou a dlouho bouchal. Nic se neozývalo. Nečekal, obeel chatu a vlezl otevřeným oknem dovnitř.

U stolu v kuchyni spatřil svázanou Postráneckou. U gauče se válela prázdná sklenice od piva.

Paní Postránecká, vzpamatujte se, rozvazoval ji Bouda. Zvolna se probírala. Nadzvedla hlavu.

Chytili jste ho?

Nikoho jsem tady neviděl!”

Přiloil jí namočený ručník na obličej.

Se mnou si nedělejte starosti, raději chyte toho chlapa, co mě přepadl. Zavolejte na oddělení.”

Nebojte se, vechno zařídím.”

Bouda ujistil Postráneckou, e se ihned vrátí a uháněl domů. Po cestě se zastavil u Kusalů.

Jirko, vstávej, máme tady kodnou. Musíme k hajnému Kalousovi zavolat na oddělení.” Kusala se bez řeči začal oblékat. Bouda zatím doběhl domů.

Jak je mu, zeptal se ve dveřích.

Usnul. Má horečku.”

Nemůeme ho tady nechat samotného, vezmu ho s sebou do hájovny. A ty rychle zaběhni k Postránecké. Myslím, e měla moc těkou noc.”

Boudová na něho tázavě pohlédla. Chtěla se dozvědět něco bliího, ale mu ji nenechal domluvit.

Bě, vechno si povíme potom.”

Před domem se ozval kael. To doběhl Kusala.

Společnými silami dotáhli sténajícího Peterku do Boudová auta. Ztratil dost krve a nevěděl o sobě. Rozpálené tváře svědčily o tom, e má vysokou teplotu.

Embéčko vyrazilo rychle po silnici směrem k hájovně.

Major Postránecký se převlékl do civilu, rychle zhltl snídani a nastartoval svého trabanta. Čím dříve bude na chatě, tím víc práce udělá, uvaoval. Musí si u eny zase trochu plhnout. Těil se také na odpočinek.

Projel Chlumem a zamířil po pěkné asfaltce do Zlatého údolí. Sjíděl lesními serpentinami stále ní a po cestě si připomínal místa, kde se za dobu jeho náčelníkování něco přihodilo. Tady v té zatáčce chytili chlapci paeráka Norka, který jim dělal starosti po několik let. Teď přijde kousek rovné cesty. Vlevo je malý dřevěný můstek. Kdysi tam hlídka narazila na vojenského zběha. Měl zbraň a hlavně nenávist v srdci. Při zadrení postřelil přísluníka SNB.

Postránecký vykrouil poslední ostrou zatáčku. Napravo se vynořila Kalousova hájovna. Zpozorněl. Uviděl sanitku, kolem ní pobíhalo několik muů. Poznal mezi nimi i Boudu a lékaře Kalinu. Spatřil také Boudovo embéčko. Zastavil. Bouda mu volal vstříc:

Václave, telefonoval jsem na oddělení. Za chvíli tady bude poručík Bláha. Máme jednoho z těch dvou, co tady nechali červeného igulíka, chrlil ze sebe. Druhý nemůe být daleko odtud.

Postránecký jetě nestačil odpovědět a od zatáčky se ozval kvílivý zvuk brzd. Z gazíku vyskočil Bláha, následován Lenc lem. Co ten tady dělá, napadlo majora, vdy má být v Příbrami.

Doktor Kalina si v rychlosti potřásl s Postráneckým rukou a dal pokyn k odjezdu. Zastavte se v nemocnici, stačil jetě zavolat z jedoucí sanitky.

Bouda rychle vylíčil situaci. Vynechal jenom zmínku o přepadení Jarmily Postránecké. Řekl si, e nebude majorovi v této chvíli přidávat jetě více starostí.

Soudruhu majore, zajeď s Kusalou pro chataře a zablokujte prostor podél hranice s NDR. Markovi řekněte, aby zburco val svou četu pomocníků a propátral prostor od Zlatého údolí a po hájovnu. My vyrazíme po silnici směrem k městu, obrátil se na Bláhu a Lencla.

Gazík vyrazil na silnici. Tak dnes jsem nechtěl myslet na slubu, trpce si pomyslel Postránecký. A ena se mě zase nedočká.

?

Kdy opustil Doubrava oknem chatu, vydal se podél silnice směrem k městu. Nechtěl zbytečně bloudit po lesních cestách. Zavrhl mylenku na hledání igulíka a radi uvaoval o jiném

řeení. Napadlo ho, e by mohl někde ukrást jiné auto a co nejdříve zmizet daleko odtud. Svlékl si koenou bundu, aby se mu lehčeji lo.

Zaslechl zvuk motoru. Skočil do lesa a ukryl se. Kolem něho projel trabant. Doubrava se znovu vydal na cestu. Zdálo se mu, e u má vyhráno. Skončily zatáčky a před ním se otevřela rovná silnice, vedoucí k Hamrům. Tam u to dokonale znal. Jezdil sem kdysi jako řidič taxíku. Vozil na chalupu známého praského herce. Jeli vdy přes Karlovy Vary na Jáchymov a u Hamrů se rozdělovala silnice na Chlum nebo do Zlatého údolí.

Dostane se kolem Hamrů k silnici na Jáchymov a tam chytne nějakého stopa. Zastavil se u kraje lesa. Musí překonat vzdálenost dobrých pět set metrů. Po silnici nemůe. Vezme to přes pole a schová se v případě nebezpečí v obilí…

Gazík mezitím vyjel také z lesa.

Támhle někoho vidím, ozval se Lencl a ukazoval na pole, na jeho konci se pohybovala postava. Bláha lápl na plynový pedál a motor gazíku zaječel.

Doubrava se otočil a strnul. Nesmí ho dostat, ztratí se jim v poli. Padl na zem a plíil se mezi obilím. Ovládl ho ílený strach. Před očima se mu zjevila tvář hostinské z Berlína. Současně se mu vybavilo zkroucené tělo Peterkovo.

Neodváil se vstát a podívat se, kde jsou jeho pronásledovatelé.

Leel a nehýbal se. Slyel svůj vlastní zrychlený dech. Bylo ticho. e by se přece jen zachránil? S nadějí zvedl hlavu. Několik kroků od něj stáli v půlkruhu dva mui v zelených uniformách s červenými nárameníky a dalí v civilu.

Klekl si před nimi na kolena. Zvedl ruce nad hlavu a jektal: Já nic neprovedl, chtěl jsem jenom …

To nám povíte jinde, přeruil ho klidný hlas majora Postráneckého.

Lencl nasadil Doubravovi pouta a postrkoval ho před sebou ke gazíku.

Doubrava seděl u dlouhou dobu v kanceláři náčelníka OSH. Snail se zapírat. Přiznával, e byl s Peterkou rozhodnut utéct na Západ. Ano, na Lipně se jim to pokazilo. Odjeli k Chlumu, dostali se přes hranice do NDR a a do Berlína. A potom si to on rozmyslel a chtěl se vrátit. Peterka mu to rozmlouval, nutil ho, aby se s ním pokusil o přechod do

západního Berlína. Odmítl. Peterka se tedy rozhodl, e půjde sám. Opustil ho a co se s ním dál stalo, neví.

Poručík se k němu naklonil. Jetě ne s vámi sepíeme protokol, mohl byste se na něco podívat?”

Doubrava vzhlédl a setkal se s pevným Bláhovým pohledem. Poručík drel v ruce několik listů papíru. Na jeho okraji uviděl Doubrava Peterkův podpis.

Peterka vypověděl něco jiného,” řekl major Postránecký.

Ten, ten, nemůe nic říkat..vyklouzlo mimovolně Doubravovi z úst.

Proč?”

Doubrava si začal uvědomovat, e definitivně prohrál. Jak je to moné? Vdy mlátil Peterku tak, aby ho zabil. A pak jej hodil do potoka …

Doubravu si po skončeni předběného výslechu odvezli přísluníci z okresní správy SNB. Na oddělení zůstali jen poručík Bláha s Postráneckým. Lencla poslali domů.

Má na zítřek volno, tak se u snad do Příbrami dostane,” usmál se Postránecký.

Bláha si odkalal. Chtěl bych jetě něco doplnit k tomu případu s Doubravou.”

Major na něho tázavě pohlédl.

Ví, e v noci ten darebák vlezl do jedné chaty ve Zlatém údolí?”

Do které?”

Právě do tvé, Václave. Ale nelekej se,” ujioval ho Bláha, vechno dobře dopadlo.”

Tak ty se mnou chodí celou dobu a neřekne mi, co se stalo mojí eně,” rozčilil se Postránecký.

Tvá paní se chovala velmi statečně.”

Postránecký vyběhl ven a nasedl do trabanta. Zamával z okénka Bláhovi a odjel.

Zdálo se mu, e cesta vůbec neubíhá. Trabant se nakláněl v zatáčkách, jak ho hnal, aby byl co nejdříve u Jarmily. Měl obavy, zda se jí přece jen něco nestalo. Umiňoval si, e u ji nikdy nenechá v chatě samotnou. Konečně se objevilo Zlaté údolí. Slunce po dopoledním deti zase hřálo. Zastavil pod svou chatou a vyběhl na zahradu. Vpadl do otevřených dveří a rozhlédl se po místnosti. Jarmila seděla u stolu a tvářila se zcela normálně. Usmála se a vstala. Postránecký ji popadl do náruče.

Nestalo se ti nic?”

Vaku, vechno je v pořádku, ani nevím, e se tu něco dělo.”

Teprve nyní si major uvědomil, e v chatě jsou i Boudoví a Kusalovi.

Čekáme u jenom na vás, řekla Boudová.

Postráneckému se zdálo, e se vichni nějak podezřele usmívají.

Jarmila mu pomohla. Rozhlédni se, Vaku, pořádně. Nevidí tady nic nového?”

Postránecký pohlédl ke schodům. Role linolea zmizely a zaujaly plochu na podlaze.

Hlavou mu letělo tisíce mylenek. Tu jednu vyslovil nahlas.

Bez vás a vech, kteří nám pomáhají, mohl ten konec dopadnout hůř. Děkuji vám, přátelé.”

Místností se ozvalo cinknutí skleniček.

Konec