Strýček z Ameriky - Oldřich elezný

1

Teploměr ukazoval 28 stupňů Celsia.

Ačkoli byl teprve červen a vláda léta dosud nenakoupila, udrovala se nad střední

Evropou rozsáhlá oblast tlakové výe, jak hlásily meteorologické zprávy, a takovéhle teplo nepamatovala v tomto údobí u pětasedmdesát let.

Neděle se pomalu chýlila ke konci a pozdní odpoledne zívalo na ospalé náměstíčko

Planovic, malého městečka na toku Sázavy. V zalesněných kopcovitých bocích řeky

se bělaly sem tam mezi stromy rekreační chaty.

Dlouhý odpolední stín padal na asfaltovou vozovku, protínající náměstíčko, jinak

vydláděné kočičími hlavami, pamatujícími snad jetě doby husitů, kteří tu kdysi na vysokém ostrohu měli svou tvrz. Ten stín, jediný stín vrhaný lidským tělem na pusté náměstí, náleel mladému mui oblečenému v letní uniformě přísluníka Veřejné bezpečnosti. Levý palec ruky měl zasunutý za opasek, na něm se vzadu černě

blytílo pouzdro s pistolí. Mírně se pohyboval v kolenou a přehlíel náměstí. Na

náramenících se třpytily hvězdičky nadpraporčíka. Byl to Mirek Benda. Tohle

městečko mu patřilo, on byl tady muem, střeícím zákon. A měl dva sny: Alici a velký případ.

Pohlédl na hodinky.

Znal u ty nedělní sluby. Ve tři čtvrti na est tu pomaloučku a opatrně projede rodina Klímových. Měli starou oktávku. Táhnul se za ní vdycky chvost temného olejového čoudu. Potřebovala výbrus a generálku jako sůl, měl by je pozvat na technickou

prohlídku. Ala kdy ten starý pán, Alois Klíma, byl takový bojácný dobrák. Bůhví, co by s ním taková pozvánka udělala…

5

A jezdil maximálně edesátkou! Nechá to raději na jiné.

V est se objeví nová simca Chrysler těch náfuků z Větrníku. Větrník , to se místně říkalo holému kopci přímo nad kostelem. Bylo tam několik přepychových chat, spíe vilek. Vilka Zemanových, to jsou ti s tou simcou, měla dokonce bazén. Jako by

vykoupání v chladivé řece nebylo stokrát lepí. Neměl Zemanovy rád. Kdy řídila jeho ena, přelivová blondýnka, bylo to vysloveně nebezpečné, prostě neměla nadání.

Jetě nebezpečnějí vak to bylo, kdy řídil on. Měl nadání a zneuíval je. Jezdil jako ďas, nedbal na předpisy, dělal myky klidně i na tomhle náměstíčku a vůbec to byl divný frajer. Pokuty na něho neplatily, vdycky velkoryse uhradil blok, povýeně se usmíval a vůbec to vypadalo, e vechny ty kousky dělá schválně, aby Mirka doral.

A po esté hodině se u začne valit celý řetěz.

Na konci městečka je taková neikovná křiovatka.

V letním provozu tam musel pokadé stát a řídit dopravu, aby se ti blázni, spěchající nesmyslně domů, vzájemně docela nepobili.

Před sedmou tudy projedou ve svém starém embéčku Bradovi. Mají srub nahoře na

hřebenech. U léta. Dobře, velmi dobře je znal. Hlavně Alici.

Při tom pomylení přivřel oči a srdce se mu trochu rychleji rozbuilo. Dnes ji vůbec neviděl, a včera to u je tak hrozně dávno!… Zatracená sluba.

Byl tak zamylen, e kdy kolem něho přefrčel jakýsi sportovní fiat nejméně

osmdesátkou, nestačil si ani poznamenat jeho SPZ, toho roáka dokonce ani neznal,

byl to nějaký cizinec v Mirkově oblasti To ho vzpamatovalo. Upravil si blůzu a

pomalým důstojným krokem se vydal ke křiovatce.

Na vrcholu náměstí se objevila stará oktávka. Bylo u skutečně tři čtvrti na est.

A za hodinu poté, kdy u se cítil docela sluně nadýchán smogu, drícího se v tom

horkém vzduchu nízko nad zemí, zasalutoval Bradovým, jejich embéčko zamířilo

směrem na praskou výpadovku. Stačil jetě postřehnout, e Alice, sedící na zadním

sedadle, mu okénkem poslala vzduný pozdrav a pak se honem otočila, aby to rodiče

nezpozorovali. Nad řekou se rozprostřelo teplé ero, protoe slunce právě zapadlo za hřebeny kopců.

6

2

Přiel vám telegram, pane inenýre, mávala v ruce blanketem sousedka paní

Novákové. V pátek večer,ale to jste u byli pryč.

Brada převzal telegram a poděkoval jí.

Rozlepil blanket a snail se jetě pod světlem pouliční lucerny rozlutil text. Zabručel cosi a kráčel rychle po pískové cestičce směrem ke vchodu do vilky.

Stůl v prostorné hale byl u kupodivu prostřen k večeři. Polévka, chléb s máslem a

zbytky studeného masa a salámu. Jako vdycky v neděli večer, kdy nebyl čas na větí vaření po návratu z chaty.

Co ti chtěla? zvolala Helena, nesoucí na stůl mísu s kouřící polévkou. Viděla zřejmě manela oknem, jak rozmlouvá se sousedkou.

Kdy postřehla v jeho ruce papír, zamračila se. Zase nějaká schůze?

Neví, kde mám brejle?**

Po zábradlí dřevěného schoditě, vedoucího do patra, zasvitěly modré díny a na

měkký, značně u omelý a zalapaný koberec dopadly plnou vahou dívčí nohy v

dřevácích. Uka!” vytrhla Alice otci z ruky blanket.

Krucifix! Přítě ti dám rovnou pár pohlavků. Je ti sedmnáct a vozí se po tom zábradlí jako desetiletá! a se li něco stane, na mou dui, e za ádným doktorem nepůjdu!

Buď si klidně třeba mrzák!** rozčílil se Brada. Ale, táto! Jak to mluví!*1 utřela si Helena ruce o zástěru Tohle se opravdu neříká! … A ty s tím přestaň. Jsme u

vichni trochu staří, vloila se do věci Helena. Byla to pěkná ena, kdysi určitě

krasavice, ted ji bylo kolem čtyřicítky, spíe trochu přes, ale oči měla stále dosud mladistvé. Přiletim linkou z Řima priti pátek 16.25 hod zdrzím se par týdnu stop Petr stop . začala mezitím slabikovat bez háčků a čárek Alice text telegramu a vůbec nehodlala vzít to vekeré poučování na vědomí. Pak vzhlédla k matce. Kdo je Petr?

7

Brada sebou trhnul a zamračil se. Strýček, Aličko.” Boe můj, jak on neměl rád jakékoli ivotní komplikace! Čekal jsem, e nás jednou tahle věc zaskočí,” dodal zlověstně věteckým tónem. Páni je to poslaný odněkud z Afriky! zahleděla se Alice s úasem na blanket. Pak pohlédla na matku. Zřejmě se jí vybavilo cosi z minulosti.

To , to je t e n strýček Petr, co před lety … ?

Jo, řekl lakonicky otec. Strýček Angličan či co. Jako bychom neměli svých starostí nad hlavu! Brada sám byl synem malého továrníčka, se vím, co s tím souviselo. A pozdějí jeho vagr se mu nikdy nezdál být dalí ozdobou v osobním materiálu.

Na Helenině čele se objevily vrásky zloby. Já tě nechápu! Proč by můj… můj bratr nemohl přijet? Jako Angličan se narodil, nemá tu ádné závazky, nic neprovedl, není to ádný utečenec , tak co? Pak se v její tváři objevilo dojetí. Vdy jsem ho neviděla přes patnáct let? Pak se zlobně otočila na dceru. A jez pořádně!

Alice poslechla, dokonce i Brada. Nalévali teď mlčky do talířů sběračkou hustou

bramboračku, plnou voňavých hub. Halou zavládlo ticho, ruené jen cinkáním lic o

porcelán.

Jako zrychlený film se mu v tom okamiku začaly v hlavě odvíjet vzpomínky na Petra.

Byly to útrky, jak je poskládal v pamětí z vyprávění své eny Heleny a její matky, která, ač to nedala nikdy najevo, se celou tou historií cítila a do smrti zaskočena a nikdy se s ní nevyrovnala.

Petr byl o est let mladí ne Brada. Helenin otec, kterého Brada nikdy nepoznal, byl za předmnichovské republiky letecký důstojník. Major československé armády. Měl podle veho neklidnou, dobrodrunou, snad i prchlivou povahu, pravý opak své eny.

Petr se narodil ve čtyřicátém roce v Anglii. Major Forman toti emigroval z

Československa 18. března 1939, hned po okupaci nacistickými vojsky. Místo

rozloučení zůstal doma jen dopis. Pro paní Formanovou s jednoroční dcerkou to byl

nesmírný otřes.

Major Forman se dostal přes Jugoslávií, severní Afriku a Francii nakonec do Anglie.

To bylo na podzim roku 1939. Kdo byla Petrova matka, se nikdy nedozvěděli , kromě

toho, e to byla Angličanka.

8

Petra vychovával otec zřejmě pomocí různých chův. A protoe se narodil v Anglii, stal se anglickým státním občanem. A byl jím zřejmě a dodneka.

Major Forman se zúčastnil i prvních vzduných bojů o ostrovní říi. Později se stal velitelem jedné z létajících pevností, které bombardovaly Německo. Padl v březnu 1945. Jeho letadlo bylo sestřeleno nad Kanálům.

Petra se ujali přátelé majora Formana z jeho české letecké jednotky. A s nimi také se dostal domů, do Prahy. S křestním listem, vystaveným v Londýně, s anglickým pasem, protoe na tom trval Home Office, a s dopisem, adresovaným Helenině matce.

Byla v něm jediná řádka: Heleno, prosím, odpus. A Formanův podpis a datum z roku

1941.

Musel to být pro rodinu, která po celou dobu války neměla o otci jedinkou zprávu,

velký ok. Helenina matka vak přijala Petra okamitě jako vlastního syna. U od

malička v něm viděla odraz svého mue. Byl bystrý, inteligentní, chápavý, měl velké nadání na cizí Jazyky. Cítila povinnost, dát mu vekeré vzdělání, péči, prostě vechno. Netuila jetě, e bude nezvládnutelný.

Brzy byly vyřízeny i formality. Angličan Petr se stal docela obyčejným českým klukem.

Ale otcova krev se v něm nezapřela. Ani při studiích, kdy Helenina matka usychala

často starostí při Petrových nečekaných, třeba i několikadenních výletech,

pochopitelně bez předchozího svolení, ani po maturitě.

Psal se rok 1961, kdy Petr jednoho dne prostě zmizel. Zmizela s ním i jeho vkladní

kníka, kufírek s nejnutnějími věcmi, jeho doklady a pochopitelně i anglický pas. Za čtrnáct dní přiel veselý dopis z Paříe, jako by se vůbec nic nestalo. Pak jetě pár pohlednic a dopisů z různých míst v Evropě a nakonec se Petr odmlčel vůbec.

Poslední pohlednice před devíti lety byla zaslána z New Yorku.

Helenina matka dlouho Petrův odjezd nepřeila. Zemřela rok poté na prudký zánět

plic.

Brada se s Helenou seznámil v osmapadesátém roce. Na plese Českého vysokého

učení technického v Lucerně.

9

A tam poznal i tehdy osmnáctiletého Helenina bratra Petra. Proil tedy jeho zmizení i na vlastní kůi. Tehdy Petra nenáviděl, i kdy ho měl předtím docela rád, byla s ním legrace, byl to takový boský roák, kterému skoro kadý skoro vechno odpustil…

Ty jsi mu v podstatě záviděl! Ty jsi na něho árlil! přeruil tok jeho mylenek dalí prudký Helenin útok. Ty jsi byl vdycky bačkora. Nikdy jsi neměl rád moře, lodě, v letadle ti vdycky bylo patně, nikdy jsi neměl rád dálky, ani toho Verna jsi nikdy pořádně nedočetl! Nikdy jsi neměl rád dobrodruství, nikdy jsi neuměl řeit nečekané situace, nedovedl ses rvát s tím, co najednou přilo do cesty, neumí zařídit ani to, aby nám někdo přiel spravit střechu, neuměl jsi nikdy ani

. ani … Helena se zalkla tím vím náhlým, hrozným a hlavně naplno vyřčeným poznáním, zakryla si prudce rukama tvář a začala vzlykat. Mezi prsty se objevily mokré stopy slzí,tak tohle byl celý její ivot, měla ho náhle jako na dlani. Petře, Petře … co tys tomuhle člověku kdy zlého udělal ?

Bradovi třetila hlava, jako by k němu nepatřila. Proč vůbec řekl jedinké slovo?

Alice se tichounce vytratila od stolu. U dveří pitla: Tak čau, já se jdu učit zemák k Jitce, byly jsme domluvený .. *

Dveře cvakly, e je skoro nebylo slyet Brada měl naběhlé íly na krku, srdce cítil a v hrdle, čelo se mu orosilo potem. Tohle nechtěl. Pane Boe, tohle nechtěl… !

Ohlédl se. Helena tu nebyla!

Do haly s dutým uchnutím sjela po schoditi první modře květovaná matrace.

A seshora se ozval Helenin resolutní hlas. Vyklepej to na zahradě! Plácačka je v

komoře!

Chtěl říci , proč právě dnes, v neděli večer, kdy Petr přijede a v pátek, ale pak si to rozmyslel a loudavým krokem se vydal k matraci.

3

Pátek přiletěl se stejným kvapem a uspěchaností jako vechny ostatní vední dny.

Vysoko na modrém nebi, modrém tak, e mohlo klidně konkurovat barvotiskovým

obrázkům z Jadranu, se objevilo letadlo.

10

Prudce klesalo, bylo stále větí a větí a za jeho kormidlem se táhl černavý dým z

motorů.

První ho spatřila Alice. Támhle je!

Nějaký, přes letadla značně vzdělaný chlapeček, na ni trochu opovrlivě pohlédl.

Magnefonový enský hlas neúčastně oznamoval: Za nakolik minut přistane letadlo

Panamerican Airways z Casablanky a Říma na pozici B7. Opakuji, za několik minut

přistane…

Alice se rozeběhla do příletové haly.

V hale málem tím spěchem porazila starého dědu se zavazadlovým vozíkem,

vyhlíejícího výhodný obchod. Omluvila se mu a zároveň se zastyděla za ten svůj

spěch. Stojí vůbec ten strýček za to?

Hude to asi tlustý břicháč, nafoukaný, bude mluvit jen o dolarech a jak se tam mají, bude smrdět pánskými voňavkami, moná kouřit doutníky a asi jí přinese něco, co bude straně nevkusné a divné a ona mu bude muset desetkrát děkovat, protoe se

to sluí a proe je to strýček a snad z Ameriky …

První cestující začali procházet turnikety pasové kontroly.

Rozjel se i korečkový pás nesoucí z podzemí zavazadla.

Helena se maně chytila svého mue v podpaí, její hlas se trochu chvěl napětím. Co myslí, poznáme ho vůbec, Jiří? Po tolika letech…

Brada odpověděl a za okamik. Rozhodně řekl. Docela určitě! A ukázal rukou na

výchozí branku celní kontroly. Támhle toti je. Jak to dělá, e se skoro vůbec

nezměnil? dodal trochu vyčítavě.

Tam stál opravdu Petr.

Usměvavý, svěí, elegantní, sebejistý, bezstarostný, smavý, prostě jako člověk ze

světa blýskavých neónů, přepychových urnálů, bohatství. V ruce drel taku z

plastiku s nápisem PANAM, z ní vykukovaly kartony cigaret a hrdla lahví,

zakoupených v letadle ve free shopu.Za ním se objevil i onen děda, letitní zřízenec, ktereho Alice skoro porazila, na rtech spokojený úsměv budoucího majitele bohaté dikerece od toho Američany jeho se mu podařilo ukořistit v boji o kufry cizinců.

11

Na vyblýskaném vozíku trůnily skutečně dva velké kufry z drahé, černě lakované

ků

1 e.

Helena se zajíkla radosti, pustila se Jiřího a pokročila několika nejistými drobnými krůčky proti Petrovi.

To u ji Petr spatřil. iroce se rozesmál a ukázal řadu svítivých zdravých bílých zubů a volnou rukou jí zamával rozmáchle v ústrety.

Helena se k němu rázem prudce rozeběhla a u si padlí do upřímného náručí.

Kdy oba doli k Jiřímu a Alici, zahleděl se Petr napřed upřeně na dceru. Ta zrudla a rozpačitěla. Jako malá holka, uvědomila si maně, zamrzelo ji to a trochu trucovitě skousla spodní ret. Takhle si strýčka nepředstavovala. Vdy je to mladý, velice hezký mu. Skoro takový, jací se vídají ve filmu? A jak se dovede jistě a nenuceně chovat, pohybovat!

Na mou dui, sprásknul před ní Petr rukama jako před malou holčičkou, tak tohle je Alička. Vdy se na tebe pamatuju, kdy jsi byla takováhle, ukázal někam hrozně nízko nad zem. To jsi se zrovínka učila chodit. A zase ukázal ty krásné bílé zuby. Nic ve zlém, kadý z nás byl kdysi takhle malinký, Aličko. To vechno říkám jen proto, abych zakryl svoje rozpaky, protoe kdy jsem tě uviděl, tak jsem najednou vůbec nevěděl, jak se chovat. Hlavně jestli ti vůbec můu tykat, you know? dodal náhle anglicky. V

úsměvu se mu kolem očí vytvořily vějířky vrásků, které dodaly jeho tváři dobromyslný a omlouvavý výraz. No ale vdy jsem přece jen strýček, ne?

Napřáhl ruku. Alice ji přijala.

Pak ucítila jemný a přece silný tlak jeho pae. V prvním okamiku se vzepřela, ale ten tlak byl tak mocný a nepřetritý, e mu podlehla a ocitla se na Petrových prsou.

Ucítila na čele letmý teplý polibek a pak ten tlak ustal.

Zadýchala se, zrudla, odskočila. Srdce ji silně builo.

Věděla, e se ji tenhle mu velice líbí, získal si ji na první ráz, věděla zcela bezpečně, e takového strýčka nemá ádná z jejích přítelkyň a spoluaček. Kdyby byla stačila zahlédnout snad jen setinu vteřiny trvající záblesk Petrova pohledu, chladně a přesně váícího a odhadujícího účinek vlastního jednání a chování, byla by se asi zhrozila.

12

Nevěděla, e rozehrál svou hru hned úvodem s chladivim rozmyslem, jakmile Alici

spatřil, a bude ji rozehrávat dál. Nevěděla, e za kadou cenu potřebuje spojnce. Pro vechny případy. A e by to měl být spojenec bezvýhradný. Ti dospělí , to jsou pochopitelně jeho lidé, jeho příbuzní, ale jsou u právě dospělí! Poznamenaní

obavami, kompromisy, zkuenostmi. Romantiku milovali leda u jen ve svých snech, o

kterých raději ani nehovořili, A určitě nebyli ochotni vzdát se dosaených výhod a

postavení, například pro něj samotného. Potřeboval spojence, který se nebojí,

protoe ho bude milovat! A v tomto okamiku u neměl pochyb, e se mu první krok v

jeho snaení podařil.

Ale to u jeho oči zase zářily a ruka prudce tiskla pravicí Jiřího Brady. Chvíli si hleděli do očí. V Petrových se objevila ibalská jiskřička, Jiřího oči vyjadřovaly pohnutí nad shledáním po tolika letech spojené se silnou nedůvěrou a obavami.

Petrovi ten pátravý zkoumavý a starostlivý pohled neuel. Bodře poplácal Jiřího po

rameni. Jiří se trochu strojeně usmál,

No tak jsem tady, rozesmál se Petr a klidně dodal: Jsem teď docela obyčejný občan Spojených států severoamerických. Zabydlel jsem se tam. Jsem obchodník. Budu chvíli jezdit po Evropě. A začal jsem tady. Musím se porozhlédnout, v čem by se dalo investovat. Ale copak jsem na té cestě mohl vynechat vás?! Nae velvyslanectví ve Státech” zarazil se a zasmál.

Vidí, říkám nae a je to zatím vae… Tak velvyslanectví nemělo nejmení námitky.

Proč taky? Nikdy jsem přece nebyl zdejí státní přísluník. Nemusíte si dělat jakékoli starosti!”

Je to vechno pravda, přikývl v duchu Jiří a vechna starost jako by z něho naráz

spadla. Vdy to byl nesmysl. Jen ta jeho hloupá povaha …

Petr zamával povzbudivě na dědu, trpělivě střeícího jeho kufry. Pak se do obou

Heleny i Jiřího zavěsil. Jako agent, pión bych sem přijel asi přece jen víc inkognito, ne? A gangster taky nejsem, Jak bych se tady u vás uivil? Take máte před sebou docela obyčejného průměrného Američana, který jakousi náhodou

13

umí trochu česky a kdysi se tu v mládí bůhvíproč projíděl na koloběce, am i right?”

Ulehčeně se tomu vichni zasmáli.

Ale teď, hochu, potřebuju něco taky já řekl náhle váně Petr.

Jiří opatrně vzhlédl k jeho očím. A co?”

Pivo, Pravý plzeňský pivo. Člověče, nedovede sl představit, jak se můe po

plzeňském pivu stejskat. Čepují ho tady někde?” rozhlédl se.

Alice se rozzářila. Konečně můe být uitečná, konečně je po vech těch divných

řečech.

Támhle ukázala k barovému pultu.

How a beautlful viewl” zazářil Petr a hned tam zamířil.

Já nebudu. Řídím,” odmítl Brada.

Petr vypil pivo íznivými douky a s obrovským poitkem. Phantastic. Tohle tedy

nemají nikde na světě. Kolik je to vlastně let, co jsem nepil pravou plzeň tady u vás, doma?” ibalsky pohlédl na Helenu.

Jiří nakrabatll přemýlením čelo.

Čtrnáct? Patnáct? Přesně ten den ví zaručeně Helena, nemám pravdu? enské vědí

takovéhle věci vdycky nachlup.” Petrovi se náhle a nechtěně vloudil do úsměvu nádech smutku a nostalgie. Kde člověk proije své dětství a dospívání, to asi zůstane navdycky jeho domovem, a má národnost jakoukoli. Byl vlastně Čech? uvědomil si.

Helena mávla nad Petrovou otázkou odevzdaně rukou. Naposled.. patnáct let a dva

měsíce to je. A poslední pohlednici jsi nám poslal z New Yorku před devíti léty!”

dodala vyčítavě. A teď najednou telegram …..a jsem tady,” doplnil Petr a pohladil Helenu po tváři. Prostě vdycky jsem se rozhodoval bleskově, ví?

Mockrát mi to zachránilo ivot. Třeba teď taky?” Opět se usmál tím zvlátním

nostalgickým způsobem.

Jak to? vyjekla Helena. Před čím ti to zachránilo ivot? Tak mluv, Petřel”

Před smrtí, přece,” rozesmál se Petr nahlas. Helena pohoreně a ustaraně mlčela.

Petr ji vzal za ruku. Homesick. Helmweh se té nemoci říká, ty to nezná. V četině to zní moc sentimentálně: stesk po domově. No a já ho znám…

14

To u docházeli vichni ke skleněným dveřím, vedoucím na chodník před letitní

budovou. Fotobuňka ve dveřích je před nimi automaticky otevřela.

Petr trochu teatrálně, snad proto, aby setřel ten sentiment své poslední věty, vyel ven a rozpřáhl ruce.

Praha domov m ů j . .

A potom se otočil na rodinu Bradových a roácky se zaklebil.

Ach jo povzdechl z úlevou Jlří a vzal Petra důvěrně pod pai.

Děda s vozíkem se probudil a s novou nadějí se vydal za nimi.

Helena stále drela Petra pod paí., Překotně teď hovořila. Musí nám toho hrozně

moc vyprávět. Jaké to vlastně je v té Americe? Jak se tam ije? Je tam skutečně tolik zboí a veho, jak někteří říkají? A co s těmi černochy?

A je tam tolik nezaměstnaných? Říká se, e mají velké podpory. Kolik tam vydělá

takový průměrný člověk? A kolík stojí třeba obyčejné auto, ne ty přepychové limuzíny.

Nebo kolik byt? Nebo vilka? Odkud jsi to vlastně přiletěl? A jak dlouho tady bude, Petře? Tak povídej, přece..

No ty jsi dobrá, Heli. To u mě chce zase vyprovodit? vyvlékl se ze vech otázek se smíchem Petr.

Ale jdi ty! Vechno zkazí! zkormoutila Helena tvář.

Tak podívej se, hned tak se mě nezbavíte, chtěl bych si toti pořádně odpočinout.

Pár týdnů. Taky vás ovem nechci otravovat.

Můe u nás zůstat třeba nastálo. Pokojík má připravený, viď, Jiří

Brada neurčitě kývnul.

Buď upřímná. To byste přece nechtěli. A navíc, nemám usedlou povahu, vdy mě

zná. Nevydrel bych na jednom místě, i kdyby bylo nejhezčí na světě… Tu poslední větu říkal vlastně k Alici. Věděl přesně, jak takováhle slova na mladá děvčata působí.

A přece tak nutně potřeboval bydlet u nich stranou. Ne v neosobním hotelu. Zase se v něm ozvala ta stálá obezřetnost. I kdy měl vechno promyleno do nejmeních detailů, věděl, co dokáe zcela obyčejná náhodal

Alice skutečně sklopila oči.

16

To u vichni doli k Bradovu automobilu.

Byla to docela poctivá kodovka stovka, dokonce L, ale zub času u na ní začal

citelně hlodat. Na blatnících a krytu kufru se objevily bradavice rezu, u levých dvířek dokonce zela malá sice, ale díra, neuměle zatmelená a nalakovaná. Zrzavá barva vládla i kolem zaputěných reflektorů a na několika místech pročernával také plech ze sloupané vrstvy chrómu na náraznících.

Jiří nicméně vyjmul z kapsy klíčky a pyně zaklepal na střechu svého auta. Je to u stařenka, ale naslouila se, slouí dál a jezdí jako ďas. Jako za mlada. Schválně, ví?

Aby ukázala. A ani jednu neděli nás nevyplouchla. Prostě auák. Já vím, u vás v

Americe mále jiní, ale my zase tady máme nae kodovky! Říkal to jasně proto, e

se trochu styděl, e se nemůe předvést s lepím vozem.

Petr shovívavě pohlédl na Jiřího a pak poplácal kodovku po blatníku jako koně po

stehnu. Říkám snad něco? Babi je fajn!

Ta zavazadla dáme na zahrádku,” ukázal Jiří na střechu auta, tam to půjde hladce.

Pak vyjmul z nitra vozu gumového pavouka s háčky. Tohle je fantastický vynález!

A u za pomoci dědy, který také ji s kufry dorazil, je umísoval na střechu kodovky a připevňoval pavoukem.

Petr se obrátil na zřízence a podával mu dva dvoudolary. Nebude vám to vadit?

Neumím zatím přepočítávat ve zdejí měně. Je to dost?

Děda vyvalil oči. Bylo takřka vidět, jak spínače v jeho mozku přepočítávají kurs

dolarů. Pak polkl, rychle uchopil bankovky a vsunul je do kapsy. Díky, éfe. Je vidět, e jste Američan, dodal uznale.

Ale kdepak. Mluvím přece česky, ne? Jsem Čechi zasmál se sue Petr.

Děda vak nad tím nedumal. Začal se se svým vozíkem neobyčejně rychle ourat k

letitní budově. Stačil jetě mrknout na Alici, přece jen mu ta holka, co do něj vrazila, přinesla těstí. Helena s Alicí se usadily vzadu. Petr vpředu vedle Jiřího.

17

Udělali okruh kolem parkovitě a ujíděli spojkou mezi letitěm a kladenskou silnicí.

Tohle se někam napojuje, viď? řekl Petr.

Jetě asi kilometr a jsme na kladenské silnici.

Ve zpětném zrcátku se objevila tmavá volha. Taxi. Dohnala je i kdy mezi levým a

pravým pruhem vozovky byla přeruovaná čára, taxi se drelo za nimi v těsném

závěsu a nepředjídělo, ač proti nim nikdo nejel.

Blíili se k vjezdu na hlavní silnici. Zastav, řekl náhle Petr.

Proč? odvětil Jiří, ale posluně vyhodil blinkr a zastavil.

Něco bouchlo do střechy. Oba vystoupili.

To není moný, drí to perfektně, zkoumal pavouky Jiří.

Taxi je objelo a mizelo rychle ku Praze. Petr je pozorně sledoval, i dvě eny v něm sedící. Byl zvyklý neponechat nic náhodě. Třeba to byl kamínek? usmál se omluvně do vozu. Znovu nasedli.

Projeli Veleslavínem, minuli i věáky Červeného vrchu. kodovka se zabořila do spleti praských ulic a těce se prodírala pozdně odpoledním provozem směrem ke Krči.

4

Jeho otec byl majorem letectva a v devětatřicátém roce .

To jsem si u přečetl, řekl tie a laskavým hlasem edovlasý mu, sedící na prosté nečalouněné dřevěné idli za svým psacím stolem. Byl to major Bezpečnosti Jan Kube. Proti němu seděl rozloitý chlapík, nadporučík Havel, a před sebou měl na

desce stolu sloku s papíry.

V kanceláři byl kupodivu chládek, snad proto, e iroké okno bylo zavřené.

Důvod jeho zmizení v jedenaedesátém se neobjevil ?

Ne. Vycestoval na svůj anglický pas. Asi měla pravdu jeho nevlastní matka a sestra.

Měly s ním potíe u ve kole.

18

Nezkrotná, dobrodruná povaha. Jiné vysvětlení jsme nenali.

Hm, řekl zamyleně Kube. Tyhle povahy ale bývají také podnikavé? … A ani

později se nic nového nezjistilo? Nějaké vazby na zdejí lidi, spojení, kontakty?

Písemný styk?

Nic, soudruhu majore. Dokonce nepsal ani rodině. Kube se prohrábl ve svých

lejstrech. Zvlátní… Do ádosti o vízum uvedl, e se chce ubytovat u svého vagra, u Bradových.**

Ano. Na letiti nasedli do Bradový kodovky a odejeli směrem k nim domů … Myslíte agent? …

Do kanceláře se teď vedral prudce a neodbytně první paprsek sklánějícího se

západního slunce a snail se prodrat obláčky kouře, které vyráběla snaivě cigareta nadporučíka Havla, vypadalo to, jako by ten paprsek chtěl stůj co stůj nahlédnout do oněch papírů na stole.

Kube si teprve nyní uvědomil, e je tu zakouřeno. Vstal a otevřel okno. Do místnosti ihned vpadl rozpálený městský vzduch nasáklý smogem z aut. Kube se zamračil na Havla. Taky musíte pořád kouřit?! Havel zdusil cigaretu v popelníku. Promiňte,

soudruhu majore.

Kube zamyleně pohlédl na nadporučíka. Co si myslíte vy? Proč sem ten chlapík

přijel, kdy se takovou řadu let ani neozval? Z Angličana se stal zatím Američan… A hovoří pořád perfektně česky. To je vechno příli zvlátní, ne aby to byla jen náhodná turistická cesta ze sentimentality, nezdá se vám? Zdá, přikývl Havel.

Kube se usmál. Ale, přesto to tak můe být. Třeba se usadil? Vydělal peníze? Jede se pochlubit? Jede se podívat na místa, kde strávil svá klukovská léta? Nadporučík Havel se zpříma a pobaveně podíval majorovi do očí. Viděl jsem ho na letiti. Vůbec na to nevypadá, zasmál se. Ale, můeme si na to hrát. Take jsme domluveni,pokývl Kube spokojeně svoji edivou hlavou, Tichá hra. Hláení mi

podávejte podle uváení, ale nejdéle jednou za tři dny. Provedu!** zdvihl se

nadporučík, pozdravil a vyel z místnosti.

U na chodbě sáhl lačně po cigaretě a vsunul ji mezi rty. Ne si vak mohl zapálit, ozval se za jeho zády majorův laskavý hlas: To jsem si mohl myslet, Havel!” A dveře se zase zavřely.

19

Zahanbeně scházel dolů po schodech.

Zapálil si a na ulici.

5

Embéčko nyní plhalo serpentinami vzhůru od řeky, za ní zapadalo slunce. To je na mou dui nádhera, řekl bez přeháněni a naprosto upřímně Petr a usmál se na Alici, sedící za ním.

Konečně Brada stanul před malou hezkou pohodlnou vilkou z třicátých let, schovanou

v poměrně rozsáhlé zahradě, kde kromě záhonů kytek i zeleniny, trávníku, dvou

jabloní a tří tření stály i dvě stříbrné jedličky jako symbol dávnověké přírody,

nemající ji v tomto kamenném světě cementu a betonu místo. Vilka byla patrová,

pečlivě udrovaná a tít měla zdobený dřevěným vyloením, take vyhlíela tak

trochu jako severský domek. Bylo to skutečně útulné a milé místo.

Neblázněte, děvčata, přece se s tím nebudete tahat vy, kdy jsou tu dva silní chlapi!”

vykřikoval Petr a odháněl Helenu i Alici od zavazadel. Sám pak začal skládat své

kufry ze střechy auta na chodník. Jiří zatím otevíral dveře garáe.

Helena odemkla vrátka zahrádky a drobnými spěnými kroky dola k domovním

dveřím, zdobeným pěkným elezným a čerstvě lakovaným kováním a starou

postílionskou lucernou, předělanou na elektrickou árovku, visící těsně nad nimi.

Ačkoli chyběla jetě nejméně hodina do setmění, rozsvítila ji a s dětinskou pýchou

pohlédla na Petra, nesoucího za pomoci Alice, která se nedala odbýt, oba objemné

kufry. Nádhera! A ta je pravá? ukázal Petr na lucernu.

Do detailu!” vyhrkla Alice. Tu jsem sehnala já! Váně?

Dal mi j i . . m a l i č k o se zarazila, no, jeden kluk. Ze koly. Měl ji doma jetě po pradědečkovi.

Petr váně a chápavě pokyvoval. Phantastic . . much money … V Americe byste za

takovouhle lucernu s rodokmenem dostali pomalu jmění, na mou čest! A vy to tu

necháte klidně viset, aby to někdo ukradl,” zasmál se.

20

Pojď mi raději pomoct!” uslyeli zevnitř Helenin hlas. Tak slyí, Alko?!

U jdu,” usmála se Alice na Petra a ten ji lehce pohladil po pai.

Podívám se jetě za tátou. Třeba potřebuje pomoci?” řekl Petr a vydal se zpátky zahradou.

Jiři právě stahoval roletu garáe, zamykal. Petr stanul na chodníku a, jak se zdálo zálibně obhlíel vilku a okolí. U bych to tu opravdu ani nepoznal,” řekl k Jiřímu, který vsunul klíče od garáe do kapsy a utíral si docela klukovsky ruce o kalhoty. Je to tu báječný. A ten klid!

To jo. ádná dálnice, ádný Václavák… Jene dneska chce takový barák pořád něco.

Tedy, hlavně peníze. Například letos chceme předělat topení na naftu. Koks se těko shání a tahat se den co den s putnama uhlí, to je u nad moje síly. A vdycky aby člověk hnedka vlezl do vany. Nafta pochopitelně přijde značně drá, ale člověk musí myslet taky na svoje plotýnky, ne? Dá si spartu?” vyjmul Jiří z kapsy krabičku cigaret a nabídl.

Oba si zapálili. Byla to taková klidná chvilka před nastávajícím večerem, kdy vzduch začal vonět vemi květy, ale noční vánek dosud nepřiel.

Jak ti chutná?” ukázal Jiří na cigaretu.

Docela dobře,” kývl Petr. Dokonce si myslím, e je silnějí ne ty nae.”

Pak se Jiří obrátil k vilce a ukázal kamsi nahoru. No podívej. Střecha taky chce

přeloit.

U komína zateká, to znamená oplechovat, jene, tohle vechno stojí moc peněz. A

nedovede si představit, co to je sehnat řemeslníky!”

Zdálo se, e Petr ty starosti nepochopil. Tohle je severní strana?” ukázal na čelo vilky. Přiblině ano. Víc sever ne západ.”

Petr se teď pozorně zahleděl na protějí svah. Vedla po něm silnice, vroubená po

jedné straně patníky a po straně druhé, odvrácené od nich, podobnými malými

roztomilými vilkami, jako byla vilka Bradových. Právě nyní el po té silnici mu, jinak nikde nikdo. Vzdunou čarou byl vzdálen asi pět set metrů, take ádné podrobnosti se nedaly rozeznat.

21

Teď zdvihl mu obě ruce k očím, jako by si nasazoval dalekohled.

Petr se rychle pootočil směrem k Jiřímu, ale jedno oko stále nespoutělo se zřetele mue na silnici. Pak se v té dálce objevil plamének zápalky a v teplém bezvětří se na tmavém pozadí zahrad pomalu rozplýval edobílý obláček dýmu a mizel kamsi k vysokému nebi. Bylo jasné, e ten mu si rozváně a labunicky zapaloval svoji dýmku.

Petr se znovu otočil tváří k silnici.

Jiří na něho překvapeně pohlédl. Ty toho chlapa zná?”

Ne. Proč? No koukal jsi, jako e ho zná? Ale ne.

lutavý písek na cestičce jim jemně skřípal pod nohama.

Na dosud světlém nebi se objevil měsíc v písmenu bachratého Dé a celá zahrada

připomínala bohatý voňavkářský krám, kde se mísily vůně růí, karafiátů, floksů,

hrachorů, lilií i keřů bílých a červených budieí v nepřehlednou a omamnou směs.

To je tedy nádhera, hluboce vdechl Petr.

Vechno Hela. Vdy se jetě musí pamatovat, ne?”

Jakpak bych se nepamatoval. Jednou, to mi bylo asi deset, jsem jí ze vzteku, kdy

na mne alovala nevím u co, otrhal celý záhon tulipánů. Ne otrhal, orval. Naprosto surově. To ti tehdy byl vejprask od mámy, páni drazí,” zasmál se nad tou vzpomínkou.

Támhle to je rhododendron, viď?

Myslím, e ano, nejistě přitakal Jiří.

Můu?” zeptal se Petr a u se vydal na obchůzku zahradou, kolem celé vilky To ví, vzpomínky…” Jiří ho zanechal sama sobě.

Kdyby byl mohl nyní Petra někdo pozorovat, zjistil by jeho nesmírně pozorný a

soustředěný pohled, hodnotící polohu domu, zahrady, oken, dveří, přístupů, celého

okolí, rozmístění nočních světel, která právě automatická buňka v centrále, sledující hladinu světla, v celé čtvrti rozala.

Kam jsi se ztratil, Petře?!” ozval se Helenin hlas ze dveří vilky.

22

Petr se vynořil ze stínu jedné z oněch stříbrných jedlí…obdivují tvoji zahradu, Helí, Nádhera, To by tedy maminka koukala!” docházel k ní klidným krokem.

Děkuju!” řekla potěeně Helena. Ale dá to fuku, jsem na to úplně sama, tady mi nikdo nepomůe. A a umřu, bude z toho veho jen dungle.”

,,Počkej. Jednou přijedu na delí dobu a dáme se do toho spolu. Tady u toho plotu

vysázíme thúje. Jednu vedle druhé. Jsou koaté v zimě v létě!”

Prosím tě!” ohradila se rázně Helena, co to má za hloupý nápad? Vdy by mi zastínily vechny záhonky! A nikdo by nic neobdivoval, protoe by sem přes plot vůbec nebylo vidět!”

Petr se maličko usmál a pohladil ji něně po rámeni ,,A vidí, to jsem přesně měl na mysli. Mám rád soukromí. Copak nám sem musí kadý koukát? My house, my kastle, v tom mají Angličané víc ně pravdu. Heleďte, váení, co kdybyste li dovnitř. Konečně! Mám toti stranou chu se něčeho napít a nerad piju sám,”

ozval se z nitra vilky tentokrát Jiří.

Petr pustil Helenu napřed.

Pak se maličko, s profesionálním návykem a rutinou, rozhlédl. Vude klid, nikde ani stín. Veel.

Domovní dveře za ním zapadly a dorůstající měsíc se nyní v nastávajícím večeru

labunicky koupal ve vůních Heleniny zahrady.

6

Ta vůně dýchala teď intenzívně a omamně i do otevřených oken prostorné haly

Bradových vilky,

byla to největí a v pravém slova smyslu ústřední místnost, do ní vedlo několik

prosklených dveří. Jednu stěnu haly prohluboval iroký výklenek s francouzským

oknem, vedoucím rovnou do zahrady.

V rohu haly stála komoda, patrně truhlářsky zvelebeny a upravený zbytek starého

sekretáře, vyloený kavkazským ořechem. U komody, její dvířka bylá otevřenu, stál

Jiří. V ruce drel láhev pravé skotské whisky, kterou zakoupil ve free-shopu Petr. Nalil první sklenku, druhou, a kdy chtěl nalít třetí, Petr mu zarazil ruku.

23

Počkej! Nemá tu vůbec nic jiného?” Podezřívavě mrknul okem.

Jiří překvapeně a poněkud nechápavě pohlédl na Petra. Jinýho? Ale vdy tohle je

přece…?”

 … přesně to, co jsem zatím pil kdykoli kdekoli. Ví ty, po čem se mi stejskalo?

Neví! Po pravé nefalované domácí moravské!”

Slivovici?” Uhádl” A to myslí váně?” Jo.

Heleď… skotská whisky je skotská whisky.”

Tak má nebo nemá?!” No,” pokrčil Jiří nezávazně rameny.

Petr pochopil. Neli, na starým kamarádovi a navíc vagrovi se etřit nemá,” dodal smutně a udělal na Jiřího vyčítavé oči. Je to flaka přísně před rodinou utajená, co?”

No” usmál se rozpačitě Jiří. Pak usedl do dřepu, zamátral mezi jakýmisi papíry a hluboko vzadu v komodě a konečně odtud vyjmul umudlanou, asi z poloviny plnou láhev od vinné litrovky. Odzátkoval hrdlo. Petr natáhl lačně nosem vzduch.

Phantastic!” řekl tie anglicky a labunicky přivřel oči. Thas what I needed!” Jiří nalil sklenku a vzápětí dal varovně prst na ústa a rychle schovával láhev na její utajené místo, protoe z kuchyně sem chvátala Helena, celá rozpálená od plotny. Tak honem!” zamlouval situaci Jiří a uchopil sklenku s whiskou, zatím co Petr u drel svoji se slivovicí. Na setkání, na spokojenost, na zdraví a vůbec!” Přiukli si. Já jsem vlastně přila kvůli tomu, abych s tímhle v kuchyni nic neprovedla, začervenala se Helena jetě víc, ne způsobovalo horko od sporáku, a stáhla z ruky nádherný,

elegantní a zaručeně velice drahý náramek a poloila jej na desku komody. Pak

pohlédla na bratra. Tedy, Petře, já se skutečně moc zlobím. To muselo stát příernou hromadu peněz. Vůbec si to nedovedu představit.

24

Copak tohle se dělá? Jak ti to oplatím.

,,A co mám říkat já? zatvářil se obdobně Jiří a ukázni na kazetu, obsahující kompletní tranzistorové zařízení pro snad vekeré organizačně administrativní vedoucí práce, maličký kazetový diktafon, směrový mikrofon, zabudovaný mikrofon, dva miniaturní

telefony propojení se sekretářkou propojené na záznam, elektronikou kalkulačku a

jetě několik dalích záhadných přístrojků, jím zatím vůbec nerozuměl. Tohle kdy si přinesu do práce, tak mě snad závistí seerou. Tohle je něco, zatvářil se spokojeně.

Petr se uculil. Nemusí to přece nikomu povídat? Strčí to prostě do zásuvky stolu.

Tímhle mikrofonem můe mimochodem perfektně zachytit cizí rozhovor třeba i ze

sousední místnosti. Skrz zeď. To se někdy můe hodit, ne?

Helena se zasmála. Aspoň by ses mohl dřív dozvědět, co s tebou chtějí udělatl

Jak to? nechápal Petr.

Helena mávla rukou. Ale, Novák půjde do penze, ví? On je zástupcem vedoucího.

Tak doufáme, e Jiří dostane tu funkci po něm. Je to dobře o pět stovek

víc, ale hlavně ty prémie! Helena tohle ve říkala ledabylým tónem, ale bylo jasné, e se tím vlastně Petrovi chlubí.

No, báječný! Gratuluju a tohle, ukázal na kazetu i aparátky, ti pak udělá a nice great service, I am Hire, poklepal Jiřímu Petr na rameno. A kde je vlastně AIička? Měla by si taky s námi připít, ne?

Jiří se rozhlédl. Bůhví, kam zmizela. Neví o ní? obrátil se na Helenu. Je to straně nevychovaná holku,” dodal s omluvným úsměvem.

Toho si pochopitelně povimla Helena. O to ses zaslouil jenom ty! řekla. Ví,

obrátila se na bratra, ono je to takhle. Tady u nás tý holce vyhubuju jenom já. Nikdo jiný, jenom já. Tenhle, ukázala na Jiřího, se v ní vidí, nikdy jí nic nevytkne, nechal by ji růst jako kytičku v poli a je hodnej. Zlá je maminka. Alice! křikla nakonec prudce směrem ke schodům, vedoucím vzhůru do prvního patra.

Jo, mami, ozvalo se ze schoditě. U letím, koukněte se.

25

A Alice, s rozpřaenýma rukama jako motýlek, zhopsala dolů schoditěm a na jeho

konci se roztočila jako dětský, pestrobarevný, nadeně a spokojeně vrnící vlček. Byla teď oblečena do zářivě a duhově květovaných atů s hlubokým výstřihem, odhalujícím podstatnou část jejich svěích, avnatých dívčích ňader. A v tom výstřihu se

uhrančivě blytěl a třpytil náhrdelník ze vzácných černých jaspisů. Pak se ten

nádherný vlček ve svém vířivém pohybu prudce zastavil a vydechl: To je, co?”

Prokristapána,” skoro hystericky vykřikla Helena. Jen ji člověk nechá chvíli bez dozoru! Ty ses asi do čista zbláznila? V tomhle si troufá do kuchyně? Tak řekni jí přece něco! otočila se Helena s prudkým diskantem na manela.

Jiří neohrabaně a rozpačitě přelápl. Samozřejmě! Pak se obrátil k Alici. Tedy

maminka má pravdu! Takový nádherný aty od strýčka a ty … Nevěděl, jak dál.

Převlíknout,” zahřměla Helena. Ale pak si přece jen uvědomila Petrovu přítomnost, dosud nezajetou do jejich domácnosti, a tak se pokusila o trochu křečovitý kompromisní úsměv a s falenou něností dodala: A fofrem. 

Ale mami, přitančila Alice k matce, vědoma si zátity toho báječného strýčka.

Copak jsem idiot? Jsem přece po vás po obou. To ví, e se neumau. Koukej! A

ukázala, e v levé ruce drí zástěrku, kterou si rychle začala oblékat, zavazovat. No a je to, spokojeně na sebe pohlédla.

Ne se mohla Helena nadechnout k dalímu kázání, vloil se do věci konečně Petr.

Mrknul na Alici. Na mou dui, chytrá holka! Udělala jsi to přesně, jako kdysi dávno tvoje maminka. To byly tehdy aty no ,od tety Rózy, viď?u otočil se na Helenu. Nebo od babičky? To je nakonec fuk. Kolik ti to bylo, Heli? Zkrabatil čelo samým přemýlením. estnáct? Nebo u sedmnáct?..Zahleděl se tázavě na Helenu.

Tak dobře, zamračila se Helena nad tou dávnou vzpomínkou. Pak se otočila zpátky

na Alici. Ale pořádně si tu zástěru utáhni, dodala, aby neubylo na prestii. Pak

napřáhla ukazováček a Alice zmizela v kuchyni.

26

Jiří si odkalal, nalil sklenky, jednu podal Petrovi. Na nervy je tohle báječný,” řekl a vypil svou whisky do dna.

Petr mlasknul a s porozuměním vyprázdnil svoji sklenku se slivovicí.

Usedli do klubovek kolem malého stolku v rohu haly. Zapálili si cigarety.

V čem vlastně dělá?” řekl konečně Jiří.

Petr se mnohoznačně usmál. V čem dělám… ví, člověk si hledá na světě svoje

místo. Uplatnění. Uplatnění toho, co umí i toho, co můe. Myslím, e jsem to nakonec tam ve Státech nael. Ale přestalo mě to bavit. Bylo to moc rizikové, ví?

Pojiovnictví. Ale teď jsem, doufám, pojistil u konečně sám sebe. Chci se usadit.

Mám na to u koneckonců léta, ne? No a naposled jsem dělal ve dřevě.” Dobře si jetě pamatoval, co mu Helena před řadou let psala o Jiřího povolání. Risknul, e se třeba nic nezměnilo. Nezměnilo. Jiří se rozzářil. Prosím tě! Já taky.

To je báječný,” usmál se Petr nezávazně. Chtěl bych teď chvíli podnikat něco v téhle staré dobré Evropě. Investovat, ví?”

Jiří se pobaveně zasmál. Investovat? No to je dobrý. Asi ti neporadím, jestli jsi přiel investovat sem. U nás můe investovat tak leda do vápna nebo cementu, kdy má

chatu. Ale do igelitových pytlů si ho musí nacpat sám, protoe jinak ti ten cement za zimu ztvrdne a má po investici.” Znova se tomu zasmál.

Ty má chatu?” V Petrově otázce zazněl silný zájem.

Jiřího to potěilo. Pyně kývnul na souhlas, sáhl do zásuvky komody a vyjmul odtud

svazeček fotografií.

Petr hleděl stále soustředěněji na divokou krajinu říčního údolí, zalesněný svah a v tom svahu na visutém ostrohu velký bytelný srub jako vbitý do holé skály a chráněný mohutnou hradbou, tarasem vytvořeným z tlustých neotesaných trámů. Zase ten pozorný, hodnotící Petrův pohled, který neopomine zaregistrovat ani jedinou maličkost.

Chlapče, to je úplná pevnost?”

To teda je,” řekl pyně Jiří. A koukni tady, zblízka, podal mu dalí snímek. A specialita navrch jako přiváek,” trumfoval. Je to odtud co by dup. Třicet kiláků. U

Planovic. Kdy bude mít někdy náladu, vyjedeme si tam na víkend.

27

My tam toti jezdíme skoro kadou neděli. A na dovolenou, pochopitelně. No, co bych ti lhal, rád se s tím srubem pochlubím.

Senzační nápad, dneska je pátek co říká zítřku?”

Jiří překvapeně pohlédl na Petra, tuhle nabídku nečekal. Myslel si, e Petr bude po cestě chtít strávit konec týdne v klidu v Praze. Potěeně se usmál. Platí!”

A to u se znovu doiroka otevřely dveře, vedoucí z haly do kuchyně, v nich se

objevila Helena a za ní Alice, obě v rukou podnosy s talíři, mísami, miskami a

rendlíčky, z nich se lakavě kouřilo.

Tak hoi, u se to nese, račte laskavě ke stolu,” volala cestou Helena.

Bylo u po deváté, kdy konečně tahle veselá večeře s vínem a kytarou a zpíváním

skončila. Ukončil ji vlastně sám Petr.

U trochu přiopilý Jiří nasadil toti smutnou táhlou slováckou notu, k ní s e přidala i Helena: Ej od Buchlova vietor věje…

Dejte mi pokoj, končit, dozpívat, pohov, volno, rozchodí” velel vesele, ale zcela rezolutně Petr a současně poloil na stůl starou studentskou, zalými fábory opentlenou kytaru.

Ale proč?… ? bránila se Helena, Jiří a přidala se i Alice.

Chcete mě rozbrečet hned první den?” Jak to?” zvědavě se zeptala Alice.

Petr se obrátil ke své sestře. Nepamatuje? Tehdy v dubnu… bůhví proč jsem hrál

tuhle písničku na piáno skoro celé odpoledne. Byla středa.”

A pak přiel čtvrtek, kývla najednou těce Helena. Společnost ztichla.

Petr, sedící vedle Alice, ji vzal prsty za bradu jako malou holčičku, a celá zrůověla.

Míval jsem ten měsic rád. Duben… To odchází u docela najisto zima a v podvečer

se často zdvihá ten báječný veselý silácký vítr, který není u vůbec studený a zatrpkle jedovatý, ale naopak je samá legrace, a se svým kumpánem detěm stříká lidem do tváří ty nejdrzejí sprky vody. Ten dubnový dé není obyčejný dé. Je to voda z

pohádek, ivá voda. Proto jsem jí vdycky nastavoval plný obličej. Tenhle měsíc ve

mně probouzel to, co v zimě spalo neklidným, únavným spánkem plným snů, touhu

popadnout kabát, klobouk, kartáček na zuby, pastu a zmizet někam do daleka,

kamkoli prostě jen tak.

28

No a jednou v dubnu jsem to udělal. Bylo to ve čtvrtek … Ale jestli se nemýlím, teď je červen, jsem zase tady a jsem u docela sluně ospalý a vůbec u se mi nechce zpívat a hlavně ne o tom Buchlovu.

Tak, pustil Alicinu bradu a pohladil ji něně po tváři, teď ví skoro vechno o dubnu a strýčkovi Petrovi a co bylo víc, to vůbec nestojí za řeč.

Aliciny tváře hořely. Příli dlouho a se zvlátní vemlouvavostí a spodním smutkem

mluvil ten strýček Petr, příli dlouho ji drel za bránící se bradu a hleděl jí do očí, které teď byly najednou lesklé a vlhké takovou divnou, určitě zakázanou sympatií k tomu báječnému, bohatému, munému, veselému, smutnému strýčkovi, který uměl

pěkně zpívat, vyprávět straně zajímavé věci, hrát na kytaru, hrát na piáno, který

uměl snad vechno na světě, i tak divně a horce vzít její bradu do dvou prstů jako

malé holčičce a svěřit jí své tajemství. Maně pohlédla na matku.

Helena ospale pocucávala víno a s nevědomým úsměvem hleděla kamsi na ubrus.

Jiří klímal a pobrukoval jakousi melodii, snad oba ani nevnímali, co Petr říkal.

Usmál se sentimentálně na Alici. Jene, vechno je u jinak. Zestárnul jsem. Mám

rád pohodlí. Klid.

I Alice se usmála. Dalo by se říci koketně. Bylo to jistě podvědomé, ale bylo. Snad jsi se nestal maloměákem, strýčku? To bych nerada..

Maloměákem? Co to je? Kdy bys byla nerada tak já taky. Se starostlivě

nakrabaceným čelem teď vypadal jako kokrpaněl.

To je, to jsou lidi, vysvětlovala jako zkuená stará a trpělivá učitelka, kteří myslí jen na svůj klid, na pohodlíčko, na svůj prospěch, prostě jen na sebe a tomu vemu podřizují své jednání.”

Krásně jsi to řekla; Aličko. Stydím se, jestli jsem jen koutkem due takhle myslel. Tak mě napadá, e jediným člověkem na světě, který nebyl maloměákem, byl tenhleten Diogenes?” Ten řecký filozof, co bydlel v sudu?

Přesně ten. Mně se ovem spí zdá, e to byl exhibicionista, který by se straně rád stal maloměákem .. ?

29

Ale nějak mu to nevycházelo.” Zasmáli se. Petr povstal. Oslovil teď Jiřího s Helenou.

Tak váně, staroukové, musím se jít vyspat. Vechny kosti mě v tom starém těle

bolí, uculil se při tom spiklenecky na Alici. Bylo toho na mě poslední dny moc, i ta cesta. A vůbec, zítra je taky den a musí nám něco zbýt na večer na vaí chatě, ne?

ukázal na demiony s vínem. Jedeme na chatu? nadeně zatleskala Alice rukama.

Konečně ti dva vstali od stolu. Jiří se protahoval. Helena promnula oči. Pak pohlédla láskyplně na Petra a padla mu do náruče. Já jsem tak hrozně moc astná, e jsi tady s náma, Péo … Díky ..

Poplácal ji něně po rameni, potřásli si rukou s Jiřím a řekli si dobrou noc.

Doprovoď strýčka,” řekla jetě Helena Alici. A pak jdi taky spát!”

Kráčeli vzhůru po schodech, Alice napřed, Petr za ní. Veli do malého útulného

pokojíku. Alice znovu zrozpačitěla. Teď se tu ocitla sama s tím zvlátním a

okouzlujícím strýčkem.

Z náhlého popudu, nevědouc, co jiného počít, začala obcházet nábytek v místnosti.

Napřed otevřela skříň prádelníku. Stačí tyhle voskované papíry, strýčku?

Koupily jsme je s maminkou, moc se jí líbily. A nová ramínka na aty jsme koupily. A já jsem vude utřela prach a … a tuhle dečku jsem sama pletla a ..

Je moc krásná,” pozoroval ji Petr s rostoucím úsměvem.

Alice, z rozpaků celá rudá, sáhla ohnutou dlaní na postel a stiskla matrace. My

máme vude postele dost tvrdé. Táta říká, e na tvrdém se lip spí, on má toti

plotýnky a máma taky … nebude to na tebe moc?” Alice se zmateně rozhlédla. A tenhle stolek se trochu kejklá, kdy se nedá pod nohu sloená krabička od sirek, ale je tam…” předvedla Alice kejklání a zase krabičku pod nohu vsunula. U skutečně neví, co dál povídat.

Konečně zpříma pohlédla na Petra. Líbí se ti tady, strýčku?”

Báječně!”

30

Petr se u neudrel a naplno se rozesmál. Alici to zacukalo koutky.

Pak se Petr zlehýnka, jako by náhodou, dotkl Alicina ramene. Alice sebou trhla, jako kdyby dostala elektrický výboj, a ucukla. Petr si toho, zdá se, vůbec neviml.

Opravdu báječně se mi tady u vás líbí. A vůbec jsem si tě takovouhle nepředstavoval, Aličko.” A jakou? vylekaně se zeptala Alice.

No, začal Petr nedostatek slov doplňovat mimikou, Vyčouhlou, hubenou, nohatou,

brejlatou, pihovatou, hubatou, střapatou, protivnou, zkrátka rozesměje se.

Hrot napětí byl uraen. Alice se ulehčeně směje také. To je divný? aty jsi toti trefil skvěle!”

Intuice! A v kufru mám to je dalí intuice, myslím jetě dvoje.”

Fakt?” vydechla Alice. Petr kývnul.

A ví, jak jsem si tě představovala já.Ne.”

Takhle, Alice nadula tváře k prasknutí, vypoulila oči, vystrčila břicho, naznačila ple a nakonec smeknutí cylindru. Pak vyprskla ve smích.

U tě vidím u filmu! Senzace! Hvězda první velikosti. Devadesát procent daní

z honorářů, tím se to u nás měří, smál se Petr a doel pomalu k oknu.

Měsíc, dorůstající k úplňku, pomáhal osvětlovat ulici a celé panoráma protějího

svahu, na něm se studeně jako perly, třpytila světla zářivek, navlečených na ňůře silnice, vedoucí podle vilek k centru čtvrti, a důvěrně hladil svými paprsky viditelný cíp zahrady, take vechny květiny se doslova předháněly ve vděčnosti panu měsíci a vyluzovaly celé obláčky vůní.

Take jsem tě vlastně zklamal?” řekl od okna Petr.

Straně!” zakřenila se Alice rozpustila. Ale já tebe taky, ne? Vechen dívčí stud a ostych jako by odvanul nenávratně někam do daleka.

Petr teď stanul u hlav postele, trochu se sklonil, znovu pohlédl směrem k oknu. Ano, nebylo pochyb, z oné protějí silnice, vedoucí vzhůru do svahu, muselo být vidět a na jeho postel. To je severní strana, viď! otočil se na Alici. Ano.”

32

Určitě si zvyknu,” usmál se

Jak jak to? Je něco v nepořádku?” vystraila se Alice. Ale ne, nic…”

Tak pověz, strýčku,” zakemrala. Musí! Mě by hrozně mrzelo, kdyby se ti něco nelíbilo. A mámu o tom ani nemluvím!”

To byla jen taková pitomost. Moc se mi tenhle pokojík líbí. Na mou dui! Jene

takový tulák jako já bydlí povětinou v hotelích, a tam jsem si zvykl, objednávat

vdycky pokoj na východ nebo na jih. Člověk tam stráví prakticky jenom to ráno a já mám rád, kdy mi ráno svítí sluníčko do postele, pokud neprí. To je vechno. Jene tady nebydlím v hotelu, nejsem v tomhle pokoji jen chvilku ráno. Tady jsem doma, viď?”

Samozřejmě, strýčku …” Alice se přesto cítila trochu zaskočena. Ale máma máma určitě vymyslí něco, abys…”

Nesmysl. Moc mě mrzí, co jsem řekl. To se týká hotelů, těch straných strojů na

bydlení. Na vechno zapomeň, prosím …”

Jeho slova vak měla najednou jakýsi neosobní tón, jako kdyby ani nevnímal, e je

říká. Stál nyní u okna, zčásti kryt pravým krajem rámu a stěny. Hleděl ven. Na ulici před vilkou, přímo pod pouliční lampou, stál mu v uniformě Veřejné bezpečnosti, hleděl upřeně na vilku a snad dokonce sem, do tohoto okna. Petr ustoupil jetě víc ke stěně pokoje a přeel teď podle ní, jako by si chtěl zblízka prohlédnout její tapetu, a skoro ke dveřím. Odtud nemohl být z ulice v ádném případě spatřen.

Na druhé straně, kryt záclonou ve dne anebo zhasnutým světlem v noci, mohl vidět

kohokoli, kdo k vilce přichází, uvědomil si náhle. Proto řekl:

Senzace! Tenhle a ádný jiný,” a vzal Alici upřímně za obě předloktí. Pak otevřel dvířka prádelníku, vytahnul odtud pyamo a hodil je na postel. No u skoro nevidím.

Nezlobí se?”

Kolem očí se mu vytvořil tak milý a sympatický vějířek vrásek, e mu Alice vechno

odpustila. Můu ti nějak pomoci? Potřebuje jetě něco?” Jo Koupelnu.”

Tak ta je tady hnedka naproti. A vechno tam je čistý jen a jen pro tebe.

33

A ta puntíkatá sklenička s kartáčkem na zuby je taky tvoje. Dík.

Čau, Petře .. dodala najednou a zrudla. Poprvé ho oslovila křestním jménem a ne

jako strýce.

Ale Petr si toho asi vůbec neviml, jen přátelsky mávl rukou a taky řekl: Čau, see us in the morning!

Dveře za Alicí zlehýnka zaklaply.

Petr vyčkal několik okamiků, pak zamkl dveře zevnitř, stiskl páčku vypínače. Pokoj zahalilo ero, způsobené odrazem světel z ulice. Opatrně a mrtně přiskočil k oknu.

Ostříím pohledem pozoroval ulicí. Ale ta byla pustá a prázdná, mu v uniformě u tu nebyl. A pak si Petr přece jen čehosi viml. Jakýsi neurčitý stín mizel pomalu za roh vilky. Rychle odemkl dveře.

Dobře si vtiskl v pamě topografii vilky a věděl, e chodba v prvním patře, kde má

nyní pokoj, končí oknem, vedoucí směrem zpozorovaného pohybu. Odtamtud bude

lépe vidět a snad i rozpozná, co to bylo. Pak se jetě jednou rychle a tie vrátil do pokoje, vzal do ruky pyama. To je přece eventuální alibi hledal koupelnu.

Uel snad dva, tři kroky v temné chodbě, kdy prudce stanul, napjatý a v nejvyím

střehu. Za léta si tuhle vlastnost vypěstoval. estým smyslem cítil, e není na chodbě sám. Někdo tu musel být! Klidně, pomalu se rozhlédl.

Jeho oči u přivykly tmě.

V černém obdélníku jedněch dveří se cosi pohnulo a pak to pitlo, jako přistiené při čemsi nedovoleném a nedobrém: Dobrou noc.

Byla to Alice a teď zmizela ve dveřích svého pokoje. Bylo jetě slyet pootočení

klíčem. Petr přistoupil k oknu chodby.

Na rohu ulice, na křiovatce s boční cestou, vedoucí mezi vilkami, stál opět onen mu v uniformě Bezpečnosti.

Teď odbrzdil silný motocykl a bez nahození motoru jej tlačil při okraji vozovky

směrem k horní silnici, a zmizel, zastíněn stromy a keři zahrad a zahrádek. Petr

veel zpět do pokoje. Zamkl.

Pak rázně otevřel víko velkého kufru, vyházel jeho obsah na lůko, z kapsy vyjmul

nů, čepel zabodl do dna zavazadla a pečlivě je vyřízl.

34

Z uvolněného úkrytu vyprostil pistoli, krabičky s náboji a upínací řemínky s pouzdrem.

To ve se mu podařilo propaovat. Pak zkontroloval zásobník, vsunul jej zpět do

paby a náboj zasunul do hlavně. Netuil, e bude tuhle věc tak brzy potřebovat.

7

To sobotní ráno bylo nádherné a veselé.

Jiří Brada kutil cosi na svém embéčku v garái, Alice vynesla k zahradní brance velký piknikový ko, plný jídla, postavila jej na krátce zastřiený trávníček, a vracela se nyní zpátky do vilky, Helena zřejmě připravovala dalí víkendová zavazadla.

Petr se bezcílně procházel po tiché a prosluněné ranní ulici a zdánlivě bezstarostně pozoroval okolí. Jeho bystré zkoumavé oči vak neustále hodnotily kadý fakt, kadý postřeh.

S mírným odchrchláním přistálo konečně embéčko u chodníku, Jiří vystoupil a otevřel kufr auta.

Čí je tahle vilka naproti?” ukázal hlavou na velký vilový objekt, asi nejbohatí v okolí, stojící ve svahu stráně.

Jiří pohlédl tím směrem. Tam bydlí Rubeovi. Je to lékař, chirurg. A univerzitní

profesor. Tu vilku má jetě po tátovi, to byl taky chirurg.”

A nebydlí někde tady v okolí nějaká význačná osobnost? Třeba politik nebo něco

podobného?” Jiří překvapeně pohlédl na Petra. Ne. A proč?”

Večer tu hlídkoval nějaký policajt. A dost dlouho.” Tady?! To je blbost!”

Není. Viděl jsem ho. Nevím, jaké zvyky mají zdejí policisté, ale hlídkoval tady,” trval na svém Petr.

Alice, nesoucí velkou plátěnou taku a zmíněný piknikový ko, přidala do kroku a

přímo bylo vidět, jak natahuje krk, aby dobře slyela, co si ti dva povídají. Zaslechla poslední větu. Strojeně se zasmála. No jo, strýček Petr četl v Americe pečlivě noviny a teď ve vem vidí hrozný policejní stát, e jo?”

35

Nebuď drzá!” zamračil se Jiří, ale pak zjasnil liácky tvář. Ale ona ta holka má asi pravdu, nezdá se ti?” rozesmál se.

Petr si zapálil s nic neříkajícím výrazem cigaretu.

A chce nebo nechce, stal se z něho přece jen cizinec,” brumlal si pro sebe Jiří a začal nakládat věci do auta.

A to u Helena, nesoucí poslední zavazadlo, zamykala dveře vilky.

Embéčko se propletlo ulicemi, zaplňujícími se víkendovými opozdilci, kteří se na své chaty, chalupy, sruby a kdoví co jetě nevydali jako obvykle u v pátek odpoledne.

Přejeli zbraslavský most a vydali se romantickým korytem Vltavy směrem k Davli.

Druhý most je zavedl do údolí Sázavy. Pak u jen několik kilometrů a projeli malým

tichým městečkem, Planovicemi. Za nimi se cesta zúila a začala stoupat lesem do

svahu nad řekou, na hřebeny.

Na rozířené silniční terase Jiří zastavil. Pojď se podívat,” řekl pyně a vystoupil.

Po několika krocích mezi vysokými borovicemi a modříny se před nimi objevil

úchvatný obraz, hodný Mařákova skicáře.

V romantické krajině koryta staré řeky, vysoko v zalesněném kopci, který místy

odkrýval svůj nahý skalnatý podklad, stál teď u skoro na dosah ruky mohutný bytelný srub. Stál na skalnatém ostrohu, přirozené terase, a jeho dvůr byl obehnán vysokým masívním tarasem, vystavěným ze silných, nahrubo sroubených kmenů starých

stromů. Z tohoto dvora musel být překrásný pohled dolů, jak do údolí řeky a na celou tu neskutečnou krajinu, tak na točitého hádka silnice, občas bíle probleskujícího mezi zalesněnými svahy kopce a na červené střechy prvních planovických domků.

Srub vyhlíel odtud jako stará osamělá středověká tvrz, střeící městečko před

vpádem nepřátel, co připomínala i poměrně malá okna tohoto stavení, opatřená

navíc zvenčí silnými ozdobnými a ven vystupujícími mříemi.

Jak se později Petr od Jiřího dozvěděl, něco podobného tu kdysi skutečně stávalo,

protoe při přestavbě srubu, který Jiří před asi deseti lety koupil, narazil na prastaré základy někdejí kamenné stavby.

36

Východní strana srubu stála těsně přilepena ke skalnatému srázu kopce, západní a

jiní strany spadaly přímo dolů do údolí, jako by byly s tím strmým svahem od

pradávna srostlé. Jedinou přístupovou cestou byla strana severní, kam také ústila

jediná vrata vedoucí do srubu.

Tedy, to je fantastický,” řekl Petr, kdy stanul s Alicí uprostřed kamenného dvora.

Helena zatím odemkla srub a vnáela do jeho nitra zavazadla. Jiří otevřel vrata kůlny, slouící za gará, a pomalu a opatrně k nim couval.

Kdy měl táta jetě motorku, tak jezdil lesní cestou a podle řeky. To je báječ ně

blízko. Za pětadvacet minut, hodnotila Alice dalí klad jejich chaty.

Petr ukázal na srub. Ale sklep to nemá?”

Jakpak by ne!” potřásla Alice pyně hlavou. Dokonce kvůli tomu odstřelovali skálu.

Ale na to se u moc nepamatuju. Jenom vím, e táta přemluvil ty lidí, co nám vrtali studnu.”

Take je tu vlastní voda? To je hrozně důleité. A co zásoby? Sklep chce zásoby!”

mrknul Petr ibalsky na Alici.

Zase bylo moné postřehnout, e pod tím lehkým veselým konverzačním tónem

zazněl podtext neobyčejné přesnosti a cílevědomosti otázek. A zase ty pozorné,

bystré, vechno přesně hodnotící oči, oceňující bytelnost srubu, hradeb, oceňující

polohu, odhalující prostě ve, co se můe někdy hodit.

Mluví jako maminka,” řekla Alice. Je tam aspoň sto konzerv! Kdyby prý náhodou bylo zle … no, ona u je taková, pořád myslí, co by se vechno mohlo stát.

I mouky tam má spoustu, a cukru a kdoví co jetě. Táta se jí směje, ale sám tam taky má nějaké láhve slivovice a vína. V tomhle je přesně jako máma.”

Náhodou, chytréj tatínek,” dal vagrovi s úsměvem za pravdu Petr.

Teď oba doli ke sroubené zdi a zahleděli se dolů do říčního údolí.

Petr byl doslova tím pohledem uneen. Na mou dui, tohle jsem si nepomyslel. Tohle je skutečně skoro nedobytná tvrz. Tady by se člověk klidně hezkých pár dní schoval, ubránil.

37

Znamenitý rozhled! Přehled je u od městečka. Po kadém, kdo by se sem chtěl

dostat, ukázal na prosvítajícího hada silnice a na její ústí do Plánovic. Ve sklepě zásoby, vlastní studna, přístup jen z jedné strany a jetě by se vechno dalo vylepit ostnatým drátem. Senzace!

Petr si náhle při pohledu na Alici uvědomil, e ve svém nadení a líčení výhod zael asi poněkud daleko. Usmál se proto provinile nad Aliciným překvapeným, a trochu podezřívavým pohledem a řekl: Chápej, v kadém muském jakéhokoli věku se nikdy

nezapře kluk, Aličko. Kdyby tohle viděl třeba London nebo Curwood hned o tom

napíou celou napínavou kníku!

Stáli teď proti sobě, opřeni o silné kmeny tarasu. Čerstvý chladivý vítr jim čechral vlasy. Petr sáhnul prsty pravé ruky do boční vnitřní kapsičky svého saka pro balíček cigaret. Vítr vak v náhlém závanu rozhodil doiroka oba díly rozepjatého saka a Alice s prudkým překvapením doiroka rozevřela oči.

Petrova koile byla obepnuta tenkými koenými popruhy, drícími v levém podpaí

drobné, rovně koené pouzdro, z něho vykukovala hnědá rukoje revolveru.

Petr ihned postřehl, co se stalo. Zachoval vak klidný usměvavý pohled i tvář toho

kluka, kterého začal před chvílí před Alicí hrát. Vytáhl cigaretu z balíčku a s na prostou samozřejmostí si zapnul sako. Starý zvyk, pokrčil jen omlouvavě rameny a zapálil si.

Zvyk? Tohle bylo přece jen na Alici moc silné. Pracoval jsem nějaký čas v

pojiovnictví, ví? To je ve Státech dost nebezpečné povolání. Pistoli si ráno obléká stejně samozřejmě, jako koili a kravatu. Mám na ni pochopitelně povolení. Petr vzal Alici kamarádsky kolem ramen a oba se znovu otočili směrem do údolí. Nebude přece povídat, e pistole odpočívala celou cestu ve dvojitém dnu kufru.

Alice se nepatrně sice, ale přece jen dostatečně zřetelně od Petra odtáhla.

Petr nasadil zkormoucený obličej. Dobrý. Tady ji budu zapomínat brát. Čestný

pionýrský. Jetě se to říká? Oba se usmáli.

A můu tě poprosit, abychom měli spolu takové první malé tajemství?

Alice tázavě a stále nedůvěřivě pohlédla na Petra.

38

Já jsem si to vechno neuvědomil. e jsem v docela jiné zemi a s jinými lidmi.

Oni pohodil hlavou směrem k Jiřímu a Heleně, by to zaručeně nebrali rozumní, a s

přehledem, jako ty. Teprve teď jsem to pochopil. Take tajemství?”

Alice kývla.

Ale přece jen zůstal mezi nimi viset malý stín. Po chvilce mlčení Alice otočila hlavu přímo proti Petrově tváři a upřeně se zahleděla do strýcových očí.

A zabil jsi někdy někoho?” Říkala to velmi pomalu a velmi tie a její oči strnuly, neuhýbaly, jako vpité do strýcových.

Ani on neuhnul pohledem, na tváři se mu objevil napřed nesmírný, upřímný údiv, a

pak se zase začaly skládat kolem jeho očí vějířky vrásek do chápajícího, milého

úsměvu. Zabil?! Proboha ne! Pro tohle jsem ji ani nikdy nenosil! Měla jen nahánět

strach, kdybych se dostal do úzkých. A upřímně ti řeknu, třikrát u mi zachránila ivot.

Jednou ti o tom budu povídat, chce? Alice kývla.

Teď u byla spokojena, vechno se vysvětlilo, ten skvělý strýček Petr vlastně jen

získal na ceně. Zail u v ivotě i nebezpečné povolání, jako ve filmu…

Zasmála se, vypadalo to, e chce jetě něco říci, ale pak si to zřejmě rozmyslela,

pohlédla na náramkové hodinky. Tak se kochej, já letím, mám rande s Terezkou,

ví? . .. A odhopsala směrem ke srubu.

Petr zůstal stát u tarasu, hleděl zamyleně směrem k Planovicím.

Na silnici se jako malý drobný mraveneček objevil motocyklista. Jel vzhůru po silnící.

Petrovi maně blesklo hlavou, e se musí zeptat, kolik podílníků vlastně na téhle silnici je. Jistě nevede jenom k tomuhle srubu Bradových.

Pak se mu, jedoucí na motocyklu, objevil v jedné ze zatáček na dobrý dohled od

chaty. Zastavil, zaclonil si rukou oči a hleděl chvíli směrem ke srubu, k Petrovi.

ByI oblečen v zelenoedou uniformu Veřejné bezpečnosti, na rameni se červenaly

distinkce.

Petrovy oči se teď staly jen úzkými těrbinkami, jak soustřeďoval svůj pohled do

dálky, aby měl obraz co nejostřejí.

Mu v uniformě, zřejmě spokojen s tím, co viděl, nasedl znovu na motocykl. Za

zadním kolem se prudkým odpichem objevil obláček prachu a výfukových splodin a

ve zmizelo za okamik mezi silnými kmeny lesních stromů, kam se silnice opět

ponořila.

39

K Petrově údivu se u v dalí zatáčce, viditelné ze srubu, mu na motocyklu

neobjevil. Za to si byl Petr jist, e ten mladík v uniformě je totoný s tím, který se objevil včera večer i v noci u Bradových vilky a nyní e u ho pozná, a ho potká kdekoli. Petr se pomalu otočil.

Alice právě mizela ve vratech a s dívčím půvabem vesele mávla rukou na pozdrav.

Petr se zasmál a pozdrav opětoval.

Pod okny srubu, vedle masívních dřevěných dveří pobitých mohutným kováním, zatím

vyrostla veselá terasa se stolkem, pokrytým pestrobarevným ubrusem, a třemi

křesílky z bambusového proutí.

Dá si kafe nebo čaj, Petře? volala z okno Helena, natáhla ruku s oatkou plnou

moučníků a poloila ji na stolek.

Já osobně si dám tohle, ukazoval Jiří, v kudé ruce láhev velkopopovického kozla.

Ze sklepa, čili fantasticky vychlazená pravá nefalovaná česká dvanáctkaI A to kafe pak navrch. Připojí se?

To je nápad, pohlédl Petr potěeně na orosené lahve a usedl do jednoho z křesílek.

Teda já mám taky ráda pivo, ale abych ho pila hned po ránu?! podala jim Helena

trochu znechuceně skleničky. A kdy to kafe? Hned. Prosím?”

No hned. Protoe to pivo u vlastně není, řekl Jiří, který jediným rázem vypil sklenku a doléval si zbytek z láhve. Petr následoval jeho příkladu Helena u neřekla raději nic a odela do kuchyně srubu připravit kávu.

Člověče, tady je to skutečně báječný, řekl Petr, kdy dopil pivo. Ten vzduch, ten klid, úplné orli hnízdo. Pak mě musíte na nějakou chvíli propustit, projdu to tady . .

Jen abys nezabloudili No nemysli si, tyhle lesy vedou daleko!

Dám pozor, zasmál se Petr a udělal na stole místo pro kávu, kterou nesla na

podnose v krásné konvici, doprovázené stejně hezkými álky, rozzářená, pyná a

spokojená Helena.

40

A kam la vlastně Alička? zeptal se po chvíli Petr a zakousl se do makového koláče.

Ale to ví. Jezdíme sem u léta, má tu kamarádky od dětství, tady ji neudrí, výkal svůj koláč Jiří.

Tu uvidíme nejspí tak navečer,” trochu se zamračila Helena. Stejně se jí u musím pořádně vyptat. Na co?

Aby v tom nebyli víc kamarádi ne kamarádky..

Ty hned myslí na bůhvíco. A i kdyby, ije snad v kláteře? Nemá jich dost i v Praze, ve kole? bránil dceru Brada.

Ty se v ní vidí a ničemu nerozumí. Je v nejhorím věku!

Páni drazí, tak ji uva za nohu ke stolu a je to?!

Petr se vloil do vzrůstající rozepře. Jestlipak víte, e tyhle otázky jetě ni kdo nikdy nerozlutil?

Jak to? podívala se Helena dotčeně a bojovně na Petra.

Protoe to vdycky rozlutili ti mladí. No, jen se netvař. Kdysi jste to udělali například vy dva, jestli mě neklame pamě..

8

Červnové slunce u se klonilo k západu a stíny vysokých a koatých katanů se

prodlouily natolik, e celá planovická zahradní restaurace, její stolky i taneční parket, prostírající se před hudebním pavilónem, padly do jejich náručí a poskytovaly chladivé příjemné prostředí. Petr seděl docela vzadu u osamělého stolku, skrytého za mohutným pněm staré lípy. Na desce stolu teplalo zpola vypité pivo. Nespoutěl oči od veselé společnosti tří mládenců a čtyř dívek. Jednou z dívek byla Alice, jedním z mladíků ten chlapík v uniformě Bezpečnosti. Petr tu seděl a pozoroval je u dobře hodinu, nedovedl vak odhadnout vztahy těch mladých. Bylo mu jasné, e se Alice s

tím policistou zná, ale jestli to je známost náhodná, povrchní, kamarádská, milostná to se nedalo zatím zjistit.

41

Petrova otázka vlastně zněla přesně takto, je tady Alice kvůli tomu mládenci nebo ten mládenec kvůli Alici, anebo je tu ten chlapík kvůli němu, Petrovi, a vyuívá známosti s Alicí? Společnost u parketu přivolala číníka. Platili útratu.

Petr poloil na stůl desetikorunu a nenápadně odeel.

Spatřil společnost na rohu planovického náměstíčka. Loučili se. Jetě několik

posledních slov mezi Alicí a tím v uniformě. Pak jí mládenec podal ruku a odcházel k jedné z bočních ulic, vedoucích na náměstí. Petr zamířil k Alici.

Vesele na strýčka kývla, kdy ho spatřila. Ahoj, el ses podívat po světě? e je tu krásně?”

Petr se usmál a kývnul. Pak jako mimochodem řekl. Ty se s ním zná?”

S kým?” ani nemrkla Alice okem. Hlavou se ji bleskem přehnala celá vzniklá situace.

O Mirkovi a ji přece nevědí ani rodiče, nastaly by zbytečné komplikace, jediné moné rozhodnutí je známost zapřít. S tím hm policajtem.”

Ne. Jen trochu odtud, někdy přijde na zábavu, jinak ho neznám, já se neváu, ví?”

zasmála se. A o čem jste tedy mluvili?”

Alice znala tyhle dotěrné rodičovské poznámky a otázky, proto ani nepostřehla zcela jiný Petrův podtext. Ani nevím, jen tak, takový legrácky .. Nechtěl rande?”

Moná, ale neřek to.” On tady slouí?”

 A s i . . ř e k l a neurčitě a vyhýbavě. Nebo bydlí?” To vůbec nevím,”

Jezdí někdy do Prahy?”

Já tě nechápu, strýčku? Copak se o to starám?” Řekla Alice u dotčeně a otráveně.

Myslela jsem, si e jsi lepí, tolerantnějí ne nai,..”

Promiň, řekl Petr a zase se usmál tím svým osvědčeným, okouzlujícím způsobem.

Takhle jsem to vůbec nemyslel. Napadlo mě, e se třeba vyptával na mě. Jsem přece

jen cizinec…?”

Alice se chopila téhle otázkv jako spásy. To jo,” řekla. Nikdy tě tu neviděl a byl jsi mu asi nějak nápadný.

42

Byla sama se sebou velmi spokojena. A si přemýlí strýček, z ní musí spadnout

vechno podezření, e snad ona a Mirek.. Ale já u váně musím letět. Čeká mě jetě Zuzana, slíbila jsem, e se zastavím, ne půjdu domů, potřebovala něco pomoct s matikou, ví? Tak čau.

Petr se zamyleně, ale rázně vydal ke stanici Veřejné bezpečnosti, její tabule

vyčnívala ven do náměstí právě na tom rohu boční ulice, do ní zamířil ten mládenec.

Petr zaklepal na dveře, a kdy se zevnitř nic neozvalo, vzal za kliku. Dveře se

otevřely a Petr veel do prázdné místnosti. Neliila se ničím od podobných

venkovských slueben, byla tu tmavá skříň, regál na spisy, v koutě starý trezor, dva psací stoly se silně inkoustem pokapanými deskami, v rohu na jakémsi pultě odpočívaly dva červenobílé terče pro zastavování řidičů a ve druhém naftová kamna.

Otevřeným velkým dvoudílným oknem padaly paprsky zapadajícího slunce.

A z toho okna, odkudsi ze zahrady, se ozval nerudný hlas. Co je? Co chcete? A pak se za tím oknem objevil nadporučík Souček v letní uniformě. U od pohledu to byl nevrlý pětapadesátník se začínajícím bříkem, límeček koile měl rozepnutý a

zelenou kravatu poputěnou na půl erdi. V ruce drel hrábě. Kdy spatřil elegantního Petra, odloil hrábě, zabručel: U jdu, a důstojně vstoupil do místnosti oním oknem.

Pro takovou příleitost měl zřejmě na zahradě pod oknem přistavěnou bedýnku, aby

nemusel konat dlouhou cestu kolem celé budovy. Jetě v okně si zapjal límeček a

utáhl kravatu.

Konečně stanul v plné síle a vzpřímenosti před Petrem. Tak o co jde?

Petr sáhnul do kapsy, vyňal svůj pas a podal jej Součkovi. Prosím,

Souček si prohlédl znovu Petra od hlavy a k patě, pak otevřel pasovou kníku,

prolistoval ji, váně pokýval hlavou. Petr Forman… Věděl o něm. Bradovi tu přece

měli chatu a dalo se čekat, e vagra vyvezou. Dostal o tom hláení z Prahy.

Samozřejmě nedal na sobě nic znát. Podal pas zpátky Petrovi.

Dobrý, řekl. Vy jste americký Čech?” Ne. Američan

43

No jo, vlastně…” cítil se trochu zaskočen. Tak jo, vechno v pořádku.

Není, řekl trpělivě Petr, protoe si uvědomil zvlátnost situace.

Ne? Sakra… a co tedy můu pro vás udělat? Součkovo čelo se nakrabatilo starostmi.

Měl vdycky hrozně nerad jakékoli komplikace, mezinárodní pak u zásadně.

Nelíbí se mi vae zdejí metody. Věřil jsem, e tady doma jsme stále tradičně

pohostinní, vlídní, sluní.O jakých metodách to mluvíte?”

Proč jste mě dal sledovat tím mladíkem? Vaím zdejím podřízeným? pokračoval

klidně a trpělivě Petr. Co? Kdo? Mirek Benda?” Nevím, jak se jmenuje.

Ale to je nějaká mejlka. Já o tom na mou dui nic nevím,” řekl pak důvěrně. Je to mladej kluk, blázen, to víte, někdy to třeba přeene, tu horlivost… Kde te ď bydlíte?”

V Praze u svého vagra. U Bradových.” Součkovi to konečně dolo. Co mají ten srub nahoře na Boublíku? Ano.” Souček vypnul prsa. Můete se spolehnout! Tohle dám do pořádku! Ale Bradovým ani slovo, jasný?” Usmál se a napřáhl ruku směrem k Petrově pravicí. Petr ji přijal. Součkova reakce na jeho slova byla tak upřímná, e nepochyboval, e ho ten mládenec sleduje na vlastní pěst a nemá to nic co činit s místním bezpečnostním aparátem: Je v tom Alice. Přece jen ta holčička …

Děkuji vám, pane, vae vysvětlení mě přesvědčilo. Na shledanou.”

Kdy otevíral vrata srubu, přivítalo ho slavnostní osvětlení celého dvora. I kdy zatím nenastala tma, Jiří zřejmě na jeho počest rozsvítil nejen tři hlavní světla, skrytá v tak zvaných lodních lampách na čele srubu, nad vraty a nad garáí ale i ozdobnou svítilnu, jakými se kdysi osvětlovaly vchody do zájezdních hospod, předělanou nyní

na elektrický proud. Tato svítilna byla umístěna v rohu tarasu z neotesaných kmenu

stromu a její světlo muselo být vidět jako maják i od říčního koryta.

44

Stůl na terase byl u připraven ke slavnostní večeři. Chyběla jen Alice.

Kdy se nad lesem vyhoupl i k úplňku spějící měsíc a zalil srub, dvůr, svahy i řeku samotnou svým pro vechny lidi vdycky trochu tajemným světlem, přiběhla celá udýchaná a hladová i ona. Zatímco Bradovi s Petrem upíjeli kávu, spořádala pořádný

talíř houskových knedlíků obloený třemi plátky uzeného a přikusovala k tomu

salátovou okurku. Večeře, která by stačila i dřevorubci.

Petr vyňal z kapsy ploché dlouhé pouzdérko a nabídl Jiřímu tenký manilský doutník.

edomodré obláčky se klidně rozplývaly v nastávající noci a mizely tie jako dobří

duchové z dosahu zářících světel.

Posly,” řekl Petr náhle Jiřímu. Kdy u vás tu budu chvíli otravovat, chtěl bych taky něčím přispět.”

Jiří zdvihl překvapeně obočí. Ale prosím tě, nač to myslí?” zahučel nezávazně. Jsi snad doma, ne?

Jak jsem koukal, má na tom embéčku u přes sto tisíc. Koupím nějakou novou káru,

ne?

Jiří, manilský doutníček u úst, se rozkuckal, a musel pouít kapesníku.Já to myslím takhle. Koupím ho, papíry budou na tvoje jméno. A po dobu, co tady u vás budu, s tím zatím budu jezdit. Souhlasí? A mělo by to být něco silnějího. Co tady máte na trhu?

Má přehled?”

Ty jsi se zbláznil, Petře. Co tě to napadá! To je přece fůra peněz a jak … bychom ti to … vynahradili… ? vpadla Helena.

Já nechápu, kam pořád na ty starosti chodí. Kdybych na to neměl nebo kdybych

nechtěl, tak to nebudu nabízet, ne? Tak poraď, Jirko, co se tu vlastně dá koupit?”

A pak se zahleděl na Alici, nalévající si ze sklenice limonádu. U věděl docela přesně, jak přijde na její tajemství a jak je pro sebe vyuije. Přeslechl dokonce váhavý Bradův návrh na Forda-Cortinu, co byl vagrův dávný sen, take se musel zeptat: Cos to říkal? … 

45

9

Nedělní ráno bylo jako ze zlata. Z lesa přinesli májovky i první petráky, vykoupali se v chladivé řece, poobědvali v nedaleké staré hájovně, přestavěné na malou útulnou lesní restauraci se skutečně domácím jídlem a znamenitým pivem, na lesní mýtině

poblí silnice si na takzvaném plácku zahráli volejbal jetě s dvěma sousedy a pak u zbývalo jen uklidit vnitřek srubu, zavřít na bytelný zámek dveře, naloit embéčko, zamknout těká vrata z trámů a vydat se na cestu ku Praze.

Projeli planovickým náměstíčkem a dostali se na silnici druhé třídy, ústící na státní.

Teprve asi dva kilometry za městečkem si Petr viml jediného světla, jedoucího stále za nimi. Byl to motocykl.

Petr teď seděl ve svém praském pokojíku vilky Bradových. Seděl u okna, v hrsti

tlumil karmínový oharek cigarety, který by ho mohl v temnu místnosti prozradit, a

hleděl do pusté noční ulice vilkové čtvrti, osvětlené pouličními lampami.

Konečně se dočkal.

Tie, bez sputěného motoru, zastavil na rohu u zahradní zídky motocykl. Jezdec,

oblečený v letní uniformu Veřejné bezpečnosti, opřel stroj o zídku a zmizel za rohem.

Petr zdusil cigaretu a oblékl přes koili sako. Zručným a rychlým pohybem se

přesvědčil, e revolver je na svém místě. Pro jistotu. Patřil mezi ty lidi, kteří nic nenechávají náhodě. A il v situaci, e nic náhodě nesměl ponechat. Pak pootevřel lehce a maličko dveře svého pokoje. Vude bylo ticho, klid, manelé Bradovi u jistě spali.

Pohlédl na hodinky. Svítící cifry oznamovaly: 10.27.

Zaslechl tichounké nalapování na schoditi, vedoucím z haly. Potom lehounké

otevření nedalekých dveří, spíe vánek tím otevřením způsobený.

Byly to dveře Alicina pokojíku. A bylo jasné, e spiklenecká dvojice učinila vemoná bezpečnostní opatření, aby ani podlaha, ani jediný schod, ani tyhle dveře nevrzly, nevydaly ádný zrádný zvuk.

46

Vyel na chodbu a na chvíli se zastavil před Alicinymi dveřmi. Slyel vzruený epot: Řekla jsem ti, e sem nesmí! Tys mi ten klíč sprostě ukrad! Nesmí sem! U proto, e naproti teď bydlí strýček!

Alí, tak se nezlob. Chtěl jsem tě jen jetě jednou vidět.

Teď budu mít dva dni slubu, vůbec se sem nedostanu.

To je jen dobře! Chvíli bylo ticho, asi polibek.

Tak neblázni! A jdi u, já se bojím!

A proč jsi to u vaim neřekla? Za tři měsíce mě přeloí do Prahy. A na podzim jdu na práva, u je to jasný, zkouky jsem udělal. Hlavně proto jsem přiel. Chci, abys jim to řekla. Nejsem přece zloděj!

Dokud nemám po matuře, nebude s naima vůbec řeč, copak to nechápe?

Za pár tejdnů jsi plnoletá, to u bude stejně jedno.

Nebude. Já nechci, aby nai byli z toho vyjevený. Musím je pomalu připravit.

Pomalu! Vdy jsi jetě nezačala?!

Do temné předsíně vpadlo světlo, jak Petr otevřel dveře. Stál v nich nyní a Alice si prudce zakryla ústa, aby nevykřikla a ten mladý mu ji chytil pevně za zápěstí, aby neprovedla nějakou nepředloenost, která by pro oba mohla znamenat konec.

Petr za sebou zavřel tie dveře, usmál se a dal si prst na ústa.

Mladík se vzpamatoval první. Po vojensku se napřímil. Dobrý večer. Jmenuji se

Benda, Miroslav Benda, nadpraporčík Veřejné bezpečnosti.

Petr se znovu tie zasmál, pokrčil vesele rameny a napřáhl pravici. Myslel jsem, e se sem chce vloupat nějaký ikovný zloděj. Já jsem strýček Petr. Stiskli si ruce.

Já … strýčku …  začala Alice koktat rozpaky, já ti to vysvětlím … toti ..

Tie, tie,” zasmál se znova Petr. Ti dole nemusí nic vědět a já js em jenom strýček.

A koneckonců, docela vám drím palce. Budu jako hrob. Ale myslím si, e tyhle

návtěvy jsou přece jen dost nebezpečné, ne?

Vdy mu to říkám, vyhrkla Alice. Já strýčku jestli chce vyměnit ten pokoj třeba za tenhle…?

48

Ozval se v jejím tónu jasný pokus o úplatek.

Petr zamítavě mávnul rukou. Kdepak, děkuju. U jsem si docela zvykl, ten můj se mi moc líbí. A je tam přehled,” pohlédl s úsměvem na Mirka.

Alice se vrhla ke strýčkovi a spontánně mu dala pusu. Mirek se zamračil.

U jdu,” řekl Petr. Tak teď tie, budu chvíli poslouchat, jestli se nic neděje a pak fofrem pryč, jasný?” Jasný!” odpověděla Alice.

Mirek vak u zůstal zamračený. Myslím, e nejlepí je vdycky říct pravdu. Já bych to klidně vaim … “

Bě,” políbila ho na tvář a vystrčila ven za Petrem.

A za chvíli u byla vude tma a celá vilka spala. Kromě Alice. Protoe byla hrozně

astná, protoe věděla, ten Mirek je ten nejlepí kluk na světě a protoe nikdo nemá tak báječného strýčka.

10

V ivotě by mě nenapadlo, e je to tak fantastické] rozdíl,” řekl Jiří za volantem nové tuzexové cortiny. Oči se mu leskly nadením. Ta akcelerace, to pérování, to pohodlí, dá tam čtyřku a jede skoro pořád bez řazení, Člověče, ty to fakt myslí vechno váně?” otočil se na Petra, sedícího na vedlejím sedadle a tie se usmívajícího.

Petr jen kývnul a zapálil si manilský doutníček. Jsou ty papíry na tebe?”

Jsou.” Má něco proti?” Nemám.”

Dovolí mi s tím krámem pár týdnů jezdit? Moná jen pár dnů, protoe se musím

rozhlédnout i jinde?”To je přece jasný.” Tak proč tolik řečí?” Fajn, přestávám.”

Výborně. U nás se říká-your bussiness. Nebo taky-tha s your problém … Take teď u ti ke těstí chybí jenom ten flek, jestli se nemýlím?”

49

Jiří se zarazil, take automaticky trochu přibrzdil ,Myslí to zástupcovství?”

Přesně tak.

No to bude asi jetě chvíli trvat.Takovýhle věci nejsou nikdy jednoduchý.”

A co kdybych tomu trochu pomohl? Jak, prosím tě? zatvářil se Jiří značně

pochybovačně. Ty, Američan? No právě. Měl bych to nějak odpracovat. Neblbni. U

se dávno stalo a dávno zapomnělo. Aspoň u nás doma. To jsi snad zjistil?

Samozřejmě. A díky. Podívej, já to teď myslím jinak. Jsem naprosto v pořádku. A

přitom jsem tu pořád jakoby doma, tedy, cítím se tady doma. Dokonce bych chtěl

udělat něco takového, z čeho byste vy, nejen ty a tvoje rodina, rozuměj, ale vůbec

tady, měli taky nějaký prospěch. Asi ti moc dobře nerozumím.

Pracuju teď ve dřevě, jak jsem ti říkal. Chci investovat. Chci obchodovat. Nejvíc se vdycky vydělá na keftu, ne na výrobě, to je stará vesta. No a proč do toho nezapojit vá podnik?

Jiří se oklikou vyhnul staré paní, která vyhlíela, e co nevidět vejde bez rozhlédnutí do jízdní dráhy, a cosi neurčitého zabručel.

Máte nějaké obchodní vazby ven?

Ale jo, to máme. Kam? Finsko.

To jsem si mohl myslet. Mě taky napadlo v první řadě Finsko. Kde jinde mají tak

kvalitní dřevo. Pomůeme tomu vemu…**

Jak?

Zastav. Támhle před tím lahůdkářstvím.

Cortina přirazila k chodníku a ladně zastavila. Oba mui vystoupili.

Co tady chce, prosím tě?

Petr stanul před výlohou. Mají tu whisky, mají tu koňak, mají tu americké cigarety, vidím i kaviár, unku, uherský salám, obloené chlebíčky, mají tu vechno. Přesněji vechno, co my právě teď potřebujeme,” usmál se s přehledem.

Veli do obchodu.

50

Cortina zaparkovala před moderní několikaposchoďovou budovou. Parkovitě bylo

rozsáhlé, ale plné vozu, take teprve po delím hledání nalezl Jiří volné místo.

U to tu máte stejně zasviněné automobily, jako u nás, řekl Petr.

Tak vidí! přitakal pyně Jiří.

Petr si ho shovívavě přeměřil. Co mám vidět? Peníze, peníze, peníze, vude jen

peníze, zasmál se trochu zlobně. Kdo je nemá, tak nemá například auto. A chce ho

mít!

Tak počkej, oponoval Jiří. Jde snad taky trochu o něco jiného ne? Přirozený

technický pokrok. Dřív to byl vlak, dneska auta a zítra to třeba budou nějaká

letadýlka, či co já vím? Kdysi jsi taky nael koupelnu jen málokde a dneska je to

naprostá banalita snad v kadém bytě včetně venkova!

O tom přece nemluvím,u řekl důrazně Petr, a se Jiří vylekal a pohlédl kradmo na

cortinu. Mluvím o penězích!

Pardon, zasmál se Jiří, proti penězům jsem nikdy nic neměl, naopak, snail se

napravit, co se dalo.

Pak zamkl vůz a podal klíčky Petrovi.

Jen si je nech. Dneska se projdu kousek pěky a kdy mě začnou bolet nohy, vezmu

si taxíka. Přece nepůjčí svůj vůz hned první den? zasmál se dobrácky.

Dík, vděčně polknul Jiří a vsunul klíčky do kapsy.

Pak uchopili oba rukoje velkého koe, kadý za jednu stranu, a veli do budovy.

11

Jiřího éf, Josef Hloucha, vyhlíel velmi rezervovaně ale i zvědavě. Samozřejmě

věděl od Brady o příjezdu jeho vagra cizince, pro jistotu nahlédl i do Bradových

kádrových materiálů. Nenalezl v nich nic, co by neznal, včetně toho buroazního

původu. U léta vak Jiří Brada dokazoval, e je nebo chce být jiný, ne jeho bývalá rodina. Kadopádně plnil solidně své povinnosti. Věděl i to, e Bradův vagr pracuje nyní také v dřevo-průmyslu nebo alespoň pracovat hodlá. A samozřejmě věděl od nadporučíka Havla, e Petr Forman je sledován.

51

Pří případném kontaktu měl Formanovi vycházet co nejvíce vstříc, ovem bez

jakýchkoli závazků z naí strany. Mohlo to pomoci vysvětlit skutečný důvod

Formanova pobytu u nás, anebo potvrdit eventualitu, e jde opravdu jen o turistický výlet. Bylo ovem moné i to, e Forman skutečně chce vyuít svého vagra k tomu, aby svůj obchod například ve Finsku kryl spojením se seriózní praskou firmou, v

kapitalistickém světě přece kadou chvíli vznikají společnosti, z nich se zakládající podnikatel po rozprodeji akcií ztratí i s penězi…

Hloucha tak náhlou návtěvu sice neočekával, o to víc vak byl zvědav.

Seděli teď v pohodlných klubovkách kolem konferenčního stolku, na něm stála

otevřená láhev skotské, sklenky, sifonová láhev, miska s ledovými kostkami a kartón amerických cigaret Na míse se lákavě rozvalovaly obloené chlebíčky v sousedství s kopečkem kaviáru, unky, uherského salámu a čabajské klobásy.

Hloucha napřed zdvořile protestoval, ale nakonec přijal úmyslně hru na litkup, na

budoucí obchodní partnerství.

Začal být vývojem událostí i sám sebou spokojen. Pochopitelně to znamená uvědomil

si, e musí trochu zdvihnout sebevědomí Brady. Stejně ho chtěl dát na Novákovo

místo, neměl lepí výběr. A teď by se to hodilo jako odměna! A daleko víc věcí můe vyjít najevo.

Hloucha naslouchal Petrovým návrhům a nechal si připálit i vonnou cigaretu.

To je skutečně zajímavé, zdvihl Hloucha sklenku a vychutnával její obsah. Nemyslel vak na whisky, kdy řekl: To je opravdu ná materiálový sortiment, o čem hovoříte.

Ale stále jetě se tvářil opatrně a ve posuzoval s patřičným odstupem.

Ví, soudruhu ..

Proč tak oficiózně, Jiří? Známe se přece hezky dlouho. A proto taky mohu být,

myslím, naprosto otevřený a rovnou se zeptat tvého pana vagra na podrobnosti,

eventuálně problematiku, která ho bude nejvíc zajímat?

Trochu jsem si prostudoval burzovní zprávy. Dřevo bylo vdycky zlatý důl a dnes,

myslím, přichází navíc zase do módy.

52

Zasloueně! Klasické materiály jsou klasické materiály. ádná umělá hmota je

nemůe nahradit. Nepochybuju, e bych v západním Německu nael docela zajímavé

spojení, dneska je Spolková republika nejdravějí podnikatel z celé západní Evropy a vedle Japonců z celého světa. A mají měnu, která je na tom dobře. Jene nikdy jsem je neměl rád. Můj otec ve válce proti nim padl! Oba mui pokývali.

Mno, mlasknul Hloucha jazykem nad sklenkou whisky, vy jste přece skoro Čech?”

Petr se zasmál. Nikoli. V obchodních stycích naprostý Američan. Ale vzhledem ke

yemu ostatnímu a protoe jsem sentimentální, vám udělám vdycky cenu,” zasmál se.

I Hloucha se pobaveně usmál. Pro nás bude moná vae nabídka, a ji

zkonkretizujete, zajímavá. Ale uvědomte si, e nejsme vůbec na takovýchhle věcech

závislí.” Teď bylo na Petrovi, aby přikývnul.

Navíc to není vechno jednoduché. Museli bychom získat na základě vaí podrobné

nabídky souhlas představenstva. Ústředí. A zahraniční reference. Jak si to

představujete? Alespoň rámcově?”

Zatím jsem navázal korespondenci. U ze Států. Přití měsíc, moná dříve, zaletím

do Helsink. Finsko se mi zdálo nejspolehlivějí a nejserióznějí zemí, kde bych mohl něco rozumného a pěkného podniknout. I vy máte přece s Finskem dobré obchodní styky? Ano, přitakal Hloucha.

Chtěl bych, aby řekněme v září, říjnu, bylo ve připraveno v kupě. Předloil bych

kompletní plán obchodní spolupráce. Projednáte to se svými nadřízenými orgány.

Představuji si, e bych pak vás a dalí důleité osoby pozval do Finska a tam bychom teprve uzavřeli definitivní dohody. Co říkáte? Samozřejmě nepůjde o firmu jedince, to dneska ani nejde. Mám v úmyslu zaloit seriózní společnost, v ní bych si ponechal prioritu.”

Hloucha vyhlíel, jako kdy celý návrh pečlivě zvauje, ale zahrál potěení z nabídky, z pozvání, z vlastní důleitosti. To vypadá rozumně, ano, velmi rozumně. Konečné slovo ovem říct nemohu.”

53

Samozřejmě. Nemůete taky kupovat zajíce v pytli. Kdybyste s tím souhlasil, můj

vagr Jiří by vás mohl zatím zcela neoficiálně, nicméně průběně a z mé strany

naprosto závazně informovat o pokrocích, které ve věci uděláme?”

To by bylo znamenité,” řekl Hloucha. Pak se maličko usmál. Bude to mít

zanedlouho asi stejně pod palcem.”

Prosím?” zatvářil se Brada nechápavě.

Myslím, e bys měl převzít tu funkci po Novákovi.”

Ale… já skutečně nevím, Frantiku, jestli bych na to stačil…? ” zatvářil se Jiří skromně.

Hloucha rozpřáhl ruce. Kdybys nestačil, není přece problém zařídit kádrovou

náhradu?”

Taky pravda,” kývnul Brada překvapeně a nepříli nadeně.

Hloucha ho poplácal po zádech. Nemám starost.

Znám tě u natolik, e bych ten návrh jinak nepodával, ne?”

Petr zdvihl sklenku. I kdy zatím nemám ádný podnik, i kdy Jiří jetě nemá

jmenování, měli bychom oslavit alespoň to, e o tomhle vem váně uvaujeme, co

říkáte?”

Nejsem proti,” usmál se Hloucha.

Dovolte, abych vás pozval, a samozřejmě tebe taky, Jiří. Mám ale jednu podmínku.”

Jakou?”

Petr pohlédl s odzbrojujícím pohledem na Hlouchu.

Předně bych chtěl poznat vai paní cho, Je určitě okouzlující.”

Hloucha, nezvyklý takovýmto poklonám, Jen beze slova přikývl.

A za druhé, léta jsem tu nebyl. Nevyznám se u tady. Proto bych prosil, abyste výběr podniků učinil vy.”

Hloucha se rozesmál. No to je dobré! Snad mě nepovaujete za znalce noční

Prahy?” Pak ale potěeně pohlédl na Bradu a kývnul. Ale abyste neřekl něco

vymyslíme.” Tohle vechno bylo docela v pořádku, v rámci obchodních zvyklostí.

Nic se nedělo, k ničemu se nezavazoval. A co kdy z toho obchodu přece něco

bude?! V tom okamiku se otevřely dveře a vela asi pětadvacetiletá ena. Na sobě

měla bílou dínsovou sukni zdobenou tmavomodrým těpováním v pase, okolo kapsiček a po stranách sukně, plná prsa obepínala jasně lutá halenka s krátkými rukávy a hlubokým kulatým výstřihem.

54

Měla přirozené oříkové vlasy vlnící se a k ramenům, jasně modré oči jen nepatrně

podmalované maskarou, malý rovný nosík, jakým se říká pikantní a pod ním dosti

iroká pěkná ústa, která vídáme u védských dívek. Na levé ruce nesla podnos s

třemi álky nezbytné kávy a vlídně se na celou tu pánskou společnost usmívala.

Brada rychle vstal a zavřel za ní dveře.

Pánové, netuil jsem, e pracujete s tak rozkonou mladou lady. Doufám, e mě

představíte?” řekl Petr.

Samozřejmě,” přikývnul obřadně Hloucha. Slečna Eva Skálová, opora sekretariátu.”

To u stály álky na stole a Petr, také u stojící, se uklonil: Petr Forman, vagr pana Brady.”

Pak uchopil konečky jejích prstů, sklonil hlavu a políbil je. Kdy opět zdvihl tvář, zahleděl se do těch modrých očí a ony do jeho. Ty její se rázem, jak je to v přírodě zvykem, staly skrytě vyzývavými a za okamik uhnuly, jako by ukazovaly cestu.

Co děláte dneska večer, Evičko? dostal Hloucha nápad. Máte něco straně

důleitého, anebo byste jej mohla věnovat úředním povinnostem?”

Jestlie mě potřebujete, jsem samozřejmě volná,” řekla Eva a usmála se.

To je fantastický nápad, usmál se zářivě Petr. Pak se otočil znovu na Evu. Jestli byste byla ochotna doplnit nai společnost, budu nesmírně asten.

Ráda,” řekla Eva, teď úmyslně trochu rezervovaně.

Děkuji,” řekl Petr. Protoe se vůbec nevyznám ve zdejích zvyklostech, ponechám organizaci večera na těchto pánech. Jistě vám řeknou podrobnosti.” Uklonil se.

Stačil si jetě vimnout, e se vagr Jiří od okamiku, kdy Hloucha Evu pozval,

poněkud stáhl a zamračil. Tak vida, vagříček, pomyslel si, ale neodsuzoval, kdy

znovu pohlédl na Evu Skálovou.

55

12

Proč nám to sem házejí?” řekl vysoký rozloitý mu, drící v ruce dálnopisnou zprávu.

Řekl to v kanceláři kriminální ústředny ve starém domě v Bartolomějské ulici a

jmenoval se Emanuel Havel. Nadporučík Havel. A zase drel v ruce cigaretu.

Druhý mu, poručík Karel Polák, seděl za dávno u nenovým psacím stolem a lutil

cosi v haldě spisů, Uchopil podávanou zprávu.

Tyhle kefty z Rozvadova mám moc rád,” lomozil dál Havel. Pak znovu zpod víček pohlédl na svého podřízeného. Tak u jsi přiel na to, proč nám to sem házejí?”

Jetě jsem to nedočet,” řekl stroze poručík Polák a pokračoval v lutění dálnopisu. \

Zpráva sdělovala, e hranice v Rozvadově překročili dva američtí státní přísluníci, jakýsi Frank Harriman a Raymond Smith, přijeli v mercedesce vypůjčené ve frankfurtské půjčovně vozů, měli řádně sepsanou a podepsanou smlouvu s Čedokem

jako lovci, přidělen revír Nízký Chopok. Střelivo a zbraně vezli s sebou. Následoval soupis. Hezká řádka, úplný arzenál. Dvě zbraně byly zadreny na hranici a budou vráceny při zpáteční cestě. Byly to automatické pistole, devítky, rychlopalné zbraně.

Mně je to jasný,” řekl Polák a podával zprávu zpět Havlovi.

To jsem rád,” uklíbl se trochu zlomyslně Havel. V tom případě si to nech a zajdi do Čedoku a trochu se na ně přeptej. Kdo to tam dělá?”

Polák protáhl tvář. To se dalo čekat, e nakonec dostane tenhle keftík. Soudruh

Bednář,” odpověděl nadporučíkovi.

Ty devítky, to asi mysleli na zajíce, co?”

Poručík Polák pokrčil rameny. Bůhví. Třeba se t í m  v Americe střílejí? … ” Pak vytáhl ze zásuvky svého stolu tlustý seit a zalistoval v něm. Dneska mám je tě tuhle fuku, ale na zítřek si dám s Bednářem rande. Nebo tam za ním zajdu.”

Zdvihl sluchátko telefonu a začal vytáčet číslo.

Co můe udělat hned, neodkládej na zítra,” zahučel ve dveřích Havel.

56

Jestli myslíte, soudruhu poručíku, e se sem mezi tím poehnaným davem

desetitisíců turistů nemůe vetřít lecjaký lump a třeba i gangster a terorista, tak se mýlíte. e se tady u nás neuiví, to je jiná věc, ale dobré je, vědět o nich hned od začátku, aby nenapáchali pokud mono  á d n o u kodu, ne?I”

Poručík Polák jen kývnul a dokončil vytáčení čísla.

Asi dvě hodině poté seděl poručík Polák u referenta Bednáře v malé pěkné kanceláři

Čedoku ve Vodičkově ulicí.

Bednář se chvíli přehraboval v papírech. Zaádali o posunutí o týden. Straně se jim zalíbila Praha. Nám to celkem bylo jedno, s ničím to nezacházelo. Převezme je lesní inenýr Bene. Bydlí v Alcronu. Tedy oni.

Není to divný?” řekl poručík Polák a zapálil si cigaretu.

Co? Ten Alcron?” nechápavě naň pohlédl Bednář.

Ale ne … e zůstali v Praze.”

Proč? Skoro vem cizincům se Praha náramně líbí.

Čekal bych spí, e jsou haví do lovu, kdy sem za ním jedou. Tu Prahu bych si na jejich místě nechal na konec.” Bednář pokrčil rameny.

Ta změna proti plánovanému pobytu přece taky něco stojí?

Pochopitelně. Jene u tohohle typu lidí to nehraje ádnou roli.

A co vlastně budou střílet? Já tomu moc nerozumím, vlastně vůbec ne, ale vdycky

jsem si myslel, e hlavní a jediná sezóna je podzim?”

Taky e je. Tuhle dobu u máme dokonce skoro pokrytou. Máme ovem dohodu s

ministerstvem. Počítáme s takovýmihle nabídkami. No a zařídíme. V tuhle dobu lze

střílet kance, medvědy, pokud jsou povoleni, liky. To právě ti pánové chtěli.

A takhle mimo hlavní sezónu je to levnějí nebo draí?”

To přijde vdycky vude a ve vem na víc peněz.”

Máte podobných případů dost?

Bednář zavrtěl hlavou. Málo. Tři čtyři do roka. A co vlastně ti dva provedli? Neptáte se přece jen tak.”

Polák to přeel. Vezou s sebou celý arzenál.

58

Bednář se usmál. To u je třetí věc, soudruhu poručíku, která je docela normální.

Kdybyste viděl, co si ti chlapi vechno vozí. Kolikrát by se sám arcivévoda Ferdinand ďEste zastyděl. A co jetě u nás vechno přikoupí!”

Polák se otráveně zamračil. Fajn. Vechno je normální. Měli s sebou ovem taky dvě pistole. Rychlopalné devítky. To je taky normální?”

Bednář se rozesmál. To jsem měl vědět!” Co?” nechápal Polák.

No tohle o těch pistolích. Doufám, e jste jim je zadreli na hranici.”

Samozřejmě,” zamračil se Polák. Take, taky normální?”

Nezlobte se, soudruhu poručíku. I s tímhle jsem se u dvakrát za tu dobu, co to

dělám, setkal. Jene to byly obyčejné devítky. Ne rychlopalné. Je to pochopitelně

proti lovecké cti.” Tak mi to tedy vysvětlete.” Poserové, kdy dovolíte.”

Jak to?

Poslali jsme jim zprávu, e zaručujeme samici. Medvěda zabijáka. Přepadává ovce.

Odstřel byl schválen. Postřelená a rozzuřená samice je zlá potvora, víte? Dostali

zřejmě strach. V takovém případě je koér tesák. Jene, je to nebezpečné. Pistole,

zvlá víceranná, je rychlejí a jistějí na krátkou vzdálenost. To bude celý fór věci .

Ale já jim to povím. Ne teď, samozřejmě, aby se neurazili. Ale a bude po vem.

Kadopádně děkuju za tohle sdělení.”

13

A jestli půjde k Ince, tak pořádně zamkni!” zavolala do nitra vilky Helena a vyla na pískem posypanou pěinku. Byla oblečena v tmavomodrou večerní toaletu, v ruce drela kabelku vykládanou perletí a na ruce i na hrdle se jí třpytily perky od Petra.

Pak se jetě jednou otočila. A v deset a jsi v posteli! rozumí?!”

Ano, mami,” ozval se z vilky hlas Alice a dcera se konečně objevila ve dveřích.

59

Petr s Jiřím, oba v tmavých oblecích, u čekali na Helenu před vrátky u taxíku.

Alice jim zamávala.

Z dálky, z horní silnice, sem cosi zablýsklo, Jako prasátko ze zrcátka, odráejícího zapadající sluneční paprsky.

Co je to zač, ten nový bílý saab na hořejí silnici? zeptal se Petr a usadil se na předním sedadle vedle řidiče. Zatím jsem ho tam dosud neviděl.”

Prasátko zmizelo. Asi to byl skutečně odraz od zrcátka toho vozu, který se pod jiným úhlem pohledu ztratil.

Cos to říkal?” zeptal se Jiří a zabouchl za sebou zadní dvířka volhy. Jo ten saab?

pohlédl tím směrem z okénka. Taxikář nastartoval.

Člověče, z tebe by měly zdejí báby radost. Neujde ti ani blecha,” sledoval Jiří Petrův pozorný pohled.

Petr se rozesmál. To ví, bejvalej pojiovák. Musím vidět vechno. A vědět taky.

Profesionální zvyk.” Taxi se rozjelo a zahnulo do zatáčky.

Ten saab, to bude asi Radových.

Chystali se u dobře půl roku na novej auák.”

Ale kde by vzali zrovna na saaba? Vmísila se Helena zamyleně.

Co člověk ví, pokrčil Jiří rameny. Třeba k nim taky přijel někdo na návtěvu …”

Taxi se několikrát zhouplo v bocích, co způsobily nespravené výmoly na vytlučené

vozovce, a pak se zkueně a s gustem zakouslo do praských ulic.

Proplétali se kolem vech výkopů metra i ostatních nástrah, které skýtaly opravy

kolejového svrku tramvají, leení podpírajících domy a kdovíco jetě, a přistáli na parkoviti Intercontlnentalu v Paříské třídě.

Skoro současně z jiné volhy vystoupil i Hloucha se svou enou, Zachovalou

čtyřicátnicí, trochu křiklavě večerně oblečenou a s chováním přezrálého diblíka.

S nimi přijela i Eva. Jednoduché polodlouhé tmavé aty, nad levým ňadrem jediný

perk, starou kamej, asi rodinnou památku. Byla téměř nenalíčená, take tím více

vynikaly její světlé oříkové vlasy, které se leskly ve světle zářivek a árovek jako ohřátá medovina.

60

Levý prsteník králil těký zlatý prsten zdobený stejným druhem kameje.

Začali s večeří, ale mezinárodní hotelové prostředí bylo tak studené a obligátní, e je brzy vyhnalo. Po malé projíďce přes Staré Město skončili nakonec v Nuslích, vedle starého pivovaru, ve slovenské kolibě. Jak se ukázalo, Hloucha tu dal chytře

rezervovat stůl.

Vyhrávali tu cikáni své čardáe i táhlé písně, vonící pustami a dlouhými lány obilí.

Maso na roni, plném ínivého dřevěného uhlí, bylo skvělé, kořeněné, křehké a plné ávy, a pravé domácí slovenské víno hřálo v hrdle jak roztavené zlato.

Muzikanti zavětřili peníze a tak nedal primá na sebe dlouho čekat. Ocitl se u jejich stolu a housličky kouzlily náladu, kterou umí vyvolat jen a jedině tahle hudba.

Čas vesele a bezstarostně plynul.

Za starú Břeclavú.. u tej boí muky ..

Hlouchův hlas byl hluboký a jímavý, jeho ruka jakoby maně drela za ramena Helenu,

která u také měla lehkou pičku. Jak by si toho mohl primá nevimnout.

Hloucha se rozhodl sehrát celý večer jako opravdu nehledaný, volný, bez zábran, aby Forman nepocítil nejmení podezření. Zastyděl se trochu, e mu tahle hra ani tak moc nevadila, protoe ve skrytém koutku due u dávno po veselém neformálním večírku touil. Několik tónů změnilo rytmy, přidal se cimbál, basa.

Vlezla na pec a já za ňů spadla s pece a já na ňů …

Primá teď hrál do ouka paní Hlouchové. Naprosto úmyslně. Protoe Hloucha u měl

ruku na Helenině noze. Někdo musel dělat zeď.

Helena se perlivě zasmála a střásla tu drzou ruku,ale nepříli váně a s nedokonalým účinkem.

To u zpívala celá koliba a na parketu, teď silně seeřelém a osvětleném jen dvěma

karmínovými lampami, řádilo tolik dvojic, e se sem ani nemohly vejít.

Kdy se vedle Hlouchy objevil asi třicetiletý mu s profesionálním úsměvem gigola a poádal ho o dovolení, aby si směl zatančit s jeho enou, Hloucha vůbec prosbu nevnímal a jen dotěravce rukou odsunul.

61

Paní Hlouchová nabídku lačně přijala a u oba zmizeli někde v nitru parketu.

Jiří, který se dosud snail bavit paní Hlouchovou, osaměl. Neměl dnes anci. Paní

Hlouchová ho nezajímala a věnoval se jí vlastně jen proto, e to bylo nutné. I on u něco vypil a tak začal trucovitě, skrytě zbaběle árlit na Evu, která se bavila s Petrem.

Ze dbánku si nalil víno a sklenku vypil prakticky naráz.

Pak pohlédl na bavící se Helenu a zachmuřil se jetě víc. Popadla ho najednou lítost nad tím vím, nad sebou, e nikdy v ivotě vlastně neměl odvahu udělat to, co právě chtěl. Teď by například měl ostře okřiknout Helenu, setřít Hlouchu. Prudce, rozhodně a pevně vzít za ruku Evu, neohlíet se na Petra a jít si s ní zatančit. Horce a úzce.

Věděl, e tohle vechno nikdy neudělá. Nesmí si rozházet Hlouchu. Nemůe okřiknout

Helenu, protoe by měl doma pěkných pár dní peklo a ona by vechno otočila naruby,

nesmí urazit Petra, který koupil cortinu a nesmí si nic pořádně dovolit s Evou, protoe by to byly problémy nadosmrti a nad jeho finanční i nervové síly.

Vypil novou sklenku vína, zatvářil se přehlíivě a maličko nejistým krokem odeel na toalety.

Petr zamyleně drel ve své levici konečky prstů Evy Skálové. Překrásný prsten. Ta kamej musí být hodně stará?

Mám ji po babičce, usmála se potěeně Eva. A ta ji měla po své babičce, take

vlastně vůbec nevím .. Měla teď v očích spoustu veselých ibalských světýlek.

Petr se naklonil k ruce s prstenem. Nejsem odborník, ale motiv je římský.

Zasmála se sametovým altovým hlasem koda, e v tom případě nejsme ve starém

Římě.

Které období byste si vybrala?

Nevím, pokrčila rameny. Co byste radil vy? Samozřejmě úpadek. Rozklad

společnosti je vdycky nejhezčí. Proč?”

Vechno je dovoleno. Vekeré morální hodnoty byly filozoficky i prakticky dovedeny k takové dokonalosti, e se poznalo, e nejsou k ničemu a ve je moudře oputěno, aby se vůbec dalo ít.

Carpe diem?

62

Něco na ten způsob. Ale kultivovaně.”

Take vy byste si tu dobu vybral.” Měla ráda vtipné a chytré rozhovory.

Za předpokladu, e bych se narodil jako patricij,” řekl Petr.

Pochopitelně,” dobírala si ho.

Usmál se s převahou. U jste si někdy uvědomila, e vechny lidmi vymylené

hodnoty, tak zvané morální kategorie či jak se tomu vemu říká Pravda, Čest,

Spravedlnost, Věrnost a tak dále, jdou vechny do háje, kdy jde o jídlo, sex, ivot a smrt? Mluvil zdánlivě lehkým konverzačním a k ničemu nezavazujícím tónem. Jsou toti proti přírodě.”

Eva se znovu zasmála. Mluvíte jako kazatel. Ale divného náboenství.”

Byl jí zprvu příjemný ten vzdělaný a roztomilý mu, ale teď, jako by v něm náhle cosi zaskřípalo. Něco nepříjemného, skoro nepřátelského. Nedokázala ten pocit ani sama sobě popsat a vysvětlit. Asi je to tím, e ji chce získat a e se tedy, jak to obvykle bývá, začal před ní vytahovat. Exhibice.

Vdy jsem také divný člověk,” usmál se Petr, jeho oči se zúily a ruka horce stiskla nakratičko její. Eva cítila, e se zarděla. Uhnula očima.

Vezměte si třeba vechny ty překrásné kategorie a vejděte s nimi do jatek a

vykládejte je těm býčkům, telatům, kravkám, vepřům … směné, viďte? Ale jejich ivot je také jenom ribonukleová kyselina a bílkovina, Jako ten ná ne?”

A v co tedy věříte?”

Petrova tvář měla teď zvlátní, chladý a soustředěný úsměv. V co věřím? V tenhle

mozek,” ukl si na čelo, v tyhle oči, v tenhle sluch, v tyhle ruce.”

Jeho styl se jí přestával líbit. Byl příli divný, dvojsmyslně filozofický, nehodící se pro tuhle kolibu, v ní řádily cikánské melodie. Chcete říct, zlaté české ručičky?” obrátila svůj pocit v ert.

Nejsem Čech, ale,u zasmál se Petr, nebýt jich, tak jsem ve Státech sotva uspěl.

Ovem něčemu jsem se tam přece jen naučil.” Ano?

e člověk má vdycky být calm, cool, collected.”

63

Ne stačila odpovědět, dodal s pohledem upřeným do jejích očí: Nezatančíme si?”

Jako ve starém Římě?” vrátila se k začátku jejich konverzace.

Tam by to asi bylo divočejí.” Vstali a prodírali se mezi stolky k parketu.

A co byste tam tedy udělal se mnou?” To vám nemohu říct.” Proč?”

Do větiny míst pompejských vykopávek eny nesmějí.”

Uchopil ji do náruče a začali se pohybovat v rytmu písně. Dnes, teď byl přesvědčen, definitivně přesvědčen, e vyhrál, e to vechno vylo, e ve dobře a dokonale vypočítal, e vechno, vechno drí pevně ve svých rukou. Aby si to jetě více

dokázal, přitiskl Evu těsně k sobě. Cítil na těle její ňadra, břicho, stehna, ve

pohybující se proti němu v horkém a dusném rytmu, jakéhosi podivného cikánského

tanga.

Maličko se odtáhla, ale přece jen zalitovala zahodit příleitost. Řekla: Jsem, jsem ráda, e jsem vás poznala. Jste, takový zvlátní…” Pak se koketně zasmála. Kdy zase odjídíte? Uvidíme se jetě někdy?” Byla mladá, hezká, neměla ádné pevné závazky, líbil se jí, třeba by později litovala? A dát na pocity? ,. .

Určitě,” řekl. Měl snahu chytit se kadé příleitosti k získání přátel, spojenců; tenhle by byl dokonce přitalivý i po jiných stránkách, oceňoval v duchu její vnady. Stiskl jí dlaň. Jak se dohovoříme? Máte telefon?”

Kývla. Lehce si ho zapamatujete: dvacet, dvacet, patnáct.”

Dvacet, dvacet, patnáct,” opakoval Petr. A dík usmál se. Dotančili.

Jiří se dosud nevrátil, paní Hlouchová seděla u baru na vysoké stoličce a smála se

jakémusi vtipu onoho gigola hlasem koloraturní pěvkyně. Hloucha s Helenou stáli ve

skupině německých turistů a cosi jim vysvětlovali, co vyvolávalo salvy smíchu.

Z hudby tu zůstal jen klavírista a tie preludoval melodie. Debussyho Clair de lune vystřídal Janáček v mlhách … Zřejmě se tu ozývaly klavíristovy vzpominky na konzervatorní studie.

64

Pak zazněla táhlá smutná písnička. Petr ji ihned poznal, a se bránil sebevíc a

podvědomě se zachvěl jako vdycky, kdy tuhle píseň uslyel: Ej od Buchlova vietor

věje…

Usmál se na Evu skoro provinile, ačkoli ta vůbec nic nepostřehla Měl bych chu na

něco ostřejího, co říkáte? Přesněji, na moravskou slivovici. Dala byste si také?

Proč ne? přikývla Eva. Pak vyjmula z kabelky pudřenku a prohlédla si v zrcátku tvář.

Neli se dovoláte číníka, dojdu se trochu upravit, řekla a zdvihla se.

Petr kývnul a otočil hlavu směrem k baru, aby přivolal obsluhu.

Pak strnul, jako kdyby na ten zlomek vteřiny zemřel.

Na barové stoličce, která byla jetě před chvíli prázdná, seděl Frank Harriman.

Frank Harriman seděl tady na barové stoličce, napřáhl k němu sklenku a vypil ji

naráz.

Frank Harriman … Jeho plán tedy skončil tady, v téhle napodobenině kolihy.

A dělal co dělal, nezměrný strach zalil celé jeho tělo, vechny nervy, vechny svaly, celý mozek naprosto neovladatelně, a póry kůe se marně bránily přívalu studeného potu, který mu v miku prosákl nátělník i koili a studil jako úplně promáčený

priznicový obklad.

Zhluboka dýchal a jenom doufal, e ho nikdo nepozoruje. Byl stále jetě u stolu sám.

Konečně vechno polevilo vypjatým úsilím jeho vůle. Začala působit i zpětná vazba,

ten báječný automat, který dovoluje fyzicky i psychicky vemu ivému přeít stress, ok, nebo mu dá alespoň anci. Třeba, třeba to vůbec n e b y l Frank?!

Chytil se téhle mylenky jako nejspásnějí naděje.

Třeba to byl člověk jen Frankovi podobný! Nebo, nebo to byla jen vlastní halucinace, nervy? e připíjel? Moná někomu docela jinému, protoe to nemohl být Frank!

U se konečně zase ovládal.

Rychle, obezřetně, ostraitě se rozhlédl. Za ním skutečně stála letě velká řada

stolků, kam mohl ten přípitek patřit.

65

Z toalety se vracela Eva. Usmála se. To se vám to jetě nepodařilo objednat?”

Mávl rukou na číníka. Dvě nejstarí slivovice, které máte,” řekl a omluvně přisunul Evě idli.

Samozřejmě, pane. Bude pětihvězdičková,” kývl úsluně číník.

Petr stál. Omluvíte teď na chvilku mě?” zeptal se.

Hudba začala hrát. Na parket se drali tancechtiví návtěvníci koliby.

Kdy se Petrovi konečně podařilo dostat se k baru, byla ta stolička prázdná. Rychle doel na toalety, ale nikoho podobného Frankovi tu nenael. Vrátil se k baru a usedl na onu stoličku. Z kapsy vyjmul pětidolarovku.

Něco k pití? Co to prosím bude?”

Děkují, mám objednáno ke stolu. Ne začala hrát hudba, seděl na téhle idličce mu.

tíhlý, asi tak čtyřicet, černé vlasy, tmavé oči, elegantní tmavý oblek. Petr k

barmanovi přisunul bankovku.

Ten přikývl a pak stopli bankovku eskamotérským pohybem pod pult baru, e to nikdo

ani nepostřehl. Pán je Američan?” zazubil se vlídně a vděčně.

Petr se chladně zamračil. Ne, Čech. Kam zmizel ten mu?”

Barman se starostlivě zachmuřil a lítostivě zavrtěl hlavou. To prosím přesně nevím.

Netuil jsem, e to budu potřebovat vědět. Ale určitě odeel tímto směrem,” naznačil kývnutím obličeje. Kam to vede?”

Jednak je tam mení salónek, jednak hm východ.”

Jako na důkaz zazněl z toho směru zvuk motoru tůrujícího automobilu.

Petr svými dlouhými nespěchavými kroky doel ke dveřím, u nich seděl za svým

pultem mohutný vrátný ve slováckém kroji. Ze zahrady vinárny sem zavanula noční

chladivá příjemná vůně jasmínových keřů a pod tepanou lucernou se drala do temnot

bělavá oblaka dýmu z cigaret a doutníku, zkonzumovaných v podniku.

Pak spatřil červená koncová světla automobilu, kte rý s rozatými potkávacímí světly vyjíděl z parkovitě.

66

Byl to bílý saab.

Petr sáhl do kapsy, vyjmul balíček cigaret, vyklepl jednu a zamyleně, soustředěně s i zapálil. Take ho opravdu nali.

Jak se jim to podařilo, to se dozví. Určitě dozví. Ale vechno začíná znova… S tím malým rozdílem, e má trochu náskok. Zná tuhle zemi, zdejí jazyk, tuto krajinu mnohem lépe ne oni. A má to, co by chtěli mít! To vědí i oni. A vědí také, e bez

ivého Petra to nedostanou.

První hrůza a strach, které proil pří pohledu na Franka, se u stáhly kamsi do nitra.

Teď ví a tedy musí. Veel zpátky do koliby.

Cimbál a basa a housle řádily. U stolku seděla Eva a Jiří.

Kdy Petr doel, pozoroval, e levé zápěstí Eviny pae má znatelně bledí pruh a

uslyel, jak Eva zlostně eptá: Líbí se mi! Ostatně, je svobodný a ty tu má enu!

Snad chápe, e je to nechutné.”

Petr se posadil, jako by se nic nestalo, jako by nic nezaslechl, a zdvihl svou sklenku úplně normální Jelínkovy slivovice. Ty dvě hvězdičky navíc jí připsal číník zřejmě jen na účet. Take!” pohlédl s úsměvem do Eviných očí.

Ta zdvihla svoji sklenku a přiukli si, a to jemně zazvonilo. Ty zvonečky se objevily i v jejích očích. Slibovaly vechno moné, jako kdyby zvonily na jeíka.

Jediné volné taxi zabral pochopitelně Hloucha a jeho příjemně opilá ena. Oba

nastupovali za nesourodého zpěvu. Eva, která bydlela patrně nedaleko nich, jela zase s nimi. Nikdo z celé společnosti si neviml, e se Hloucha. přátelsky usmál na rozloitého mue, mohutně vykuřujícího cigaretu a nasedajícího do malé fiatky, e se do ní sotva veel. Nikdo z nich také nevěděl, e se ten mu jmenuje Emanuel Havel a e je nadporučíkem Bezpečnosti.

Petr, Helena a Jiří teď pomalu kráčeli prostředkem Bělehradské směrem k náměstí

bratří Synků, na stanovitě taxíků.

Helena zakopla o vyčnívající dladičku, zasmála se a chytila se Jiřího pod paí.

Báječný večer,” motal se jí trochu jazyk.

68

To musí přijet Petr, abychom si někam vyli. Takhle ve vinárně jsme nebyli snad

deset let,” otočila se na Petra. Náhodou, předloni,” zabručel neochotně Jiří.

A kde, prosím tě?!” Znovu kobrtla.

Pak napulila opovrlivě rty. Jo ták! Tohle ty myslí? Tomu říká vinárna! A s kým jsi to tam vlastně byl?”

S tebou! řekl Jiří tie a zlověstně. Ale snad se nebudeme hádat na ulici?!”

Hádat? Copak já se hádám? Ani mě nenapadne. Takový báječný večer a hádat se.

Musím říct, e ten tvůj éf je opravdu roztomilý člověk! Ano.

Ví, e mi nabídl místo?!” dodala vítězně a olízla si rty.

Coe?” polkl Jiří. To je přece nesmysl.”

Jaký nesmysl? Je nejvyí čas, abych začala pracovat.

Nemá snad doma práce dost?” Právě e a moc.” A kdo to tedy udělá?”

Rozdělíme si to.”

Prosím tě, Heleno! Co tě to vlastně popadlo!”

Nic. Jenom chci konečně taky dělat něco, zač dostanu peníze. A penzi. Soudruh

Hloucha to naprosto chápe. V pondělí za týden mám přijít za ním.”

V pondělí?! To opravdu myslí váně?”

Naprosto,” zdvihla Helena nos, pustila Jiřího pai a zamířila si to rovnou přes ulici.

A co tam bude dělat?” On u se o mě postará, Jiříčku.”

V protisměru přijídělo auto. Blikalo na nejistě kráčející Helenu, která se tím světlem cítila zaskočena a zastavila se.

Petr k ní doel rychlými kroky, vzal ji pod pai. Vůz je opatrně, sotva třicítkou, objel.

e to byl báječný večer, Petře?” Naprosto,” přitakal.

Tobě se moc líbila ta Jiřího sekretářka, vid? Petr se zatvářil neutrálně.

Jen neříkej. Je to docela hezká holka. Řekla bych, e nemá zrovna moc zábran.

69

Co myslí, Jiří?” otočila se najednou zákeřně na manela.

Co co? Eva? zakoktal se trochu. Jak to můu vědět? Vím jen, e je to spolehlivá

síla, dobrá pracovnice, koncepční úřednice.

Koncepční, antikoncepční…? zahihňala se Helena.

To u stáli na stanoviti taxíků, prázdném a pustém jako v pravé poledne.

Nebuď nechutná, odvětil Jiří.

Já?! přeskočil Heleně trochu hlas. Drel jsi jí ruku, kdy byl Petr u baru, e jsem myslela, e jí ji vymkne! Mne sis ani neviml!

Bavila ses náramně s panem éfem! Tak dobře, e ti nabídl místo!”

Směrem od Michle si to inul vůz.

Helena ohrnula rty. Bavila jsem se s ním jen kvůli tomu, aby ti neuteklo to

zastupování! To ví dobře.

Petr vkročil do jízdní dráhy a začal mávat na automobil. Byl to taxík a prázdný. Úplný zázrak. Zastavil, nastoupili. Čím konečně skončil celý trapný rozhovor.

Helena se opřela hlavou o Petra a rukama o Jiřího a v okamiku usnula.

Taxi se rozejelo pustým nočním městem.

Kdy zastavili po půlhodině v Senné ulici, objevily se na východě první známky

svítání. Petr zaplatil, zatímco Brada odemykal branku zahrádky.

Veli na pískovou cestičku.

Petr maně pohlédl ke svému oknu. Bylo poootevřené. Věděl naprosto přesně, e kdy

odcházeli, zůstalo zavřené.

V hale vilky vypil Petr s Jiřím, omluvně se tvářícím, jetě skleničku slivovice.

Nespěchal. Kdy lo o věci nepříjemné a kdy o nich předem věděl, nikdy nespěchal.

Byl pak alespoň lépe duevně připraven.

Helena vyla z koupelny jako náměsíčná, s polozavřenýma očima, hlasitě pozdravila

na dobrou noc a zmizela v lonici.

No já se taky opláchnu.. řekl Jiří a také dal dobrou noc.

Alice u zřejmě dávno spala. Proto el Petr opatrně, tie nalapoval na schody. Věděl u, e ten třetí vrzne, kdy se lápne doprostřed.

70

To věděl taky ten její Mirek, uvědomil si. A kupodivu, musel to vědět i Frank? Jest e tu ovem nebyl v době, kdy odela i Alice za kamarádkou…

Petr vstoupil tie do svého pokoje, rozsvítil.

Jediným pohledem přelétl místnost.

Vechno tu bylo v pořádku, na svém místě, ale to nic neznamenalo, jeho přátelé byli profíci. Vdycky, kdy bylo potřebí, bylo vechno na svém místě.

Začal pokoj systematicky prohlíet. Nedali si moc práce.

Obálka leela na jeho poltáři. Otevřel ji. Byla v ní vizitková kartička a na ní napsáno tiskacím úhledným písmem, které měl jen a jen Frank: WE ARE THERE!

Jsme tady …

Petrova ruka se maličko zachvěla. Pak si ji hněvivě podrel. Z kapsy vyjmul cigaretu, zapálil si. Zhasl světlo a doel k oknu.

Nahoře, na horní silnici se ve světle svítání zlověstně bělal saab.

14

Zvonek od branky zahrádky ostře zadrnčel kuchyni.

Helenu a zabolelo v uích z toho zvuku. Dávno u se jí to nestalo. Ten bodavý úder zavinila uplynulá noc a alkohol, ádný zvonek. Věděla to.

Pohlédla z okna.

Na chodníku před brankou stála listonoka.

Nástěnné kuchyňské elektrické hodiny ukazovaly čtvrt na devět ráno. Pota přece

chodí tak nejdříve v půl jedenácté?

Helena si otřela ruce do utěrky a vyla na cestičku, jetě narychlo si upravila vlasy, přihladila krémem namazané vrásky kolem očí, které jí tak nepěkně v tohle slunné ráno naskočily.

Co tak časně, paní Čmelová?” usmála se na litonoku.

Ale, expres, paní Bradová. Jestli to k vám patří. Bydlí tenhle pán u vás? podala jí listonoka obálku. Dopis byl adresován Petrovi.

71

To je bratr,” kývla Helena a podala listonoce korunu. Děkujem.”

To spí já, ne? zasmála se paní Chmelová a u zase spěchala cílevědomým krokem

za dalí roznákou.

Představ si, Petře,” volala Helena u v hale, je to pro tebe. A expres! Kdo ti to můe psát?”

Petr u scházel dolů ze schodů. Převzal dopis, usmál se, pohlédl na známku. Dopis

byl poslán z Prahy.

To budou hoi od General Motors z Chicaga. Říkali mi, e mají v Evropě nějaký

byznys a kdy se ocitnou v Praze, e se ozvou.” Pak vsunul obálku do kapsy.

Ty to ani neotevře?”

Petr se usmál. Dost času. Stejně zaručeně chtějí, abych se s nimi seel. Já neříkám, jsou to fajn kluci, ale teď jsem tady a nechci myslet na Ameriku a slyet angličtinu a bavit se o jejich problémech… No, jetě uvidíme…”

Usmál se, pak se otočil směrem ke schoditi. Kdy vystoupil na první schod, ozvala

se za ním nesměle Helena.

Ty… Petře … mě to moc mrzí.” Otočil se překvapeně. Co tě mrzí?” Ten včerejek.”

Stalo se něco?” Byl příli zaujat svým problémem, ne aby si pamatoval cizí.

Myslí, e Jiří má skutečně něco s tou…s tou sekretářkou … ?”

Petr se zasmál. S tím si láme hlavu? To je přece nesmysl. Je prostě v letech, kdy mu lichotí zájem mladé, hezké enské. Netuí, e ten zájem se netýká jeho osoby, ale jeho postavení. Ona mu to včas dá najevo a ty ho pak bude utěovat.”

Take si myslí, e to je jen tak?! Co kdy, co kdy to najednou vezme váně?”

U teď toho lituje, jak ho znám. Jirka je příli konzervativní, pohodlný, příli se bojí problémů, ne aby se do čehokoli zapletl. Ostatně, čeho ty lituje?” zeptal se najednou potměile. Co tě vlastně mrzí?

Helena se zarděla No, mě to natvalo. Zlobila jsem se. Proto jsem si nakonec sedla k němu. Myslím k Houchovi. Petr kývl.

Ale hlavně jsem měla na mysli Jiřího. Jeho kariéru, kvůli němu jsem si řekla, a mě tedy drí kolem ramen, vdy o nic nejde.

72

Rozumí mi?” Úplně. Já, já Jiřímu řeknu, aby.. řekla, plna energie k nápravě věcí.

Petr ji přeruil.

Vůbec nic neříkej a nedělej. Byla to prostě bláznivá noc. Kadý má na ni občas

právo, “Jiří určitě nebude vůbec o ničem mluvit, nebude ani chtít o ničem slyet.

Prostě nic nebylo, chápe? Jen cikáni a dobré víno. A na to u jsme taky skoro

zapomněli.” Helena s pootevřenými ústy hltala lačně tyto rady.

Posly, máte tady nějakou mapu, plán Prahy a okolí?

Taky toho místa, kde máte chatu. Rád bych se na ni pořádně podíval. U se tady

přece jen moc nevyznám,” řekl pak Petr bez přechodu.

Mapu?” Helena nechápavě pohlédla na Petra.

Ale protoe to byla v podstatě ena posluná, hned zareagovala. Ano, jistě…

Počkej, nejspí bude tady v té zásuvce.”

Otevřela komodu a vyjmula odtamtud koené objemné desky s mapami a plány a

podala je Petrovi.

Díky, řekl Petr, otočil se teď u definitivně a začal stoupat vzhůru po schodech.

Ale Petře,” slyel za sebou naléhavě přemýlivý hlas Heleny, to myslí doopravdy, e mu mám tu Evu jen tak odpustit? A vůbec nic neříct?! A a ty? Ty se s ní sejde?!”

Petr se na schodech otočil. Tón jeho hlasu byl najednou důrazný, nečekaně ostrý.

Myslel jsem, e jsi chytřejí!” Helena se zarazila, nakrabatila rty.

Nemá dojem,” pokračoval Petr, e jsou na světě důleitějí věci?!”

Pak se ale usmál, zamával přátelsky pravicí a zmizel nahoře ve svém pokoji.

Helena jetě chvíli stála v hale, zaskočena, nepochopena, jaký jetě důleitějí

problém můe na světě být ne ten její?!

Petr usedl na pelest postele a jediným pohybem otevřel obálku. Vypadl z ní list papíru a novinový výstřiek.

73

Byla to senzační zpráva o smrti bělocha v dungli. Ukrcen hadem. A pak jeho vlastní fotografie s hadem obtočeným kolem těla a hrdla. Ktice světlých vlasů a brýle nemohly zmýlit nikoho, kdo Petra znal. Vlastně to původně ani nebyl účel, uvědomil

si.

Výstřiek byl vloen do přeloeného dopisního papíru. Na tomto papíru, na jeho

přední straně, byla jediná věta:

HOTEL ALCRON, THIS EVENING, 7 p. m.

A pod tím místo podpisu dnení datum.

Petra popadl náhle neovladatelný vztek. Mrtil obálkou kamsi na postel, pak si zapálil cigaretu, horečně kouřil a přecházel po místnosti jako tygr v kleci.

Konečně se zase posadil.

Otevřel koené desky a chvíli listoval mezi plány a mapami. Pak vyjmul podrobný plán Prahy. Rozloil jej na stolku a začal jej pečlivě studovat.

Bylo mu jasné, e musí zvládnout několik věcí: Předně vymyslet a sestavit perfektní plán, prostě definitivně se zachránit, pokud mono zjistit, jak chtějí postupovát oni Frank a Raymond, jakou metodu chtějí tady proti němu pouít, pak je musí donutit k jednání, aby alespoň poodhalili své plány. A proto se také rozhodl na dnení schůzku nechodit. Musí je chvíli ponechat v nejistotě. A konečně se musí dopídit, jestli jsou tady na vlastní pěst.

Bylo k páté odpoledne, kdy dospěl k hrubé představě.

Z řady variant zvolil dvě. První byla prostým útěkem. Měla výhodu jednoduchosti.

ádné komplikace, jen se odpoutat na potřebnou dobu od těch dvou. To u měl

vymyleno. Nevýhodou téhle varianty byla vak monost, snad skoro jistota, e ho

Frank s Raymondem znovu někde objeví.

Druhá varianta počítala s likvidací jích obou. Byla daleko sloitějí, vyadovala přesný časový plán a zajitěni řady dalích podrobností. Byla riskantnějí, nezměrně riskantnějí. Ale pracovala s Petrovou znalostí zdejí řeči, poměrů, rodinných vztahů u Bradových, i topografie. Navíc při kladném výsledku, o něm při své sebejistotě nepochyboval, zajiovala bezpečí: Frank i Raymond budou mrtví.

Rozhodl se pro druhou variantu. Přesný plán to dosud nebyl, ale hlavní rysy měl

promyleny.

74

A kdyby se cokoli začalo hroutit, začne fungovat varianta první, útěk, který musí

pečlivě do druhého plánu zakombinovat. To vechno chtělo svůj čas. Uvědomoval si,

e ho má nesmírně málo.

Seel do haly.

15

Zdálo se, e tady je vechno v pořádku, vechno zapomenuto. Jiří pil kávu, Četl

noviny a hned je odloil, kdy Petr přisedl.

Dá si kafe, viď? řekl. Pak zavolal do kuchyně. Helo, Petr si dá takyl”

Za okamik vplula Helena s dvěma álky. Přisedla si také. Chvíli klábosili jen tak o ničem. Nic se přece nestalo …

O půl sedmé sedl Petr do cortiny a vyjel k městu.

Podařilo se mu zaparkovat nahoře ve těpánské. Pohlédl na hodinky, bylo za deset

minut sedm.

Musel se do hotelu dostat zadním vchodem. Věděl, e jsou-li skutečně tady, budou

sedět tak, aby měli vchod na očích.

Natěstí uměl česky, natěstí měl i peníze. Livrejovaný zřízenec ho zavedl, kam

potřeboval. Vechno bylo jako na dlani. I ten zadní stolek, trochu krytý nosným

sloupem, u něho seděli dva mui. Byli to skutečně oni, teď u nemohl pochybovat.

Celá hra začíná znovu: Frank a Raymond. Mlčky seděli, kouřili a hleděli ke vchodu do hotelu.

Tie zase zmizel do chodby, vedoucí kolem přípravny jídel k zadnímu obslunému

východu …

Kdy zastavil cortinu u chodníku, okno jeho pokoje svítilo do nastávajícího era.

Rychle proel halou a schody bral po dvou.

Tie, ale rázně otevřel dveře pokoje.

Tak tie, e ani Alice, právě rozestýlající s péčí jeho postel, nic neuslyela. Současně s natřepávaným poltářem vylétla do vzduchu i ona obálka a z ní její obsah. Na bílém prostěradle teď leela Petrova fotografie, jeho tělo a tvář ve smrtelném objetí hada krtiče.

75

Alice, přitahována magickou silou, se sklonila, vzala novinový výstřiek do ruky a

fascinována se dívala na Petrovu strhanou tvář. I ona ji okamitě poznala bez ohledu na vlasy a brýle. To bylo vidět.

Petrovy oči, které teď na ni zezadu hleděly, byly chladné a studené a nepřátelské a jako by se v jejich hlubinách objevil narudlý plamének vrady. Trvalo to vak jen zlomek vteřiny. Petr se opět ovládl. Byla to jeho chyba. Zlá chyba. V podstatě tu

obálku pohodil na postel a v té zlosti na ni zapomněl, řádně ji neschoval, opomněl

jedno ze základních pravidel svého řemesla, vechno musí být vdycky čisté. To

nebylo dobré. Nesmí přece teď právě teď ztrácet nervy.

Přistoupil zezadu k Alici, vzal ji jemně za rameno a tie se rozesmál tím svým

lichotným, okouzlujícím, nakalivým smíchem.

Trhla sebou prudce, jak se vylekala. Ale novinový snímek z ruky nepustila.

To mám kamarády, co? Tomu se říká přátelé,” vzal jí z ruky snímek, ověnčený

výraznými novinovými titulky a doplněný článkem, psaným v angličtině. Dneska ráno

jsem dostal dopis a v něm tohle! No, jsem to já, Aličko, nebo ne? Mám tu sice brýle a docela světlé vlasy ale …?”

Alice nejistě a podezřívavě pohlédla na rozesmátého Petra. No ano… samozřejmě.

Co to má znamenat?”

Petr zálibně přejel pohledem fotografií. Pěknej kanadskej ertík, jestli se to tady jetě říká a dělá.” Zamával výstřikem kolem svého nosu. Zná to? Má klobouk. Jo. U nemá klobouk. up a je ve Vltavě. Za tohle jsem právě jednou jako kluk dostal takovej výprask, e si to pamatuju do vech podrobností jetě dneska.” A znovu ten nakalivý smích, kterému se nedá nepodlehnout.

I Alice se musela usmát. No dobře, ale co to tedy znamená?”

Dva kamarádi. Jsou tu k vůli smlouvám. Zřejmě chtějí, abych si to dal za rámeček.

Počkej, přečtu ti to.”

Vzal znovu do ruky výstřiek a začal překládat. Drama v zeleném pekle. Američan

zardouen krtičem v africké dungli. Senzační snímek, který se podařil známému

uměleckému fotografovi Johnu Brownovi s nabízením vlastního ivota.

76

Pas mrtvého zněl na jméno Aldous Cooper.

Tak vidí,” hodil výstřiek na postel k obálce. Můu se klidně vydávat za pana Coopera. Ale ty přece umí dobře anglicky?” Přela tu poznámku.

Ty jsi ale přiletěl opravdu z Afriky…!” zahleděla se Alice upřeně do Petrových očí.

Jo. Úplně ukrcený.” A znova ten nakalivý smích, který doslova zaplnil celý, celičký pokoj. A tohle, kdyby to mělo být vechno jinak, bych tu určitě nechal leet jen tak na posteli..

Alice se chtě nechtě začala smát, a se zajíkla. Ale kdesi hluboko v očích stále

zůstával stín, divný stín nejasného podezření.

Petr to věděl. Musel nějak zavrit své vysvětlení. Vzal teď Alici kolem ramen a přeel do věcného starostlivého tónu, vyzařujícího důvěru k Alici a vyjadřujícího spolehnutí na její pomoc. Dali si se mnou rande, bydlí v Intercontinentalu. To ví, američtí hauři.

Stejně to platí jejich firma. Chtěl jsem se tě zeptat, co myslí, měli by vai něco proti tomu, kdybych je pozval k nám? Jsou to fajn mládenci… ale, no Američani. Prosili mě o to.”

Alici se rozářily bezelstné oči. Zase to byl ten její báječný strýček Petr. Ti dva ertéři opravdu tedy existují, bydlí v hotelu Intercontinental, Petr je chce dokonce pozvat sem, dokonce se o tom radí s ní! Nemůe v tom tedy být nic, nic, nic, na co tak oklivě myslela.

Otočila se zpříma k Petrovi.

Určitě by nic nenamítali, strýčku. Ale proč se ptá na to mne?”

Petrovi blýsklo pobaveně v očích. Jestli se nemýlím, v téhle rodině mluví anglicky jenom dva, ty a já. Take máma s tátou budou dělat leda křeny, co?”

Spiklenecky se tomu zasmáli. Tak na kdy?”

To jetě nevím, musím se s nimi domluvit. Mají tu taky nějaký byznys … Jo a s tím odestýláním a podobně to mě nesmí tak rozmazlovat, Aličko. Jsem zvyklý se starat léta sám o sebe, to mě naučil ivot, ví?

77

Ale kadopádně, děkuju. Je to báječný a hned se mi líp spí, kdy vím, e jsi stlala ty.

Alice zrudla. To byl zase ten druhý Petr, ten muný, opálený chlapík jako odněkud z urnálů, jako z filmů, prostě jeden z těch, jejich obrázky si děvčata vystřihují a lepí do alba nebo nad postel. A úplně ivý.

Pak se koketně usmála. Jetě e jsi strýček Petr. Jak to?”

Kdyby ses jmenoval strýček Charlie, tak bych ti tolik nevěřila.”

Strýček Charlie? Kdo to byl?”

To je takový film. Hraje v tom strýček Charlie a jeho neteř, ví? On jednou někoho zabil a ona na to přijde. Dávali to nedávno v televizí. Vlastně bys ten film mohl znát, strýčku. Je to americký film a natočil ho ten slavný reisér, o kterém se píe i u nás.

Hitchcock…”

Petrovy oči se přemýlivě usmívaly. Fajn, budu si to pamatovat a jednou se na ten

film půjdu podívat. Strýček Charlie, říká? To není moc hezké jméno… Ale co ty na to, bude deset, vlastně je u deset pryč a úplně vhodná doba do postele?”

Alice posluně kývla. ,,Dobrou noc, strýčku.” Dobrou.

V náhlém impulsu vzal její hlavu do dlaní a vtiskl jí polibek na čelo.

Rychle se otočila, zrudla tento večer u potřetí, a vyběhla z Petrova pokoje.

16

Petr stál u okna, kouřil cigaretu, její oheň dusil v sevřené dlani a hleděl na hořejí silnici. Asi před čtvrt hodinou tu zajel k chodníku bílý saab, zaparkoval, zhasl světla a zůstal stát jako oputěný. Nikdo z něj vak a dosud nevystoupil.

A nevystoupí. To Petr věděl.

Zdola, z koupelny zazníval vodopád sprchy, z kuchyně poslední cinknutí skleniček a

třesknutí uklízených kovových příborů.

Petr dostal ízeň, hroznou ízeň. Cítil, jak se mu lepí jazyk a jak celé tělo volá

alespoň po jediné sklence whisky se sodou.

78

Věděl, co to znamená: Nervy. Potřeboval alkohol. Alespoň trochu alkoholu, aby

odplavil to nepříjemné napětí, které přichází vdycky s velkým nebezpečím a trvá

potud, ne člověk přijde na definitivní řeení, třeba patné, nedokonalé, ale řeení, které dává naději, dává sílu jít dál. Teď potřeboval ten akohol, potřeboval překlenout nervově dobu, ne začne jednat a bude přesně vědět, jak jednat.

Tie otevřel dveře, jak měl vdycky ve zvyku, vyel na chodbu a seel ke schoditi.

Hala byla osvětlena u jenom matně jediným zdrojem, stojací lampou umístěnou

vedle komody a opatřenou narudlým stínidlem z pergamenu.

Pak se otevřely dveře do kuchyně a v nich se objevila Helena. Přes pyamo měla

nataený upan a naposled přehlédla uklizenou kuchyň. Pak zhasla a zavřela dveře.

Skoro současně se otevřely dveře dolní koupelny a z nich vyel Jiří, také v upanu a pyamu. I on zhasl a dveře za sebou zavřel.

Stáli teď proti sobě, ti dva, Helena a Jiří.

První se pohnula Helena. Dola k Jiřímu. Jiří rozpřáhl ruce a objal ji.

Nezlob se … Vdy ví, e mám jenom tebe … řekla tie.

Ty se taky nezlob,” odpověděl Jiří. Je to s námi přece naprosto stejné. Mám taky jen a jen tebe. A to místo? U Hlouchy?” Zavrtěla hlavou. Políbili se.

Helena se prohnula v pase jako mladá dívka, její tvář se oddálila od Jiřího a zasmála se astně, vechno zlé a patné je zase pryč, domov je bez problémů, domov je její… to vechno v tom okamiku vyjadřovala její tvář.

Je to stejně poehnání, e se Petr objevil, viď? Vechno se nám od té doby daří. Ty bude zástupcem Hlouchy, máme nové a báječné auto, ty dárky, ty perky… a uvidí, e nám pomůe i v jiných věcech. Třeba s tím ústředním topením … a střechou ..

Jiří s úsměvem kývnul. Znovu se k sobě přivinuli.

Stejně… stejně mi nejde na rozum, kde nadělal ty peníze.

79

Musel být úasně pilný. A dovede asi i rozumně hospodařit. Vdy chce zaloit celou společnost! V jeho letech!

Jiří se cítil trochu poníen. Zaárlil na svého vagra. To ví, tam jsou naprosto jiné monosti …”

Samozřejmě!” ihned pochopila Helena. Ty bys taky leccos dokázal, kdybys mohl.

Usmál se spokojeně nad tou pochvalou.

Ale stejně,” leelo to stále Heleně v hlavě. Kolik asi musí mít, kdy chce zaloit společnost?”

Poloil jí prst na ústa. Nevím. A je mi to jedno. Mlč. Copak na tom záleí, kde a jak sehnal v tý daleký Americe peníze? Hlavně, e je má. A e si vzpomněl na nás, ne?”

Helena kývla a přitulila se k němu. Políbili se.

Bě napřed, přijdu hned za tebou,” řekla po chvíli, pohladila ho po ruce, a na rtech i v očích se jí objevil přislibující milostný záblesk. Jen to tu obejdu a pozhasínám..

Jiří veel do lonice.

Helena Petrovi na okamik zmizela. Slyel, jak se přesvědčovala, e jsou zamčeny

venkovní dveře, pak zhaslo světlo v předsíni. Konečně vela znovu do haly a dola ke stojací lampě, aby i toto světlo vypnula.

Pak se z kouta haly, kde stál ve stínu a eru vysoký uák, k Petrovu i Heleninu

překvapení ozval dívčí hlas.

Mami…”

Ty jsi tady?!” kubla sebou Helena. Proč nejsi ve svém pokoji? Proč nespí? Co tu dělá?!” eptala ostrým tónem.

Co vlastně dělal strýček Petr v Americe… ?

Co tu provádí?! přela Helena prudce otázku. Nemůu usnout.”

Co blázní? Taková mladá a nemůe usnout.” Pak se ale vloudil do jejího hlasu starostlivý mateřský tón. Trápí tě něco? Stalo se něco ve kole?”

Ne, mami, nic,” stáhla se najednou Alice.

Tak a u jsi v posteli. Zítra není ádná neděle, vstává se, rozuměla jsi?! Dobrou noc!” A přece jí cosi neznámého stáhlo hrdlo.

Její dcera vyslovila vlastně stejné otázky jako ona sama?! Ne, nedobré mylenky se

mají co nejrychleji zapudit, rozhodla se.

Alice zatím vstala z uáku a začala se loudat přes celou halu ke schoditi.

80

I ona u měla na sobě pyamo, Petr tie zmizel ve svém pokoji.

Chvíli naslouchal, jak zaklaply dveře Alicina pokoje, jak cvakl vypínač stojací lampy, jak zaklaply dveře Bradových lonice.

Jazyk se mu lepil čím dál tím víc a touha po alkoh o l u vzrostla těmi překákami. Jetě vak musel počkat. Jetě jednu cigaretu. Dům byl tichý a spal spolu s jeho obyvateli, spala i zahrada, omámená tou směsí jasmín o v é a karafiátové vůně, spal, jak se zdálo, i bílý saab na hořejí silnici.

Petr znovu opatrně otevřel dveře pokoje, vyhnul se třetímu schodu a konečně stanul u komody. Do haly padalo jen odraené světlo z ulice a stromy zastíněné světlo měsíčního úplňku.

Nael láhev whisky.

Nezdroval se s hledáním sklenice, zuby vytáhl zátku a lačně pil přímo z hrdla.

V těle se mu začalo rozlévat blahodárné teplo, mozek se začal uklidňovat, vechny

mylenky se zjasnily, vechno začínalo být daleko snazí, průzračnějí, nervy v těl e u si přestaly hrát na straáka a svaly byly tak pruné, e se tomu musel uznaně usmát.

U  zase věděl, e vechno dokáe, e se mu povede dostat se i z téhle situace.

Dokonce u si začínal uvědomovat i kde a jak musí začít.

Zasunul zátku do láhve. Zítra koupí novou.

Začal pomalu, lehce a pruně vystupovat vzhůru ke svému pokoji. Zamkl za sebou.

Pak postavil láhev na noční stolek a znovu přeel k oknu.

Bílý saab tam nebyl.

Překvapeně poodhalil záclonu a pak spatřil edobílý stín, který se tie inul po

svaujícím se asfaltu vozovky. Vypadal jako zlověstný trup edého raloka. Teď’ se

ten stín pomalu, skoro neuvěřitelně a osudově otočil čelem proti němu, proti jeho

oknu a upřel na něj slepé oči. A pak se ty oči prudce oslnivě rozzářily.

Kdosi, uvědomil si, zapjal na palubní desce dálkové světlomety. Mířily přesně.

Petr podvědomě a prudce uskočil od okna za kryt postranní stěny.

Pak se ozvalo ji jen vzdalující se umění motoru.

81

Petr sevřel tvrdě rty.

Vyprovokuje je. Hned ráno začne uskutečňovat svůj plán. A musí je oba dostat na

místo, které zná, kde mu nemohou nic provést, ale kde budou přece jen moci

rozvinout a říci vechno, co od nich potřebuje vědět. J e j i c h plán! Musí se stůj co stůj dozvědět, zda nemají něco v záloze, něco, o čem třeba nemá ani ponětí! A u

také věděl, které místo to bude.

Pak uslyel zvuk nastartovaného motocyklového motoru. To musel být ten Alicin kluk, ten policajt, pomyslel si Petr.

To bylo nepříjejmné, velmi nepříjemné. To mohlo znamenat dalí nepředvídané

komplikace… pokud se mu je nepodaří naopak obrátit ve výhodu, zamyslel se.

Tohle ho napadlo, kdy znovu nahnul hrdlo láhve ke rtům.

17

Zdálo se, e tento červen bude prostě k neutahání.

Ráno bylo jako vymydlené, na nebi ani jediný obláček a slunce se smálo na plné kolo.

Petr se pruným krokem vydal po pískové cestičce k brance, vyel na ulici, odemkl

cortinu a pomalu vycouval z postranní cesty. Pak pohlédl vzhůru na hořejí silnici.

Bílý saab tam stál. Petr se usmál. Nastartoval.

Vypnul spojku, zařadil jedničku a prudce selápl plyn. Cortina se razantně rozjela.

Se zlomyslným úsměvem zaznamenal Petr, e se stejnou akcelerací vyrazil i saab.

Musel dokonce přidat, protoe Petrova cortina měla náskok.

Vydrel to jetě chvíli, pak zmírnil rychlost. Potřeboval, aby ho saab dojel a mohl ho pohodlně sledovat. Potřeboval, aby Frank a Raymnod mohli pohodlně sledovat co bude dělat. Zamířil do centra města.

U včera udělal úplatek svou práci, take dnes ho na hlídaném parkoviti na Národní třídě čekala dvě volná stání.

Kdy se objevil bílý saab, hlídač jako by náhodou právě odstraňoval prázdnou

plechovku od okurek před volným místem, take Frank, který stačil zaregistroval, e Petrova cortina tu stojí, mohl zaparkovat.

82

Oba zůstali ve voze, dokud kolem nich po chodníku neproel Petr, tvářící se, jako

kdy nic netuí. Pak Frank vystoupil a vydal se za ním.

Petr neel daleko. Přeel křiovatku Národní a SpáIené, minul dům sportu a konečně

se zastavil před obchodem se zbraněmi. Chvíli si prohlíel výkladní skříň a pak veel dovnitř.

Chtěl bych koupit pěknou kulovnici, opakovačku s pukohledem. A samozřejmě

střelivo.”

Jistě, pane,” usmála se profesionálně prodavačka. Můete mi předloit povolení?”

Petr sáhl do kapsy a vyjmul svůj americký cestovní pas.

Vy jste Američan?” podivila se prodavačka. Mluvíte báječně česky!”

Trochu jsem se přiučil v letadle. Vecko mám z kníek,” uklíbl se Petr a slečna či paní za pultem se maličko zakaredila.

U chápu,” povytáhla obočí. Bydlitě Miami, roditi Michle.”

Zasmáli se.

Zaádal jsem si o povolení nákupu, nejpozději pozítří bych s ním přiel. Ale napřed chci vědět, co vlastně můete nabídnout.

Zmizela na chvíli vzadu ve skladu a pak poloila na desku pultu tři puky. Kdy jste krajan, tak tahle bříza by byla protekční. Dokonce u jediná, ukázala na krásnou kulovnici a vybalila z koeného pouzdra i poslední model pukohledu, zářícího

modrými protirefIexními čočkami. Fantastickej. I na noc, usmála se. Chcete vědět parametry té flinty?” zeptala se.

Trochu se ve zbraních vyznám, řekl Petr a začal odborně prohlíet kulovnici. Byla to opravdu krásná zbraň. Dával pozor, aby ho Frank výkladní skříní dobře viděl.

Vezmu si ji, řekl po chvílí,

Bodej by ne. V těch vaich júesej byste za ni zaplatil nejmíň třikrát tolik, jestli, byste vůbec něco podobnyho dostal.”

Střelivo se stále jetě prodává po bedničkách?

Jetě nepřili na nic horího.”

83

Tak pět. Chci se naučit sestřelovat mouchy v letu, to se teď nosí, ale seere to

spoustu nábojů.” Fajn. Take vám to mám rezervovat?”

Poloil na pult lákavou bankovku. Jestli smím poprosit ..

Teď u opět el po Národní třídě ke svému vozu.

Loudal se kolem výkladních skříní, aby v těch davech pasantů usnadnil Frankovi

sledováni To byla součást plánu. Podle starých dobrých stopařských zásad zůstal

druhý člen dvojice, Raymond, zřejmě poblí Petrova auta.

Kdy stanul u vozu a chtěl zasunout klíček do zámku, zjistil, e se dívá do upřených očí Evy Skálové, té krásné sekretářky pana Hlouchy.

Rty jí zacukaly nad Petrovým překvapením a nakonec se perlivě rozesmála. Zdá se,

e jsem vás úplně přivedla z míry? Ale je to opravdu jen náhoda, hledám taxi.”

Odemkl vůz, pak odjistil dvířka na druhe straně auta, obeel vůz a dvířka otevřel,

Prosím” řekl taxi je připraveno.”

Vlastně se mu to setkání báječně hodilo. Měl jetě dvě hodiny čas. Potřeboval dostat Franka s Raymondem na Hrad v době, kdy tam bude relativně nejméně turistů. Tedy kolem jedné.

Ale mohu vás ze veho napřed pozvat na skleničku?”

Můete,” pokývla hlavou a zase se jí, jako ten večer v kolibě, objevila v očích veselá ibalská světýlka.

A kam potom?”

Mám nějakou práci v Gogolově ulicí. To je blízko pejcharu.”

Skvělé,” řekl a bravurně se na vozovce Národní třídy otočil do protisměru. Pak se lekl. Ti dva, ho nesmějí ztratit! Zpomalil. I bílému saabu se manévr vydařil.

Jel nyní po nábřeí, pak přejel Mánesův most, vystoupal serpentinami Chotkovy

silnice a konečně zabočil k Hanavskému pavilonu.

Tady zaparkoval.

Postarí elegantní číník byl i v tom červnovém horku oblečen v černý simoking,

sněhobílou koili a černého motýlka.

84

Se zkuenou obřadností je dovedl ke stolku prostřenému neposkvrněným ubrusem a

pak poloil před Petra nápojový a jídelní lístek. Na to se uklonil a zmizel diskrétně jako dědeček z pohádky. Prostě, číník jetě ze staré koly.

Vybral bitter jako aperitiv, jako předkrm krabí koktají, pak teplou americkou unku s brusinkovou omáčkou a rozpečenými rohlíčky a nakonec sachr. Dopřál si skleničku bílého moselského ze sedmičky, leící v kovovém kbelíku vyloeném ledem jako v

prachových peřinkách. Věděl, e zdejí předpisy pro řidiče jsou podstatně

nepříznivějí, pokud se týče alkoholu, ne ve Státech, ale musel to risknout. U pro udrení prestie. Voňavá káva a tenký doutníček pak přímo za volantem jistě vechno spraví.

Eva přijímala vechny pozornosti jako naprostou samozřejmost. Vypadala báječně.

Měla na sobě lehké květované aty s krátkým rukávem a tmavým červeno-modrým

květovaným vzorem, bílou kabelu, ve které nesla také jakási lejstra, vlnité vlasy a nenalíčenou svěí tvář s bezprostředním usměvavým výrazem. Prostě pěkná mladá ena bez starostí, tady od nás, z Prahy.

Uvědomoval si to a jako by ho to trochu drádilo.

Utřela si ústa ubrouskem, spokojeně se napila a řekla zase s tou vrozenou

samozřejmostí. Děkuju. To jsem si snad ani nezaslouila.”

Zaslouíte si mnohem víc,” odpověděl. Ano? A za co? Proč?”

Protoe jste mladá. Mládí si zaslouí vechno, protoe stáří obvykle u nemá proč

utrácet.”

,,Á, pán je zase tím filozofem divného náboenství?”

Ne. Jsem jenom starý.” Zatvářil se tak opravdově a smutně, e mu to na chvíli skoro uvěřila. Tedy proti vám,” dodal. A představte si, e mám úplně stejnou mylenku a touhu jako doktor Faust nebo Dorian Gray. Jenom nevím, kde nalézt toho ďábla.”

Mám vám pomoci?” zeptala se s hranou naivitou.

Budu rád, jestlie jste opravdu ďábel.” ,,Moment: Čím se mi upíete?”

Tady ji potřeboval mít. Zatvářil se zmateně, chlapecky, jako by lovil v tom zmatku

očima slova.

85

Upíi? Myslel jsem, e jste to u poznala…”

Vesele a pobaveně se zasmála. Tak na to je zatím spousta času. A můu vás

ubezpečit, e samotou netrpím.”

Mohu se ovem upsat i tímhle.” Sáhnul do kapsy a poloil na stolek tuhou kartičku s firmou výcarské banky.

Pohlédla na ni. Docela ledabyle. Pak se zhoupla dozadu v bambusovém křesílku a

řekla: Máte cigaretu?” Prosím,” zapálil jí.

Já nevím, kolik máte peněz,” usmála se. Vůbec si asi nedovedu představit, co peněz se dá vydělat v té vaí Americe. Ale budete se asi divit, ani mě to tolik nezajímá.

Nechci ít v ádné Americe, nerozuměla bych tam ani řečí, ani lidem, a tady se mi líbí a docela dobře si vystačím, jste naivní, pane. Copak se můete ďáblu upsat penězi?

Copak ďábel potřebuje peníze?” Zase se rozesmála tím hezkým perlivým smíchem.

Dohřála ji ta přímočarost.

Také se rozesmál. Jste báječně vtipná, Evo. Ale ten keft asi opravdu neuděláme.

Nejste toti ďábel, protoe o něm vůbec nic nevíte.”

Myslíte?” mrkla koketně okem a připomněla svou enskost.

I ďábel ije jen na t o m h l e světě a je podřízen jeho zákonům a potřebám,”

nevěnoval Petr téhle návnadě ádnou pozornost.

Zahleděl se jí upřeně do očí. Uhnula jimi.

Ten lehký, elegantní, vtipný rozhovor, jaké měla ráda, se najednou jeho zásluhou

opět změnil v jakési vyznání, navíc něčeho, co ji vůbec nezajímalo. Přestala se cítit dobře. Měla radost z toho setkání na Národní třídě. A teď ten mu, který se jí líbí a který tu sedí proti ní, jí najednou začal připadat jako z jiného, neskutečného světa.

Snaí se ji ohromovat něčím, co vlastně vůbec není důleité! Napila se chladivého

vína. To studené víno ohřálo krev. Chtělo se jí nesouhlasit.

Nejsem asi ten pravý čert,” schválně sníila ďáblovu hodnost. Nevím toti, co ten vá vlastně vůbec chce?!”

Svobodu, slečno, jako kadý padlý anděl,” usmál se.

86

A co je podle vás svoboda?” zeptala se dutě.

Byl příli zaujat svou mylenkou, svým přesvědčením, ne aby postřehl, e přestřelil, e narazil na něco, čemu asi vůbec nemůe porozumět,na člověka, který neumí myslet v jeho kategoriích, protoe nemusí.

Peníze,” řekl tie. Jenom peníze znamenají na tomhle světě svobodu. A já svobodu miluji. Nedovedu bez ní ít. A iji přece jenom jednou? Proto ji musím mít st ůj co stůj, za kadou cenu, a proto ji taky mám. Poloil svou ruku na její. Chci ji nabídnout i vám, zahleděl se jí do očí. Teprve nyní si uvědomil, proč jí to vechno říká, proč se tak přiznává, odhaluje, provokovala ho. Stala se najednou tak nepřístupná, e ji prostě musel dobýt. Nebo se alespoň pokusit.

Trochu nepřirozeně se zasmála a vymanila svou ruku z jeho dlaně.

Hleděli teď dolů z terasy, pod sebe, na město, jeho staré věe leely rozloeny

malebně po obou březích iroké řeky, překlenuté starobylými mosty. Vypadalo to,

jako by jí Petr tohle vechno nabízel.

Nezlobte se, ale já mám z ďáblů strach. U odmalička,  znovu se nervózně usmála.

.Prostě, zmýlil jste se. A já taky.” Pak pohlédla na hodinky. Páni! Vdy u jsem tam měla být! A víte kvůli čemu? Zas “u vesele se mu podívala do tváře. Ne.”

Kvůli penězům. Potřebujeme od těch projektantů, aby sníili rozpočet. No, tak tam

éf poslal enskou. Chytré, co?”

Určitě se vám to povede,” zdvihl Petr ruku na pokyn číníkovi.

Náhle si uvědomil, e prohrál. Ale neměl čas bojovat dál. Byli tu Frank a Raymond!

Mrzelo ho, e vechno takhle dopadlo. Nečekal to. Ale mávnul nad tím nakonec

rukou. Hloupá holka. A vypadala docela jinak, rozumně!

Bělovlasý číník v bezvadném smokingu u uctivě počítal na účtence.

Kdy doli k parkoviti, podala Eva Petrovi ruku. Nikam mě nevozte, ten ateliér je přesně támhle,” ukázala nikou. Rozloučili se.

87

Jel nyní po Mariánských hradbách. U Praného mostu svítila zelená u dlouho. Přidal plyn a zlomyslně přejel na lutou. Viděl, e saab risknul pokutu a přejel na červenou.

Uklíbl se.

Pak u dodrovali rovnoměrnou vzdálenost jak v Jelení ulici, tak v Keplerově.

Konečně zmírnil rychlost. Zanechal po levé ruce Černínský palác, Loretu a konečně

zastavil na parkoviti Hradčanského náměstí.

Zamkl vůz a rychlým krokem vstoupil na první hradní nádvoří. Otočil se. Spěchali za ním, Frank i Raymond.

Byl klidný a současně napjatý do nejvyí míry. Potřeboval vědět, znát.

Teď v brzkém odpoledni bylo hradní nádvoří skoro prázdné.

Stanul před obrovskou, mohutnou, převysokou stavbou chrámu. Vstoupil dovnitř.

ero mu na okamik zaslepilo oči. Pak se zorientoval.

Ke kapli Boího hrobu ve velké věi chrámu se blíila mení skupinka německy

hovořících turistů. Průvodce právě podával historický výklad.

Petr se přidal ke skupince jako poslední. Ostraitě pozoroval okolí. U se přece ti dva m u s í objevit! Skoro vichni turisté ji zmizeli v prostorné kapli.

Pak ho kdosi vzal pevně za loket. Ocitli se v erém stínu mramorového památníku

polního marála hraběte Leopolda lika.

Byl to Raymond, který Petrovi pevně stiskl loket. Frank stál teď proti němu. Usmíval se, jako by se byli rozeli včera večer. Pak v jeho pravičce cosi cvaklo a objevila se lesklá čepel noe vyhozeného pruinou.

Jeden ze dvou muů, stojících v eru pod kazatelnou, sebou trhnul, ale ten druhý,

rozloitý, jej chytil pod paí. Klid, poručíku, jen a si povědí, co potřebují.

Mají toho zřejmě na srdci dost.

,Helou!” řekl Frank přátelsky. Tak jsme se zase potkali, e jo? Mluvil americkou angličtinou se silným protahovaným jianským přízvukem.

Také Petr se usmál. Dalo to fuku? Je mi líto.”

e jsi vlastně z týhle země, to jsme přece věděli, kamaráde, dodal Frank.

88

Dluí nám navíc vejlohy s tímhle vejletem,” doplnil ho Raymond.

O. K. Předlote si účet.”

To nám bude muset udělat ty, Peter,” pokýval Raymond melancholicky hlavou.

Zapomněl jsi zřejmě na nás.”

Raymond zkueným hmatem stáhl Petrovi ruku na záda, take se Petr nemohl ani

pohnout. Frank přistoupil těsně k němu a zaimral mu broueným krajem čepele noe

lehce pod bok. Nebo to snad bylo schválně …?”

Petr se usmál. Dej to pryč, Franku, mohl bys mě říznout a mrtvý mu, není k ničemu.

Pracujete pro ně, nebo na vlastní pěst?”

Frank se usmál. Tak povídej. Kde to vechno má?”

Tady, zdvihl Petr oči k čelu. Pracujete pro ně?” opakoval otázku.

Raymond pokýval hlavou. Má pravdu. Mrtvý mu není k ničemu. Ale nemá ani ivot,

co tomu říká? Jako Mr. Brown.

Petra zlověstně zamrazilo v zádech, ale ovládl se a provinile se usmál, pokrčil

rameny.

Nečekal jsem, e mě najdete. Well, prohrál jsem. Bylo mu u jasné, e pracují na

vlastní pěst. V tom byla jeho výhoda. Kdy se jich definitivně zbaví, bude definitivně svobodný. Ne mrtvý, jako Mr. Brown.

Fajn. Tak, zpívejl”

Petr pokrčil rameny. Zabezpečil jsem se. Vyzvednutí musím ohlásit minimálně tři dny předem. Doklad vůbec nemám u sebe. Horečně přemýlel. Kde je?”

U jisté osoby.”

Pak syknul, jak mu Raymond stáhl bolestivě ruku za záda.

Taky nemůu vyletět odtud jako pták. Jsem u příbuzných, jsem normálně policejně

hláen. Vzbudil bych a vy taky, podezření. Snad vám u dolo, e nejsme ve

Státech?”

Dobře. Jsme tady s tebou. Kadou minutu. A tu flintu si raději nekupuj. Je

nebezpečná. A my tu máme arzenálu víc.” Je mi to jasný,” neodmlouval Petr.

Jak vidí, najdeme si tě kdekoli na světě.”

89

Rozumím, kývl. Kdy bude mít vechno připraveno?

Pozítří,” řekl po chvilce rozmýlení Petr.

To je v pátek? Ano. Kdy, kde, jak? zeptal se Frank. Vyjedu ráno vozem. V osm.

V půl osmé. A přesně, opravil ho důrazně Frank.

Dobře, v půl osmé. Pojedu směrem k centru. Zaparkuju u hotelu Intercontinental.

Vejdu do jídelny. Tam můeme vechno vyřídit včetně dobré snídaně. Je to cizinecký

hotel, nic nebude nápadné. Víte, kde to je?

Bez obav. A nezapomeň, e vechno známe!4

Jo, usmál se Petr. Pak dodal: Vidíte, e jsem to promyslel a vzdal, jetě ne jsem sem veel. Neodpověděli.

Znovu to pevné Raymondovo sevření ruky. Pak se Frank rozhlédl. Stáli dosud ve

stínu zkamenělého hraběte lika sami. Frank začal úspornými tvrdými pohyby

políčkovat Petra na obě tváře. Klidně a bez zlosti.

Pak se ozvalo Raymondovo varovné syknutí. Frank se otočil.

Vedle nich, jako zjevení, stála stařenka, se sepjatýma rukama, neschopná slova. Jen její oči se na ně vytřetěně dívaly.

Naposled se zaleskla čepel noe, ne sjela zpět do pouzdra. Raymondovo sevření

povolilo. A u vichni tři rychlými kroky zmizeli směrem k hloučku turistů a splynuli s ním. Babička nestačila víc, ne se rychle několikrát pokřiovat.

Petr stál v kapli Boího hrobu a nevímal si dvou muů, kteří na něho zamračeně

hleděli.

U je nejvyí čas se dozvědět, o co jde! řekl tie mezi zuby poručík Polák

Havel se usmál. Jen klid. Zřejmě dojednávají podrobnosti toho lovu na medvěda, ne?

Polák se uraeně a netrpělivě uklíbl, ale spolu s Havlem se otočil a s provokativním nezájmem hrál milovníka gotického umění.

Teprve nyní si Petr uvědomil, jak na něho nová situace dolehla plnou tíí.

Tak Mr. Brown . .

Dostali to z něho. Je mrtvý …

90

18

To odpoledne skončilo Alici Bradové vyučování o půl třetí a ona s dalími spoluáky vyběhla z bran gymnázia. Dnes ji tu čekal Mirek Benda na svém motocyklu. Měl po slubě a byl v civilu.

Odfrčeli k Parku kultury a oddechu J. Fučíka.

Napřed vypili limonádu, pak si koupili sladkou růovou vatu na pejli, Alice přinutila Mirka, aby s ní zvládl dvě kola na vysokém řetízkovém kolotoči, protoe tenhle poitek si nedovedla nikdy odřeknout a bude na něm jezdit asi i kdy jí bude jednou sedmdesát a pak Mirek přinutil Alici postavit se ke střelnici.

Tak a co teď chce, povídej. Růi? Cukrovou panenku? Nebo se mám pustit do toho

velkýho medvěda?” řekl s převahou elitního střelce.

Jen se nevytahuj, uklíbla se Alice. Posledně tě to stálo skoro dvacku, ty dvě

papírový růe. Mirek nakrčil nos. Bude koukat! Zaručeně střílím líp ne ten tvůj

divnéj strejda.”Vysvětli to! řekla nedůtklivě Alice. Co ty mu má co říkat divnej stejda.

Je náhodou moc fajn! Jo, báječnej, namířil puku, kterou mu nabila dívka za pultem.

Tři rány a tři papírové růe na pejlích se skulily na podlahu.

Mirek se pyně usmál, zakoupil jetě tři rány. Pak se rozbuil kovář na kovadlině,

jelenu spadly parohy a medvěd se začal tlouci předními tlapami do prsou.

Dáte si jetě? nastavila černovlasá dívka za pultem dlaň a olízla si rty.

Mírek se s vítězným úsměvem otočil. Alice tu nebyla.

Poloil puku na pult a začal se rozhlíet. Stála opodál a lízala z kornoutu zmrzlinu.

Doel k ní. Co blázní? Proč jsi zmizla?

Alice sebou prudce kubla. Chová se jak vesnickej křen na pouti!4 Ihned si

uvědomila, e tohle říkat neměla. Ani nechtěla. Ale, u to bylo venku.

Mirek nad tou urákou zrudl. Děkuju,” řekl chladně. Budu muset jít, ulízla Alice z kornoutku. Mrzelo ji to vechno a přestalo ji to tu bavit.

91

Zapomněla jsem strejdovi uklidit pokoj,” řekla, netuíc co tím způsobuje, a e to zavinilo to černé děvče, na ně zaárlila.

Mirek hvízdnul. Páni! To mě podr! Ty tomu strejdovi dělá snad i pucfleka?! To

zase neměl říkat on.

Co si to dovoluje? Jsi pitoměj! Petr je nae návtěva! Já se o něj starám docela

moc ráda, protoe je slunej a je to gentleman! To jen ty vidí ve vem samou

patnost a pořád jen někoho podezřívá.

Mirek se rozhodl napravit co se dá. Tak počkej…

O tý fotce jsi mi pověděla ty sama. Tak co se na mě zlobí?

Takováhle omluva samozřejmě jen přilila olej do ohně. Se … se . . z a l y k a l a se a zakoktala rozčilením. Se prostě policajt! A vesnickej!”

Byla nejen rozčilená, byla vzteklá. Uvědomovala si to. Uvědomovala si také, e je

sevřena jako ve dvou mlýnských kamenech, z jedné strany láska k Mirkovi, z druhé

strany okouzlení strýčkem Petrem. Proto to ubliování, kterému se nedokázala

vzepřít. Mirek strnul. Tak ti něco povím!”

Nechci nic slyet!” stupňovalo se její rozhořčení. Včera v noci zastavil před vaím domem vůz. Bílý saab. Najednou rozsvítil dálkový a přímo do oken tomu tvýmu strejdovi! Vystoupil jeden chlapík, okamik koukal, pak zase vlezl do auta, světla

zhasla a vůz odejel. Co ty na to? To je normální?” dodal vítězně.

Take, take ty mě pehuje?!” zasyčela Alice. U ztratila soudnost i kdy si to uvědomovala.

Coe?” nechápal pohaněný Mirek vůbec smysl její odpovědi. Mluvil přece o něčem docela jiném?!

No, pehuje! Nebo ne?” vypískla skoro hystericky.

Mirek se napřímil. Nezapomeň, e jsem ..

Já vím,” mávla unaveně rukou. Esenbák.”

Kdy chce, tak orgán Veřejné bezpečnosti,” řekl náhle Mirek tvrdě. A na tohle vechno se podívám!”

Alice se otočila na patě a rázně vykročila směrem ke stanicí tramvají.

Kam jde? Tak počkej přece! Koně máme támhle! Alice se neotočila, jen přidala do

kroku.

Kdy v podvečer nastupoval v Planovicích do sluby Mirek Benda řádně se ohlásil

nadporučíkovi Součkoví, tak se znovu nadýchl, dodal si odvahy a řekl: Mám prosbu,

soudruhu nadporučíku.

92

Souček si ho podezřívavě prohlédl. Tak mluv.

Potřeboval bych na dva dni volno.

Jo? protáhl se zájmem Souček. A nač?

Rodinné, důvody, soudruhu nadporučíku.

No né! Snail se dodat své řeči co nejironičtějí tón. S tvou matkou jsem včera

mluvil a vůbec nic mi nepovídala?

Nejde o maminku …

Souček náhle, pruně a bez jakéhokoli předchozího varování povstal. Pohlédl na

hodinky. Soudruhu nadpraporčíku, zanedbáváte svou slubu u dobrých deset minut.

Zdrujete i svého nadřízeného. Vzhledem k tomu, e je vaemu nadřízenému jasný,

e jde zase o tu holku, vae ádost se zamítá! Po slubě si za ní jeďte třeba do

Tramtárie.

Provedu! srazil Mirek paty. Nic jiného mu toti v tomto okamiku nezbývalo.

19

No, konečně e jdel zavolala z kuchyně Helena, ky Petr veel do haly. Vichni

mutí jsou stejní, Jirka přiel teprve před deseti minutami a ty a teďka. Co pořád děláte? Já abych večeři ohřívala. U se můete posadit ke stolu, za chvíli budu nosit jídlo!

Vechno v hale, v celé vilce, ovzduí i vůně, byly jaksi slavnostní. Petr nechápal. Na stole leel čistý sněhobílý ubrus. Váza s květinami, na malém stolku láhev whisky i láhev slivovice, sklenky a zase váza s květinami, vzduchem se linula taneční hudba.

Pak povstal z uáku Jiří. V ruce dosud drel rozevřené noviny, na sobě měl krátký

letní pánský upan, take vyhlíel jako domácí pán z anno dazumal. A navíc

zářil těstím. Doel k Petrovi, spiklenecky ho pleskl po ramení, pak nalil dvě sklenky, přiukli si. Kamaráde, klaplo to. Podepsali.

Petr konečně pochopil a také se rozzářil v úsměvu. U rozumím! Tak blahopřeju, ukl si s Jiřím znovu, pane zástupce!

93

To u vela do haly Helena a na podnose nesla dobroty, vonící víc ne celá její

zahrada. Nosí nám samé těstí, Petře! Měl bys přijídět častěji!

Pokusím se, usedl Petr za stůl. Hned přítí týden, doufám.

Co přítí týden? O čem to mluví? podezřívavě se na něj podívala Helena.

V patek se podívám do Helsink.

Coe? Ty chce odejet? polkla Helena.

Musím přece ten obchod pomalu rozjet, ne? Začíná se mi čím dál tím víc zamlouvat.

A musím taky splnit slib, otočil se na Jiřího, který docela potěeně kývl na souhlas.

Do Helsink,” řekl Jiří k Heleně. Slyelas to. On to řekne jako chleba! zasmál se.

Na, na jak dlouho? V Helenině hlase se ozval smutek z rozloučení.

Cosi se s hlukem řítilo dolů po schodech. Byly to holandské dřeváky od strýčka Petra a v nich Alice.

Mami,” řekla rychle, zapomněla jsem si u Jirky matyku, za chvíli jsem tady, jo?

A co večeře?”

Ale to u Alice neslyela, nemohla slyet, protoe za ní bouchly domovní dveře.

Helena se káravě podívala na Jiřího, pak pokrčila rameny a začala rozdělovat na

talíře kousky masa. Na jak dlouho tam jede? vrátila se zase ke své otázce.

Zatím jen na chvíli. Vrátím se asi ve středu. Ale přítě bych mohl vzít s sebou Aličku, co říkáte? Tak na čtrnáct dní. A se taky trochu podívá po světě.

Ostatně bude mít prázdniny.” Pak se otočil na Jiřího. Musí jí zaádat o pas. Co nejdřív. Bez toho to zatím nikde nejde.

V Heleně se zatajil dech. S sebou, do Finska? To nemyslí váně?”

Proč bych to jinak říkal?”

Ale… ale to je báječné, Petře!” Pak s rozzářenýma očima vítězně pohlédla na Jiřího.

Viď, Jiří?”

Tak a to vechno vyjde,” řekl blahosklonně její manel a nalil nové sklenky.

Petr se zařízl noem do pravého bifteku. A jeslipak víte, co se mi tady u vás vůbec nejvíc líbí? Tak pověz,” řekla Helena.

94

Ta vae chata. Ten vá srub, navázal na Heleninu otázku Petr. Chtěl bych se tam

jetě jednou podívat.

Jsem ráda, e jsi se konečně usadil. U jsem tomu nechtěla věřit, řekla Helena.

A co ti brání? podivil se Jiří a navázal na svou lásku, srub.

e v pátek jedu. Vlastně letím.

Vdy se zase do týdne vrátí? Alespoň jsi to říkal, znovu zpozorněla Helena.

To ano, ale stejně, kdybych mohl, tak se tam vypravím jetě dneska a budu tam

prostě bydlet, zasmál se.

Máme troje klíče, viď, Helo? otočil se Jiří na Helenu. Ano.

Tak si jedny vezmi a jeď na srub, kdy chce. Kde je klíč od sklepa, to ví, a e je tam zásoba jídla, pár láhví, to ví taky, ne?

Petr se zasmál. Fajn. Bylo by to báječný. Ale, nebude vám to vadit?

Co by nám vadilo, prosím tě? ohradil se Jiří. Jsem rád, e se ti tam líbí. Mně taky.

Kdybych mohl, tak se tam odstěhuju. Nedovede si představit, jak se těím na penzi.

Tady mě nikdo neuvidí. Konečně se budu moct věnovat něčemu pořádnému!

Nerouhej se, podotkla Helena.

Vůbec se nerouhám. Svého místa si, prosím, váím! Ale pak! Budu chodit n a ryby a

budu je prodávat u Malinů v hospodě. Kadý den čerstvý! A tam nad námi si zaloím

zeleninovou zahrádku. Pak mrknul na Petra. Posly, ty u to tam zná. Tak si

představ, čerstvý ryby, čerstvá zelenina, pořádný roeň, rýové víno, který tě přijde litr na čtyři koruny a na tu terasu by se vely přesně čtyři stolky se estnácti idličkama. Ví, co sem nahoru přijde za léto lidí? To by byl keft!

Petr se pobaveně napřímil v idli. To teda jo! Jene ne u nás, ohrnul rty Jiří.

Znovu ti říkám, nerouhej se! Buď rád, čeho jsi dosáhnul! zamračila se Helena.

Jiří sklopil oči.

Zato Petr se rozesmál. Nezadritelně, bouřlivě, spontánně.

96

Čemu se směje?” nechápal jeho vagr.

e v ů b e c n e j s t e j i n í n e  já.”

A proč bychom měli být jiní?” stále nerozuměl Brada.

No právě…” smál se Petr dál. Máme tyté touhy, tyté sny… jene vy nemáte sílu je uskutečňovat. Já ano.”

Večer strávili vichni podomácku, dívali se na jakousi televizní inscenaci. Po

sportovních zprávách li spát.

Kdy Petr usínal, uslyel hluk motocyklového motoru. Za chvíli klaply domovní dveře a vela Alice.

To tu zase byl ten Mirek, ten policajt, pomyslel si.

Nevěděl, e se ti dva opět smířili a e tématem jejich rozhovoru byl opět strýček Petr.

20

Pořad Dobré jitro ohlásil v sedm ráno polojasné počasí, nevýraznou tlakovou výi,

která bude i nadále ovlivňovat střední Evropu, a na modrém nebi se objevily bílé

obláčky.

I dnes Petr trpělivě čekal, a se za jeho cortinou rozjede bílý saab. Věděl, e se tady svých pronásledovatelů nezbaví a nechtěl zatím riskovat nějakou honičku, i kdy

naprosto nutně potřeboval být sám, aby si obstaral, co ke svému plánu nutně

potřeboval.

Netuil, e za bílým saabem v nenápadné, dlouhé, ale pro řidiče dostatečné

vzdálenosti začal sledovat oba vozy motocykl, řízený Mirkem Bendou. Mirek se ani

nestačil převléknout to ráno po slubě do civilu,

to mu trochu vadilo, protoe vůbec nepotřeboval vyhlíet jako motohlídka

Bezpečnosti. Netuili to pochopitelná ani oba mui v bílém saabu.

Petr se propletl ulicemi v centru města a konečně zabočil na stanovitě aut. Hlídač ho navedl na volné místo a toté učinil za chvíli i s bílým saabem.

Petr zamkl pečlivě vůz, zaplatil stojné a pohodlným krokem zamířil k obchodnímu

domu. Zdálo se, e saab a jeho osádku vůbec nezaregistroval.

Mirek Benda zaparkoval motocykl u zadní stěny celní budovy a hlídač mu jen

přátelsky zasalutoval. Uniforma nepotřebovala podle něho ádné dalí formality.

97

Raymond zůstal sedět jako obvykle ve voze, Frank se vydal za Petrem. Nijak svou

přítomnost neskrýval.

Oba zmizeli za chvíli v hlavním vchodu obchodního domu.

Mirek zaváhal.

Co má vlastně ten Aličin strýček za lubem? Jde opravdu něco nakupovat? Nebo je to

nějaký úhybný manévr? Dobře si viml bílého saabu, jedoucího celou cestu za

Petrem. A nezapomněl, e ten vůz u jednou viděl, tehdy v noci, kdy svítil svými

světlomety do Petrova pokoje.

Nakonec se rozhodl počkat venku.

Obchodní dům byl nabit lidmi.

Petr se zastavil v přízemí u prodejny suvenýrů a zdálo se, e pečlivě vybírá. Hlavně se vak potřeboval zorientovat.

Konečně zakoupil ozdobnou záloku do knihy a potitěný átek s Hradčany. A vyjel

vzhůru do dalího patra po pohyblivém schoditi.

Frank vyjel asi o pět návtěvníků za ním.

Petr si teď stoupl k věákům s vystavenými pánskými kalhotami. Zdálo se, e pozorně vybírá, prohlíel cenovky, prsty zkouel kvalitu látek.

Asi patnáct kroků za jeho zády tu jezdil nákladní výtah.

Frank se leérně opřel o nosný sloup, stojící poblí pohyblivých schodů, hleděl na dav nakupujících, sledoval Petra a měl zřejmě stranou chu zapálit si cigaretu.

Teď přijel nákladní výtah, otevřely se oupací dveře, vyel mu v modrém pracovním

pláti.

Dveře výtahu zůstaly otevřené. Petr se rozhodl.

Dlouhými, rychlými kroky se ve vteřině ocitl uvnitř.

Stiskl spínač, označující podlaí.

Vyel po chvíli z prodejny potravin, rychle a krátce se rozhlédl a zmizel v průchodu kolem pokladen kina.

Mirkovi Bendovi vak neuel.

Máte těstí, pane, usmála se na Petra slečna za zaskleným okénkem. Máme tu jetě

poslední dvě letenky. Jinak byste musel počkat a do neděle.

98

Petr kývnul.

Budete chtít přes váhu na zavazadla? Ne, děkuji. Pocestuji nalehko.

Take to bude …

Mohu platit ekem v dolarech?” přeruil ji Petr, ani se zajímal o výi ceny.

Samozřejmě. Dovolte, řekla, vzala předloený prázdný ek a na okamik odběhla,

aby si ověřila jeho platnost.

Stačil si jetě zapálit cigaretu a pozorně se rozhlédnout. V hale nebyl ani Frank, ani Raymond.

Vechno je v pořádku, pane, usmála se slečna za okénkem. Petr vyplnil ek. Letadlo GSA odlétá v patnáct třicet, autobus na letitě z air terminál tady nedaleko u nábřeí ve třináct čtyřicet. Můete pouít i taxi, ale je nutné, abyste byl hodinu před odletem na letiti. Tady je vae letenka, podala mu bloček s červeno modro bílými pruhy.

Přeji vám hezký let.

Vyel znovu zadním vchodem a pak se vmísil do davu a vydal se spokojeně ke své

cortině na parkovitě přeplněné vozy.

Bílý saab tam stál, v něm seděl za volantem Raymond a vedle něho Frank. Zřejmě se

vzdal pronásledování a hledání. Cortina stála tady a Petr se musel vrátit.

Petr, jako by je teprve nyní zpozoroval, se vesele usmál a maličko jim zamával. Pak nasedl a rozjel se.

Bílý saab se dvěma podmračenými mui za ním.

Mirek Benda, který celou dobu, co Petr nakupoval letenku, stál vedle trafiky za

průchodem, aby měl na očích oba východy, vstoupil do haly.

Jaká to byla letenka, slečno? zeptal se dívky za okénkem a usmál se.

Nerozumím vám, přelétla slečna pohledem Mirka a jeho uniformu.

Ten pán, co právě odeel. Kam a kdy letí?

Trochu překvapeně pohlédla do seznamu, leícího vedle ní na pracovním pultě.

Curych. Odlet v patnáct třicet, zítra, soudruhu ..

Děkuji, soudruko, zasalutoval Mirek a vyběhl z haly.

Spatřil jetě, jak Petrova cortina vyjídí z parkovitě směrem k Václavskému náměstí a za ní e vyjídí i onen záhadný bílý saab, obsazený opět oněmi dvěma neznámými mui..

99

Pak přistoupil k překvapené dívce za okénkem dalí mu. Byl rozloitý a bezostyně

kouřil cigaretu. Sáhl do kapsy a před očima jí podrel svůj sluební průkaz

nadporučíka Bezpečnosti. Zavolejte mi, prosím, soudruha vedoucího. Ten pán smí

toti odletět jen s naím výslovným svolením.”

Ano, samozřejmě,” řekla poplaeně a povstala. Ale my jsme nekuřácké pracovitě!”

dodala pak kuráně, asi proto, aby se mu nějak pomstila za to leknutí.

21

Bylo u pozdní odpoledne.

Petr měl na stolku ve svém pokoji rozloenu cestovní branu a ukládal do ní teď ty

nejnutnějí věci. Jako vdycky soustředěně, klidně, chladně.

Vedle brany leely popruhy s pouzdrem na pistoli.

Pohlédl z okna a musel se usmát. Mají výdr, hoi. Bílý saab stál na hořejí silnici nehnutý, jakoby zamylený a leskl se v zapadajícím slunci jako oslnivě zářící kapka roztaveného cínu. Pak se ozvalo zaklepání na dveře.

Petr rychle vhodil pouzdro s pistolí do brany a zatáhl zip. Ano?” řekl.

Dveře se otevřely a vela Alice a za ní Mirek Benda. Byl podmračený, ale současně

nervózní. Přece jen se necítil v tomto cizím prostředí a s tímhle člověkem dobře.

Snad proto tak přísně řekl: ,,Dobrý den.”

Petr okamitě pochopil, e ti dva nepřili jen pro nic za nic, na zdvořilostní návtěvu, e za jejich přítomností je cosi jiného, jemu nepřátelského. Pouil své obvyklé zbraně.

Zářivě a přátelsky se na oba usmál. Pak ukázal rukou na branu a na papíry,

rozloené na stolku.

Promiňte mi ten nepořádek, ale dávám dohromady to nejnutnějí, co si musím vzít, a sepisuju, co vechno musím v Helsinkách vyjednat.”

Neletíte do ádných Helsink,” řekl tvrdě Mirek.

100

Je to vechno podvod. Letíte do Curychu!

Alice strnula a nevědomky si vsunula kloub ruky do úst.

Petr naprosto nechápavě pohlédl na Mirka a rozpřáhl bezbranně ruce. No ovem, e

musím napřed do Curychu. Musím vechny své obchodní transakce dohovořit předem

se svou bankou. Moje podpisy musí být pro tak vysoké částky notářsky ověřeny. A

moje banka je v Curychu. Jak to mám jinak udělat?”

Pak sáhl do kapsy, vyjmul náprsní taku, z ní bankovní tiket s firmou výcarské

banky. Podal jej Mirkovi. Potom omluvně pohlédl na Alici.

Mirek drel v ruce ten kousek papíru, jako by to byl úlomek havého eleza. Tuhle

odpověď nečekal. A je to přece tak logické a neuvěřitelné, nevyvratitelné . -. A přece to nemůe být pravda!

Petr, jako by tuil tok Mírkových mylenek, na něj váně a přátelsky pohlédl. Můu tě o něco poprosit, Mirku? Nevadí ti, e ti tykám?”

Ne,” řekl Mírek a zarděl se, vyveden tím tónem z rovnováhy. O jakou prosbu jde?”

Ví, nemám teď zrovna moc času.” Mirek kývnul.

Petr s uspokojením pohlédl na Alici. U je konečně zase oba má tam, kde je

potřeboval mít.

Přítí týden se vrátím z Finska a někam si sedneme. Vichni tři, a popovídáme si.

Takhle to přece nemá smysl? Já se ti nelíbím, ale ty mně ano. Nevadí mi to, na mou

dui. Je na mně, abych tě přesvědčil. A udělám pro to vechno, co je v mých silách.

Čestné slovo. Moc chci, abychom si vzájemně porozuměli. Jsi rovný, čestný a fajn

kluk. A já, třeba budu i tvůj strýček? .. Usmál se a Mirek znovu zrudl.

Petrovy zuby opět zasvítily pokojem. Napřáhl ruku. Tak co, jsi pro? Přítí týden?”

Alice zářila. Vechno dopadlo báječně, báječný byl strýček a báječný byl i Mirek. To bude správný,” vykřikla.

Mirek váhavě a s donucením přijal Petrovu ruku.

Neboj se. Tohle pohlédl na svou pravičku tě přece k ničemu nezavazuje?”

101

Kdy za Alicí a nahlodaným Mirkem zapadly dveře, zhluboka si oddychl.

Pocítil náhle hroznou osamělost, jako by se ocitl někde na pustém ostrově.

Helena, to byla jeho sestra. A hloupá domácí panička, jakých jsou na světě milióny.

Miluje ho. Nezradila by ho, leda z hlouposti. Jiří, to byl ubohý měák s nicotnými a malými sny, který by ho zradil v okamiku, kdyby kvůli němu měl mít větí malér.

Jinak byl spolehlivý. Ale co ti ostatní?

Co Alice, na její získání vynaloil tolik kouzel a která navíc byla spoutána

příbuzenskou vazbou? Je pod jeho vlivem jen tehdy, kdy je s ní, kdy s ní hovoří,

kdy působí svou osobností. Jakmile se vymaní, tak pochybuje a pochybuje, stává se

pro ni cizím člověkem. A ten její Mirek? Venkovský kluk, ale od prvního okamiku

ostraitý a nepřátelský jako hlídací pes, který v něm cítí rasa. Snad to dělá taky to jeho řemeslo. Jene, vypadalo to tak, e by byl stejný i při jiném zaměstnání …

A konečně, Eva. Obyčejná hezká mladá holka, jakých je tisíce a které se dají omotat kolem prstu, omámit, vyuít jako ta nejsnadnějí věc na světě. A přece mu unikla!

Dokonce mu to řekla! Byl pro ni po vech svých nabídkách divný člověk s divnými

názory, z nich dostala strach. Proč? Jak je to moné?

Co tu u vech těch tří neklape? Co tu selhává? Teď u to sice bylo jedno, ale přece jen … Peníze zatím vdycky přináely ty zázraky, které očekával. A u nich to začalo ztroskotávat… Pak si najednou přesně a ostře uvědomil, e tihle tři by mohli být stejně nebezpečnými protivníky jako Frank Harriman nebo Raymond Smith. I kdy

úplně jinými zbraněmi. Vlastně jsou jimi…

22

Zabodl do Mirka pátravě oči. To myslí váně?! Váně, řekl pevně Mirek, sedící

proti němu u psacího stolu sluebny, ruce v klíně, protoe nevěděl, co jinak s nimi.

102

e lidi zblbnou pro tak zvanou lásku, to jsem slyel.” Pohlédl Souček na Mirka.

Dokonce jsem to velmi dobře poznal i osobně, mladý mui. Ale e by se do toho

měla plést hned celá detektivka?!”

To, to není detektivka, soudruhu nadporučíku!” řekl rozčileně Mirek.

A co se mi tu tedy snaí vykládat? Fakta.

A na ta svoje fakta chce zejtra volno? Má letět do Curychu. No a? Tam lítá lidí..

Měl letět do Helsink!

Sám jsi mi řekl, jak perfektně to vysvětlil. Ano, naléhal zoufale Mirek, ale jestli se něco stane, tak jedině zítra. Protoe zítra letí.

Ale co by se sakra mělo stát?! Zřetelně si Mirka dobíral, vdy věděl, e ústředí Petra sleduje, ale Mirek to nepochopil.

Nevím. Má stále za sebou závěs. Ti kámoi? Sama Alice ti to vysvětlila.

Samé vysvětlování… jsou z Ameriky. Ze Spojených států jako on. A ten saab je z

půjčovny. Stojí na horní silnici nad tou vilkou večer co večer, den co den. A jede za ním, kam jen se hne. A jednou v noci mu svítil do oken. Proč?!

Souček se jakoby maličko usmál.

Take ty jsi přesvědčen, e ten strýček nejspí zdrhnul těm dvěma, třeba pro peníze, pro nějaký poklad, nebo cenný dokument, nebo nějaké tajemství a oni si pro ně doli.

Doufal, e se jím tady ikovně schová, e ho nenajdou, ale nevylo mu to?

Ano. Jako turista sem přece můe přijet leckdo?”

A ty si myslí, e se tohle opravdu mohlo stát. Já myslím, e se to stalo!”

Souček teď vypadal zamyleně. Jestli je to tak a chtějí si vyřídit účty a jestli jsou do toho zapleteni i ti Bradoví …? Mirkova tvář zbledla.

V Praze jistě vechno tohle vědí, uvaoval rychle Souček, ale nikdy nekodí, ověřit informace a moné motivy. Raději desetkrát, ne vůbec ne.

Rozhodl se.

103

Ten auák. Ten bílej saab. Jaký má číslo? Espézet, rozumí?!

Jo tak?! řekl radostně Mirek. Sáhl do kapsy pro zápisník a zalistoval v něm.  A X O

- devadesát jedna  čtrnáct. Souček si číslo poznamenal do bloku.

Pak se posadil k dálnopisu.

Bylo u kolem deváté večer, kdy poručík Polák obdrel a přečetl dálnopisnou zprávu, kterou podala stanice Veřejné bezpečnosti v Planovicích, slubu mající nadporučík Souček Jaroslav. Ze zprávy vyplývalo, e základní informace získal od svého

podřízeného nadpraporčíka Bendy Miroslava, který se je dozvěděl od Bradové Alice,

neteře Američana Formana Petra.

To byla pro něho jediná novinka, nadpraporčík Miroslav Benda. Chodí zřejmě s tou

Alicí Bradovou.

A tak to pustil z hlavy. Věděl, e vzhledem k plánovanému zítřejímu odletu jsou teď ostře sledováni vichni tři: Petr Forman, Raymond Smith i Frank Harriman. A zítra bude rozhodující den. Noc jako kadá jiná.

Dům v Senné ulici vypadal, jako kdy spí.

V postranní ulici, ve stínu velkého ořechu snad sto let starého, se temně leskl

motocykl. Pod zídkou na chodníku vedle něj seděl Mirek Benda. Nevydrel to doma,

v Planovicích. Seděl opřen o zídku a hlava mu klesala na prsa.

Na manelské posteli ve vile spala Helena.

Usnula nechtěně, čekala na manela, který má dnes svou pravidelnou týdenní schůzi

a objeví se nejdříve v půl jedenácté.

Petr se nesvlékl. Kouřil cigaretu, chladný a klidný, dusil její oheň ve dlani a hleděl vzhůru na tu silnici, kde ve svitu fialkově cukrátkových zářivek jako hračka, jako dětské autíčko pro zábavu, stál bílý saab.

Pak uslyel cvaknutí klíče v zámku. Byl to vagr. Zul si zřejmě v předsíni boty a el dovnitř v ponokách, pozorně, aby nikoho nevzbudil. Svítící ciferník Petrových hodinek ukazoval tři čtvrti na dvanáct.

104

Jiří veel do haly, osvětlené jen tlumeně stolní lampou. ,,Jsi tady, Helo? řekl tie a naslouchal.

To jsem já, ozvalo se z houpacího křesla. Byl to Alicin hlas. Seděla tu, v noční koili, bosé nohy na sedadle idle. Máma u spí, dodala jetě.

A co ty tu dělá tak pozdě? Přemýlím, táto. A o čempak? O strýčku Petrovi.

No prosím. Mám toti strach, tati. Co je to za pitomost?

Napadlo mě, e není vechno tak úplně v pořádku, on, on má opravdu hrůzu peněz,

viď? A dovede vdycky vechno vysvětlit… A píí mu nějací divní lidé … No a?

Vdy je to obchodník.

A odhodlala se konečně, a nosí pistoli. V podpaí. V pouzdře na takových

kandičkách ..  Vstala z křesla.

Jiří strnul. Prudce pokročil k dceři tak, e teď stáli tvářemi těsně proti sobě. Coe?

Pistoli?

Sama jsem ji viděla. Náhodou. Jiřího tvář zesinala, zestárla. Náhle a během vteřiny.

Zbraň, pistole, to ho zcela vyřídilo. Proč proboha pistole? A tady u nás?!

Řekla jsi o tom někomu?! Vzal ji prudce za ruku. Ne, odpověděla.

Zaplapámbu. Rychle se proel pokojem sem a tam. Pak se zastavil u komody,, vyňal

láhev whisky a naráz vypil sklínku. Prudce se otočil k Alici. Cítil, e ho zachvátila náhlá panika, hrůza, strach o existenci, strach z problémů, které snad bude muset zodpovídat někde, někde na Bezpečnosti, strach ze ivota, z vězení. Skoro teď křičel Alici do tváře. To je jedno, jak to bylo nebo jak to je. Prostě nikomu ani slovo!

Vechno je jen jeho věc, a my ani slovo! Rozumí?! Mlčet, mlčet, mlčet! Teď by mohlo jít o nás, co jsme věděli, co nevěděli… Nic jsme nevěděli! Nic neví! Nic jsi neviděla!

Proboha, Alice, rozumí mi?!! Couvala před ním.

A pak se náhle ozval odkudsi seshora tichý, ale zřetelný smích.

Samozřejmě, e občas nosím pistoli.

105

Petr stál v erém světle, které vrhala stolní lampa. Stál na posledním schodu

schoditě, vedoucího vzhůru do patra. Měl na sobě světle edé flanelové kalhoty a

kostkovanou koili. Pak začal pomalu scházet dolů.

Byl v hale a stále se usmíval. ,,Aličce jsem to u vysvětloval, pohlédl na ni trpělivě.

Dělal jsem ve Státech dost dlouho pojiováka. Museli jsme zbraň nosit. Zvykl jsem si. Vechno je v naprostém pořádku, mám na ni povolení.

Nedovede si představit, jak jsem se lek!

Petr se obrátil k Alici. A ví, proč vlastně jsem si zvykl nosit tu pistoli? U se opět nalezl, u věděl, jak a za koho se převléknout. Zavrtěla hlavou.

Na světě je spousta nedobrých lidí. A já, nejsem ádný silák, hromotluk, usmál se.

V tom okamiku zazněl do místnosti ostře a naléhavě zvonek telefonu.

Petr byl u aparátu nejblí. Zdvihl sluchátko.

Prosím? řekl a chvíli naslouchal. Poznal ho. Byl to Frank. Kývl, e je to pro něj a pak přitiskl sluchátko těsně k uchu, aby ani jediné slovo nepronikalo do ticha haly. Chtěli jsme ti jen říct, slyel ve sluchátku, e by té pěkné mladé holky, té tvé neteře, byla koda. Take ádný podrazy, rozumí. Prostě neblbni!

Ve sluchátku to zapraskalo, jak Frank na druhé straně zavěsil.

Yes, O. K. Frank. Next thursday. Good night. Tohle řekl u hluchému telefonu a pak také zavěsil.

Otočil se k Jiřímu a Alici. Moji přátelé Frank a Raymond. Chtějí přijít ve středu na návtěvu.

K nám?! vyděsil se Jiří.

No… Pořád by chtěli vidět, jak se tady bydlí, v Evropě a hlavně u nás. Chápe … Ale ádný strach!

O vechno pohotění a tak se přirozeně postarám sám. Zahlédl v Aliciných očích

znovu to staré podezřeni. Neli mohla cokoli říci, předeel jí. Jsou to ale pitomci nevychovaní. Pohlédl na hodinky. No prosím, půlnoc, a oni si klidně zavolají. Jedou ráno někam si zastřílet, ale to je neomlouvá. Je to vechno tím, e u nás ve Státech nikdo nejde spát před půlnocí či před jednou hodinou. To ví, ráno se dělá vude od devíti…

106

Tak mi promiňte,” dodal omluvně a pokrčil neastně rameny.

Pak doel k Alici a pohladil ji po vlasech. Já ti rozumím, Ali. Alespoň si to myslím. Jsi fajn děvče, ale svět zatím nezná. Doufám, e ti ho budu moc ukázat. Tobě i tomu tvému Mirkovi. A teď jdi opravdu u spát. Ráno je kola, nemám pravdu? Kývla.

Jiří mávl rukou a vklouzl do koupelny. Ani nepostřehl řeč o jakémsi Mirkovi.

Petr hleděl za odcházející Alicí. Věděl, e ji bude muset obětovat.

A si ti dva vymysleli cokoli, bude se muset zařídit podle nich. A hlavně podle sebe.

Nic jiného mu nezbývá. Prohrábl si rukou vlasy. Nic na světě zřejmě nejde hladce,

jednodue, podle připraveného plánu, pomyslel si a znovu pohlédl za Alicí, teď u

docela bez výčitek a soucitu.

Dobrou noc, řekl tie. Věděl, e musí bránit své peníze do poslední kapky krve.

Protoe peníze to byla jeho krev …

Při té mylence ho najednou polilo nezměrné horko a slaný palčivý pot ho začal

prudce pálit do očí jako ten osudný den, kdy v L. A. bylo dobrých 97 stupňů Fahrenheita …

24

Teploměr ukazoval 97 stupňů Fahrenheita.

Digitální pouliční hodiny na iroké London Avenue sdělovaly, e je právě poledne.

Na rohu této ulice a Lincoln Street stál silný sportovní ford, poslední model. Nesl poznávací značku kalifornského státu a za zádí se mu do vzduchu rozplýval nepatrný, sotva znatelný namodralý obláček výfukových plynů. Motor běel na volnoběh a svou energií zřejmě zásoboval air conditlon, udrující uvnitř vozu snesitelné klima. Řidič, sedící za volantem, i druhý mu, hluboko zakleslý na zadním sedadle, e ho skoro ani nebylo vidět, vyhlíeli na to, e v tom poledním vedru usnuli.

Ten vůz bylo vidět také velkými skleněnými stěnami prostorné haly Kontinentální

banky, protoe stál vlastně bezprostředně před jejím masívním, mosazí vyloeným

vchodem.

107

V hale banky panoval docela příjemný chládek. Jen motor air condition byl zřejmě

značně vyběhaný a dotěrně bzučel. V tuto mrtvou hodinu čekalo v bance jen asi est

klientů. Jedním z nich byl Petr.

Srdce mu builo napětím a strachem, tepna na krku se nadouvala a stahovala k

prasknutí v ostrém staccatu. Ale Petr svůj vnitřní stav nevnímal. Jeho oči byly upřeny na tlusté brouené skleněné výplně létacích dveří, nesoucích nápis psaný ozdobným bronzovým písmem CONTINENTAL BANK, a na sportovní vůz s běícím motorem,

který stál těsně před vchodem do banky.

Jetě pár vteřin a musí přistoupit k pokladně!

Po čele mu začaly stékat struky potu, na chvíli se zastavily v obočí, ale pak začaly pálit do oční rohovky a stékaly dál a k důlku v bradě.

Petr přistoupil k okénku Cítil e je ve tváři bílý jako stěna. Neklaplo něco? Kde jsou letělo mu hlavou

Pokladník na něho upřel oči, které jako by naráz tázavě zpozorněly.

Petr nasucho polknul.

A skoro v téme okamiku zaslechl za sebou ostrý syčivý hlas. Vichni ruce nad

hlavu, dámy a pánové. A nenápadně! Poznal Freda. Na zlomeček vteřiny se otočil.

Jeho bleskový pohled stačil zaznamenat dva mue. Oba svírali v rukou krátké sten

guny, namířené na úředníky banky a zbývající klienty. Halou to tie a panicky

zahučelo. Venku za skleněnými dveřmi stál John, usmíval se a vylepoval na dveře

bílý pásek papíru. Petr věděl, e je na něm zdvořilý nápis: Zkuebně zavádíme

polední přestávku od 12 do 1 hodiny. Děkujeme, e dovolíte naim zaměstnancům

klidný oběd a odpočinek. Vůz před vchodem nadále spokojeně předl.

Petrova pistole mířila na pokladníka. Pokladník kývl a jeho oči hleděly jako

hypnotizovány dál na Petra. Petr poloil na mramorovou desku pultu velký černý kufr a jediným pohybem levé ruky otevřel jeho víko.

108

Vechno! řekl ostře a pistole zamířila pokladníkovi na hlavu, mezí oči.

Na bankovním pultě se začal objevovat jeden balíček stodolarových bankovek,

přepásaných plátěnou páskou, za druhým. Petrova ruka rychle a zručně ukládala

balíčky do kufru, který se zdál být bezedný.

Pokladník skončil.

Trezor! sykl ostře Petr a levou rukou ukázal za pokladnu, stojící u stěny.

Dalí balíčky peněz mizely v Petrově kufru. Konečně byl i trezor prázdný.

Petr rázným pohybem zaklapl víko kufru.

Pak pozdvihl maličko ruku s pistolí. Tlumič pohltil zvuk, take výstřel vypadal spíe jako kdy se bouchne nafouknutým papírovým pytlíkem o dlaň. Z otvorů tlumiče pomalu unikaly tiplavé plyny spáleného střelné ho prachu. Na pokladníkově čele se

objevila červeno černá skvrna krve, jeho oči stále jetě na zlomek okamiku sledovaly Petra a rozířeně a nechápavě hleděly do jeho tváře. Jedna z en hystericky zaječela.

Pak se pokladník tie svezl na zem.

Muselo to tak být. Pokladník byl cenný do okamiku, ne se peníze ocitly v kufru. Byla to výjimečná, neuvěřitelná příleitost, informace doslova k nezaplaceni. ádná banka na světě přece nevede velké hotovosti u penění přepáky. A tohle bylo jeho dílo.

Pokladníka Toma. Nespočítal si vak, e za tu práci musí zaplatit smrtí. Stal se pro gang smrtelným nebezpečím. Vlastně teď u ne.

Dva tři kroky Petr couval, ale pak se rychle otočil Frank a Raymond, v rukou své sten guny, stále střehli a ovládali prostor banky.

Petr se vydal nenápadnými, dlouhými, neuspěchanými a přesto neobyčejně rychlými

kroky k východu. John mu usměvavě otevřel masívní prosklené dveře banky. Tři

dlouhé kroky stačily, aby Petr stanul u zadních dvířek fordu, jeho motor stále jemně bzučel. Zdánlivě spící řidič napřáhl ruku a zadní dvířka se prudce otevřela do chodníku. Na prostorné sedadlo dopadl kufr a za ním i Petr. Okamitě byl prudce

vren na opěradlo sedadla, jak vůz razantně akceleroval.

Na Petrově tváři se prohloubily vrásky kolem rtů. Z proitého napětí, ale i z pocitu nekonečného uvolnění, e nejhorí a nejriskantnějí část akce má za sebou.

109

Pneumatiky ostře zaječely, jak vůz, jedoucí nyní jen na dvou kolech a stěí

vyrovnávající smyk, zahnul do Hamilton Road. Pak se zařadil posluně do

třípramenného proudu automobilů, mířících k pobřeí a vydal se směrem na

severozápad.

Teprve nyní pohlédl Petr na mue, sedícího vedle něho na zadním sedadle. Prudkým

startem automobilu se teď jeho postava jetě více sesunula k podlaze, kolena se zaklesla o přední sedadlo. Hotovo?” řekl lakonicky Petr.

Řidič vozu, Jim, se zazubil do zpětného zrcátka. Dal jsem mu čuchnout. Shodíme ho

do kanálu v Donty Bay. Teď hlídá u asi nějaké čerty v pekle, rozesmál se a prudce

vybral zatáčku. Pak se zpola otočil dozadu na Petra. Take teď u jsme jen my dva?u Na okamik se tvrdě a zkoumavě zahleděl do Petrových očí a pak se znovu začal věnovat řízení.

Ano, řekl Petr a usmál se. Bude mi vůbec někdy věřit? Dal jsem ti pas? Má

letenku? Co mám jetě udělat?

Jim pohodil vesele hlavou, e to tak nemyslel. Kolik toho je? zeptal se.

Spočítáme to, odpověděl věcně Petr.

25

Byl to levný, neosobní a bezútěný pokoj. Dvoulůkový gauč se opíral o pinavé

tapety nejdelí stěny pokoje. Pak tu byla jetě dvě křesílka, stolek a překliková, tmavě nalakovaná skříň. Dveře v pozadí vedly do malé koupelny s toaletou. Z

nedalekého pokoje sem zaléhal zvuk řvoucího tranzistoru, vyhrávajícího

nejposlednějí dobré i patné hity.

Na stole leel černý kufr, jeho víko bylo otevřeno. Svazky bankovek stály vyrovnány ve fascinujícím pořádku. Nad nimi se skláněl řidič fordu Jim. Teď pohlédl zářícíma očima na Petra, sedícího v křesílku.

Klaplo toI Hlas mu přeskočil vzruením do diskantu. Pak začal jemně, něně,

láskyplně hladit svazky bankovek. Teda, člověče, to se nám jetě nepovedlo. Nikdy, Petřel Nikdy.

110

Na Petrově tváři se objevil jemný, trochu smutný úsměv, proteplený jetě vějířky

drobounkých vrásek kolem očí. Byl to hezký člověk pevná, iroká brada, poměrně

malý, pěkně utvářený nos, edé oči prozrazující inteligenci, iroké, jasné čelo,

zdobené hustou patkou tmavokatanových vlasů. Měřil dobrých stopětaosmdesát a

postava prozrazovala pěstěnost sportem nebo alespoň pravidelným cvičením. A

tenhle rok mu bylo právě třicet osm let. Levá ruka si pohrávala se zapalovačem.

Má pravdu, Jime. To se nám jetě nepovedlo..

Jim se nechápavě podíval na Petra, proč ten divný tón? Snad nejsi unavenej z těch

peněz? uklíbl se nakonec.

Úsměv na Petrově tváři zhasl. Znovu pohodil zapalovačem. V očích se na zlomeček

vteřiny zablesklo světélko konečného a neodvolatelného rozhodnutí. Začal definitivně hrát vabank, jeho ruka se pomalu, samozřejmým pohybem sunula do kapsy saka jako by hledala cigaretu.

Snad to vechno Jim estým smyslem pochopit, postřehl. Celé jeho tělo se napjalo

Ale neměl u ancí být rychlejí ve vytaení své pistole. Proto jen napřáhl před sebe ruce. Ale lugger v Petrově pravačce byl rychlejí.

Zase se ozvala suchá nepatrná rána, jako kdy praskne bublina výkačky.

Ta střela jako by se stala přehradou, neviditelnou hrází, nepřekonatelnou zdí, na ni Jim ve svém napřaení narazil, jeho tělo se prohnulo jako luk dozadu, pak se zlomilo.

Petr se ví silou vůle snail ovládnout. Nebylo to přece poprvé, co viděl nebo způsobil násilnou smrt.

Třikrát, čtyřikrát zhluboka nadechl. Podařilo se mu uklidnit staccato srdečního tepu.

U byl zase svůj, u se opět kontroloval, ovládl vechny autonomní i automatické

reakce svého těla.

Vsunul pistoli do pouzdra pod levou paí a pozorně se zaposlouchal. Dosud na to

neměl dost času.

Z nedalekého pokoje stále jetě vyřvával rádiový přijímač své lágry. Jinak nic, nic, vude klid.

Prudce a důkladně si promnul oči. To ho definitivně vzpamatovalo.

111

Přikročil ke stolku, rychlým pohybem zaklapl víko kufru, zamkl jej.

Vtom se pokojem rozezněl zvonek telefonu.

Kdo? Proboha kdo?!! Nikdo přece neví, e s Jimem přijeli sem? Nikdo neví, e je

tady?!

Petr sebou kubnul a v náhlém splaeném impulsu sáhl po sluchátku. Včas se zarazil, nezdvihl je. Telefon pokračoval v naléhavém vyzvánění.

Výraz Petrova obličeje nabyl nového soustředění a ostraitosti. Jediným pohybem se

sklonil nad mrtvým a z kapsy saka mu vytáhl taku s pasem a letenkou. Obojí vsunul

do své kapsy. Pak uchopil oním typickým úsporným pohybem kufr, překročil mrtvé

tělo, doel ke dveřím a opatrně je otevřel.

26

Celý projekt úniku měl dokonale promylený a připravený.

Počítal s časem, s kadou vteřinou. Počítal s metodami policie, počítal s metodami a způsobem mylení gangu. Věděl, co kdo od něho očekává, e provede. Snail se počítat se vím, včetně náhody. A také se těstím.

Ti, s nimi provedl loupe, neznali jeho pravé jméno. To znali jen bossové. Proto se nebál zrady, i kdyby policie někoho z party, která byla v akci, chytila. Neměli koho zradit. A bossové nikdy nezradí. Pokodilo by to celý gang. Ti jen odsoudí k smrti.

Nebál se policie. Ani FBI o něm nic nevěděla. Měl oficiálně docela reálné zaměstnání jako obchodní cestující na volné noze. Řádně platil daně. Občas dokonce udělal i nějaký větí, naprosto počestný obchod. éfové mu ho dohodili. I pro ně bylo důleité zachovat jeho pověst. Kromě pár náhodných známostí s mui a enami neudroval ádné vztahy, il docela sám, nikdo ho nebude postrádat třeba celý rok. Byl hláen v Denveru ve státě Colorado, stálá adresa hotel Bishop, kde měl u tři roky pronajatý laciný pokoj, potovní schránka 324. Jestli v tom hotelu bydlel třicet dní v roce, bylo toho moc. Ale u obchodního cestujícího v tom nebylo nic podezřelého. Pro jistotu ostatně i podle pravdy rozhlásil, e pár měsíců, moná i déle, pobude v Evropa, kde má nějaké zajímavé obchodní konexe.

112

Kadému to bylo jedno. éfové to schválili jako iniciativní prozíravost před tak velkým a riskantním podnikem, který gang čekal v podobě vyloupení banky.

Včas si obstaral do cestovního pasu potřebná turistická víza do řady evropských

států. I do Československa. O tom u bossové nevěděli. To zařizoval s největí

pečlivostí a utajením. Nepřipravoval ádné klamné stopy, zbytečně by to zdrovalo.

Měl přichystán pouze druhý pas. Stál ho pěkné peníze, za to byl perfektní. Starý

Bergstein, který vyráběl falené dokumenty dokonce kdysi i v Němci okupované

Francii, nebyl laciný, ale zcela spolehlivý. Ten pas zněl na jméno Aldous Cooper,

běné jméno. Bydlitě New York. Bude někdy někdo hledat jakéhosi pana Aldouse

Coopera v desetimiliónovém New Yorku v domě, který sice v 81. ulici existoval, ale ji neexistuje? Po čem by tu FBI vůbec mohla pátrat? Kam se pan Cooper ze zbouraného domu přestěhoval? Pas byl opatřen mexickým vízem a vízem několika

afrických států, a jeho fotografií. Měl na ní bohatou ktici slámově světlých vlasů a na očích výrazné brýle s obroučkami z pravé elvoviny. Vypadal jako úspěný mladý univerzitní profesor. Letenku do Dakaru zakoupil jí před měsícem. Stačilo ji jen

blokovat.

A teď, v tuto chvíli, kdy seděl v malém rychlém náklaďáčku vedle řidiče, který svým vzhledem připomínal doby Pancho Villa, a směřoval k mexickým hranicím, teď rozejel celý svůj projekt.

Automobil ho vyklopil blízko města Mexicali ve čtyři patnáct ráno. Hranice přejeli po jakési polní cestě, kde nespatřili ani iváčka. V est hodin u nasedal do malého rychlého aerotaxi směr Mexico City, mezipřistání v Monterrey.

Počítal s tím, e peníze dělají zázraky, věděl, e je dělají, a ony také očekávané

zázraky posluně vykonávaly.

V poledne se ve svém hotelovém pokoji v Mexico City vykoupal, pečlivě oholil,

naobědval a ze zavazadla, které tu u měl připraveno, vyjmul čisté prádlo, koili,

světlé elegantní aty moderního střihu a skotskou kostkovanou kravatu. Spokojeně se přehlédl v zrcadla.

113

Letadlo do Dakaru startovalo v sedm třicet večer. Do té doby měl spoustu času vyřídit dalí nesmírně důleitou věc.

Ji nenápadný, decentní a starobyle vyhlíející mosazný títek, umístěný vedle

prosklených dveří se silnými výplněmi z litého skla, zasazeného do mosazného

tepaného rámu, dýchl na něho starou Evropou: HAUS-MANN & SOHNE 

HAUSBANKPHÍLLIALE  Z0R1CH.

Jetě patrněji vládl duch staré Evropy v kanceláři ředitele filiálky této výcarské banky.

Byla to velká prostorná místnost s vysokým kazetovým stropem z mahagonového

dřeva. V jednom rohu kolem kulatého konferenčního stolku ze stejného drahého a

vzácného materiálu stálo est hlubokých koených klubovek, na stolku váza s

čerstvými květinami. Ve druhém rohu pak obrovitý psací stůl a za ním tě ký masívní trezor, ve zářící staletou solidností a seriózností.

Petr seděl v jedné z koených klubovek, na druhé leel jeho černý kufr s bankovkami.

A jak tu seděl, nohu ledabyle přes nohu, cigaretu ve tíhlých prstech, elegantní,

usměvavý, mladistvý, sebevědomý, s onou přesnou, dokonale vypočítanou a

vyváenou dávkou skromnosti, za ní cítíme velké peníze, zářící vnitřní energií a

kouzlem osobnosti, nemohl nikdo pochybovat, úspěný mu v nejlepích letech,

patrně obchodník, pracující s přehledem, rozhodností a inteligencí.

Hodlám investovat v Evropě. Mám tuení, vlastně jsem přesvědčen, e se mi tam

bude lépe pracovat s hm domácí bankou? Méně nedůvěry v americký dolar, usmál se

Petr a ukázal své silné krásné zuby.

Ředitel, sedící v lenoce proti němu, zdvořile a s porozuměním přikývl Byl to

padesátník kulatých červených tváří, s velkou lysinou na hlavě.

A tady jsou, pane řediteli, vechny potřebné doklady, dodal Petr, nyní perfektní němčinou.

Sáhl do náprsní kapsy a poloil na desku stolu před ředitele obálku s příslunými papíry.

Doufám, e je tam ve nutné k obapolné spokojenosti a shodě.

Mezi doklady bylo i doporučení prokuristy banky v Chicagu. Samozřejmě falené, ale

dokonalé, včetně zajitění monosti ověřování. Tento doklad stál Petra tři měsíce námahy a pochopitelně i náleitou investici finanční.

114

Byl přesvědčen, e se vyplatí.

Ředitel se maličko svou kulatou hlavou uklonil a uznale řekl: U naprosto rozumím, pane, spolehlivá a seriózní výcarská banka,” poloil při tom významně pravici na prsa, a vae dokonalá němčina, přeji mnoho úspěchů. Nebudete na ně dlouho čekat.

Jestli dovolíte, dám přepočítat bankovky a připravit vekeré dokumenty.” Pak k němu přisunul blok s ručním papírem v hnědých deskách z krokodýlí kůe a stojánek se zlatým plnicím perem. Kdybyste se laskavě podepsal na tento podpisový vzorek.

Současně stiskl tlačítko na spodku vázy s květinami. Ze sousední místnosti se jemně a vzdáleně ozvalo zvukové znamení, připomínající silně zvonění kravských zvonců na alpských pláních. Petr uchopil pero a podepsal se.

Do ředitelské kanceláře vstoupil hubený mu v upnutých černých atech a tmavou

vázankou na bílé koili, zřejmě prokurista. Hluboce se uklonil klientovi banky.

Ředitel uchopil podávaný kufr, obálku s doklady a podpisový vzor a ve podal

hubenému mui, který neslyně oduměl.

Petr věděl, e teď začne onen úředník prověřovat nejen jeho papíry, ale i bankovky, a bude jejich čísla srovnávat se seznamem, pořízeným FBI l INTERPOLEM.

Whisky nebo koňak? Přeel ředitel k malé komodě, stojící vedle trezoru.

Koňak. Bystří mysl, má prostě kontinentální esprit, nemyslíte?Řekl Petr pro zrměnu znamenitou francouztinou.

Ředitel se rozářil nad novou Petrovou kvalifikací, a ocenil nepokrytě i volbu nápoje

Skvělý postřeh pane a vyňal z komody dvě bachraté sklenky a láhev starého

Hermessy. Koňak je esence vína a víno je nápoj stvořitelův ! I samému Kristu se v

něm zalíbilo, kdy v Káni Galilejské měnil vodu ve víno a nikoli naopak,

rozpovídal se ředitel. Kdy dovolíte, myslím, e whisky je velice sprostý nápoj.

Vdy se vyrábí z ječmene! Opovrením ohrnul rty. Dá se pít pouze značně zř eděná

sodou na ízeň, ale nemá, nemá prostě ducha. Dobře vychlazené bílé moselské

zaene tu ízeň daleko lépe a radostněji! Upřímně s vámi ve vem souhlasím, dodal.

115

Klábosili jetě asi půl hodiny, ne před nimi opět neslyně stanul černě oděný

prokurista a omluvně se uklonil, e vyruuje. Promiňte, pánové, docela jsem se

zapomněl zeptat, to u se obrátil na Petra, pod jakým heslem chcete mít vklad

uloen. Jestli mohu poprosit …? A ukázal opět na onen blok ručního papíru v

krokodýlí kůi.

Petr se usmál, jak vidět, vechno dokonale klaplo. Znovu uchopil zlaté pero a psal: 02. 03. 1940 Byla to data jeho narození.

Účetní pozorně vytrhl z bloku papír, uklonil se. Během deseti minut si vám dovolím přinést ekovou kníku a potvrzenku, pane.

Ředitel nalil nové sklenky koňaku. Na dobré obchody a zdvihl svoji.

A na vae zdraví, usmál se Petr.

jsem vám velmi vděčen za přízeň, upil ředitel ze své sklenky.

27

Přesně v sedm dvacet pět večer se rozhučely vechny čtyři mohutné turbíny

transoceánského obřího letadla.

V sedm třicet se trup letadla prudce zachvěl a natočil se pičkou na rolovací dráhu.

Pak se dal pomalu do pohybu. Poslední zastavení.

Teď se motory rozburácely jako stádo divokých bizonů a křídla se začala znatelně

zachvívat jako nozdry vzrueného plnokrevníka před velkým dostihem.

Náhle a prudce vyrazil celý ten obrovský kolos kupředu. Betonová plocha, světla

startovací dráhy, celá země začala utíkat kamsi dozadu, a pak nastal náhlý pocit, jako by se ocitl ve výtahu do nebe, kdy se tyto stovky tun neuvěřitelnou silou odpoutaly od země. Prudce stoupali.

Za hodinu u byli nad irou hladinou Atlantického oceánu. Letěli ve výi třiceti tisíc stop.

Petr u měl před sebou vlastně poslední akcí. V Dakaru. Adresu mue, který způsobí, e pro určité lidi Petr zemře.

116

V duchu počítal, na kolik ho asi celá tahle záleitost přijde, ale pak snad u mávnul rukou. Bylo to nezbytné.

Zavřel oči a brzy usnul hlubokým neklidným spánkem. Světlá bohatá ktice vlasů mu

padala do očí, schovaných za silnými ráfky brýlí z elvoviny. Byl teď panem Aldousem Cooperem z New Yorku.

Petrovou spící hlavou začala náhle, jako protrhnuví se přehrada zalykajících vod,

letět fantaskní, útrkovitá, nestvůrně konkrétní a sugestivní montá třítě minulosti a letěla nezadritelně jako splaený kůň.

U je to dávno, co odjel od nich, z Prahy. Po půlročním ivoření a potloukání po

Francii, Anglii, Itálii, kdy se ivil opravdu velijak, konečně začátek něčeho, co bylo nebezpečné, ale vonělo plněji: véd Bjorn Svenson. Cesák s automobily. To bylo dobré, byl kadou chvíli jinde. Hlavně severní africké země. Prodej second-hand,

ojetých vozů. Za půl roku docela sluné peníze. To u věděl, e tyto vozy jsou z

osmdesáti procent kradené. Těch dvacet procent se správnými doklady byla jen nutná

zástěrka. Ale vycházelo to! Ne je stačila chytit policie, vylo to i na cestu do Am eriky.

Napřed vechno moné, hlavně poniování a zoufalství a vztek a podvody a

podlézání a dokonce i stesk. Nakonec se stal pomocníkem pumpaře.

Jednou v noci jim pomohl. Samozřejmě, e na něj mířili pistolemi, ale brzy poznali, e to s ním jde, pocítili vzájemné sympatie. Byli tři. Jednoho z nich schovával tři dny v prázdném kontejneru od benzínu čtyři metry pod zemí. Zachránil ho. To byl Frank.

Frank Harrimen. Pak ho přijal boss. Koupili mu pumpu. U nebyl pomocníkům, ale

majitelem. Pracoval pro ně, pochopitelně. Měl teď počestné zaměstnání, stal se

docela obyčejným občanem spojených států amerických. Stal se přesně řečeno ,

správcom skladu. Kontejnery pracovaly, měl styky s policií, dokonce s FBI. I ty

nejhorí situace dobře dopadly. Po roce začal pracovat i při akcích. Byl inteligentní, bystrý, cílevědomý, klidný, chladný, spolehlivý, ctiádostivý. Líbilo se mu to. Bylo to vzruující a přináelo to peníze, peníze, peníze. Nikdy bandu nepodved. Stoupal v jejich ebříčku. U byl na vlastní noze, nepotřeboval ani benzínovou pumpu. Stal se

obchodním cestujícím”.

117

Frank Harriman byl v bandě dost velké zvíře. Byli s Petrem stejně staří. Stali se skoro přáteli. Tehdy mu řekl, e proil dětství v Praze, v Čechách. U jim to báječně klapalo est let. U toho nikdy nemohli nechat. To byla deviza Frankova. Byl toti čistokrevný Američan. Tvrdý Američan. Petr byl Evropan. Stále měl jetě v koutku mozku komůrku, která znamenala pochybování, strach. Jednou přece m u s í nějaká akce

dopadnout patně! Na té komůrce vystavěl svůj plán.

28

Dlouhý moderní přizemní bungallow, lomící se na svém konci do písmene L, stál v

bohaté předměstské čtvrti afrického města Dakaru, obydlené převáně Evro pany. Stál uprostřed pěstěné zahrady plné roztodivných tropických a subtropických rostlin, keřů a stromů a prozrazoval, e jeho majitel není pomijitelnou osobou v tomto koutě světa.

Téměř celou plochu přízemí bungallowu zabírala velká podlouhlá místnost,

přecházející z plného slunce, pronikajícího i staenými aluziemi v irokých oknech, do slunného poloera, tvořícího poslední třetinu této podivné, zvlátní místnosti. Ona poslední třetina byla toti vlastně prostorným viváriem.

Za sklem vitrín, v pískových miniaturních dunách protkaných kameny a vybavených

betonovými vodními bazénky tu jejich majitel pěstoval dobře dvě desítky různých

druhů afrických plazů. Znalec mohl poznat vzácnou a obávanou mambu černou, jí

domorodci říkají metla Afriky pro její neobyčejnou hbitost, rychlost a prudce působící jed, a plivající kobru černokrkou, vystřlkující svůj jed do značné vzdálenosti, co silně ztěuje její polapení, a také přítulnou africkou uovku domácí, kterou si domorodci takřka pěstují, protoe znamenitě hubí myi a drobné hlodavce, dokonce spolehlivěji ne kterákoli kočka. Překrásně zbarveného korálovčíka řetízkového s bystrýma černýma očkama, a dalí a dalí exempláře.

Ale Petr teď hleděl zcela fascinován na drobného, malého, asi čtyřicetiletého mue, který navíc nesl jméno z populární černoské písničky: John Brown.

118

Důvodem Petrova nelíčeného obdivu k drobnému panu Brownovi byla atrakce vskutku

cirkusová, kterou mu teď začal předvádět

Pan Brown toti otevřel drátěná dvířka největí skleněné kóje, tichounce několikrát mlasknul a vsunul do bazénu svoji pravou pai. Z klece začal tuto pai ovinovat obrovský, asi třímetrový had. Pak následovalo několik bleskových pohybů pruného

oválného těla a had se vmiku ovinul kolem Brownových prsou a nastrčil svoji hlavu a nehybné oči proti stejně nehybným pichlavým očím svého pána. Byla to krajta písmenková, africký had, krtič.

Pak se ozvalo znovu několikeré měkké mlasknutí jazykem, a had se pokojně vinul

zpátky do svého terária.

Spokojen? řekl s nepatrným úsměvem pan Brown.

Brown pokynul na jedno z křesílek, nalil Petrovi porci whisky a zředil sodou.

Petr se mezitím stačil rozhlédnout.

V jednom z koutů místnosti byla s úmyslnou ledabylosti instalována jakási

improvizovaná výstavka briantnich fotografii majitele tohoto bungallowu. Pan John

Brown byl toti hlavním povoláním fotoreportér. A nesporně velmi nadaný a ikovný.

Některé jeho snímky proletěly u nejednou obrázkovými týdeníky celého západního

světa.

Proto také měl Petr adresu pana Browna i přísluná doporučení ve své náprsní tace.

Take, souhlasíte s cenou? Není malá, uznávám, ale výsledek práca bude perfektní.

Za to ručím. Tím se nám to oběma vyplati, dodal Brown a pozdvihl svou sklenku proti Petrově. Platí. Konečně se oba naplil.

A jakou mi dáte záruku, e zprávu a fotografie uveřejní také někdo ve Státech, mister Brown? Brownovy oči se studeně usmály. Mám řadu vlastností, kterým takzvaní počestní lidé říkají oklivé. Ale nedodrení slova a nesplnění obchodních podmínek

mezi ně nenáleí, pane. Kdo bude fotografovat?”

Samozřejmě, já osobně, řekl pyně pan Brown.

119

Petr trochu starostlivě kývl hlavou. A zvládnete to obojí? Fotografii i toho…?

Nebojte se.

Dobrá. Apropó na tom snímku, nezávisle na honoráři ode mne, vyděláte stejně hezké

peníze navíc?

Pevně doufám, kývl s úsměvem pan Brown. Nebude to jen reportání snímek, pane.

Já dělám , umění!

U za dva dny se mohl Petr pokochat.

Zpráva s novinářskou fotografií vyla ponejprv v místním večerníku, vzápětí byla

převzata největím zdejím ilustrovaným časopisem a dalí dny se o snímky rvaly

téměř vechny velké tiskově agentury. Základní titulek zněl:

DRAMA BĚLOCHA V AFRICKÉ DUNGLI! FOTOGRAFIE POŘÍZENÉ S NASAZENÍM

VLASTNÍHO lVOTA, AFRICKÝ KRTlC V BOJI SE DVĚMA MUI.

Následovala série skvělých snímků, zachycujících boj dvou muů, přepadených více

ne třímetrovou krajtou písmenkovou, jedním z muů byl Petr, druhým John Brown.

Ze snímků bylo jasné, e oba mui vyli do dungle na lov a byli přepadeni tímto

obrovským hadem. První výstřel minul cíl, při druhém se vzpříčil náboj v hlavni. Had napadl střelce Petra. Toti: Mr Aldous Coopera. Brownovi nezbývalo nic jiného ne

prchnout. Jako lovec fotografií se vak nezapřel a momenty boje zachytil. Podařilo se mu zachránit si holý ivot. Úřadům u mohl předat pouze americký pas, znějící na jméno Aldous Cooper.

Stěejním snímkem byl detail horní poloviny těla a tváře Mr. Coopera, ukrceného

obrovským plazem. Světlá ktice vlasů padala do čela a ani v tomto zlém okamiku se z tváře nesesmekly brýle s irokými obroučkami z elvoviny.

29

Byl pátek.

To u se Petr procházel v přístavním městě Dár-Al-Bajda, bývalé Casablance.

Kráčel irokou ulicí lemovanou bílými budovami. Konečně se u jedné zastavil.

Několikajazyčný nápis označoval, e tu je centrální potovní úřad.

120

Vstoupil a stanul před telegrafní přepákou.

Černý úředník tie a těce slabikoval text předloeného telegramu:

MR JIRI BRADA, PRAGUE 4, SENNÁ 5, CZECHOSLOVAKIA, PŘILETÍM LINKOU Z

RIMA PRISTI PATEK 16.25 HOD ZDRZÍM SE PAR TÝDNU STOP PETR STOP.

Ke konci textu se úředník vzdal se zoufalstvím v očích, jaké to jazyky na světě

existují.

Petr zaplatil poplatek, vyel na ulici a vstoupil do taxi. Panama poručil. Zbývalo toti jetě zakoupit objednanou letenku. Věděl, e jedině tam, v Praze, se můe před nimi schovat, udret své peníze.

Odpoledne se pohodlně vykoupal a převlékl k večeři, teď kouřil cigaretu. Cítil fyzicky i duevně nesmírné uvolnění, svěest, sílu, zdraví, bezstarostnost. Cítil se astný.

Doel k malé ledničce, umístěné v rohu hotelového pokoje, vyňal z ní láhev whisky,

nalil do sklenky, doplnil sodou a několika kostkami ledu. Pomalu nápojem míchal,

labunicky upil. Ledové teplo se mu rozlilo hrdlem. Přistoupil k oknu.

Tropický den závratnou rychlostí prchal před vládou tmy. Před třemi, čtyřmi minutami bylo jetě celé město, leící pod jeho oknem, prozářeno sluncem. Za několik minut nastane tma. První neony tančíren, barů, hotelů, obchodních domů, nevěstinců,

taveren, reklam výrobců cigaret, pálenek a veho moného i nemoného zářlly do

rychle přibývající noci. Hluboce vdechl kouř cigaraty.

A tvrdě se pro sebe usmál: Bible nemá pravdul Na počátku nabylo slovo,

ale p e n í z e !

A teď je konečně má ..

30

Bylo to první pomourné ráno tohoto týdne.

Rozhlasové Dobré jitro se chýlilo ke konci a ohlásilo, e za pět minut bude pul osmé.

Jiří byl u dávno pryč a teď se vypravovala Alice. Vypila poslední douek čaje,

popadla aktovku a spěchala ke dveřím.

121

Petr mechanicky pohlédl na hodinky a v tom si náhle, jako osvícen bleskem,

uvědomil: To oni přece určili tenhle čas! To oni včera varovali, e vyuijí Alici, to oni vědí, e Alice odchází kadé ráno do koly přesně v tuto dobu! Pochopil: Chtějí ji jako rukojmí! Okamitě se rozhodl. Musí ji vzít s sebou, tenhle trumf jim nesmí vyjít!

Zapomněl, e Mr. Brown je mrtev. Musel zapomenout.

Vezmu tě do koly,” řekl nekompromisně.

Díky, strýčku, ale mám to jen kousek, zasmála se Alice.

Nepřipoutím odmluvy, přece mě vyprovodí, ne? zasmál se teď Petr.

Zůstala stát nerozhodně u dveří.

Petr se otočil k Heleně. Tak pojedem.” Políbili se bratrsky na čelo. V úterý, nejpozději ve středu jsem zase tady, abys neměla příli dlouho radost,” usmál se. A na chatě vechno pečlivě pozamykám a tak dále a tak dále. A u se tam hrozně těím, je prima. Auák bude mít Jiří na letiti.

Helena se vděčně usmála. Měla svou chatu ráda a ráda slyela kadou chválu. Klíče

má? Ano, dík. ,A se ti nic nestane, vra se ve zdraví.

To ví, e ano. Vyli s Alicí na ulicí. Rozhlas právě odhoukal půl osmé.

Nasedli do cortiny. Petr nastartoval.

Co tam dělá ta holka?! Zamračil se za okénkem černé volhy, stojící nenápadně před

sousední vilkou, nadporučík Havel.

To nevím. Ale nasedla dobrovolně. Teď dokonce mává na Bradovou … pokrčil

rameny Polák. Motor volhy tie zauměl. Petr zařadil rychlost a vyjel.

To u se okamik před ním rozejel i bílý saab. Teď vjel do křiovatky. Řídil Raymond, Frank seděl vzadu! Petr věděl, proč. Jene únos se u konat nemohl. Alice seděla vedle něho.

Petr jetě spatřil vzteklý Frankův pohyb rukou z otevřeného okénka. Byl jasný a patřil jemu. V té ruce se toti zaleskla čepel dlouhého noe.

Věděl, e ti dva nepotřebují ádné střelné zbraně, jejich noe jsou do vzdálenosti

dvaceti metrů rychlejí, jistějí a tií ne jakákoli pistole.

122

Stiskl zuby a vyjel. Saab za ním.

A pak se náhle objevil jezdec na motocyklu. Mirkova tvář byla plná zloby a strachu o Alici. Vyjel z postranní ulice a zřejmě spatřil i on Frankovo gesto s noem. Prudce vyrazil za oběma vozy.

Ten tu chyběl!” zahučel Havel. Jeďte! řekl pak k řidiči a sám zdvihl sluchátko radiotelefonu, aby informoval Ústředí.

Zamilovaný blázen…. pomyslel si zlostně Petr, kdy spatřil Mirka ve zpětném zrcátku , neví, do čeho se dostal.

Propletli se mezi vilkami a teď skoro směně dodrovali rychlost přes Modřany. Těm

dvěma v saabu u jistě dolo, e nejedou do Internacionálu, musel se v duchu usmát.

Měl teď v hlavě docela nový plán. Musí se podařit!

Proč mě veze na chatu? Proč tam jedeme? Kdo jsou ti lidé za námi?l řekla

konečně přikrceným hlasem Alice.

Petr se usmál a poklepal prstem na své podpaní pouzdro s pistolí. Vechno je jinak, Aličko. Musíme se těchto dvou pánů, co jedou za námi, nadobro zbavit. Chtějí nae peníze. A pokud jde o tebe, chtěli tě unést. Zachraňuji tě ví?”

Alice sebou náhle trhla a snaila se otevřít dvířka vozu. To u projeli Komořany a

ocitli se na výpadovce na Zbraslav. Petr udeřil Alici bezostyně do tváře. Tady se poslouchá, holčičko! Jetě by se ti mohlo něco stát! A dvířka, jsou zvenčí zamčená!

,,A . . co Mirek …?” polkla, slzy v očích.

Vak oni se s ním vypořádají,” řekl tvrdě a hodil hlavou směrem za sebe. Jsou znamenití jezdci.”

Bílý saab skutečně a do této chvíle Mirkovi nedovolil, aby jej předejel.

Řítili se teď silnicí.

Petrova cortina, saab s Raymondem a Frankem, Mirek na motocyklu.

Nikdo z nich netuil, e jako mocný stín je sleduje černá volha.

Mám je dát zastavit?” pohlédl Polák na Havla a v ruce třímal sluchátko radiotelefonu.

123

Havel zavrtěl hlavou. Musíme vyčkat. Zatím nemáme proti ním vlastně vůbec nic.

Nevíme, co chtějí, proč tu jsou, kam jedou. Musíme se přece dozvědět motiv!

Dobrovolně nám ho asi neřeknou, dodal sarkasticky. Natěstí pořád jetě netuí, e jsou sledováni. Jistě. Ale je tam to děvče! 

A myslíte, poručíku, e to nevím?! skoro vykřikl Havel, aby přehluil vlastní stejnou úvahu. Jene nasedla do vozu dobrovolně. Třeba je s nimi v nějakém spojení?

Ostatně ten Forman, je její strýc…? Odmlčel se.

Jedou asi k tomu srubu v Planovicích? řekl Polák.

Uvědomte nadporučíka Součka!” rozhodl Havel.

Bůh ví, jakou měl Mirek představu o situaci. Alice seděla v cortině s Petrem. Ti dva je pronásledovali zcela očividně v saabu. Viděl nů ve Frankově ruce. A ten saab ho za ádnou cenu nechtěl pustit před sebe! Snad si představoval, e Petr chce Alici před nimi zachránit? Kadopádně se rozhodl.

Silnice před nimi byla v levém pruhu volná. Přidal plyn. Stroj posluně poskočil

kupředu. U se řítil ve stejné rovině se saabem.

Centimetr za centimetrem získával náskok. Chtěl se dostat před masku vozu, pak

brzdit, přinutit řidiče saabu k zastavení.

Nepochopil, e v tomto okamiku Raymond tenhle manévr uvítal. Na vrcholu svahu se

toti objevilo nákladní auto. V protisměru. Saab zpomalil rychlost.

Mirek znovu přidal plyn.

Kdy se zadní kolo motocyklu ocitlo na úrovni přední kapoty saabu, selápl Raymond

pedál akcelerátoru a stočil volant maličko doleva.

Vůz začal Mirka tlačit do levé strany vozovky. Byl silnějí, ze svého motocyklu u

Mirek víc nedostal. Pak se před ním objevil náklaďák.

Nezbývalo nic jiného Mirek prudce zabrzdil.

Zadní kolo motocyklu se dostalo do smyku. Pak stroj podklouzl a začal se po vozovce sunout přímo pod kola nákladního automobilu. Brzdy ječely jako siréna.

124

A saab se řítil dál za Petrovou cortinou.. Alice vedle Petra vykřikla a omdlela.

Petr si jí nevímal. Měl teď jediný cíl: musí se dostat na ploinu, odkud je tak krásně vidět Bradův srub. Alespoň o dvě, tři minuty dříve, ne saab. Věděl, e na silnici v lese je krátká nadjíďka. Cortina měla silnějí motor, ne pronásledovatelé. Nebudou uvaovat, e snad někde uhnul ze silnice, pojedou dál, a on jim nadjede.

Jeho nervy byly napjaty k prasknutí. Kdy projel velkou rychlostí planovickým

náměstíčkem, ani si neviml nadporučíka Součka, stojícího u otevřeného okna

sluebny vedle telefonu, ani připraveného motocyklu před dveřmi domu.

Teď musí dostat z cortiny vechno. Bral zatáčky na lesní silnicí na plný plyn. Saab začal zůstávat za ním. Alice ho s vytřetěnýma očima sledovala, neschopna pohybu.

Teď se objevila ta zkratka.

Zahnul na ni. Vůz poskakoval jako divoký kůň, ale zvládl ho. Konečně zastavil na

ploině. Z pouzdra vyklouzla pistole. Namířil ji na Alici. Ani hnout!”

Alice vystraeně kývla.

To u Petr stál skryt za silným kmenem stromu, jv zatáčce se objevil saab.

Kdy byl asi deset metrů před Petrem, Petr vystřelil.

Saab s prostřelenou pneumatikou narazil do kmene smrku, přelomil jej a začal se

pomalu za borcení plechu a skla převracet dolů ze svahu.

Petr spokojeně zasunul pistoli do pouzdra a doel ke cortině.

Alice na něho s hrůzou hleděla.

Petr sedl za volant. Zajedeme teď do srubu?” usmál se unaveně. Musíme si chvilku odpočinout. Pak mě doprovodí na letitě. Pro vechny případy…” Vůz se rozejel.

Ani Petr ani Alice nevěděli, e nákladnímu vozu se podařilo včas zabrzdit a e Mirek jen s povrchovým zraněním teď seděl ve sluební volze s Havlem a Polákem. Ovem celá tato kolize je značně zdrela… Petr zastavil před vraty srubu.

Vyjmul z kapsy klíče, odemkl branku a vrátil se ke cortině.

125

Alice seděla na sedadle mdle a jako bez ducha. Otevřel dvířka na její straně a uchopil ji v pase.

V tom okamiku uslyel zvuk motoru silného automobilu. Strnul.

Ve svahu silnice se objevila přední maska černé volhy.

Bleskurychle, s vypětím vech sil, dovlekl bezvládnou Alici mezi vrata srubu.

To u volha prudce zastavila a z ní vyskočil Havel, Polák, Souček a Mirek. Řidič

zůstal za volantem. Vichni měli v rukou pistole.

Havel začal pomalu a opatrně kráčet směrem k Petrovi, drícímu Alici. Odhoďte

zbraň. Vidíte přece, e u je vechno marné.

Věděli, e zbraň pouít nemohou, e je tu dívka, kterou Petr drí v náruči jako

stralivý tít. Věděl to i Petr.

Zajistíte bezpečný odlet pro dvě osoby: pro mě a pro Alici Bradovou, řekl klidně

Petr. Do Curychu dnes odpoledne. Nemusíte se bát o její ivot, je to moje neteř. Ale zajistěte, abych se ani já nemusel obávat. Je vám to jasné?!

Musím se spojit s ústřednou. Tohle nemohu rozhodnout sám, řekl Havel. Pak

koutkem oka zahlédl Mirka. Plazil se nad srubem ve skalách mezi osamělými

borovicemi. Snad se mu to podaří, řekl si v duchu, ten kluk to tu přece zná …

Dám vám přesně tři minuty, odpověděl Petr, přivřel vrata a opřel se o silnou veřej.

Jeho hlas zněl klidně a sebejistě.

Souhlasím,” řekl Havel. Jdu se spojit,” a el k volze, aby pouil vysílačku. Pak usedl na sedadlo vedle řidiče, zdvihl sluchátko mikrotelefonu, ale nespustil oči z Mírka, který teď, neviděn Petrem, balancoval na skalnatém převisu těsně nad střechou srubu. Podaří se mu to?

Dejte mi ústřednu. Racek volá ústředí, majora Kubee. Naléhavé! Racek volá

ústředí, majora Kubee. Přepínám… zněl Havlův hlas do nastalého lesního ticha.

Jeho oči vak, právě tak jako oči Součkovy a Polákovy sledovaly Mirka.

Mirek pohlédl do propasti. Znal ji. plhali se tady u jako kluci. Buď se to podaří a prvním skokem se ocitne na střee srubu a druhým u Petra s Alicí, anebo to patně vypočte a u tím prvním skokem se bude řítit po skalnatých útesech a ke korytu

řeky.

126

Rozmáchl se. Skok. Vzduch ho řízl do tváří a uí. Jetě jeden odraz, a skočil Petrovi na záda. Nastal zápas na ivot a na smrt.

Ten zápas, to byl souboj jich dvou. Souboj pravdy a zla. Mirek se stal nepřemoitelný svým přesvědčením, svým stanoviskem, svou pravdou, za kterou bojoval. Nikdo nemohl zasáhnout. Pohyby muů byly bleskurychlé, sotva k postřehnutí. Pak náhle

nastal zlom. Mirek získal výhodnou pozici. Nasadil svou ruku jako páku, Formanova

pistole vyletěla daleko do dvora. Pak druhý hmat. Forman se marně v Mirkově sevření vzpíral. Nejrychlejí z těch tří byl Souček. Byla to jeho pouta, která zaklapla kolem gangsterových zápěstí. Mirek ho pustil a sklonil se nad Alicí. Dýchá! ije! Rychle lékaře!” Řidič vozu u pracoval u radiostanice.

Podcenil jsem tě, sykl Forman přes zkrvavené rty na Mirka Za chyby se platí…

Souček se rozmáchl. Ty hajzle!..

No tak soudruzi. Ovládejte se!” okřikl ho ostře Havel.

Mirek pohlédl zpříma na Petra. Strýček z Ameriky … Nelíbil jste se mi od prvního okamiku. Byl jste z jiného světa. Vá svět je zločin, násilí, peníze za kadou cenu. A myslel jste, e tohle vechno platí i u nás. Chtěl jste tím svým světem tady zvítězit. Já jsem jenom obyčejný zdejí kluk a snad právě proto mám nos na l i d i jako jste vy.

Pak se prudce otočil, protoe Alice zavzlykala.

U jedou, oznámil od radiostanice řidič volhy a Havel kývnul hlavou.

Konec