Strach má jméno Annelore - Jan Červený

Kapitola 1

NE PŘIJDE JOHNNIE WALKER

Onoho březnového večera v sedmaedesátém roce se na starém

dobrém edivém Baltu chystali enit vichni čerti.

Předjarní nečas se přihnal jako obyčejně od elezného pobřeí

Jutského poloostrova a nesl s sebou sníh s detěm a také

natrpklou vůni zvolna se rozkládajících chaluh urvaných vlnobitím kdesi daleko na mělčinách norského pobřeí.

Uprostřed vodních spoust se hned ztrácela a hned zase objevovala osamocená strání loď.

Podle siluety i tvarů palubních nástaveb to byl Jaguár, Jeden z

mnoha rychlých torpédových člunů, zaváděných do výzbroje

válečného námořnictva NSR v létech 1957 a 1963.

Člun, jeho trup i obívka jsou kvůli zmenení magnetického pole postaveny z mahagonového dřeva, se probíjel neustále narůstajícím vlnobitím.

Posádkám plavidel, stojících na kotvách v přístavním bazénu

námořní základny, jej ochraňovaly mohutné elezobetonové

vlnolamy, bylo neporovnatelně lépe.

Kromě několika torpédových člunů, dvou základnových minolovek

typu Frauenlob, plovoucí základny typu Rhein, zde jetě kotvily dvě malé moderní fregaty typu Köln Největí lodí kotvící na základně byl kolní lehký křiník o

maximálním výtlaku 5 500 tun vyzbrojený čtyřmi stomilimetrovými

univerzálními děly, esti čtyřicetimilimetrovými protiletadlovými automatickými děly, čtyřmi vrhači protiponorkových a dvěma vrhači obyčejných torpéd, dvěma čtyřhlavnovými reaktivními bombomety a vrtulníkem. Tato největí z pomocných lodí bundesmariny

5

se třemi lodními rouby poháněnými čtyřmi dieselovými motory a

parní turbínou odpovídala jak svou výzbrojí, tak i dalím technickým vybavením náročným potřebám výcviku několika stovek námořních kadetů.

Vysoký hubený nadporučík technické sluby s tmavými,

proedivělými kotletami na olehaných tvářích, navlečený v černém nepromokavém pláti a lodnickém klobouku, el zkontrolovat stráe.

Kdy byl hotov s prohlídkou stanovi, zastavil se na závětrné

straně.

Chviličku hledal po kapsách, poté se otočil zády k velitelskému

můstku a chráně v ozáblých dlaních plamének plynového

zapalovače, pokouel se rozdýmat navlhlou camelku. Podařilo se

mu to, a kdy ulomil filtr. Teprve potom s rozkoí vdechl do plic kořenně chutnající, ostrý kouř.

Stál u zábradlí, kouřil a pozoroval vodu, která se ani zdaleka

nepodobala té venku na rejdě.

Tady, v přístavním bazénu, chráněném vlnolamy i budovami

skladi, dílen a kasáren vojenské námořní základny, ztratil u

dávno vítr svou ničivou sílu; opíral se do boků zakotvených lodí, zvonil v konstrukcích stoárů rádiových a radiolokačních antén a hrál si s vlnami, je se tu zdály úplně nekodné a krotké jako dová-

dějící těňata.

Převalujíce se z boku na bok, svítily bílými hřbety a v pravidelných intervalech naráely do oputěného dykdalenu. Rozbíjely se o dřevěnou hráz; voda syčivě prolézala mezi stářím a solí

zkamenělými dubovými pilotami, v jejich horních částech se

černaly jizvy-stopy po tlustých konopných lanech, jimi tu dávné posádky před staletími vyvazovaly k dřevěným kůlům vznosné hanzovní flúty s nízkými záďovými nástavbami. Kdo ví, moná e

právě tady kotvíval tři sta let před zánikem hanzy pomořanský

námořní lupič Klaus Stortebeker. Jeho kogy s rudými plachtami

vyplouvávaly z Jasmundské zátoky tak dlouho, dokud hlava

nebezpečného piráta nepadla pod mečem hamburského mistra

popravčího Rosenfelda do písku na Grasbrooku.

Nadporučík se opíral o zábradlí, myslel na dávno zapomenutou

legendu a hleděl na černou, olejovitě se lesknoucí hladinu, v ní se zrcadlil lutý terč jasně osvětleného kajutového okna.

6

Vzápětí si uvědomil, e pátá kajuta napravo od důstojnické jidelny, k ní patři osvětlené okno, nemůe náleet nikomu jinému, neli důstojníkovi S-2.

-Ten jeho vindl, ten bych chtěl mít…., povzdychl si dozorčí nikoliv bez závisti a odhodil do vody zaloutlý nedopalek.

Studený předjarní večer s občasnými poryvy lezavého větru

připadal důstojníkovi S-2 kapitánporučíku Karlu Heinzovi

Marquartovi jak vystřiený z barevné reklamy na skotskou whisky 

. . der Tag geht… Johnnie Walker kommt. Místo v prostorném,

klenutém a chladném večeřadle starého rodového sídla s jasně

osvětlenými tudorskými okny a zanedbaným parkem kdesi

uprostřed Skotské vysočiny seděl vak mladý kapitánporučík sice v útulné, ale těsné kajutě válečné lodi. Na jejích stěnách nevisely pastely Williama Turnéra, dýchající mořem, zapadajícím sluncem a svěím jihozápadním větrem. Černala se tu pouze jediná fotografie.

Zvětený novinový snímek dvoumístné ponorky Seehund, s ní při

jedné z akcí hitlerovského diverzního svazku K zahynul koncem

února roku 1945 poblíe Doveru palubní inenýr leutnant Wilhelm

Marquart.

V

kajutě válečné lodi scházelo ledacos.

Ale ta edoedá eď odcházejícího dne, jeho spleen přichází

rozehnat mlčenlivý a věrný přítel Johnnie Walker, ta tu byla. A byl zde i on, veselý dlouhonohý gentleman oblečený do přiléhavých bílých spodků, jejich úzké nohavice končí v černých a

nablýskaných komodkách, gentleman v červeném hopsafráčku s

béovým kaketem na hlavě a černou panělkou v ruce. Díval se

přes lorilon z viněty dlouhé a tíhlé láhve naplněné nazlátlou

tekutinou a lákal, lákal a zval k drunému posezení…

Kapitanleutnant Karl Heinz Marquart tentokrát na ně neměl chu ani mylenky. I k samotářskému pití, kterému naučí člověka sluba v konstrapionái, je třeba nálady - a tu dnes postrádal.

Probíral se u přes tři hodiny personálními údaji kadetů a pořád nemohl najít to, co potřeboval.

Nakonec sáhl po dýmce, ale kdy si chtěl nacpat, zjistil, e mu

doel tabák

Rozmrzele odstrčil dózu ze santalového dřeva, kterou mu před

nedávnem přivezl z Dakaru jeho bývalý informátor podporučík

Luschke,

7

jen nyní jezdí jako vrchní steward u Severoněmeckého Lloydu v

Brémách a dál pracuje pro Spolkovou zpravodajskou slubu.

Dóza byla beznadějně prázdná a tak Karlu-Heinzovi nezbylo, ne

aby si namíchal novou zásobu.

Nejprve si musel udělat místo. Proto opatrně poskládal stoh desek s osobními spisy na nejzazí konec stolku a na jejich místo rozloil Bayernkurier.

Teprve poté vytáhl ze zásuvky balíčky s tabákem a jetě

hnědozlatou kulatou plechovou krabičku od brazilské instantní

kávy. Jeden z balíčků byl americký Lincoln, na jeho obalu se

blýskaly generálské hvězdy a druhý byl Clan, jen, jak tvrdil

reklamní text vytitěný pod firemní značkou holandského

Niemeyera, se skládá z osmnácti nejrůznějích druhů nejlepích

tabáků smíchaných podle starého skotského receptu. Provenienci

vyhláené receptury nevtíravé zdůrazňoval i sáček, potitěný

červenozelenobělomodrými kostkami skotského tartanu.

Marquart rozdělil tabák na pečlivě odměřené hromádky v přesném,

toliko jemu známém váhovém poměru a kdy je sesypal

dohromady, otevřel krabičku od brazilské kávy a přidal do zlatavé voňavé směsi několik usuených okvětních lístků červené velkokvěté růe The Queen of Bermuda, rostoucí na zahradě jeho

rodného domu ve vilové čtvrti v předměstí Mnichova. Ve opět

řádně promíchal a jakmile vybral z kuřiva kousky, je se mu zdály být příli tuhé, začal je ukládat do santalové dózy.

Dlouhými, tíhlými prsty pěchoval tabák a po kulaté iroké hrdlo umělecky vysoustruené nádoby.

Pracoval pomalu.

S rozkoí vdechoval medově nazlátlé a těké aróma, které by

rozechvělo chřípí i tak náruivého kuřáka, jakým byl holandský

admirál de Ruyter, který roku 1659 zvítězil nad védy u dánského Nyborgu. Teprve kdy se dóza nedala zavřít, odsypal zbytek do kapesního váčku a jal se uklízet stůl.

Nacpal si dýmku

Zakloněn v idli, dlouhé nohy opřeny patami o desku stolu, drel dlouho a opatrně zakuřovanou bruyerku v zubech a usilovně přemýlel. Přemýlel o jednom z nejsloitějích a nejdůleitějích úkolů, jej dostal on a ostatní S-2 při předvčerejí pravidelné poradě skupiny MAD,

8

která se konala na velitelství floty ve Wilinlmshavenu. Vedle

několika desítek důstojníků S-2 z lodí a od pobřeních útvarů, vedle náčelníka skupiny a náčelníka jejího operačního oddělení se oné porady zúčastnil také vysoký důstojník A-2, jak se v

západoněmecké vojenské kontrapionái říká pracovníkům

zpravodajských oddělení vojenského letectva a válečného

námořnictva od divize výe. Měl hodnost námořního kapitána a

přijel z bonnské Správy bezpečnosti bundeswehru, přesněji, z její 7. referentury, je řídí Mllitárischer Abschirmdienst.

Ty doby, meine Herren, zakaredil se A-2, kdy ná typař tam

naproti vytypoval člověka a pak u stačilo zavést a doplňovat

dossier a zakrátko jsme mohli nasadit volavku, jsou nenávratně

pryč… Dneska, odmlčel se na okamik A-2, dneska je situace

úplně jiná. Kontrapioná tam u nich nespí a má výsledky. Ale tohle samo o sobě by nebylo to nejhorí. Horí je pro nás perspektiva, kterou komunistické reimy dávají lidem. Víte sami, e verbovat agenty z řad vzdělaných, dobře postavených inteligentních lidí -

polosvět a podsvětí potřebujeme jen v omezené míře - je v

komunistických zemích Čím dál těí a těí. Tomu, kdo něco umí

a kdo něco zná, tomu tam patří budoucnost. Tohle si nedovedou

spočítat jenom ambiciózní umělci třetího řádu a urnalističtí

mokové. Zvlá je to vidět v Československu, jemu u delí dobu věnujeme zvýenou pozornost. Ale to jsem, pánové, odbočil, vrátil se nadřízený ze 7. referentury k původnímu tématu. Potřebujeme zkrátka lidi, kteří se podívají na siluetu fabriky a určí, co se tam vyrábí… Právě o tyhle lidi máme bídu. Vědci, technici a důstojníci ve východním bloku vědí, e jejich ivotní úroveň není patná a e jim reim u mnohokrát dal a stále dává lepí záruky na zvyování ivotního standardu. Nejsou hloupí a dovedou si leccos spočítat.

Třeba to, e kdy se Západu nepodařilo za dvaadvacet let po válce bolevismus likvidovat, e historická perspektiva pro komunistické reimy je přinejmením alespoň stejně taková jako pro země svobodného světa.

A kdo z vás, být v jejich kůi, meine Herren, kdo z vás by touil vyměnit zajitěnou, pohodlnou existenci, kterou má doma, za nae sliby? Tak je to, pánové!

9

Jenome tenhle stav nás naprosto neomlouvá.

Kdo chce vládnout a kdo chce vítězit, neobejde se bez informací.

Vzpomeňme jenom, pánové, na starého Fridricha, co odpověděl,

kdy mu přinesli zprávu, e před suitou jeho protivníka,

francouzského marála Soubieze pochoduje v sevřeném iku a s

hudbou sto kuchařů! ťJá dávám přednost tomuŤ, odvětil tehdy

pruský král, ťaby před mou armádou lo nepozorovaně tisíc tajných agentůŤ. Tisíc agentů! Slyíte, pánové? A já vám dávám v úvahu, kolik jenom před naím loďstvem musí takových agentů pochodovat

dnes! A vy, pánové, ty agenty musíte pomoci naí Spolkové

zpravodajské slubě vytypovat!

Mluvil jsem o důstojnících a vědcích.To ovem neznamená, e

nebudeme i nadále hledat a vyuívat takových pramenů, jakými

jsou turisté, pracovníci zahraničního obchodu, řidiči zastupitelských úřadů, institucí i dopravních společností, hotelový a restaurační personál… Hledejme vude. Kdy se kdo stane naím agentem,

končil svoje expozé kapitán zur See, to je otázka času, správné taktiky a peněz. Hledejme, pánové, lidi, bez nich se neobejdeme!

Hledejme vude i ve svém nejbliím okolí.

Hledejme vude! opakoval si v duchu Marquart zakloněn v idli,

dýmku v zubech a ruce za hlavou.

Poté, jako kdyby si vzpomněl na něco, co nesnese odkladu, prudce vstal a začal hledat v hromadě osobních spisů.

Personální údaje kadého z kadetů chránily tmavomodré desky

jednotného provedení dle předepsaného vzoru, take mu chvíli

trvalo, ne nael ty, na nich svítil prouek bílého kartónu se

jménem Horst Warnecke.

Konečně… To je ono, co hledám… ulevil si nahlas.

Potom u jenom četl a vypoutěl ke světlezelenému eleznému

stropu krouky voňavého kouře. Stoupaly jako obětina ke snímku

ponorky Seehund, s ní klesl ke dnu otec v době, kdy jemu,

kapitánporučíkovi Karlu-Heinzovi Marquartovi nebylo jetě čtrnáct let.

Seděl zakloněn v idli, s poitkem kouřil a poslouchal, kterak v ospalém večerním tichu plouchají vlny o lodní boky a povrzávají lana na kříových pacholatech.

10

Třebae se jeho nálada příli nezlepila, přece jen usoudil, e je čas k tomu, aby jej navtívil, aby konečně přiel mlčenlivý, skromný a věrný přítel Johnnie Walker.

Odloil dýmku, sáhl do zasklené vitrínky nad lůkem a vytáhl odtud brouený pohárek.

Naplnil jej nazlátlou tekutinou a kdy si ukl o láhev s obrázkem veselého dlouhonohého gentlemana v červeném hopsafráčku a béovém kaketu, vypjal se do pozoru a dre pravou ruku s

křiálovou odlivkou v poloze k poctě zbraň, zachrčel: - Prosit!

Johnnie Walker mlčel.

Díval se přes lorňon a usmíval se pohledem člověka, který ví, co je to spleen i edoedá eď odcházejícího detivého dne …

K a p i t o l a 2 .

STAROSTI PANÍ WARNECKEOVÉ

V historickém centru Norimberka, obehnaném původně dvojitou zdí

a třicet metrů irokým hradebním příkopem, ve shluku úzkých a

křivých ulic, kde se turistům při pohledu na výstavné patricijské domy z hrázděného zdivá vybavují scény z pohádek bratří Grimmů, tam bydlí a také má svůj krámek vdova po válečném invalidovi paní Warneckeová.

Dostanete se tam docela jednodue. Vyjdete z hradu

hohenstaufovce Fridricha I. Barbarossy, seběhnete na náměstí

Albrechta Dürera a jdete pořád rovně kolem kostela svátého

Sebalda, kde světcův náhrobek připomíná zázračného

renesančního kovolijce Petra Vischera a jeho pět synů, z nich

nejmladí Hanu odlil svícen pro svatováclavskou kapli

svatovítského chrámu v Praze.

Potom přijdete na hlavní tritě, minete kanu, je dělá čest svému jménu Schöner Brunnen, zahnete do 11

prava na Kenigstrasse a máte před sebou most přes řeku Pegnici,

její hladinu částečně překrývá komplex budov Nemocnice u

Svatého Ducha.

Ten svatý duch je tu také vymalován a sice v podobě holubice s

rozepjatými křídly a svatozáří kolem hlavy ve títu nemocniční

lékárny a kouká se přímo na třípatrový; po válce úplně zrenovovaný dům. A právě v přízemí tohoto domu na skleněné, lutě natřené a v noci zespoda osvětlované firmě se černá nápis SPIRITUOSEN und TABAKWAREN, vyvedený hranatými literami gotické textury.

Paní Warneckeová tedy prodává lihoviny nikoliv na výčep, nýbr

toliko pro domácí potřebu, jak je napsáno v jejím ivnostenském

oprávnění. Jsou to lihoviny převáně tuzemské produkce s pestrými vinětami na baňatých i úzkých láhvích a cestovních plucárcích.

Druhou část sortimentu pak tvoří cigarety i doutníky vech

oblíbených značek, ňupavé i dýmkové tabáky a pičky s

nejrůznějími protinikotinovými a protidehtovými patentními filtry, dále zapalovače, kapesní i stolní, plynové i benzínové a samozřejmě dýmky. V regálech visí ulmačky vedle malovaných

porculánek s krátkými troubeli a v koutě za pultem naproti

záznamní pokladně dlouhé starosvětsky vyhlíející domácí fajfky.

Jejich kameninové hlavičky, je svým obsahem připomínají pivní

holby s bohatě tepanými kovovými uzávěry, lákají ke koupi

předevím americké vojáky.

Mezi novinami na pultě uhodí zákazníka do očí červenobíločerná

hlavička oficiálního orgánu sudetoněmeckého landsmanaftu

Sudetendeutsche Zeitung, vedle ní se černá odstavec vysázený z

tučného petitu, jen oznamuje, e jedno číslo stojí 75 pfeniků,

měsíční předplatné i s potovným tři marky a e čtvrtletní

abonnement v Rakousku přijde na 48 ilinků. Na titulní stránce vedle úvodníku má list fotografii kostela v umavské Javorné, pod ní se černají dvě řádky z polotučného borgisu: Unvergessene Heimat.

Katholische Pfarrkirche in Ahorn. Dalí literaturu představují ilustrovaná příloha Unser Sudetenland a časopis Volksbote. Navíc přidá paní Warneckeová kadému kupujícímu reklamní leták. Nebo

kadý z jejích zákazníků by měl mít v knihovně jeden z exemplářů díla, o něm je řeč na osmerkovém formátu.

12

Stojí tam:

sudetoněmecká OBRAZOVÁ BILA KNIHA o zániku a zničení

sudetoněmecké domoviny po roce 1945 K n i h a , k t e r á

v z b u d i l a s e n z a c i

a stala se předmětem kadodenních rozhovorů!

Dílo nevyvratitelné dokumentární hodnoty!

Otřesné následky česko-bolevické politiky vyhnání !!! PRÁVĚ

VYLO !!!

Nepromekejte příleitost, kdy Sudetoněmecká obrazová bílá kniha stojí Jetě 22,50 DM, s potovným 23,50 a objednejte si ji jetě dnes!

Na dobírku okamitě zale Fides-Buchversänd,

8 München 3, Postfach 55

A protoe paní Warneckeová, je pracuje ve výboru místní skupiny sudetoněmeckého krajanského sdruení, kam chodí té i její zpovědník páter Alois, je členkou Mariánské kongregace, dostanou se u ní i svaté obrázky.

Oddanost paní Warneckeové bavorské římsko-katolické církvi jde

tak daleko, e z plechových reklamních tabulí obchodního sdruení sedmi největích a nejznámějích mnichovských pivovarů dovolila čipernému agentovi umístit na dveře svého krámku toliko dvě. Jenom dvě tabulky, ale za to s firmami zaručeně křesanských

německých závodů!

A tak kulatý tít se siluetou bradatého řeholníka tvrdí, e Paulaner Thomasbrau vaří vůbec na irém světě to nejlepí pivo, přičem na výku postavená, cingulém orámovaná cedule s iniciálami J. W. a biskupskou berlou hlásá toté o pivovaru augustiniánském.

Třebae zbývající nejspodnějí a dosud prázdná dřevěná výplň

krámských dveří přímo volá jetě alespoň po jedné, jediné reklamní tabuli, je jisté, e Pschorrův pivovar ji tam v ádném případě mít nebude. Zmíněný podnik má, jak si paní Warneckeová dobře vimla, ve znaku pěticípou hvězdu s velkým psacím P uprostřed,

které na dálku vypadá málem jako srp a kladivo, a navíc - no

řekněte sami: nezní vám jméno Pschorr poněkud jüdisch? …

Při tomto vpravdě bavorský křésansko-sociálním světovém názoru

a přísných morálních zásadách, v nich vychovala jediného syna, je paní Warneckeová i přes svých dvaačtyřicet let anebo moná právě kvůli nim zajímavou enou.

13

Elegantní s dokonale udrovanou postavou v přiléhavých

koktajlových atech, jejích loďkový výstřih dává vyniknout

tíhlému, modiglianiovsky tvarovanému krku, na něm, ač je to k

neuvěření, nejsou téměř vidět vrásky.

V neděli odpoledne na kavárenské terase u Dunajskomohanského

kanálu, kde se scházívá s přítelkyněmi na zákusek a bílou kávu,

přitahují její dlouhé, dobře modulované nohy pohledy muů bez

rozdílu věku a rodinného stavu.

Vdova o nich dobře ví.

V hnědých očích pod přirozeně vyklenutým černým obočím

blesknou tu a tam jiskry probuzeného zájmu; na plných, zlehounka pootevřených rtech se objeví sotva znatelný úsměv. A je to koketérie tak rafinovaná, e najmě starím pánům s vojenským

drením těla, co pro dělali francouzské taení v květnu 1940, zatrne přitom v kříi.

Dnes, ačkoliv je u pátek a květnové sluníčko slibuje překrásný

weekend, není jindy vdycky tak příjemné a usměvavé paní

Warneckeové do řeči.

Mlčky obsluhuje jednotlivé zákazníky, kteří si nakupují pití a

kouření do zásoby, roztritě a nepřítomně odpovídá na jejich

pozdravy a přání příjemného proití první májové neděle.

Duchem je toti daleko. A na Baltickém moři, na edivé, vojensky strohé základně válečného námořnictva, kam nastoupil před esti nedělemi na kolní křiník její syn, modrooký a světlovlasý Horst.

Před nástupem, hned poté, jakmile zakončil druhý ročník Technické námořní koly v Kielu, dostal dovolenku.

Tmavěmodrá uniforma s hodnostním označením námořního

praporčíka mu padla jako ulitá a ona, jdouc zavěena do něho po

Karolinenstrasse, si vzpomněla na konvalinky.

Prosím za prominutí, omlouval se, květinářství je a na

Lorenzerstrasse. Napravím to, jenom co tam dojdeme.

4

,,Ale jdi! mávla se smíchem rukou. Tam ti v tuhle dobu dají

nanejvý bledule ..

No jo, přisvědčila na jeho chapecky udivený pohled,

15

konvalinky kvetou a v červnu. Kdy jsem byla malá, rozpomínala se, někdo mi vyprávěl, e nej krásněji tam u vás na Baltu. Bývají jimi porostlé celé ostrovy. A vůně prý se nese na mnoho mil daleko do moře.

Má pravdu, souhlasil Horst, jenome to je dál na sever od nás, a u védských břehů.

A právě s těmi konvalinkami, s kytičkou bílých zvonkovitých květů na dlouhých stvolech, viděla dnes v noci Horsta.

Byl to jeden z oněch ivých, úzkostných snů, jaké si lidé pamatují po celý ivot.

Teď, v prosluněném odpoledni, se nezdál u tak straný. Rozpadl

se na jednotlivé, logicky vzájemně spolu nesouvisející scény, které vak paní Warneckeové nely z hlavy, nebo byla přesvědčena o jejich skrytém, hlubím významu.

Jejích dvacet let i bílé svatební aty, které si ve snu oblékala, červené korále, které si věela na krk, sedíc na rozestlané posteli uprostřed oputěného přístavního mola - to vechno byly symboly.

Symboly, jimi ji, jak o tom byla hluboce přesvědčena, chtěli

varovat ti z jejích drahých, kteří u dávno odeli v zásvětní nená-

vratno.

A potom viděla vodu. Nekonečnou, edou mořskou pláň. Pod

černými, větrem potrhanými mračny se na ní potápěla hořící loď s poulámanými stěni, ji ona, ani by věděla odkud, znala.

Plachetnice klesala zádí do rozbouřených vln a na přídi přivázán k zábradlí nad čelenem stál v změti lan a poutrhaných přídních plachet Horst v parádní praporčické uniformě, drel v ruce kytičku konvalinek a volal Maminko! ..

Sloup ohně vylehnuví z palubního průvlaku doprovázený

výbuchem a chuchvalci edého dýmu jí zakryl výhled … A kdy se rozsvětlilo, stála sama a oputěná uprostřed přístavního mola, na sobě bílé svatební aty …

Maminko! . . n e s l a k ní ozvěna vzdálený, slábnoucí synův hlas.

Proč já jsem ho jenom poutěla na tu vojnu! vyčítala si

Warneckeová v duchu a kdyby byla bývala neseděla za pultem v

krámě, kam co chvíli vchází některý ze zákazníků, u by si dávno vyloila karty, aby konečně měla jistotu, co ten její dnení zlý sen vlastně znamená.

16

Plachetnice, pomyslela si s despektem, co tam má co dělat ná

Horst, který je přece technik Paneboe, uvědomiIa si náhle, kde já jsem tu plachetnici u jenom viděla?

- Aha, povzdychla si ulehčeně po chvíli usilovného přemýlení.

Před očima se jí toti vybavil jarní večer před více ne třemi léty.

Horst se zrovna vrátil domů z Velikonočního pochodu DJO. Místní

organizace Deutsche Jugend des Ostens neboli Německá mláde

Východu se tenkrát zúčastnila srazu u Československých hranic.

Chlapec, zalykaje se vzruením při vzpomínce na nedávný záitek, jí barvitě líčil, kterak přímo před očima vojáků v zelených čepicích a s psími hlavami na výlokách stavěli tabuli s nápisem ČESKÁ

OKUPAČNÍ ZÓNA-SUDETY, NĚMECKÁ ZEMĚ.

Poslouchala se zaujetím jeho nadené vyprávění a přitom mu

vybalovala z tlumoku pinavé prádlo.

Kdy sáhla do postranní kapsy, kde měl mít rezervní ponoky,

vytáhla kromě baterky a neumytého jídelního příboru pečlivě

sloený lístek potitěného papíru.

Rozbalila jej a uviděla, e je to jakýsi reklamní leták.

V prvním okamiku, jakmile si přečetla S LODÍ GORCHOCK DO

NORSKA MUE KADÝ, KDO SE ZÚČASTNÍ VELKÉ NÁMOŘNÍ

SOUTĚE, měla za to, e chlapec dostal reklamní prospekt nějaké

turistické kanceláře.

Poté si ale povimla teutonského kříe v dolní části letáku, kříe orámovaného nápisem UNSERE BUNDESWEHR, jeho litery byly stylizovány do tvaru heraldického títu, a zvědavost jí nedala, aby nečetla dál.

Válečné námořnictvo by rádo znalo, co vechno mláde o něm ví a

co ji na něm předevím zajímá.

Proto vyhlauje Velkou námořní soutě.

A tohle jsou výhry, oznamovala veliká tučná písmena, pod nimi

text sliboval osmi astným výhercům plavbu na kolní plachetnici bundesmariny Gorch Fock z Kielu do severního Norska a zpáteční cestu z ostrova Andoya letadlem námořního letectva. Na dvacet

dalích výherců čekali v Hanseatische Yachtschule v Glůcksburgu, aby je zařadili do dvou a třínedělního učebního běhu, po jeho

absolvování měli navtívit jednotku spolkového válečného

námořnictva v prostoru Flensburgu. Třetí cena představovala

výcvikovou plavbu na pomocné lodi Ruhr pro osm výherců, kteří se měli nalodit a vylodil v Kielu.

17

Ani čtvrtá cena nebyla rozhodně cenou útěchy Dvacet vítězů, kteří by na sportovních přeborech stáli pod stupni slávy, čekalo dvoudenní cvičení v nakládání námořních výsadků na plovoucí

svazy floty a cesta letadlem námořního letectva. Na dvě stovky

dalích výherců připadla poslední cena  knihy o německém vá-

lečném námořnictvu.

Leták dál zdůrazňoval, e první a čtvrtá cena jsou vyhrazeny toliko pro chlapce narozené v ročnících 1947, 1948, 1949 a 1950, přičem výherce, jen si bude chtít vybrat kteroukoliv ze shora

uvedených cen, musí být státním občanem Německé spolkové

republiky a prokázat se písemným svolením rodičů nebo jejich

zákonných zástupců o tom, e souhlasí s proponovanou cestou

dítěte, osvojence či chovance.

Ne ale začnete soutěit, upozorňoval důtklivě prospekt,

potřebujete formulář s otázkami a ten vám zaleme, jestlie od vás dostaneme řádně vyplněný kupón, jej račte laskavě odstřihnout a zakrtnout v něm nejvyí dosaené kolní vzdělání či řemeslnickou anebo jinou dalí odbornost. Kupón zalete na

adresu: An Bundeswehramt, r5300 Bonn 7, Postfach 7120.

Gorch Fock! rozpomněla se Warneckeová.

Gorch Fock  to je přece ta loď, na její hořící palubě viděla ve snu na dneek v noci Horsta Plachetnice z náborového letáku, která mu tolik učarovala!

Brala jeho okouzlení zpočátku na lehkou váhu.

Kdy se jí tenkrát, před dvěma léty, pochlubil, e odeslal formulář s vyplněnými otázkami do Velké námořní soutěe, okřikla ho, a se raději kouká učit a přestane myslet na hlouposti.

e to hlouposti nebyly, dolo jí teprve tehdy, kdy Horstovi přiel doporučeně blahopřejný dopis z Kielu, podepsaný kontradmirálem a v něm pozvání k plavbě do Norska na kolní plachetnici Gorch

Fock.

Obávala se pustit chlapce k moři, ačkoliv celá léta snila o tom, jak ho tam jednou pole; je tolik vytáhlý a bledý.

Bála se pustit chlapce samotného.

Cítila toti podvědomě, nějakým mateřským smyslem, e ve chvíli, kdy její nohatý, světlovlasý a modrooký kluk, 18

jeho chování je teď čím dál klackovitějí, překoná mořskou nemoc a uvidí před sebou volný prostor s edými vlnami, e tehdy ztratí ona svoje jediné dítě, jedinou jistotu i světlo jinak citově téměř prázdného ivota.

Nepodepsat svolení k plavbě se jí vak nechtělo.

Měla strach z Horstových výčitek a bylo jí zároveň líto příleitosti.

Příleitosti, za kterou by v cestovní kanceláři musela draze

zaplatit.

Rozhodla se tedy, e poručí vechny svoje tíivé mat eřské starosti bohu.

Spolehla se při tom na pátera Aloise.

Toliko svátá panna, která osamělé ubohé vdově jistě odpustí, ví, e pro ni, Warneckepvou, je onen sympatický dvoumetrový kněz s útlými boky a dlouhýma rukama pivotmana předního

basketballového mustva daleko víc ne jenom zpovědníkem. A

jako takový, jako vpravdě otcovský přítel, můe toliko on rozmluvit Horstovi jeho ztřetěný nápad.

Velebný pán přiel na odpolední svačinu v neděli před poehnáním.

Kdy vypili kávu, zavedla jakoby neúmyslně řeč na velkou námořní soutě.

Horst se pochopitelně ihned vytasil s kontradmirálo-vým dopisem a pochlubil se výhrou.

Páter se shovívavě usmíval chlapcovu vyprávění o palubním

maskotovi na Gorch Focku, uličnicky vyhlíejícím teriérovi s dečkou z námořnického límce, takto psí slečně, která se jmenuje Whisky, take kdy se před časem zaběhla v newyorském přístavu, nezbylo americkým policajtům, ne aby ji hledali po vech hospodách.

Páter se shovívavě usmíval do té doby, ne uviděl snímek kolní

lodě.

Oplachtěný čtyřstěňový bark letící po vlnách v něm pojednou

probudil hluboko zasutou pradávnou touhu vech muů

odsouzených ít ve vnitrozemské pahorka-tině. Nesplnitelný, o to vak mučivě naléhavějí klukov-ský modrý sen o azurových vodních pláních, o létajících rybách s očima z jaspisu i o teplém pevninském větru, vonícím hřebíčkovou silicí a cuchajícím koruny tíhlých arekových palem.

Mensch, to je nádhera! vydechl okouzleně.

Pak u jen soustředěně poslouchal klukovy výklady

O přednostech Danforthovy kotvy před klasickou kotvou s

odnímatelnou příčkou,

19

nechal se poučit o funkcích zadní královské, zadní brámové a zadní koové stěhovky, které se vyvěují mezi hlavním a zadním stěněm, a moc ho zajímal průběh daleké plavby dánských námoř-

ních kadetů v roce 1934 kolem celého světa na palubě

trojstěňového plnoplachetníku Joseph Conrad, jen se původně

jmenoval Georg Stage a byl postaven roku 1882 …

Warneckeová se v tu chvíli přestala ovládat.

ádná plavba! ádní kadeti! To tak, aby ses mi jetě utopil..

Ohromena a roztrpčena knězovým jednáním, je pokládala za

nejčernějí zradu, křičela na syna: Nikam tě nepustím, rozumí?

Copak ty neví, e voda nemá trámy? ..

Páter Alois se provinile začervenal, ale zachoval klid, jen bývá s takových situacích nejpotřebnějí.

Bez vůle boí, odpověděl s odzbrojující pokorou, člověku ani vlas s hlavy nesejde …

Warneckeová zůstala tehdy bez sebe hněvem nad tím hle

farizejstvím.

Teď vak, po více ne dvou letech, u knězi vůbec ne-zazlívá, e podporoval chlapce v jeho touze.

Je toti hrdá na Horstovu tmavěmodrou uniformu, je ráda, e syn

má zajitěnou existenci.

Jen toho dneního snu kdyby nebylo…

Ve dveřích se objevil dýchavičný vrchní strámistr Leittner z

okresního velitelství zemské policie.

Sundal sluební čepici a začal si osuovat bílé pihovaté čelo. Kdy jetě velikým kapesníkem pečlivě vytřel potní pásek a celuloidovou vloku na podívce, rozpovídal se o počasí.

Řeknu vám, paní Warneckeová, e léta u tady nepamatuju takové

květnové horko.

Strámistr se na chvíli odmlčel.

Na ja, pronesl pojednou zamyleně a sáhl do náprsní kapsy. 

Hergot, kde jsem je jenom mohl nechat?

Vdova okamitě pochopila.

Posaďte se, pane vrchní. Vám, muským, se takováhle věc

přiházívá kadou chvíli. Pan doktor, co má advokátní kancelář na Kornmarktu, si u mne vdycky kupuje stuywesantky, kartón na celý týden, a pokadé jetě dvacítku navrch, aby měl jako od cesty… No a dneska ráno, 20

nabrala vdova dechu,  kdy si zapaloval tu jeho, jak on říká, po snídani tu první, zapomněl tady nejenom celý kartón, ale i zapalovač…

Asi jsem tu zatracenou cigártaku nechal na stole v kanceláři, čert aby to vzal… vymlouval se policista.

Pootočila se, sáhla po paměti do regálu a vytáhla plechovou

krabičku s dvaceti Attaché cigarillos, kus za e-desát

pfeniků.Tohle, pane komisaři, natáhla se přes pult ke ku-řáckému stolku,  to je kuřivo pro policejního důstojníka vaeho formátu.



Mno, mlaskl polichoceně vrchní strámistr Leittner.

Poděkoval, vzal si krabičku, poloil ji na stolek a udělal pohyb, jako by chtěl vytáhnout peněenku.

Vdova se zatvářila navýsost dotčeně.

V

Přece mi nedáte koem! To bych si od vás nezaslouila,

pane vrchní…

To nejde, bránil se naoko policajt.



Přece byste mě neurazil, pane inspektore …

Policista se s placením tedy u nevnucoval.

Olovřel krabičku, vytáhl jedno cigarillo, přivěněl

k němu a pak si pomalu s poitkem zapálil.



A co synátor?

Vdova se zarazila.

Mateřské srdce se rozbuilo na poplach.

Bílé aty a rozesílaná postel na přístavním molu!

Jo ji sny nelou …

Vy jdete sluebně? zeptala se a hrdlo jí přitom

stahovala úzkost.



Jak se to vezme, zatvářil se vrchní strámistr neurčitě a bodrý

úsměv na jeho tváři vystřídala komisní vánost.

Majitelku krámu to vyděsilo.



Stalo se něco Horstovi? Nějaké netěstí… Proboha, řekněte

mi pravdu!

 Netěstí ne, uklidnil ji,  nic takového se, Gott sol Dank,

nestalo. Ani malér. Do maléru by se mohl teprve dostat…



Něco vyvádí! Chytil se patné společnosti? vyzvídala matka.



Quatsch…, mávl rukou policista.  Pokud jde

o tohle, můete být úplně klidná Stýká se jen se samými

pořádnými, sobě společensky rovnými lidmi. Vechno jsou to

námořní gáisté,

21

větinou jeho kamarádi z Technische Marineschule.

Proč by měl mít maléry? nechápala vdova.

Já vám to teda povím, paní Warneckeová, vzdychl si vrchní

strámistr.  Říkám vám, vůbec mi to příjemné není. Ale rozkaz je rozkaz, víme …

Jistě a u prosím vás, mluvte a nenapínejte mě

Vá syn Horst, zapaloval si Leittner dalí cigarillo a díval se přitom přimhouřenýma očima přes plamínek zapalovače na Warneckeovou,  by mohl mít váné nepříjemnosti pro svůj původ.

Dovolte! … Co tím chcete řícti, urazila se vdova.

V naem spolkovém státě u přece norimberské zákony dávno

neplatí.

Já, paní Warneckeová, podíval se policista na enu edýma

bezvýraznýma očima, z nich se nedalo vůbec nic vyčíst,  já

přece netvrdím, e jste měla svého nemanelského syna, vaeho

Horsta, s nějakým idem. Osobně mě to vůbec nezajímá. Moji

nadřízení mají ale v téhle věci patrně docela jiný názor.

Co? Co je tedy zajímá., vydechla utrápeně.

Zajímá je, zda neměl otce Čecha, a jestlie ano, pak kdo to je …

Na to nejsem povinna odpovídat!

Správně! usmál se vrchní strámistr.

K výpovědi o skutečnostech, které by difamovaly vai osobu, vás

nikdo nemůe nutit. Stejně tak, jako vám nikdo nemůe bránit,

abyste v zájmu úspěné kariéry vlastního syna odpověděla

naprosto dobrovolně na otázky, na které by znali rádi odpověď

pánové od vojska.

Vdova se jetě nestačila vzpamatovat z ohromení a policista u

vytahoval notes.

Mám to tu černé na bílém, ukázal na jednu ze stran popsanou

drobným písmem.

 Jako svobodné děvče jste byla v sedmačtyřicátém roce,

jedenáctého května, vysídlena z Glasersdorfu im Böhmerwald do

americké okupační zóny Německa. Vá syn Horst se narodil ve

sběrném táboře osmnáctého listopadu tého roku.

Warneckeovou úplně opustily síly.

Seděla zhrouceně za pultem, krásnou načesanou hlavu sklonila do

dlaní a usedavě plakala.

Ale jděte… Zas budě dobře, těil ji Leittner a nakonec ji poradil otcovským, leč přesto důrazným tónem: Nejlepí bude, paní Warneckeová, kdy mi to vechno a popořádku

pěkně napíete. Já si sem pro to, řekněme za takové dva dny,

přijdu. A pamatujte, o tom, co jsem vám řekl, ani slovo! Jinak bude mít Horst na vojně nepříjemnosti …

Policista u dávno odeel, ale vdova pořád jetě seděla za pultem.

Mechanicky obsluhovala zákazníky, mechanicky vracela nazpátek

drobné a před očima měla přitom světlovlasého modrookého

chlapce v parádní uniformě námořního poddůstojníka, jen k ní

vztahuje ruce z hořící, potápějící se lodi.

K a p i t o l a 3 .

OTÁZKA TÉMĚŘ SUGESTIVNÍ

Stalo se v červenci sedmaedesátého roku, e kapitán Josef

Mánek, orgán vojenské kontrarozvědky u průzkumného praporu v

Defurově Mlýně, dostal poukaz na vojenskou rekreaci.

Onen poukaz, jen někdo vrátil na poslední chvíli, nebyl kupodivu vystaven ani do vojenské zotavovny na pičák, ani na Olinu, nýbr do zahraničí k moři. Nástup při tom nebyl ani v říjnu, ba ani né v listopadu, nýbr ji začátkem srpna.

Má to ode mne za odměnu, řekl mu náčelník a dodal, a si on,

kapitán Mánek, kouká na Krymu pořádně odpočinout a hlavně

prohřát ty svoje zatracené plo-týnky, s nimi tak zkouí kadý

podzim a kadé jaro.

A ne, abys přeháněl sportování! Ví, co se stalo Křepelovi,

upozorňoval, a kapitán si vzpomněl na to, kterak podplukovník

afář řádil, kdy se dozvěděl e kontrarozvědčík od

motostřeleckého pluku utrpěl v lázních,

23

kam byl poslán z nemocníce na doléčení, frakturu kotníku pravé

nohy, kdy hrál nohejbal s ostatními pacienty.

Budu tam přece s manelkou, soudruhu podplukovníku, uklidňoval

náčelníka.

To je taky tvoje těstí, zabručel dobrácky afář a podával mu ruku.

Dovolenku jsem ti podepsal, tak si to tam koukej hezky uít a

pozdravuj mámu…

Na rozdíl od kapitána Manka, jen si přitáhl domů celou horu

českých a ruských kníek i novinových výstřiků, pojednávajících o Jiním pobřeí Krymského poloostrova, a nedělal u čtvrtý den pomalu nic jiného, neli je metodicky studoval, neprojevila paní Mánková, ač povoláním učitelka základní devítileté koly, nejmení zájem o vodopisné poměry na Černém moři.

Je tohle moné! otázala se s neskrývaným rozhořčením.  Je

vůbec moné, aby si někdo tak klidně četl, kdy ví, e má jet za tři dny do ciziny a nemá jetě vůbec nic připraveno?

Kamna neodpověděla.

Manel hledal cosi ve slovníku.

ena, jí se nepodařilo přimět ho k tomu, aby jí naslouchal, vzala sběračku z nerezavějící oceli a uhodila ze vech sil náběrkou o vyletěnou ochrannou tyč u kuchyňského sporáku.

Zvonivé třísknutí neodpoutalo kapitánovu pozornost od mapy

poloostrova Krymu.

Co to tam vyvádí? zeptal se ani zvedl hlavu.  Pamatuj si,

Boenko, dodal po krátké odmlce, protahuje po způsobu vech

rodilých Západočechů z Plzeňska a okolí zpěvavě poslední slabiku,

 e tu ty nový smalty, co se dnes s nima polejvá plechový nádobí, u nevydrí tulik jako dřív. Bouchne si pokličkou a hnedka odletí kousek klejtu. Spadne do polívky, ty ho sní a má v tu ránu zápal slepýho střeva. Na rekreaci, místo aby ses opalovala na plái, bude leet ve pitálu…

Nikam nepojedu, dola Mánkové trpělivost.

Copak tak najednou? divil se manel.  Kluky jsem přece odvezl k babičce u předevčírem, vyzvedl pasy, peníze vyměnil a ve kole jsou prázdniny, take…

Take ti přitom ani nedolo, skočila mu do řeči,

e sám pojede k moři nejspí v zelené koili a manestrovém

saku,

24

a e já, tvoje ena, nemám vůbec co na sebe …

Ty? podivil se upřímně kapitán.  Dívala ses do skříně? Nemá

tam zelený kostým, oranové, tmavomodré a červeně puntíčkované

aty a potom jetě ty hnědé s takovým tím, jak se to takhle

přehazuje kolem krku? … A co ty dlouhé, jak jsi v nich byla v únoru se mnou na mysliveckém bálu? …

Nic nemám, trvala na svém Boenka.  Co visí ve skříni, to jsou

vechno staré věcí a v plesových atech se k moři nejezdí; to u bys také mohl vědět.

A jaké bys chtěla?

Manelka místo odpovědi odela do obývacího pokoje a vzápětí na

to se vrátila s barevným enským časopisem, jím kapitán Mánek

jako ostatně mnozí mui z té due opovrhuje.

Letos, předčítala mu nahlas,  jsou v módě zástěrkové aty v

mladistvě rozjásaném stylu.

V jakém to? zeptal se kapitán, jenom aby něco řekl.

V mladistvě rozjásaném, opakovala ena.

Proč ne, přitakal smířlivě a pak u jenom naslouchal vodopádu vět, skládajících se z propínací sukně, ivůtku a ortek. Dozvěděl se, e není nad letní aty z bavlny s větím veselým vzorem, e koupací plá z froté materiálu potitěného vkusným jednobarevným prou-

kem není tak drahý, jak by se zdálo na první pohled.

Tak si ho kup, a to ostatní atstvo taky …, přeruil manelku, aby si odpočinul od té záplavy jemu úplně neznámých pojmů.

Kup. Tobě se řekne, kup. A kde to mám koupit, Pepo?

Mánek, vytrený z přemýlení, plácl jen nazdařbůh:

Tady, v Defurově Mlýně. Zajde do Oděvů, řekne, co chce ..

A dozvím se, e tu fazónu, co se mi líbí, nemají, a ta, co by byla k mání, je na skladě jen v malých číslech; Kupovals někdy aty?

zeptala se.

Na sebe dostanu vechno…

Bodej bys nedostal! přitakala Boenka ironicky.

Místo, abys obeel krámy a nael, co ti opravdu sluí, vezme

raději to první, co ti nabídnou. Jetě e má postavu, na kterou konfekce opravdu padne… Já jsem na tom hůř.

25

Divím se, e můe takhle naříkat, řekl kapitán.  Kdyby se mi jen naznačilo, můe se pro aty sjet třeba a do Prahy …

U nás se u toho udělalo, vzdychla pochybovačně manelka a

přitom zdůraznila, jak mohla nejvíce zvratné zájmeno se.

No co, vezmeme embéčko a jsme v Praze na to tata. Vdy já si

bez toho potřebuju koupit dva nový motorky.

Letní kalhoty, to ne? Hlavně e motorky! A já hloupá u měla za to, e ná tatínek chce jet do Prahy kvůli mně a on tam jede jen kvůli tomu svému povyraení, kvůli svým modýlkům… Teď ses konečně podřekl, Pepo! Já můu chodit pět let v jedněch atech, ale on,

milostpán, si musí stavět lodičky. Půl kvartýru to zabere, uitku z toho není… Ale to ti povídám, vívala se Mánková do role ukřivděné, nepochopené a izené eny,  a říkám ti to naposled:

buď lodě nebo já .,.

Lodě, odvětil Mánek neústupně na její téměř sugestivní otázku.

Já neastná, rozplakala se Boenka,  takový surovec… Odejdu od tebe, uvidí! …

Neastná ,.. surovec … to se ti povedlo! Najednou jsem surovec, ale e vám ve kole vedu čtyři roky modelářský krouek, aby děti z tvého druhého stupně nelajdaly po vsi, to se rozumí samo sebou.

Stejně jako diplomy, které kola vyhrává v soutěích technické tvo-

řivosti, ohrazoval se.

Manelka se nedala.

Ty bys ten ná krouek vedl stejně! Vede ho i v kasárnách.

Končit! zavelel kapitán a podíval se na hodinky.

Za chvíli bude poledne, koukej dávat na stůl, najíme se a kdy mi to dobře pojede, můem být do půltřetí v Praze. Zajde si do Bílé labutě .;.

A ty do Modeláře, popíchla manelka, ale u jenom ze setrvačnosti.

Vzápětí vak vyrukovala s dalím váným varováním.

Nemysli si, prohlásila rezolutně,  e mi u toho moře bude bláznit s lodičkami…

Mánek se usmál.

To ti odtamtud ujedu …

Ale. jdi… Neodjede!

26

 Ráda bych věděla, proč? zeptala se umíněně.

Tak já ti to, pusinko, teda povím, zazpíval kapitán a zatvářil se přitom smrtelně váně.  Ty mi od toho moře neujede, protoe jakmile vleze poprvé do vody, seere tě ralok …

I to jsou mi novinky, rozesmála se posupně Boenka a hned se

zeptala manela, jak mohla nejkodoliběji, jakou měl známku z

přírodopisu, kdy neví, e ralok v Černém moři neije.

Slyelas někdy o katranech? To je druh raloků, co ijou právě tam.

A přijedeme do Jalty, ukáu ti je v akváriu.

No dobře, přiznávala Mánková neochotně,  ale katran přece lidi

nenapadá.

Já také neříkám, e lidi, zazubil se manel.  On ere jenom

nervózní české učitelky jako před válkou raloci na Jadranu.

K a p i t o l a 4 .

HLEDAČI PRAMENU

Stálé, čisté a přitom levné! nabízejí celostránkové inzeráty kvalitu i láci hliníkových profilů, materiálu na obkládání fasád výkových domů, který dodává společnost Deutsches Aluminium, Eisen und Metali, A. G.

Bavorská filiálka je umístěna na nejivějí mnichovské třídě ve

třetím patře zmodernizovaného sedmietáového domu.

Oč halasnějí a nákladnějí inzeráty zadává krajinskému a

zemskému tisku, o to nenápadnějí má vývěsní tít. Prezentuje jej dvaceticentimetrová tabulka s nápisem Deutsches Aluminium, která nebýt letěného kovu, z něho je zhotovena, se téměř ztrácí mezi firemními tabulemi po obou stranách domovních dveří, jejich ve-

řeje jsou prosklený silnými, brouenými tabulemi.

28

Navzdory svému skrovnému firemnímu označení si mnichovská

Deutsches Aluminium nemůe stěovat na nedostatek zákazníků.

Sekretářka Liselotte, tíhlá úpravná blondýnka se stříbrným

přelivem a hubenýma nohama ohlásí panu řediteli, komerčnímu

radovi Ing. Gottliebu Kramerovi někdy a sedm návtěv za jedno

dopoledne.

Liselotte je v místě spokojena.

Společnost platí její sluby dobře. Pan komerční rada kromě toho, e nechal předpokoj vybavit nejmodernějím kancelářským zařízením, v něm vyniká anatomicky tvarované pracovní křeslo s

odsunovatelnou podlokou pro elektrický psací stroj, s hlasitým

telefonem a diktafonem zabudovaným v opěrce hlavy, je éfem,

který má uznání. Nenutí toti tak schopnou sílu, jako je Liselotte, k přesčasové práci.

Také dnes ji propustil přesně ve čtyři a zůstal v kanceláři docela sám, ačkoliv za několika dveřmi ve třetím patře, je měla celé pronajato Deutsches Aluminium, pracovala jetě dobrá desítka lidí.

Pracovalo se i u computeru.

Komerční rada s pěstěnou postavou sportovně zaloeného

edesátníka, který čte dosud bez brýlí, svlékl tmavomodré sako,

aby si udělal pohodlí.

S vyhrnutými rukávy u bílé proukované koile z dio-lenu, ji v dolní polovině levého předního dílu zdobila decentně vetkaná černá růe, si na konferenční stolek v pravém rohu rozlehlé pracovny servíroval sám vlastnoručně uvařenou kávu.

Kdy byl hotov, přistoupil ke trezoru.

Zasunul motýlkový klíč do samočinného zámku, nastavil číselnou

kombinaci na kontrolním, odemkl, otočil volantem a kdy čtyřdílná závora neslyně vklouzla nazpátek do dveřních otvorů a on konečně mohl otevřít, zbývalo jetě odemknout dvířka vnitřního

trezoru.

Na svrchní přihrádce leela zelená sloka s rychlospínačem. Na

deskách měla číslo 0 67-3200.

Vytáhl ji, poloil papíry na konferenční stolek a pak se vrátil, aby uzamkl trezorek a přivřel dveře elezobetonové pokladny.

Neli se pustil do čtení, zamíchal si kávu.

Na prvním ze spisů se červenalo razítko VS  NUR FÜR DEN

DIENSTGEBRAUCH.

29

Důvěrný dokument označený jen pro sluební potřebu odeslalo

bavorské zemské ministerstvo vnitra mnichovské rezidentuře

Spolkové zpravodajské sluby, kryjící se pod existující a

prosperující firmou Deutsches Aluminium.

Věc: přeetření na základě doádání pod čj. I-53P-325/67 z 11.

května 1967, četl komerční rada Ing. Gottlieb Kramer, jeho jméno plukovník Willfried Bohaczek, pouívané v bundesnachrichtendienstu, znala toliko hrstka nej bliích

spolupracovníků a pravé nejspí nikdo.

Pramen: WARNECKEOVÁ, rozená LÖFFELMANNÜVÄ

Annelore..stav a povolání plukovník přeskočil.

…byla dneního dne 14. května 1967 vyslechnuta orgánem místně

přísluné sluebny zemské policie v Norimberku.

K osobě pramenu:

P říj m e n i , r o d n é j m é n o , d a t u m a m í s t o n a r o z e n í :

WARNECKEOVÁ, roz. LÖFFELMANNOVÄ Annelore, nar. 17. února

1925 v Glasersdorfu (Skelná) im Böhmerwald (Sudetenland).

Národnost: německá.

Náboenství: římsko katolické.

Původní povolání: čínice.

Zaměstnavatelé od 1. 1. 1945:

do 10. května 1947 Franze Mysehky vdova, majitelka hotelu U

české koruny, Glasersdorf, Böhmerwald, ČSR, v červenci 1945

vystřídána českým, tzv. národním správcem Rudolfem Křeménkem.

od 12. května 1947 do 23. dubna 1948 sběrný tábor pro Němce

odsunuté z území obsazeného Čechy do americké vojenské zóny;

od 23. dubna 1948 do 19. prosince 1956 jako pokladní ve

vojenském klubu okupačních jednotek U. S. Army Norimberk;

od 1. ledna 1957 v důsledku provdání, k němu dolo 10. prosince 1956, do 17. března 1963 v domácnosti; od 17. 3. 1963 majitelka prodejny lihovin a tabáku.

Členství a funkce v politických stranách a spolcích

do r. 1945:

Hitlerjugend, Svaz německých dívek  členka.

Členství a funkce v politických stranách a spolcích

po r. 1945:

30

Sudetoněmecké krajanské sdruení  od roku 1948  členka

vedení místní skupiny,

: Místní organizace CSU  od roku 1957  členka.

Rodiče a sourozenci:

otec: Löffelmann Fritz, nar. 10. 12. 1900 v Glasersdorfu, sklář, padl v prosinci 1942 na východní frontě; matka: Loffelmannová, roz. Misauerová Gertruda, nar. 18. 4. 1902

ve Stachách, zemřela v dubnu 1950 v Norimberku;

bratr: Löffelmann Fritz, nar. 11. 3. 1923, padl 18. 3. 1944 v

Jugoslávii,

Příbuzní v území obsazeném Cechy:

nikdo.

Příbuzní ve spolkové republice:

matka: Loffelmannová, roz. Misauerová Gertruda, zemřela 1950;

manel: Warnecke Franz, válečný invalida, vyznamenaný elezným

kříem, majitel obchodu lihovinami a tabákem, zemřel 21. 2. 1963; syn: Warnecke Horst, nar. 18. 11. 1947, nemanelského původu, přijat za vlastního zemřelým Franzem War-neckem 23. 5. 1957, t.

č. v Bundesmarine.

Osobní průkaz na jméno Warneckeová, rozená Löffel* mannová Annelore, vystaven 1. července 1959 Ořadem pro veřejný pořádek města Norimberka pod č. GX 17548.

Vlastnosti a schopnosti ovlivňující pouitelnost pramenu:

Nervově labilní, příjemná, velice sdílná, citově zafixována na synovi a jeho vojenské kariéře, schopná a ochotná vypovídat, důvěryhodná.

Vytěena k předmětu etření, četl dál plukovník Bohaczek, učinila jmenovaná písemnou výpověď, její originál přikládám ke spisu.

Vedoucí mnichovské filiálky Deutsches Aluminium obrátil list.

Na dvou arích linkovaného kancelářského papíru se černaly

úhledné řádky napsané enskou rukou.

Výpověď Annelore Warneckeové začínala ivotopisem.

úvodní pasá četl komerční řada toliko zběně, stejně jak

předcházející nacionále, potřeboval si jenom zopakovat dávno u

prostudovaná, utříděná a zakalkulovaná fakta.

Znovu se zastavil u části, týkající se roku 1947. Byla zakrtnuta červenou tukou;

31

dvakrát v ní figurovalo Jméno Vítězslav Křemének.

Plukovník se o jeho nositeli dočetl, e je synem Rudolfa Křeménka, který byl od července 1945 a do doby odsunu Annelore Loffelmannové národním správcem hotelu U české koruny v

umavské Skelné.

Mladý pán udroval s tehdy jedenadvacetiletou čínicí milostný

poměr. Sliboval jí, e ji vyreklamuje z odsunu. Kdy Annelore

otěhotněla, musel se obrátit o pomoc k otci. A starý Křemének

vyuil vekerého svého vlivu u místních úřadů k tomu, aby

nechtěná nevěsta byla co nejdřív odsunuta do americké okupační

zóny Německa.

Nemanelský syn Horst, který se Loffelmannové narodil 18

listopadu 1947 ve sběrném táboře, Je tedy synem mladého

Křeménka.

Plukovník jetě jednou přelétl očima svoje poznámky a osvěil si v paměti úkolyv je v souvislostí s dalím rozpracováním pramenu Warneckeová uloil před časem svým podřízeným.

Sklapl sloku.

Potom si protřel oči, zvedl se a el k telefonu.

Desky si přitom poloil na psací stůl, tak aby viděl na jejich

signaturu.

Kurte, nařídil do mluvítka,  přines mi okamitě vechno, co máme k objektu Křemének Vítězslav ze spisu kvé edesát sedm pomlčka tři tisíce dvě stě …

Sedm minut poté, co zavěsil sluchátko do vidlice, se ozvalo

zaklepání.

Ve dveřích stál vedoucí komputerového pracovitě mnichovské

filiálky firmy Deutsches Aluminium vrchní operátor Ing. Kurt Balke.

Předpisově se zahlásil.



bílém pláti, s plnovousem a brýlemi v hranatých

rohovinových obroučkách, se podobal spí některému z mladých

lékařů městské nemocníce na Ismanínger Strasse.

Pohov, kapitáne! usmál se komerční rada, příjemně překvapen

rychlostí podřízeného Eloka Offiziera, jak se v bundeswehru říká programátorům a operátorům elektronických počítačů.

Inenýr přinesl sloený dlouhý pás bílého papíru s perforovaným

okrajem.

Vytitěna drobnými verzálkami výstupního zařízení černala se na

něm fakta, která zajímala plukovníka.

32

Informace byly pečlivě utříděny a očíslovány podle

důleitosti.

Čtyřicetiletý mu, jeho momentková fotografie leela vedle spisu na stole před plukovníkem, by ani zdale ka nebyl schopen představit si, co vechno z jeho ivota

nejskrývanějího soukromí je jednak ji uloeno a za druhé se stále ukládá s dalími a dalími soustavně prověřovanými informacemi do paměti počítače.

Eloka-Offizier poádal o dovolení, aby směl odejít.

Ředitel mnichovské filiálky společnosti Deutsches Alu minium

komerční rada Ing. Gottlieb Krainer mu beze slova pokynul.

Kdy osaměl, sloil se opět do křesla u konferenčního stolku a

ponořil se do čtení.

Zjistil, e objekt jeho zájmu, bývalý milenec paní Warneckeové

Vítězslav Křemének, pochází z Brna, naro dli se v roce 1926 a je jediným synem hostinského Ru dolfa Křeménka a jeho eny Gabriely, rozené Babicové.

Povoláním je pak rovně hostinský, neboli jak se tam na druhé

straně říká, vedoucí restaurace.

Zaměstnává ho Lidové spotřební drustvo Jednota a hospodu má v

obci Defurův Mlýn, okres Klenov, kde také bydlí s manelkou Julií, dcerou brněnského uzená-ře Pitěláka, a desetiletým synem Romanem.

Řemeslu číníka se vyučil v otcově ivnosti a u otce pracoval jako číník i tehdy, kdy se tento v červenci roku 1945 stal národním správcem hotelu U české koruny v umavském městečku Glasersdorf, nyní Skelná, okres Chudenice, hotelu, který patříval padlému schar-fuhrerovi SS Franzu Myschkovi.



říjnu 1947 nastoupil vojenskou presenční slubu v

československé armádě u 28. pěího pluku v Praze, vykonával

funkci řidiče zásobovací Čety praporu a zakončil vojnu jako

svobodník na podzim roku 1949.

To u komunisté prosperující hotel U české koruny starému

Křeménkovi dávno vzali a jemu nezbylo, ne aby pracoval jako

výčepník v brněnském automatu.

Syna po návratu z vojny zavolali na pracovní úřad a poslali ho do Vítkovických elezáren. Tam také vstoupil do Československého svazu mládee a Revolučního odborového hnutí ani by se někomu

jen slovem zmínil o svém členství v bývalém okresním vedení

mladých národních socialistů v Chudenicích.

33

K řemeslu se vrátil a v roce 1954, kdy mu komunisté jako

odborníkovi, o něm byli přesvědčeni, e ho práce v hutích

převychovala, svěřili jedinou restauraci v obcí Defurův Mlýn, leící na samé hranici jednoho z vojenských výcvikových prostorů.

Jako člověk lačný majetku, ale zároveň také schopný hostinský,

těí Křemének ze zlatého dolu, jakým je pro jeho rodinu hospoda v Defurově Mlýně. Sice vydatně, ale s rozumem. Neidí zákazníky víc, ne je mezi vedoucími provozoven zvykem, a svůj obdiv k

Západu i svobodnému podnikání před hosty, jimi jsou větinou pří-

sluníci československé armády a lesní dělníci, veřejně

nevyslovuje. Tím si získává důvěru u představitelů reimu v obci.

Styky se státní bezpečností nebyly u něho zjitěny.

Plukovník obrátil natřikrát sloený pás papíru a začal studovat

poznatky zjitěné o Křeménkových příbuzných.

Zaradoval se v duchu, kdy v odstavci pod pořadovým číslem 15,

označeným koeficientem důleitosti 1 a, zjistil bratrance, s ním nikdo z Křeménkovy rodiny styky neudruje a přitom onen bratranec, syn sestry Křeménkovy matky, zemřelé Jenovéfy

Babicové a magistrátního úředníka Josepha Rilckla, ije ve Vídni. A co je na celé záleitosti nejzajímavějího: tento pán se nezabýval vdycky toliko nákupem a prodejem antikvit, nýbr slouil. Za války byl toti feldvéblem polního četnictva u Ortskommandantur Rovno.

Plukovník Willfried Bohaczek přelétl přitom očima dodatek,

oddělený přeruovanou dvoulinkou, kde stálo, e údaje pod

pořadovými čísly 115 byly zjitěny v květnu 1967 agentem 0-324

a jejich správnost byla prověřena turisty agenty A-961 a V-326 v červnu a červenci 1967, přičem údaje, týkající se Křeménkova vídeňského bratrance, byly doplněny z archívu pullachské centrály.

Ředitel mnichovské pobočky Deutsches Aluminium dočetl záznam a

hluboce se zamyslel.

Poklepávaje sloeným papírem o rozevřenou dlaň levé ruky,

přemýlel o budoucnosti těch, o nich se dozvěděl z Křeménkova

dossier, kde byly uloeny poznatky od celé řady lidí, z nich ani jednoho nenapadlo, komu vlastně dělá informátora.

Plukovník svoje soupeře na protějí straně ani v nejmením

nepodceňoval.

34

Jako odborník ve zpravodajském řemesle si vyslouil ostruhy u za války v oddělení vrchního velitelství pozemních vojsk Cizí armády -

východ, kde pracoval pod vedením nynějího Gehlenova zástupce,

tehdejího podplukovníka generálního tábu Gerharda Wessela.

Křeménkův záznam jej inspiroval k rodícímu se zámyslu.

Rückl, Josef Rückl, narozen devatenáctset patnáct, opakoval si

ředitel mnichovské filiálky Deutsches Aluminium.  Narodil se ve Vídni zrovna jako já …

Zaklonil se v křesle a na okamik zavřel oči.

Pod uvadlými víčky s pavučinkami fialových ilek se začal odvíjet film jeho vídeňského dětství.

Obrazy se míhají jeden za druhým.

Jsou barevné a prosluněné měansky bezstarostnou pohodou

prvního desítiletí dvacátého věku.

…Jezdeckou sochu marálka Radeckého na náměstí Aru Haf

vystřídal slavnostně osvětlený vodotrysk se třicetimetrovou

fontánou před Schwarzenberským palácem .

… V Radničním parku koncertuje plukovní hudba deutschmeistrů a na Pratersiernu ze svého pomníku podobného lodi se dívá na hemení povozů a chodců admirál Wilhelm von Tegefthof …

… Ponuré, straidelné ticho Loretánské kaple v kostele u

augustiniánů, kam ve stříbrných nádobách ukládají srdce zemřelých členů panovnického rodu, přehluí ječení papírových trumpet a hřmot parního orchestrió-nu u kolotoče ve Wurstelpratru …

… V Rotschildově zahradě na Hohe Warte rozkvetly magnólie a v Ambrasské sbírce zbraní Historického a uměleckého dvorního muzea si hraje jarní slunce na bohatě zdobených, stříbrem a zlatem vykládaných ha-lapartnách .., Komerční rada Ing. Gottlieb Kramer má zavřené oči.

Sedí v křesle a tichounce si pohvizduje jakousi starou, dávno u nehranou melodii. Je to pomalý houpavý lándler, jak si jej pamatuje jetě z dob, kdy jako malý chlapec oděný v námořnických atech a plochém sla-máčku napodoboval ze veho nejraději kapelníka, jeho smyčcový orchestr vyhrával za nedělních odpolední k tanci i poslechu před Kursalonem.

35

K a p i t o l o 5 .

KDY VANE BŘÍZA

ivot na korzu v Jaltě začíná a po osmé večer, kdy se na město přitulené k podnoí krymských hor Evindy, Lopaty a Mogabi snese vlahý soumrak subtropické nocí.

Z ampaňské, z Vině, z Nachových plachet i dalích neméně

poeticky nazvaných pobřeních kavárniček zaznívá reprodukovaná

hudba. V amfiteátrech Gagarinova parku vyhrávají taneční

orchestry a na Leninově nábřeí, kterému dominuje obelisk s

textem dekretu Rady lidových komisařů RSFSR O vyuití Krymu

pro léčení pracujících, koncertuje dechovka Černomořského loď-

stva.

Vodotrysky prosvěcované ze vech stran různobarevnými reflektory osvěují vzduch, prosycený vůněmi popínavých purpurově a modře kvetoucích glycinií i lyd-ských cedrů s dozrávajícími načervenalými a kulatými itičkami. Kromě rozloitých platanů a věčně zelených cypřiů s jehlancovitými korunami zdobí nábřeí rovně

lenkoranská akácie. Její křovinaté stromky s avlo-vitě zakřivenými trny jsou domovem na pobřeí Kaspického moře. Na rozdíl od bíle kvetoucí egyptské akácie nebo ve městech střední a severní

Evropy draze prodávané luté mimózy mívají nádherně růové

ratolesti.

Manelé Mánkovi, kteří o deváté doli na korzo, byli unaveni. Ani ne tak z dlouhé chůze jako z přemíry dojmů. Ráno vzlétli v Praze, k polednímu u jeli z moskevského eremetěva na Vnukovo, kde na ně čekalo letadlo do Simferopolu.

estaosmdesátikilometrovou trasu ze Simferopolu do Jalty urazil

bytelný zelený autobus vojenské zotavovny za necelé dvě hodiny.

Kapitán Manek, zvědavý jako kadý československý motorista na

to,

36

kterak se autokar bude proplétat ulicemi runého dvousettisícového správního i průmyslového centra Krymské oblasti, se docela rád příjemně zklamal.

Počínaje okrajem města na Moskevské silnici přes Kečkemetskou a

Objíďkovou ulici k mostu přes Salgir a dál a na Jaltskou třídu, vybíhající z města, je vedla nepřeruovaná zelená vlna uličních semaforů.

Hlas kulturní referentky, která jim přijela naproti, co chvíli

upozorňoval na některou z pamětihodností.

Boenu Mánkovou, která doma, v Defurově Mlýně vyučuje rutině a

dějepisu, příjemně překvapilo nadení, s jakým jejich mladá, patrně nedávno dostudovaví průvodkyně se rozhovořila o městě, na jeho území se rozkládala takzvaná skythská Neapolis, zaloená ve druhém století před naím letopočtem za krále Skilura.

O dnením Simferopolu, starém ani ne dvě stě let, jeho řecký

název sběrného města vyjadřuje skutečnost, e se v něm sbíhají

silnice spojující západ a východ, sever a jih celého poloostrova.

Cestou po iroké asfaltované silnici kudy vede horská trolejbusová tra Simferopol-Jalta, uviděli za městečkem Lozovoje bustu hraběte Lva Nikolajeviče Tolstého a vzápětí se dozvěděli, e právě tady stála za Krymské války dělostřelecká baterie, ve které slouil

nesmrtelný autor Sevastopolských povídek.

Na sedmadvacátém kilometru autokar opět zpomalil, aby si

rekreanti mohli prohlédnout obrovský tmavězele-ný diabasový

balvan přitesaný do tvaru partyzánské čapky na památku

hrdinských bojů, které zde sváděli krymtí partyzáni s hitlerovskými jagdkommandy.

Kdy sjíděli od Angarského průsmyku, minuli mezi obcemi Horní a Dolní Kutuzovka fontánu s basreliéfem marála Kutuzova.

Bojoval tady v roce 1774 jetě v hodnosti podplukovníka proti

Turkům a nedaleko odtud byl těce raněn. Památník na jeho

hrdinství zničili Němci, jako ostatně vechno kolem, připomněla

průvodkyně,  a po válce, kdy se stavěla trolejbusová tra, jsme jej posta vili znovu.

Potom u měli před sebou pobření silnici lemovanou z jedné

strany zelenými jiními svahy Krymského pohoří a z druhé vinicemi, vavřínovými hájky i křivými kme ny smokvoní, za nimi, kam oko dohlédlo, a k samotnému horizontu,

37

se modralo, zelenalo i edavělo moře. A Sinné moře, jak mu říkali Skythové, nehostinné moře starých Řeků, jeho zdejí pobřeí prochodil kapitán Mánek v duchu doma po mapě, bylo tak přívětivé, e oba manelé, sotvae v zotavovně vybalili kufry a povečeřeli, se museli vydat do přístavu.

Mánek se díval na molo, kterému tady říkají třikrát narozené a

vyprávěl své eně příběh lidského boje s ivly. První přístavní hráz tu postavili v roce 1837 na tehdejí dobu fantastickým nákladem dvou set tisíc rublů. Vzala za své v průběhu necelého půldruhého roku. Zaslouily se o to mořské brízy a zimní bouře vrhající vysoké vlny proti kamenným blokům.

Skoro padesát let musely lodě, kotvit na rejdě, neli se město

zmohlo na nové prostředky a ne se nael stavitel, jen by chtěl podstoupit nerovný zápas s mořem. Tímto člověkem byl vojenský inenýr, naturalizovaný Francouz A. L. Bertier-Delagarde, mu

posedlý Krymem, o jeho polyhistorském vzdělání regionalisty,

archeologa, historika a numismatika, jen spolu s dalími učenci zaloil Krymský horský klub a Jaltské vlastivědné muzeum, svědčí knihovna, kterou po sobě zanechal. Je v ní přes pět tisíc svazků, týkajících se tak či onak Krymského poloostrova.

Manelka poslouchala jeho vyprávění a jakkoliv nesdílela muovo

nadení loďmi, musela se ovem jen v duchu obdivovat tomu, kolik znalostí dokáe nashromádit člověk, propadnuví svému koníčku.

Cestou k nábřeí  manel se chtěl mocí mermo podívat jetě do

Kirovovy ulice číslo 15 na Delagardův dům  přemýlela o tom, e jeho modelářská váeň doplňovaná studiem námořní historie a oceánografie je svého druhu kompenzací za nesplněnou

chlapeckou touhu. Touhu zedníkova syna, který se narodil jako

poslední z pěti kluků do stářím prohnuté chalupy na konci

poumavské vesnice, je se shlíela bílými títy selských stavení v zrcadle rybniční hladiny, kde pluly toliko kachny a lysky …

Nezlob se, ale mě u dnes nikam nedostane, řekla, kdy doli na promenádu,  já u jsem ulá jak apotolové na Staroměstském orloji. Pojďme si, Pepo, na chvíli někam sednout, navrhla a manel souhlasil.

Zali do Nachových plachet, proli lokálem a usadili  se na terase, 38

její elezobetonové plato, ne nepodobno leknínovému listu, viselo nad mořem. Sedli si na kraj, a k umělecky kovanému zábradlí.

Dole pod nimi se rozbíjely vysoké vlny s bílými hřebeny a jemná

mlha ochlazovala vzduch, zanechávajíc slanou příchu na jejich

rtech.

Servírka přinesla jídelní a nápojový lístek.

Teprve teď si manelé uvědomili, e by také něco snědli.

Začali studovat jídelníček s hlavami u sebe tak jako za mlada, kdy Josef slouil v Plzni a Boenka jetě studovala pedagogický institut.

Jestli vám můu radit, ozvalo se za nimi rusky,  není nad

čubureky. Manelé se překvapeně ohlédli,

Boenka zaregistrovala nejprve usměvavou tmavovla-sou enu ve

sluivých odpoledních atech z umělého hedvábí a potom vysokého

ramenatého mue s čupřinou světlých, přirozeně zvlněných vlasů.

Juro! vykřikl radostně Mánek.

Zdravím tě, spojenče! Dlouhán rozpřáhl náruč a u se dreli v

objetí.

Mánkové byl ten člověk v civilním obleku odněkud velice

povědomý, ale teprve, kdy jim představoval man elku, přila

konečně na to, kam ho zařadit. Tohle byl přece major Běljajev,

sovětský kontrarozvědčík, kterého vloni, v estaedesátém roce, při spojeneckém cvičení Vltava, kdy se vojska přesunovala do vojenského výcvikového prostoru, přivedl Pepa k nim domů na

kafe.Příjemný, skromný člověk, jen byl v rozpacích více ne ona, si dlouho a pečlivě čistil boty, ne veel do domu. těstí, e tenkrát vyndala zrovna buchty z trouby. Jinak by neměla hostu co podat Nina Vasiljevna, jak se tmavovláska jmenovala, se zajímala o to, jak dlouho u jsou Mánkovi v Jaltě.

Ukázalo se, e manelé Běljajevovi přijeli hodinu před nimi a jsou ubytováni rovně ve vojenské zotavovně.

Jeli jsme z Kurska vlakem, vysvětlil Jurij Ivanovič a pak se Boenky zničehonic zeptal, zdali jetě pořád peče ty dobré pirohy se vestkovou zavařeninou, co mu u nich v Defurově Mlýně tak

chutnaly.

Prosím vás, usmála se Nina Vasiljevna, řekněte mi, co do těch

vaich sladkých pirohů dáváte. Já u zkusila vechny moné

recepty a ne a ne se trefit

39

Pokud jde o sladké pirohy, tak to si Jurij Ivanovič popletl. U nás jedl buchty…

Buchty? usmála se bezděky tmavovláska.

Boenka, je si v tu chvíli uvědomila ruský význam

slova buchta, se nedivila.

Vlastně to řekl vá manel dobře, Nino Vasiljevn o …

U stolu se objevil vrchní číník a začal za pomoci pi-kolíka

servírovat jakési vábně vonící tatičky polité rozputěným

bylinkovým máslem a posypané sekanou zeleninou. Poté postavil

na stůl láhev krymského vína, na její vinětě stálo Sluneční dolina -

Massandra, popřál dobrou chu a odkvapil k dalímu stolu.

Tatičky plněné několika druhy masa se rozplývaly na jazyku,

nasládlé zlaté víno chutnalo slabounce po rozinkách a major

Běljajev tvrdil, e takové čubureky nedělají ani v Sevastopolu, kde se narodil…

Sevastopol . . v z d y c h l si touebně kapitán Mánek,hora Sapun, Malachovská mohyla, Hraběcí přístavitě, jmenoval místa, která znal z knih i ze sovětských válečných filmů a z jeho hlasu zaznívala úcta.

Město-hrdina. Můj otec tam pracoval jako svářeč v loděnicích,

dodal major.  Stavěl a opravoval válečné lodě. Zahynul za obrany v březnu čtyřicet dva, maminka umřela v dubnu a nás s brákou, jemu bylo pět let a mně dvanáct, evakuovali spolu s dalími dětmi ponorkou do Novorossijska. Hladinovými loděmi u to nelo. Němci měli ve vzduchu převahu. Jenom na vůdčí loď torpédoborců Takent provedli estadevadesát náletů …

Boenka se podívala na Ninu Vasiljevnu.

Zaujal ji střih jejích atů.

To je moskevský model, ne?

Co vás vede? usmála se tmavovláska.  Já nevím, jak vy, ale já

při svém zaměstnání kolní lékařky, manelových věčných

sluebních cestách a třech dětech, nemám čas ani na to jít ke

vadleně Tohle, vzala do tíhlých prstů s růově nalakovanými

nehty cíp pičatého límce svých odpoledních atů,  jsem si

koupila u nás v Kursku, v obchodním domě.

Jsou velmi hezké, řekla Mánková.

Co vae móda? vyptávala se Běljajevová.  Co se nosí tuhle

sezónu v Praze?

40

Moře hučelo, rozhovor plynul. Obě eny zabrány do ryze

domáckých záleitostí úplně zapomněly na to, e s nimi u stolu

sedí i jejich manelé.

Těm to naprosto nevadilo.

Dopíjeli druhou láhev Sluneční doliny a byli rádi, e si mohou v klidu povídat o lodích a o námořnících.

Ty musí vidět Sevastopol, Josif Josifovič. enské necháme tady, v domě oddychu, a vyrazíme spolu jen sami dva. Musím ti opatřit zvlátní propustku, protoe cizince na základnu nepoutíme.

Take to nevyjde. koda, zatvářil se kapitán smutně.

Ně valnújsa, stárik, usmál se major Běljajev,  do Sevastopolu

pojedeme. Jsi přece Čechoslovák a ne nějaký inostráněc …

K a p i t o l a 5 .

PRADLENA Z NYMPHENBURGU

Rucklovo staroitnictví je vzdáleno jenom pár kroků od vídeňského Opernringu.

Obchod zabírá část přízemí secesního pětipatrového domu, kde

kruhovitě klenutý nevkusný portál zdobený bohatou tukaturou

podpírají karyatidy, v jejich zá tylcích si udělali vrabci svá hnízda.

Staroitník Joseph Ruckl obchoduje mobiliářem, obrazy, předměty

uitého umění, starými mincemi -chladnými a palnými zbraněmi.

Zavedené staroitnictví, jeho majitel se vyzná v oboru jako

málokdo z jeho kolegů a proto má také na vývěs ním títu titul

příseného soudního znalce, přitahuje sběratele, historiky umění i výtvarníky. V posledních lé tech sem nali cestu zejména ti bohatí američtí turisté kteří pokládají Evropu za výprodej antikvárních uměleckých děl veho druhu, povaujíce staroitnosti přede vím za spolehlivou monost uloení hotových peněz.

41

Kdy si osmahlí pětaedesátníci udrovaní masáemi a parkovou

cyklistikou podávají u jeho krámu dveře, přesto z nich Joseph Ruckl zvlátní radost nemá. Je mu toti smutno z kulturního ignorantství, je dávají tak okázale najevo. Nevkus, s jakým oblékají jejich stařeny koketní kloboučky zdobené krajkou i mladistvě rozjásané

modely od Diora, přívádí rodilého Vídeňáka k nejčernějímu

zoufalství. Obslouí sice dámy s vekerou konciliantností starého obchodníka, nicméně při pohledu na jejich nákladné make upy, kde ani sebedokonalejí kosmetika není s to zakrýt vrásky na krku, se nemůe ubránit představě navoněných ropuch.

Dnes ráno, sotva pět minut poté, co otevřel, mu vpluly do krámu v oblacích anelové vůně dvě zrovna takové zákaznice.

Prohlédly si u vechny vystavené kusy, potěkaly stříbrný

empírový svícen, zkusily, kterak se sedí v ezlongu z

mahagonového dřeva a teď stojí před biedermeiero-vou vitrínou,

kde jsou vystaveny solitéry Rucklovy nabídky,

koupil je z pozůstalosti profesora Vogela. Je to takzvaná německá tanagra, která má s výrobky hrnčířských dílen v antické Tanagře společný sortiment, jím jsou drobné ánrové figurky. Na rozdíl od řeckých nepoléva-ných soek z pálené hlíny vyráběných čtyři století před naím letopočtem, dělaly se tyhle drobné plastiky v ně-

meckých manufakturách koncem osmnáctého věku z porcelánu.

Jejich tvůrci s výjimkou míeňského Kaendlera a nymphenburského

Aulitschka upadli v zapomenutí, ale Krásné ovocnářky, Pastýřky

i Přadleny ijí v muzejních katalozích a toliko značky na

podstavcích povědí znalcům, e třeba drobné sousoí matky se

třemi malými dětmi dala na trh manufaktura ve Frankenthalu,

veselou zahradnici dílny v Hoechstu a matku česající děvčátko před toaletním zrcadlem Ludwigsburg.

Jedna z amerických turistek sáhla do vitríny, vzala do ruky křehký bibelot a prohlíejíc si jej zblízka, otázala se po ceně.

Staroitník vyslovil anglicky cifru, Američanka nabídla

o třetinu méně.



I am sorry, pokrčil rameny Rúckl.



Divím se, řekl nezúčastněně mu středních let, jen si a

dosud mlčky prohlíel perletí vykládané lovecké zbraně a staré

předovky,

42

 e nepolete dámy rovnou k Woolworthsovům. Dola jim zásilka

sádrových trpaslíků …

What? zeptala se starí ze dvou Američanek, kdy zaslechla jméno známého obchodního domu.

Chtěl jsem jen říci, odpověděl mu s lehkou úklonou směrem k

turistkám, e tyhle kousky opravdu nejsou drahé.

Jeho plynulá angličtina neudělala nejmení dojem.

Američanka jetě chvilku váhala, ale kdy Ruckl neprojevil zájem jít s cenou dolů, zklamaně postavila soku nazpátek na své místo.

Turistky odely a staroitník osaměl s návtěvníkem.

Mu stál před vitrínou a se zalíbením si prohlíel porcelánové

plastiky.

Jestlipak víte, pane Ruckle, e máte ve svém majetku moná

největí kolekci německé tanagry, jakou kdy vlastnil soukromník?

Přirozeně, přikývl antikvář polichoceně,  větinu čísel najdete v mezinárodním sběratelském katalogu.

Moment, omluvil se a poodeel k modernímu psacímu stolu v rohu

místnosti, za ním se tyčila nedobytná pokladna.

Chvíli cosi hledal v prostřední zásuvce a vzápětí na to podával

zákazníkovi útlou kníečku v koených deskách.  Račte se

přesvědčit, pane…

Mu poděkoval, chvíli obracel listy v katalogu a potom jeho zrak ulpěl na jedné z předních stránek.

… stimmt, řekl spokojeně.  Praha má opravdu reprezentativní

soubor drobného porcelánového sochař ství. Poměrně hojně je v

něm zastoupena i vae, vídeň ská tanagra. V městském muzeu…

Pán je z Prahy? zajímal se staroitník.

Z Mnichova, upřesnil neznámý.

Tedy jste v Praze nejspí za války slouil?

Přesně tak, přikývl návtěvník, který se představil jako doktor

Müller. Ovem se slubou v Rovnu, kde jste byl vy, nelze tu moji srovnávat, není li pravda? ohromil antikváře Rücklovi leknutím podklesly nohy v kolenou.

Několikrát těce polkl a potom vykoktal:  Přijměte místo.

43

Ukázal cizinci na mahagonové lehátko s podnokou a sám si sedl

naproti němu na tureckou taburetku.

Dá se tu kouřit? zeptal se mu středních let a vytáhl tabatěrku.

Jak je libo, odvětil staroitník a odkvapil k psacímu stolu, kde leel bronzový popelník, jej zdobila nevydařená kopie Thorvaldsenova Iásona.

Kdy u vás tolik obtěuju, smím vás poprosit, abyste zavřel?

Vyděený Ruckl pohlédl na hodinky. Do dvanácté zbývalo jetě

dvacet minut. Neřekl nic, postavil před hosta popelník a pak el ke dveřím, kde ve výklenku pro telefonní přístroj leela pod seznamem krasopisně vyvedená tabulka, její litery napsané francouzským perem oznamovaly polední přestávku. Vyvěsil cedulku za sklo u

vchodových dveří a odebral se nazpátek k návtěvníkovi.

Čemu mohu vděčit za vai ctěnou návtěvu? zeptal se, jak mohl

nejklidněji.

Německo vás potřebuje, kamaráde …

Děkuji, přijal antikvář nabízenou cigaretu.  Říkáte, Německo, hm

… A vám přitom vůbec nevadí, e jsem rakouským státním

občanem?

Uhodl jste! rozesmál se cizinec na celé kolo.  Jestli někomu můe vadit vae rakouské státní občanství, pak to, milý kamaráde Rückle, není nějaký doktor Müller, ale předevím vy sám … Být

občanem neutrálního Rakouska, to je to nejhorí, co vás ve vaí

situací mohlo potkat.

Aby dodal svým slovům větí váhu, poloil před staro- itníka

zvětenou kopii jakési fotografie.

Rückl si nasadil brýle a poznal na snímku sám sebe, jene

mladího o pětadvacet let.

Stál v uniformě feldvébla polního četnictva na schůdcích u ibenice narychlo sbité z čerstvě oloupaných borových klád. Uvazoval odsouzenci, jím byl ani ne patnáctiletý chlapec s rukama

svázanýma na zádech, oprátku kolem krku.

Na vedlejím háku u umíralo stejně staré děvčátko.

Takzvaný atypický způsob věení, konstatoval dok-tor Müller,

ukazuje na antikvářovu obě.  Volný konec krtidla neodbíhá od

kličky na íji, ale pod uchem. Umírala dlouho, feldvéble Rückle?

44

Plnil jsem rozkaz…

Na ja, rozkaz . . z a m y s l e l se návtěvník.  Jenom- e tohle vám uvěří jetě tak nanejvýe v sousedním Německu, kde skoro kadý má na svědomí nějakého toho Rusa, Poláka, komunistu, ida

anebo aspoň sociálního demokrata. Ale v Rakousku? Nenechte se

vysmát, člověče… Představte si, kdyby se tehle vá obrázek



s vaí nynějí adresou a podobenkou spořádaného obchodníka dostal do rukou zdejím komunistům. Jeden den byste se

ocitl na první stránce té jejich Volksstimme a za osmačtyřicet hodin poté by sovětský velvyslanec předával ministru zahraničí nótu, poadující vydání válečného zločince, bývalého feldvébla Josepha Rückla … U je to tak, kamaráde, povzdechl si a v jeho hlasu za-zněl účastný tón.  Ká gé bé neboli komitét gosudar-stvennoj bezopahosti, jak se dnes jmenuje sovětská státní policie, má o

činnosti naich soukmenovců za války daleko lepí přehled, ne my sami. Neustále si ho přitom doplňuje a prohlubuje, protoe jak Rusové říkají, kdy mluví o druhé světové válce, nikdo není

zapomenut a nic nesmí být zapomenuto… Milý Ruckle, pochybuji, opravdu velice pochybuji o tom, e by rakouská spolková vláda byla ochotna riskovat, e ji Rusové veřejně obviní z nedodrování platných zásad mezinárodního práva. Jestli to nevíte, tak podle

rezoluce Organizace spojených národů, do které bylo Rakousko

přijato u v roce 1955, nenese za válečné zločiny trestní

odpovědnost stát, ale jednotlivci, kteří se jich dopustili, i kdy jednali jménem státu a na vyí rozkaz…

Co vlastně ode mne chcete? zeptal se zničeně staro- itník.

Abyste s námi spolupracoval…

Můete mi říci s kým, konkrétně?

Dovíte se to časem, odsekl doktor Müller a zapálil si cigaretu.

Rückl pochopil ve. Dál se u neptal.

Nebojte se, chlácholil Müller svou obě.  Nebudeme chtít od vás nic, z čeho by hrozilo nějaké nebezpečí pro vai osobu, nebo co by mohlo pokodit vai ivnost. Potřebujeme toliko, abyste nám prokázal mení přátelskou slubu, kterou vám ostatně budeme

velice sluně honorovat, přičem uhradíme vekeré výlohy, je vám v této souvislosti vzniknou.

45

Poslouchám, vydechl ulehčeně antikvář, kterému během doktorovy

řeči spadl kámen ze srdce.

Müller se pohodlně opřel, oklepl popel z cigarety a otázal se, co by on, treuer Kriegskamerad feldwebe! Rückl tomu řekl, podívat se přítí rok do Československa.

Staroitník mlčel.

Doktor ho mlčky a upřeně pozoroval.

Přijde na to, co bych tam dělal… Myslím, pro vás, zajímal se bývalý feldvébl hitlerovského polního četnictva.

Mensch!… rozesmál se návtěvník,  v Československu se dá

dneska dělat věcí…

Staroitníka při oněch slovech zamrazilo.

Doktorovi jako bystrému pozorovateli to ovem neulo.

Nebojte se, uklidňoval ho,  nechceme od vás ádnou bondiádu.

Střílení, krtící struny, nic takového… Bude nám stačit, kdy si tam pár dní odpočinete, porozhlédnete se po muzejích a galériích, navtívíte roditě vaí neboky maminky a při té příleitosti si popovídáte s příbuznými…

To bude těké, pokrčil rameny staroitník.  Měl jsem tam z

matčiny strany tetu Gábinu. Křeménková se jmenovala.. Ani vám

nepovím, zda jetě ije… Byli jsme u nich v Brně s maminkou…

Hned vám to řeknu, počítal v duchu,  někdy v roce devatenáct set třicet dva. Bylo mi tenkrát sedmnáct.

Na jejího syna se pamatujete? ptá se dr. Müller.

Staroitník odpovídá.

Mui hovoří tie.Sami a beze svědků.

Z vitríny na ně hledí přadlena z královské manufaktury v bavorském Nymphenburgu. Roztáčí hnací kolo ručního kolovratu a spřádá lněnou vlákninu, z ní se dá utkat velicos: kmentové plátno dítěti na koilku i řídce tkané sebevrahovi na rubá.

46

K a p i t o l a 7 .

BRATRANEC SEPPL

Hostinský Křemének si nestěoval, e by byl někdy nesplnil plán.

Nemohlo se mu to stát ani při nejlepí vůli.

Provozovna Lidového spotřebního drustva Jednota v Defurově

Mlýně, kde teď, v osmaedesátém, u čtrnáctý rok dělá vedoucího, je toti v tomto malém pohraničním městečku jedinou restaurací.

Mívá své stálé hosty, jimi jsou vedle vojáků dělníci z papíren, skláři a lidé ze správy polesí Vojenských lesů a statků.

Hospoda nemá jméno, ale vil se název U kulaté báby, jím podnik pokřtili vojáci, nebo Křeménkova manelka, kterou je vidět hned v kuchyni a hned zase u výčepu vyniká a nestvůrně rubensovskými tvary, a dovede usa dit i toho nejhlučnějího výtrníka.

Bývá tu ivo od rána do večera. Nejvíc v létě, kdy sem kromě

místních lidí přicházejí zástupy turistů ze iroka daleka a houfy kolních dětí z pionýrských prázdninových táborů rozsetých v okolních lesích.

Letos, kdy panuje tak krásné počasí, jaké zdejí used líci u dávno nepamatují a Křeménkovi se mohou na hospodě strhat, chce přijet návtěva.

Kdyby lo o tchýni, paňmámu Pitělákovou, no budi-… I kdy

jejímu baziličímu pohledu neujde nic, mohla by aspoň pomoci

dceři v kuchyni. Jenome takové těstí, aby získal v sezóně

pracovní sílu zdarma, jeho, Křeménka, nepotká. Tchýně se k nim

nastěhuje vdycky na zimu, aby doma uetřila za otop a jakmile se udělá teplo, vrací se zpátky. A nepomůe za krejcar. Křemének mlčí jen kvůli manelce, přesněji kvůli věnu, je dostala a o které stejně přiel ve třiapadesátém roce při měnové reformě.

47

Nejhorí na tom je, e musí mlčet i nyní.

Návtěva, která se před týdnem ohlásila, pochází toti z jeho

strany.

Z dopisního papíru s hlavičkou interhotelu Continental v Brně

vyčetl, e ho desátého července navtíví syn jeho vídeňské tety, bratranec Joseph Rückl, neboli Seppl, jak se podepsal na konci listu plného gramatických chyb a touhy uvidět jediného příbuzného ve staré vlasti své maminky.

Křemének si přitom mimoděk vzpomněl na otce, kterak, bylo to

jetě za předmnichovské republiky, sakroval, kdy se u nich v

hospodě zastavila zmoená výprava vídeňských krajanů, která se

vracela do Brna z pouti na Velehrad.

Tu lásku k vlasti vám nikdo nebere, pánové, řekl jim, kdy si

objednávali sodovku, titulujíce ho bratře, jen byste měli přitom udělat taky nějakou útratu.

Přestoe vechno poslal Rücklovi telegram, a přijde.

Jak svého bratrance, s kterým se viděl před rovnými estatřiceti léty, pozná, to nevěděl. Pamatoval si jenom, e kdy tenkrát k nim do Brna Seppl přijel, připadal jemu, Křeménkovi, jen chodil do první obecné, straně veliký, a e měl na ruce obdélníkovité

náramkové hodinky.

Ani staroitníku Josephu Rücklovi nebylo nijak zvlá příjemně.

Nakoupil sice v praských i brněnských prodejnách antikvit pár

věcí, které doma se ziskem prodá, líbilo se mu v matčině roditi, rád by poznal krajinu a památky v Čechách, ale kontaktovat Křeménka se mu příli nechtělo.

Záminka, pod kterou měl navtívit hostinského v Defurově Mlýně, mu připadala velice chatrná. Odkládal proto setkání, jak mohl nejdéle. A nebýt Damoklova meče, jej nad jeho íjí zavěsil doktor Müller z bonnské zpravodajské sluby, nikdy by mu ani na mysl nepřilo zajímat se o příbuzné v Čechách.

Jakýpak já jsem Čech, uvaoval. Táta byl Němec, já jsem se

narodil jako Němec a e mě maminka naučila česky, za to jsem

přece nemoh. Abych jí udělal radost, půjčil jsem si občas českou kníku ze Spolku Svatopluka Čecha, ale budoucnost jsem v tom neviděl, přemýlel Rückl.

48

On, který il po celá léta jako starý mládenec, měl navíc hrůzu z povinností, které mu zcela určitě vzniknou ze styku s příbuzenstvem.

Hru ke které ho přinutil doktor Müller, jen slíbil uhradit vekeré výlohy, musí chtěj nechtěj hrát: a do konce.

. ..r ,r

ene tedy svého modrého opla do Defurova Mlýna,- aby před

bratrancem sehrál úlohu bohatého, leč prosto-myslného krajana,

jen ze samého stesku po staré vlasti nemá nic lepího na práci, ne se dát dohola okubat milovanými příbuznými.

K a p i t o l a 8 .

BÍLÉ MĚSTO GUADALCAZAR

Pan odborný učitel tělocviku a zeměpisu v, v. Frantiek Voříek ije na penzi u dcery v Praze.

Dcera se jmenuje Terinka, má za mue úředníka fi nančního

odboru obvodního národního výboru, třípokojový byt a čtyři děti.

Stařec má pro sebe pokoj se zvlátním vchodem, take-neobtěuje rodinu svou přítomností. Ve volných chvílích, pokud není na procházce, nebo nekouká-li z okna, se věnuje sbírání pohlednic.

Má jich v kartónových krabicích u na deset tisíc - dopisnic s

obrazy nejrůznějích měst i přírodních zákoutí na celé zeměkouli.

Panu odbornému učiteli vak nestačí to, e pohlednice sbírá; on

také lutí vzkazy napsané na jejich rubu.

Proniká do soukromí odesilatelů i adresátů a vymýlí si ve své

osamocenosti příběhy, barvité jako krajany, které mu u nebude

dopřáno uvidět.

Třikrát do týdne, v pondělí, ve středu a v pátek chodívá on, jen za svého působení v Brně propagovával abstinentní hnutí, na pivo k Vozábovům.

49

Tahle praská hospoda, kde se čepuje vyhláený plzeňský

Prazdroj, nevypadá zvenku nijak vábně. Zato její útulný interiér se starými dřevěnými stoly a poctivými idlemi z ohýbaného dřeva kypí ivotem. Zrcadlový sál, jak se říká podlouhlému stolu v předním lokálu naproti výčepu, kde visí poloslepé zrcadlo s oprýskanou

reklamou těpánova hořká bylinná  na aludek jediná, patří

tamgastům nejvěrnějím.

Jejich stolní společnosti předsedá kabaretiér Miňovský, jemu

sekunduje sazeč Bubeníček, který si neustále pro něco dobírá

Vyslouilého pokladníka Řeábka. Potom je tady pan inenýr

Doleček, náměstek ředitele jedné z výsadních společností pro

zahraniční obchod. Začal k Vozábovům chodit ve stejnou dobu, co

pan Schwarz. Vlastně ho sem přivedl učitel Voříek, jen se s ním seznámil na burze sběratelů kuriozit v kavárně U Nováků. Inenýr sbírá té pohlednice a kromě toho pivní tácky, které si vozí z celého světa. Je to zkrátka weltman, jen si nadto potrpí na dobré jídlo. Sekaná, kterou si sám peče podle starého mysliveckého receptů, je prostě delikates. Dělá ji jednou za měsíc a vdycky

přinese pánům na ochutnání. Společnost doplňuje novinářský

penzista upanovský, jen ve svých veselých fejetonech o Praze a Praanech uveřejňovaných zhusta i mimoprakým tiskem píe také o svých přátelích, s nimi sedává v zrcadlovém sále.

Jedinými, o nich se upanovský a dosud pochvalně nezmínil,

jsou pan inenýr Doleček a pan odborný učitel v. v. Frantiek

Voříek a pan Schwarz.

Ale jděte, redaktorskej, psát o mně, na tom moc ne-trhnete, poradil mu dobrácky inenýr.  Jestli chcete, dohodím vám daleko lepí keft…

A také dohodil. Velice dobře honorované zredigování katalogu pro výstavu československého potravinářského zboí v Lutychu.

Pokud jde o pana řídícího, jak zdejí společnost tituluje odborného učitele ve výslubě, je pochopitelné, e o něm upanovský psát nechtěl. Penzista Voříek je toti opatrný na korunu a za deset let, co sem chodí, se jetě nestalo, aby poručil metr piv.

U pana Schwarze jde o něcó jiného. Prostě si popularitu nepřeje a upanovského na to důrazně upozornil.

Přitom pan Schwarz nezkazí ádnou legraci. Ba, naopak!

50

Kdykoliv se objeví u Vozábů, vdycky má něco, čím se zavděčí

pánům.

Vrchní Bohouek dodneka vzpomíná, kterak upustil leknutím

věnec prázdných půllitrů, kdy mu vybouchl v ruce americký

stříbrný půldolar. Pan Schwarz tenkrát zaplatil vechno rozbité sklo a k bohatému zpropitnému mu přidal jetě chechtavý pytlíček. Jindy zase přinesl ukázat pánům hambaté fotografie a tak není divu, e ho tu vichni mají rádi. Zvlá, kdy tu a tam někomu ze starých, nemocných hostů seene zahraniční lék. Můe to dělat, nebo je oférem na jedné ze západních ambasád.

Ze vech hostí, kteří chodí do proslulé plzeňské restaurace, si

veselého řidiče povauje nejvíce pan učitel. A není to kvůli

dováeným lékům.

Penzista je i v třiasedmdesáti létech zdráv jako ryba a chce být na světě do sta let.

Hypochondrickými náladami starého vypočítavce, jeho jediným

cílem je zařídit si ivot co nejpohodlněji, sekýruje dceru, aby mu vyvařovala podle nákladných, jím vypočítávaných bodových diet, přičem ji neuetří přednáek o správné ivotosprávě. Honit

personál a mentorovat hosty se ostatně pokouel i U Vozábů.

Dovolil si to vak jenom jednou a od té doby skromně a mlčky sedává na konci dlouhého stolu v zrcadlovém sále.

Baví se dobře toliko s panem Schwarzem a s panem inenýrem. Ti

jediní ho toti dokáou pozorně poslouchat.

Pan Schwarz mu navíc pravidelně nosívá The National Geographic

Magazine a nedávno dokonce projevil zájem o sbírání pohlednic a

vděčně vyslechl několik praktických rad do začátku.

Zatímco pan odborný učitel v. v. Frantiek Voříek sbírá černobílé i kolorované dopisnice z celého světa, je si vyměňuje s panem inenýrem, rozhodl se pan Schwarz, který přirozeně nemá tolik

času, kolik ho mívají penzisté, zaloit si tematickou sbírku.

Já samozřejmě, pane učiteli, se vám nemohu rovnat ani co do

vzdělání, ani co do vkusu, řekl jakoby na svou omluvu vyslanecký řidič a pokračoval:  Nicméně dovolil jsem si začít. Kdybyste mi prokázal laskavost a chtěl se podívat… Penzista polichoceně přikývl.

Schwarz otevřel aktovku a poloil před něho na stůl tři luté obálky.

52

UMAVA TUKOU, TĚTCEM, OBJEKTIVEM stálo na

první z nich a pan Schwarz dodal na vysvětlenou, e se v

monotematické sbírce pokusí zachytit obraz a tvář nost umavy,

tak jak ji viděli tvůrci pohlednic v minu lém i naem století.

Sbírka, zdvihl prst odborný učitel,  má mluvit sama za sebe.

Vysvětlovat, co jste chtěl svou sbírkou říci, znamená toté jako vysvětlovat vtip. A jak práví Voltaire, kterého vy ovem znát nemůete, utrousil s na dutostí polovzdělance, s ní v aktivní kolní slubě ohromoval latinskými citáty udřené rodiče svých áků kadý komentátor vtipů je hlupák.

Řidič pokorně mlčel.

Systém … Nemá v tom systém, bručel starý kantor, otevíraje obálku s fotografickými pohlednicemi.

Před jeho síravou kritikou neobstál pohled na Vim perk ani

Lipenské jezero. Potupil barevný snímek Vopr chovského domu na

suickém náměstí, rozhledna na Sva toboru neměla kompozici a

pokud jde o Tříjezerní sla, bral ji renomovaný fotograf za

nemoného osvětlení. On odborný učitel ve výslubě Frantiek

Voříek, kdyby měl monost zatočit s těmi kamarádskými klikami v naklada telstvích i turistických organizacích, je tvoří lidé, jim ani nenapadne konzultovat ediční zámysly se starými zaslouilými tělovýchovnými činovníky a pedagogy kteří…

… kteří by odradili od turistiky i samotného Tyre přeruil

Voříkovu kverulantskou jeremiádu bývalý sa zeč Bubeníček.

Odborný učitel uraeně zmlkl.

Schwarz neříkal nic.

Jeho spolustolovník se dále probíral fotografiemi.

Činil tak s výrazem nepochopeného člověka, jemu se neustále

ukřivďuje.

Ve chvíli, kdy, jak se dalo, soudit z výrazu jeho obli čeje, bral více z povinnosti neli ze zájmu do ruky jednu z posledních fotografií, se zarazil a popoinul si brýle.

Bezradně zamikal vodově modrýma očima a náhle za trnul

blahem.

Na dokonale vyvedené barevné fotografii se rozkládá bílé náměstí lemované rozloitými zelenými palmami s domy postavenými ve panělském koloniálním slohu a mohutnou barokní katedrálou. Na

chodnících olemovaných posledními modely amerických

automobilek korzují osmahlé kreolské krasavice a na molkově

modrém nebi není ani mráčku.

53

Učitel obrátil kartičku.

Nalevo vedle exkluzivní známky, nad místem pro zprávu příjemci si přečetl Guadalcazar.

Systém … Hned jsem vám říkal, e nemáte ve sbírání ádný

systém. umava tukou, tětcem a objektivem, usmál se jedovatě,

 A co tam má podle vás co dělat tohle?

Promiňte, omlouvá se Schwarz,  tahle pohlednice se tam dostala

omylem …

Nemýlím-li se, a já se mýlívám málokdy, zdůrazní samolibě pan

odborný učitel tělocviku a zeměpisu ve výslubě Frantiek Voříek,

 leí město Guadalcazar v mexickém státě San Luis Potosí. Bylo

zaloeno v sedmnáctém století a v jeho okolí se dobývala rtu …

To mě, tedy, pánové, podrte! asne řidič.  Prosím vás, jak tohle vechno víte?

Penzista si místo odpovědí jenom povzdechne a podává mu nazpět

pohlednici.

Chraňbůh, pane učiteli.., Objevil jste ji, tak je vae.

Ale to přece …

Jaképak ale, řekne rezolutně vyslanecký ofér,  sbíráte přece

dopisnice z celého světa, tak mi nemůete dát koem. Buďte tak

laskav a vemte si ten Guadalcazar. Já vím, e se vám líbí a pro

mne opravdu nemá cenu …

No dobře, tak a je po vaem, souhlasí po delím zdráhání starý

učitel a vezme si pohlednici.  Ale na revan, jinak ne, dodá jetě, aby se neřeklo.

Jedině, kdy by vám náhodou někdy přebýval nějaký ten dubl se

umavskou tematikou, vzal ho za slovo Schwarz a objednal si dalí pivo.

54

K a p i t o l a 9 .

FLÁM

Seppl se ukázal jako paák.

Křemének, který teď v květnu 1969 ene svou hrákově zelenou

octavii combi po výborně udrované silnici z Poysdorfu přes

Wolkersdorf na Vídeň, se v duchu omlouvá bratranci za to, jak

nepěkně o něm smýlel.

Rucklovi se v Defurově Mlýně zalíbilo natolik, e zůstal u Křeménků pět dní.

Chápal; e měli v sezóně plné ruce práce. Proto jezdil přes den po hradech, zámcích i městských památkových rezervacích úplně sám.

U večeře pak vyprávěl o svých záitcích.

Malý Roman, kterého si úplně získal soupravou anglických

Lesneyových autíček, se vdycky velice zajímal, kde vude ten den strejda jezdil.

Seppl vyprávěl a Křeménkovi jihli.

Kdo nejihnul, byl kapitán Mánek a jeho nadřízení.

V úterý toti hlásil dozorčí táborového soustředění, e Růcklovo vozidlo s rakouskou státní poznávací značkou se pohybovalo ve vojenském výcvikovém prostoru, v prostoru na jeho hranicích

hlásají metrové tabule, e sem, kde nadto hrozí nebezpečí ivota, je vstup přísně zakázán. Ve čtvrtek zase dolo hláení, e Sepplův modrý opel stál na silnici u jetenovických kasáren, kde je zá kaz zastavení.

Aby se mohl vzácnému hostu alespoň troku věnovat, smluvil

Křemének na středu odpoledne návtěvu v papírnách, přesněji v

původním papírenském mlýně, jen je dnes toliko jedním z cechů v devatenáctém a pak ve dvacátém století úplně přestavěného závodu, kde se vyrábí mimo jiné i ruční papír.

Vodotisk v podobě zářícího srdce označuje tuté vynikající kvalitu, 55

jakou mívaly archy v době, kdy se surovina ze starých hadrů jetě nerozmělňovala na holandru, ale ve stoupách, jejich palečním hřídelem otáčelo mlýnské vodní kolo.

V továrním muzeu pak ukázali vídeňskému staroitníkovi kamenná

hladítka i elezné palice a vysvětlili mu rozdíl mezi ručně hlazeným a strojově zulechovaným, takzvaným tlučeným papírem i výhody pozdějí technologie několikerého lisování. Nakonec obchodní

náměstek ředitele předal hostovi na památku suvenýr figurku papír-níka rozlévajícího papírovou kai po drátěném sítu. Byla to figurka z foukaného skla, jakými podnik podarovával toliko nejvýznačnějí zahraniční zákazníky.

Ruckl byl velmi polichocen touto poctou a jak několikrát

zdůrazňoval, a do hloubi due dojat příbuzenským přijetím, jakého se mu dostalo v brantrancově rodině a chtěl za pohostinství platit ilinky.

Hostinský z Defurova Mlýna tenkrát odmítl cokoliv vzít a nemusel litovat.

Pozvu tě, sliboval bratranec a slovo dodrel.

Křeménkovi nezbylo, ne aby si určil termín.

Byl by jel nejraději hned, ale nemohl najednou veho nechat a hodit hospodu na krk eně.

Rozhodl se proto jet a přítí rok, někdy v první polovině května, kdy manelka jetě mohla za babiččiny pomoci uhlídat personál i hosty.

Seppl přislíbil pozvání na jaro devětaedesátého roku.

Křemének si po jedenadvacátém srpnu 1968 moc a moc vyčítal, e

nejel hned. Bál se, e se do Vídně u nepodívá, e nedostane

cestovní pas  a vida, jede si. Jenom těch ilinků, kdyby měl

v í c …

Silnice ho dovedla na severovýchodní okraj Vídně, která jej uvítala Brněnskou ulicí.

Podle itineráře, jej mu vypracoval dobrý Seppl, se měl dostat na Floridsdorfský most, přejet Dunaj a pustit se po silnici Adalberta Stiftera ke Gurtelbrticke, a potom dolů podél Dunajského kanálu na Alserbachstrasse, odkud u je to přes Spitalgasse a Piaristengasse kousíček na Mariahilferstrasse, poblí ní bratranec bydlí.



Ani jsem se nemusel ptát policajta, hlásil Růckovi, kdy se

pozdravili v předsíni jeho mládenecky zařízeného bytu.



Tak za to poděkuj Paně Marii, nabádal ho Seppl.

56

Udělala nejspí zázrak, e ulice nejsou zrovna rozkopané … tady si taky nevybere a někdy to tu je sama objíďka úplně jako u vás v P r a z e , . .

Poté proel kuchyní do obývacího pokoje, jen byl spojen

zasouvacími dveřmi s o něco mení lonicí, je měla samostatný

vchod do předsíně.

Pokoj vybavený moderním nábytkem, jeho strohost zdůvěrňovala

starobylá klec s papoukem druhu velikých alexandrů, kteří se

doívají i sto dvaceti let, byl vymalován sytými barvami. Rozloení jejich ploch bylo voleno tak, aby opticky sniovalo výku, ve které se nachá zel tukovými ornamenty zdobený strop.

Není to velké, ale pro jednoho to úplně stačí, je tu kuchyňka i

ostatní přísluenství, vysvětloval Ruckl,  a tohle vechno je ti úplně k dispozici.

Nebudu tě vyuívat, uloím se třeba v koupelně. Nafukovací

matraci i spací pytel mám s sebou.

… A taky půl kufru konzerv, přeruil Křeménka staroitník.

Jsi mým hostem, tak přestaň laskavě s takovými řečmi. Já osobně, navrhoval,  ti teď doporučuju něco sníst a tak na půldruhé, dvě hodiny, si po cestě odpočinout. Pak půjdeme na oběd a odpoledne můeme vyrazit do ulic … Ne si oddychne, zaparkuju zatím tvůj vůz v garáích na Messenplatzu. Myslím, e to tak bude nejlepí.

Pokud budeme potřebovat auák, je tady můj.

Hostinský z Defurova Mlýna souhlasil s jeho návrhem.

Uetřím aspoň za benzín a za parkování, pomyslel si.

Nahlas se ale chviličku zdráhal a potom přikývl s tím, e bratranec má skutečně pravdu, kdy tvrdí, e jezdit po takovém velkoměstě, jako je Vídeň, není pro venkovského řidiče, a k tomu jetě z ciziny, praádný med.

Ruckl na to ukázal hostovi kde bude spát, zavedl jej do koupelny s akvamarínově nazelenalými kachlíčky a elektrickým bojlerem a odporoučel se.

Křemének, jen jedl naposled ráno v Mikulově, dostal, kdy si

připravoval lázeň, chu na něco k snědku.

Zatáhl kohoutek.

Voda je stejně horká a neukodí, kdy vychladne, pomyslel si

navlékaje na sebe bratrancův froté upan.

Veel do kuchyně a otevřel ledničku na konci linky.

Jenom tak něco malého, na vidličku, umiňoval si, vybíraje mezi

salámy, sýry, unkou a rybami v konzervách.

57

Potom si ustlal na gauči v obývacím pokoji.

Vzápětí na to u sklenice v příborníku jemně po drnká-, valy jeho hlasitým spaním.

Probudil ho teprve Seppl.

Musel jím pořádně zatřást.

Vstávej, Vío, a nezaspí oběd …

.

Zatímco se Křemének oblékal, a zakládal film do

svého praktisixu, navrhl mu Ruckl program na odpoledne a na

večer, jen podle bratrancových slov měl být senzační pánskou

jízdou.

Začali obědem v útulném restaurantu nedaleko sváto- těpánského

dómu.

Po moučníku, kdy vypili kávu, pohlédl Ruckl na hodinky.

Měli bychom si pospíit, abychom stihli prohlídku. Jistě se bude chtít podívat na vě a potom nás čeká jetě Hofburg.

Kdy si v Hofburgu prohlédli obytné a reprezentační místnosti

císaře Frantika Josefa I. a císařovny Alběty a navtívili nádherný audienční sál zdobený freskovými malbami a náměty čerpajícími z dějin rakouského impéria, byl u hostinský z Defurova Mlýna dosti ulý.

Navíc u táhlo na pátou a bylo třeba připravit se na večer.

Ruckl zajel jetě do Ottakringu, kde si bratranec vyfotografoval budovu sokolovny, kam chodívaly jejich maminky, a pak u jeli domů, aby se převlékli.



sedm večer začnou třít salamandra, co,jak se Křemének

správně dovtípil, neznamená nic jiného ne mazat deku. Vyrazí

toti spolu na heuriger do jedné z mnoha útulných vinárniček, jich je jak naseto v bývalých vinařských vesnicích Nussdorfu, Grinzingu, Neustiftu, Sal-mannsdorfu a Sieveringu a kde je mono ochutnat a popít letoního i starého vína, je dozrávalo na svazích Vídeňského lesa.

Prozíravost, s jakou bratranec nechal opla před domem a najal

taxíka, ocenil teprve v Sieveringu.

Seděli v jedné z besídek pod zarůstající pergolou na zahradě

starého vinařského domu.

Ve sklenicích, do jakých doma Křemének točí malé pivo, zlátlo před nimi víno.

Servírka v dirndlu přinesla talíře s pečenými kuřaty a bílým

chlebem. Potom u nosila jenom pití.

58

Starobylé lucerny s výbojkovými árovkami prosvětlovaly husté

koruny zelených stromů. Večer byl vlahý a víno příjemně chladné.

Z besídky zazněla hudba.

Dalí vídeňská specialita  raml, usmál se staro- itník a

hostinský z Defurova Mlýna se otočil na idli, aby lépe viděl na muzikanty.

raml, jen podle mínění znalců dokáe svým utahaným

muzicírováním rozplakat i otrlého loupeného vraha, tvořily dvoje housle, kytara a harmonika.

První houlista v slaměném girarďáčku, nakloněn k dívce, hrál jí do ouka Císařský valčík.

Hubená zrzavá Angličanka, ke vemu nadto jetě pihovatá jak čejčí vejce, zasněně naslouchala; krásněla zeleným večerem i proitkem Straussovy hudby.

Servírka odnesla prázdné sklenice a přinesla dalí.

Seppl jí něco poeptal a zakrátko u muzikanti připíjeli na jeho zdraví.

Kdy přili ke stolu, ptali se, co mají zahrát.

Řekni si, Vío!

Tu moji asi nebudou z n á t , . .

Ti znají vechno. Začni a oni se chytí, vybízel bratrance Ruckl.

Křemének si odkalal, napil se na kurá a spustil:

Vltavo, ty modrojasná,

řekni mi, kam pospíchá …

… krouí kolem Vyehradu

a pak dále ubíhá,

přidal se k prvnímu houlistovi celý raml.

Repete!, poroučel si hostinský z Defurova Mlýna, odstaviv

překáející idle. Tančil teď s plnou sklenicí na hlavě jako za mlada u kralováckých muzik v umavské Skelné.

krouí kolem Vyehradu

a pak dále ubíhá …

Od sousedního stolu se ozval potlesk.

Bravo, výborně! aplaudoval vysoký mu vojenského drení těla,

jeho četina prozrazovala rodilého Němce, který il dlouhou dobu v Čechách.

Á, doktor Miller! zaradoval se staroitník.  Přisedněte si k nám, pane doktore, zval známého.

Mezitím vtiskl prvnímu houslistovi do ruky sloenou bankovku a

pokynul hudebníkům, aby se vzdálili.

59

Rozehřátý Křemének klesl na idli.

Bratranec mu představil doktora jako krajana a jednoho ze svých

dobrých přátel. Bavili se velice dobře.

K jedenácté hodině, kdy ve vinárně zavírali, navrhl Ruckl, e by se mohlo jít jetě někam.

Doktor Müller řekl jakési exoticky znějící jméno a poručil sklepnici, aby jim zavolala taxíka.

Jedeme domů? zeptal se Křemének, kterého se začala zmocňovat

únava.

Nevěděl jsem, e tak málo vydrí, usmál se Seppl.

Noční ivot začíná ve Vídni teprve teď, tak se prober, a to

nezaspí.

Vystoupili na Kärntner Ringu.

Ulice zářila jak císařovnin náhrdelník. Hořela rubíny neonů,

matověla perlami výbojek a pableskovala brilianty pohybujících se světelných reklam.

Vrátný před vchodem do nočního podniku s exotickým jménem

blýskal zlatými epoletami.

Zasalutoval doktorovi, uklonil se před Křeménkem a otevřel dveře.

Kdy Rückl zaplatil vstupné a vzal k sobě útratenky, sestoupili po točitém schoditi dolů, kde se jich ujal sám majitel a zavedl je do útulného boxu hned u kruhovitého parketu, na něm se tlačily tančící dvojice.

Bar máme přímo za zády, take nám nebude zle, konstatoval

Müller.

Přikvačil vrchní.

Poloil před kadého jídelní a nápojový lístek a poté se taktně

vzdálil, aby si pánové mohli v klidu a beze spěchu vybrat.

Křeménkovi, zvyklému postávat nad hostem, neuniklo, jak střelhbitě číník reagoval na pohyb, jím staroit-ník sklapl a odloil ozdobně vytitěné menu.

Rückl pro začátek objednal Ujházyho slepičí polévku.

Vývar ze slepice, hovězí oháňky, telecích kostí, kořenové zeleniny a hráku s nudlemi, játrovými knedlíčky, slepičím masem i drobně nakrájenými hřebínky a s nezbytným rajským protlakem se zelenou paitkou, probu dil společensky ji značně unaveného Křéménka k

novému ivotu.

Kdy číník odnesl prázdné talíře a přinesl chuovky a víno,

odporoučel se doktor Müller, který se omluvil ranní neodkladnou

prací.

60

Bratranci osaměli.

Ale ne nadlouho.

Pár minut po odchodu jejich společníka přistoupil ke stolku vrchní a s mnohými omluvami poádal, zda by pánové dovolili, aby mohl do jejich boxu pro čtyři osoby usadit dvě slečny, je v baru, který je obsazen do poslední ídle, nemohou najít místa.

No, to je senzace! vykřikl německy Seppl, kdy číník přivedl dámy.

Dovol, abych tě seznámil se svou přítelkyní paní Gittou, otočil se ke Křeménkovi.

Můj bratranec pan Křemének z Československa, představoval

obtloustlého hostinského tíhlé, asi pětadvacetileté černovlásce.

Těí mě, řekla černovláska a ukázala na vedle stojící stejně starou blondýnku.  To je moje kamarádka Suzi. Přijela ke mně na návtěvu z Lince.

Dívky se posadily; Gitta vedle Ruckla a platinová Suzanne vedle Křeménka.

Sotva stačili objednat dámám, světlo v sále zhaslo. Červené a

zelené reflektory ozářily oponu malého jevi- átka a konferenciér ve fraku zahájil druhou část programu.

Parterovou akrobacii přijalo obecenstvo zdvořilým potleskem,

iluzionista zaujal zdařilými karetními triky. Po nich vystoupil

hudební klaun. Měl úspěch, ale Křemének se při jeho čísle nudil.

Těil se na zlatý hřeb večera, jím bylo striptýzové vystoupení

Lolity Montezové.

Vplula na jevitě ozařované dvěma kuely reflektorů.

Uprostřed scény před prospektem z černého sametu stála nízká

pohovka pokrytá bílou koeinou.

Striptérka v přiléhavých večerních atech z nazlátlého brokátu,

jejích zakulacený výstřih víc odhaloval ne skrýval nádherně

vyvinuté poprsí, se vlnila v rytmu náladové hudby. Ruce nad

hlavou, začala jednu po druhé svlékat bílé rukavice s dlouhými, nad lokty sahajícími manetami.

Obtančovala drobnými, plavnými kroky jevitě a kdy se ocitla před Rucklovým boxem, zaklonila se dozadu a jediným prudkým pohybem si uvolnila zdrhovadlo večerních atů.



taneční kreaci vyklouzlo levé, pak pravé rameno.

aty teď drí u jenom na vyklenutých ňadrech.

61

Křeménkovi se samým vzruením zpotila ple.

Lolita Montéz se otáčí zády k boxu, večerní róba pomalu klesá

dolů, a ke kříové krajině, kde na vyvýe-nině zadní strany pánve vytvoří půvabně zřasený vějíř, ne nepodobný honzíkům na dámských sukních v sedmdesátých létech minulého století.

Striptérka pootočí hlavu, zasvití bílými zuby ve snědém obličeji a vrhne roztouený pohled přes rameno do obecenstva.

 Kruci, to je kočka! myslí si hostinský z Defurova Mlýna a jak si natahuje dlouhým sezením dřevěnějící nohu, zavadí mimoděk o Suzannino lýtko.

Děvče neuhnulo.

Křemének tedy opakuje pohyb a Suzanne se k němu přitiskne

ramenem.

panělka zakrouí v bocích.

aty padají na zem.

Po nich přijde na řadu koilka.

Pak u začíná dalí fáze  svlékání černých bezevých punčoch,

do jejich nadkolenní části je vetkán stříbřitě lesklý motýl.

Je to bezmála akrobatický výkon, při něm striptérka, shodiví

předtím střevíčky, polosedíc a pololeíc na nízké pohovce pokryté kůí bílého medvěda, rozpíná nejprve podvazková zapínadla a potom s kolenem a u sa-mé brady začíná přetahovat přes lýtko

nylonku. Zakrátko vytrčí nohu kolmo vzhůru a pičkami prstů pravé ruky přetáhne zesílený konec punčochy přes patu.

Křemének se podívá na Suzi, ta se usměje a on si dodá odvahy.

Na zdraví, řekne lámanou němčinou a zdvihá sklenku. Lolita

mezitím svlékla i druhou punčochu.

Bubeník v orchestru cinkne paličkou do činelu a striptérka hází

půvabným gestem svůj podvazkový pás do obecenstva.

Publikum tleská.

Zatímco bratranec vyvaluje oči na to, co se odehrává na scéně,

mrká Ruckl na Suzanne.

Odpověděla úsměvem.

Kdy se v sále rozsvítilo, otočil se Křemének ke sta-roitníkovi: 

Jo, tak tomuhle, Seppl, tomuhle já říkám kultůra! Něco takovýho se u nás nevidí.

Jsem rád, e se ti Lolita líbila, odpověděl takté výborně naloený Růckl a pozval společnost k barovému pultu.

62

Barman se jmenoval Freddy, a tykal si se staroitní-

kem.

Kdy viděl, e Křemének vytahuje cigaretu, ruče mu nabídl oheň.

Gitta a Ruckl se rozhodli pro Manhattan.

Křemének nechal výběr na Suzanne, která usedla vedle něho.

Díval se ze strany na její profil, jím mu připomínala Ritu

Hayworthovou a obdivoval se sám sobě, jak za těch několik dní se Sepplem i pár hodin ve Vídni si dokázal znovu vybavit dávno zapomenutá německá slova a frazeologícké obraty. Suzanne

navrhla Pousse Amour.

Barman rozklepl vejce, opatrně slil bílek a loutek vloil do

sklenice. Potom vzal tři odlivky a kadou naplnil do jedné čtvrtiny. V

první měl maraskýno, ve druhé zelený vanilkový likér a ve třetí

koňak. Jednu po druhé přeléval opatrně do sklenice, aby se obsah nesmísil a loutek zůstal celý.

Křemének to sledoval se zájmem odborníka a kochal se barevnými

valéry, které vrhala jeho sklenice v zrcadle za barmanovými zády.

První sklenici vypili se Suzanne na přátelství.

Objednali druhou a hudba začala hrát pomalé tango.

Poádal o tanec.

Prosím, vydechla blondýnka.

Bylo to okouzlující.

Na parketu se k němu přitiskla celým tělem, levou ruku mu poloila na íji, hladíc jej dlouhými tíhlými prsty v zátylku.

Druhý koktají, jej jim zatím namixoval Freddy, pili u na lásku.

Pak si li zase zatančit a kdy chtěl barman začít s přípravou

třetího Pousse lAmour, poručil si Křemének Fernet-Brancu.

Pokouel se přitom Suzanne německy vysvětlit, e z preventivních důvodů.

Dívka se zasmála a objednala si Mokka-frappé.

Hořká specialita spravila hostinskému z Defurova Mlýna chu

natolik, e neli jeho platinová sousedka dopila svoji zrnkovou kávu s ledem a koňakem, udělal tři napoleony.

63

V baru se vyprázdnilo; zůstali jedinými hosty.

Opodál postával vrchní. Diskrétně sice, ale tak,aby ho nemohli

přehlédnout.

… .

Ruckl na něho kývl. Vyrovnal účet. Číník mu dal nazpět do

posledního groe, ani by jednou zachrastil drobnými v kapse.

Kdy se vrchní opět vzdálil, zasunul staroitník zpropitné pod

ubrousek.

Společnost se odlepila z barových sedaček.

Toporně vyli do ztichlé ulice, kde jako zvečera zářily neony a

míhaly se světelné reklamy.

Občas se ve vozovce přehnal taxík a vzduch byl čistý a město

nezvykle tiché.

Teď jde jenom o to, jak říká tadyhle můj pan bratranec, ukázal

staroitník na hostinského,  co s dobře načatým večerem,

Černovlasá Gitta se zasmála.

Máte-li jenom tuhle starost, můeme vichni ke mně na kafe. Stejně nám teď v půl třetí ráno u nikde nenalejou.

Společnost přijala její pozvání radostným hlaholem. S jednééé strany hááája, uhááj sa k nám bráává, ečéé u nás nebýýl, u mňáá zaňho bráňáá… zanotoval do toho Křemének.

Seppl bratrance důrazně upozornil, a je laskavě ticho, protoe ve Vídni se za řvaní po ulicích v době nočního klidu platí rámusenka.

Pěvecké produkce flamendrů zde přijdou mnohem drá, neli v

Praze. Rakouský občan toti musí své policajty poslouchat a

chraňbůh, aby si dovolil s nimi diskutovat.

Hostinský provinile zmlkl.

Suzi ho odkodnila letmým polibkem na tvář. Bratranec přivolal

taxíka.

Kdy se sloili do nájemní droky a řidič zkontroloval na

Křeménkově straně dveře, aby mu obtloustlý pasaér náhodou v

zatáčce nevypadl, řekla Gitta adresu a zakrátko na to u vystoupili před moderním výkovým domem.

Na chodbě potichu, napomínala je jetě ve výtahu,nemusí vechny

sousedky vědět, koho si vedu domů.

Gitta obývala vkusně zařízenou dvougarsoniéru s kuchyňským

koutem.

64

Udělejte si pohodlí, mládenci, vyzvala mue, kdy veli dovnitř, co Ruckl pochopil jako jemný pokyn, aby se zuli.

Bodej, zahučel Křemének,  přece ti tu, holka, nezasviníme

koberec.

Brigitta, jak se černovláska jmenovala, uvařila kávu, nabídla

krekery a potom poslala Suzi, a se podívá, co je v ledničce k pití.

Blondýnka přinesla láhev napoleona.

Má ty, kluku, ale těstí, konstatoval staroitník nikoli bez závisti.

Nebruč, Seppl, pohladila ho Gitta po tváři a navrhla, aby vichni společně připili na zdraví milého hosta z Defurova Mlýna.

Stalo se.

Potom host povstal a pronesl přípitek na zdraví hostitelky.

Suzi zapnula magnetofon.

Gitta s Rucklem začali odtahovat stůl a idle.

Křemének usedl na irokou červeně Čalouněnou vá-lendu a

najednou se propadl v nevědomí.

Trvalo moná pět, moná dvacet vteřin a kdy se z něho probral,

měl Suzi v náručí. Tančili spolu waltz, dívala se mu do očí, tiskla se k němu, krásná a přitalivá.

Uf, to je horko, postěovala si Gitta, která se točila v kole se Sepplem.  Nejraději bych se sebe vechno shodila jako ta Montezová.

Proč ne, usmál se Ruckl.  Malý privátní striptýz nemůe kodit

organismu.

Moje řeč, zajásal hostinský z Defurova Mlýna.

Pokusil se rozepnout pravačkou knoflíčky na Suzanniných atech. Levou sahal po vypínači.

Hrdina, řekla s lehkým opovrením blondýnka,  chce dělat

striptýz, ale potmě já se za svoje tělo nestydím … Koukej! vykřikla, a obrácena k němu, se začala svlékat.

Gitto, zavolala na kamarádku, odhazující do kouta aty, rozsvi

vechna světla. A na to pořádně vidíme…

Křeménka při pohledu na ni polila horkost.

Stoupla mu do hlavy tak prudce, e rázem ztratil poslední zábrany.

65

K a p i t o l a 1 0 .

NABÍDKA DR. MULLERA

Jsou rána zářivá a čistá jako kamínek na prstýnku, jen nám byl

někým darován z lásky.

Jsou rána teskná, v nich jeseň odvíjí praménky deů zpřadené

mlhy.

Kalné je jenom jitro opilcovo, nebo je provázejí svíravé křeče v dávno a několikrát u vyprázdněném aludku, třesk podlebeční, který u nelze nazvat bolestí, ízeň a také těko ovládnutelné

zachvění ruky. Pak přijde sebezpytování.

Kocovinou mučený člověk namáhavě jako ze střípků v rozbitém

kaleidoskopu se pokouí sloit souměrný a pokud mono celistvý

obraz svého včerejího počínání, v něm vedle rozverně veselých

momentů nechybějí ani trapné situace, a jsou tu i bílá místa, nad nimi a o nich bývá přemýlení nejtísnivějí.

Křeménkovi chvíli trvalo, ne začal vnímat včera jetě vzorně

uklizený bratrancův pokoj, kde nyní pod převreným květinovým

stolkem usychaly do hlíny zalapané pelargonie.

Luderkerrrrl… luderkerrrrl… ozvalo se shora.

Hostinský se podíval po zvuku a spatřil papouka plhajícího po

záclonách. Půlmetrový zelený opeřenec s hnědou skvrnou na

lopatce zatínal pařáty a zobák do krajkového závěsu, jeho oka se trhala.

Křemének si u nevzpomněl, proč v noci otevřel dvířka klece.

Luderkerrrl… blýskl po něm papouek nepřátelsky svým korálovým okem.  Luderkerrrrl…

Ku! zařval Křemének uraen do hloubi due.

Velký alexandr naráz utichl. Dokonce přestal rozdí-

rat zobákem záclonu.

66

Do pokoje nahlédl Ruckl.

Byl bledý. Rozhlédl se po pokoji.

Děkuju, Vío, tys mi to pěkně zřídil. Teď abych přidal posluhovačce, zabědoval.

Nesmysl… Ne se umeje, uklidím to z nejhorího, sliboval host provinile a pokusil se vyskočit z loe.

Prudká bolest v hlavě jím smýkla zpátky.

Hostinský vak sebral vekerou vůli, zvedl se a jal se uklízet v předsíni, v jedné ze skříněk ve zdi, nael vysavač, kbelík i smeták s lopatkou.

Zrovna sebral ze země pohozené kalhoty a ukládal je i se sakem

přes idli, kdy veel znovu Seppl.



ruce drel podnos z umělé hmoty a na něm dvě skleničky

vody s jakýmisi tabletami.

Alka Seltzer, nej lepí proti kocovině, vysvětloval bratranec.

Soda po flámu není patná, konstatoval hostinský s převahou

starého praktika,  jenome člověk taky potřebuje propařit trubky

… Tohle by chtělo drkovou polívku a jedno nebo dvě piva …

Nejlíp plzně … To je nejlepí sanatorium.

Tak se oblékej a jdeme, vzdychl staroitník a podíval na hodinky.

Bylo u devět.



V hospodě, a někde u trnice, kde si dávají po ránu

dostaveníčko uflámované existence, bylo téměř kostelní ticho.

Mui povadlých tváří a v pomačkaných oblecích seděli u bíle

prostřených stolů.Lokálem se neslyně míhali číníci.

Před oba bratrance, veden estým smyslem lidí, kteří na první

pohled poznají co třeba, postavil vrchní dva talíře husté, kouřící guláové polévky, Jako i vábně orosené sklenice s čepicí pivní pěny.Vypili jetě kadý po jednom pivu.

Jak si dáme třetí, pojedem v tom znovu, varoval hostinský

staroitníka.  Teď by to chtělo pacír, nejlíp někde v lese… Ná polesný to po flámu jináč nedělá.

Bratranec mu dal za pravda..Zaplatil a jeli do Prátru.

Pozdě odpoledne, kdy obědvali v zahradní restauraci, oznámil

Ruckl Křeménkovi, e jsou na pátou pozváni k doktoru Mullerovi.

67

Hostinskému se nechtělo.

Nelo by, abychom se omluvili?

Nelo, řekl staroitník s takovou rozhodností, e se a sám sobě podivil.

Patrně asi nějaký obchodní přítel, na kterém Sepplovi záleí,

pomyslel si Křemének.

Nahlas se zeptal, co jim chce pan doktor tak důleitého, e to

nemůe počkat.

Jsi mu velice sympatický … Nediv se, rád si po dlouhé době

popovídá s někým česky.

Přesně v pět vystoupili z taxíku před osamělou vilkou na konci

městského okresu Floridsdorfu.

Seppl přistoupil ke kovaným vrátkům, stiskl zvonek a představil se do mříky hlasitého telefonu.

Ozval se bzučák, dvířka se před nimi otevřela.

Kráčeli po dladicích z vymývaného betonu uprostřed pečlivě

sestřieného trávníku a k domovním dveřím, kde jím vyel vstříc sám doktor.

Potřásl jim rukama a kdy je zavedl do haly, usadil je do hlubokých koených klubovek. Nabídl doutníky a whisky se sodou.

Křemének si vzal doutník, odřízl pičku a zapálil si,

Ruckl poděkoval.

Poslute si, ukázal doktor na láhev ballantinky.

Hosté alkohol odmítli téměř unisono.

Chápu, usmál se doktor Muller a sepnuv ruce s roztaenými prsty, poaloval si hostům:  Je to, pánové, bída. Člověk vás pozve a vy nemáte na nic chu… Nechtěli byste se alespoň podívat na jeden velice zajímavý film ze současného vídeňského ivota?

Pan doktor ráčí natáčet?  zeptal se zdvořile hostinský.

Jen amatérsky, odvětil skromně Muller,  ale obraz mají mé filmy ostrý a jasný.

Poté otevřel dveře do zatemněné jídelny, v ní stál stolek s

připravenou promítačkou.

Přeel na protějí stranu, kde na polici pod zrcadlem leelo

podlouhlé plechové pouzdro a stiskem knoflíku vztyčil promítací

plátno.

Vrátil se a kdy srovnal intenzitu světelného toku, zaloil film.

Promítačka monotónně vrčela, tu a tam se na plátně objevila

mouha; zaváděcí pás byl příli dlouhý.

68

Křemének zavřel oči.

Vzápětí jej vytrhl vlastní, opile umlující hlas.

Otevřel oči. Podíval se na plátno.

Před ním stála obnaující se Suzanne a vzápětí na to uviděl sám sebe, kterak se svléká.

Ohromen trapností situace vykřikl:  Stop! Jakým právem jste mohl.

Ptát se můete a po představení. Teď se dívejte, zarazil ho doktor.



jeho tichém hlasu bylo tolik utajené síly, e hostinský

vyděeně zmlkl, sleduje zvukový i obrazový záznam svého

včerejího sexuálního happeningu, který se teď opakoval od

začátku a do konce na promítacím plátně.

Viděl a styděl se přitom a do hloubi due.

Konečně byl film u konce.

Na sexuální výstřelky, pane hoteliére, jste přímo kadet, dodal s ironickým uznáním doktor Müller a rozsvítil.

Chtěl bych ..vyskočil hostinský.

Moment, usadil ho doktor zupáckým tónem  Chtít můeme toliko

my. Vy, pane Křeménku, budete na dále jenom poslouchat!

Dovolte … Já jsem československý občan.

No právě, odvětil Muller nevzrueně.  A víte, kdo jsme my? zeptal se náhle.

Gauneři.

Říkat nám můete jak chcete. Hlavně, e budete pro nás dělat.

Pro koho? vykoktal ze sebe zdrcený Křemének, doufaje v skrytu

due, e jde o hloupý ert.

To se dozvíte ..

Hostinský z Defurova Mlýna se roztřásl po celém těle. Vzápětí se ovládl.

A co kdy nebudu?

Potom předáme tento film do ruky vaí paní choti a kopii na

přísluná místa u vás.

Ostuda by to tedy byla, kdyby si tenhle film promítli, řekněme v Jednotě na závodním výboru, uvaoval Křemé nek. Dostal by určitě důtku. Přinejmením Zamrazilo ho vak, kdy si vzpomněl na svoji enu Julii.

69

Pak ho napadlo, e facky, které zcela určitě vyinkasuje i část

nádobí, je bude rozbito o jeho hlavu, jako i následující velmi nákladné usmiřování ho pořád přijde levněji, ne kdyby se měl dostat k soudu pro pioná.

Nebudu pro vás dělat!

Nechte ho! ozval se odkudsi z prvního patra enský hlas.

Křemének se podíval nahoru a uviděl, jak po schoditi k němu

sestupuje elegantní, dosud poměrně mladá ena s krásnýma

nohama. Doktor jí přistrčil křeslo.

Posadila se.

Na tváři pod vysokým, přirozeně vyklenutým černým obočím měla

vyčkávavý výraz.

Křemének se díval do jejích hnědých očí a usilovně vzpomínal.

Tak co, Siegfriede? zeptala se dáma naproti a vzápětí se

omlouvala:  Promiň, to tvoje Vítězslav se mi patně vyslovovalo u tehdy, kdy jsem dělala servírku v hotelu u vás ve Skelné.

Lori!

Hostinský z Defurova Mlýna zapomněl na vechno kolem a hleděl

do tváře té, kterou u dvaadvacet let neviděl.

Jeho bývalá milenka, Annelore Lóffelmannová seděla naproti němu!

Nechte ho, obrátila se k Mullerovi.  Já to vyřídím.

Řekla to takovým tónem, a Křeménkovi přejel mráz po zádech.

Film předám sama. Osobně. Aspoň se přitom seznámím s paní

Křeménkovou. A předám jí ho i s touhle fotografií. Nechce se

podívat? zeptala se a podala mu snímek.

Z obrázku se na hostinského díval námořník v parádní uniformě.

 Tvůj syn Horst. Jmenuje se Warnecke a slouí u naeho

válečného námořnictva.

Křemének si nedůvěřivě prohlíel podobenku modrookého tíhlého

mladíka s vystouplým ohryzkem.

Toho teď u nezapře, usmívá se s mateřskou pýchou Annelore. 

I to znaménko na levé tváři má po tobě.

70

Hostinský z Defurova Mlýna si sáhne mimoděk na obličej. Na

velkou pihu v dolní části levé nosolícní rýhy.

Můete odejít, paní Warneckeová, přeruí jejich rozhovor doktor

Müller.

Bývalá servírka schovává do kabelky synovu fotografii.

Kdy odejde, zeptá se hostinský stísněným hlasem:  A co bych

měl dělat?

To u je jiná řeč, pochvaluje si doktor Müller.  Věděl jsem, e se dohodneme. Samozřejmě, vai činnost pro nás budeme honorovat.

Otevřeme vám konto u některé z naich bank.

Ke Křeménkovu překvapení rozkládá před ním na stůl německou

speciálku vojenského výcvikového prostoru Jelení vrchy, na jeho hranicích stojí Defurův Mlýn.

ádá, aby mu hostinský pomohl ověřit některá fakta. Který dům ve VVP zakreslený na jeho mapě jetě stojí, a zda jde o kamennou, cihlovou, dřevěnou nebo dokonce i panelovou stavbu. Vyptává se,

kde jsou sklady, ubytovací prostory a stránice.

Křemének, jemu ředitelství Jednoty vyjednalo stálou propustku do VVP, take si nyní kadou cestu na okres do Klenova zkracuje nejméně o čtyřicet kilometrů, povídá vechno, co se dozvěděl, kdy zásoboval se svým kombíkem odlehlá pracovitě lesních dělníků.

Doktor kreslí barvičkami po mapě a pomáhá si přitom celuloidovou ablonkou a kdy je hotov, vyjmenuje po řadě elezniční zastávky ve VVP a chce vědět, na které z nich se vykládá vojenská technika a o jaké zbraně konkrétně jde.

Vidíte, e to není nic těkého, pane hoteliére, pousměje se na

Křeménka. Jeho hlas náhle zdůvěrní.

Nesmíte to brát tak rigorózně. Jakápak pioná? Stanete se toliko naím občasným, ale dobře odměňova ným informátorem.

Pomůete nám spíe ověřovat to, co se dozvíme odjinud. Riziko

tedy skoro ádné, i kdy, jak říkám, opatrnosti nikdy nezbývá.

A kvůli tomu, zatvrdil se naposled hostinský z De furova Mlýna, 

jste mě museli tak přimáčknout ke zdi..

Pane hoteliére, poloí doktor Křeménkovi ruce na ramena,  my

dovedeme být opravdu velkorysí. Jací budeme ve vaem případě,

záleí jenom na vás. Jedem das Seine, milý příteli. Nicht wahr? …

71

Kadému, co jeho jest, přeloil si Křemének a podivil se tísnivému pocitu, který jej náhle zavalil, kdy Muller vyslovil tuhle větu. Větu, kterou odněkud, a nemohl si vzpomenout odkud, u dlouhá léta znal.

K a p i t o l a 1 1 .

Z ADRESÁŘE SBĚRATELŮ KURIOZIT

Druhého dne po jednání s doktorem Mullerem se Křeménkovi zdá,

e vechno bylo jenom zlým snem.

Bratranec, s ním se po návratu domů zle pohádal, se k němu

chová snad jetě laskavěji ne předtím, vozí ho po Vídni a vymýlí, kam by se mohli jetě podívat.

Dopoledne si prohlédli vojenské muzeum v Arsenálu s trofejemi z

bojů proti Turkům, kde se obdivovali nablýskaným jataganům a

bunčukům vykládaným slonovinou.

Po obědě zali opět na heuriger, ale tentokrát do Grinzingu.

A zase zlátlo víno, zas loudil dívčí srdce raml.

K sedmé hodině zavolal Ruckl Brigittě.

e pozdravuju, ucedil Křemének.



V osm hodin přijela obě děvčata taxíkem.

Společně povečeřeli, popili i si zazpívali a kdy výčepní oznámil závěrečnou, vydali se na cestu domů.

Brigitta la k Sepplovi a Křemének doprovázel Suzi, je měla klíče od kamarádčiny dvougarsoniéry.

Nemá tu zase namontovanou nějakou kameru? zeptal se, uléhaje

po jejím boku.

Zavřela mu ústa polibkem.

Táhlo u k ránu, kdy Suzanne, unavená, si poloila hlavu na jeho pai a zavřela oči.

Hostinský z Defurova Mlýna naslouchal jejímu po klidnému

oddechování a přemýlel o tom, jak se asi tohle děvče dostalo do spárů lidí Mullerova druhu.

72

Asi tak nějak jako ty, napadlo ho a přitom se rozpomněl na domov.

Necítil kupodivu výčitky svědomí.

Spolu kradli, spolu viseli, opakoval si v duchu oblíbené úsloví

vedoucího defuromlýnského polesí. Probudilo ho zvonění.

Suzanne si navlékla upan a la otevřít.

Za dveřmi stála Gitta a vedle ní vyspalý, hladce oholený Seppl.

Pojede se mnou k Müllerovi, hlásil bratranci, sotva veel do

pokoje. Co zase chce, zeptal se neklidně Křemének.

Doktor, kdy přijeli do vily, nejprve řekl Rucklovi, a

u netahá Křeménka po nocích. Pak se zničehonic zeptal

hostinského:  Se kterou z polednových organiza cí jste

sympatizoval?

Hostinský zhluboka vydechl a začal vykládat své stanovisko vůči K-231. Byla to organizace, s ní se ideově plně ztotonil, nebo on rovně trpěl za své politické přesvědčení. Jako mladý národní socialista nemohl pracovat v oboru, v něm se vyučil, a musel

odejít do hutí. Vězněn vak nebyl a tak nevěděl, zda by ho do K-231 vzali, kdyby se přihlásil. Chtěl se tedy politicky vyívat alespoň v Klubu angaovaných nestraníků, ale ani ten neměl v Defurově Mlýně svou odbočku. Nej raději by vak byl vstoupil do národně

socialistické strany, kdyby ovem situace…

Tak počkejte, přeruil ho rázně doktor Müller.  Pokud je nám

známo, pane hoteliére, zatím jste si tam u vás, v Defurově Mlýně hleděl spíe obchodu, ani byste se nějak angaoval. Teď jsme vás angaovali my, usmál se doktor svému vtipu,  a proto si budete hledět ivnosti více ne kdykoliv předtím. Ta vae ivnost, člověče, to je pramen nejcennějích informací. A to vám povídám: ádné politické řečičky. Mlčet, poslouchat a pamatovat si, co říkají druzí.

Potřebujeme vás v Československu. A ne na týden nebo na

měsíc…

Vy jste teď volný, Rückle, obrátil se Müller ke staroitníkovi. 

Můete se jít projít a pana Křeménka si vyzvednete, řekněme, za

hodinu.

Kdy se Rückl odporoučel, Müller nabídl hostinskému tlustý

doutník.

Zapálili si a doktor přeel bez dlouhých okolků rovnou k úkolům, 73

které měl plnit jeho, jak on říkal, informátor z Defurova Mlýna.

Křemének se zaměří na vojenský výcvikový prostor Jelení vrchy.

Dodá fotografie a stručné charakteristiky důstojníků ze správy

vojenského újezdu i velitelství VVP, ve kterých uvede jejich klady, politické přesvědčení i morální nedostatky jako pití, karty, pletky se enskými, dluhy atd. Hostinský se bude také zajímat o to, jaká technika jezdí do VVP, jsou-li přítomna sovětská vojska, a jestlie ano, jaké mají zbraně i jak jsou materiálně zabezpečena a jaký mají vztah jejich vojáci k vojákům československým a naopak. Dále musí zjistit, jsou-li ve VVP rakety.

Zprávy budete odesílat potou.

Jak? podivil se Křemének.

Docela normálně. Jednou za čtrnáct dní odelete na jistou adresu, máte ji tady, na tomhle lístku, pohlednici s mikrotečkou, kterou nalepíte pod známku. Pokud vím, pospíil si uklidnit hostinského,  docela obstojně fotografujete. Vybavíme vás a naučíme

zacházet s pomůckami, take udrovat spojení s námi bude pro tak ikovného člověka, jakým jste vy, úplnou hračkou. Pohlednice budete posílat nepravidelně, tu po týdnu, jindy zase po třech

nedělích, a pamatujte si, e na kadé musí být motiv ze umavy.

Lhostejno, zda to bude černobílá či barevná fotografie anebo

reprodukce nějakého obrazu a zda ji pro mne a za mne polete

jednou z Defurova Mlýna, podruhé třeba ze Zdic anebo z Chlumu u

Třeboně. Dbejte jen o to, aby tam byla umava. Nouzi o tyhle

dopisnice u vás nemáte. Kdy začnu? zeptal se hostinský.

Pro začátek na vás nebudeme spěchat. Prostudujete si důkladně

pomůcky, uděláte si přehled o vem, co nás zajímá a jakmile vám

Ruckl pole blahopřání k vaim narozeninám, máte je, nemýlím-li

se, dvacátého prosince, polete první zprávu. A potom dalí…

Kdy se doktor odmlčel, mrkl Křemének na lístek, po psaný

hůlkovým písmem. Zkoprněl překvapením.

No ne, starý Voříek bydlí v Praze? Učil mě na měance v Brně.

Co se nás jenom natrápil s vodopisem Čech a Moravy. Věděl o

kadé loui, znal kadý potu ček. Prosím vás, jak jste na něho

přili?

Müller se jenom pousměje. Pana řídícího hledali a na

75

li úmyslně. Právě proto, e opravdu učil kdysi, před více ne třiceti léty jistého Vítězslava Křeménka. Nikdo se přece nemůe pozastavit nad tím, pole-li vděčný ák čas od času, třeba i velmi pravidelně pohlednici se sběratelským pozdravem svému starému učiteli, aby mu udělal radost. Na tom přece není nic divného,

zvlátě kdy přesná adresa dotyčného penzisty se najde v kadém

exempláři Adresáře sběratelů kuriozit, jen vychází v sedmi

jazycích.

- Dalí, zvyuje nepatrně hlas doktor Muller,  u není vae

starost. Zapamatujte si jednou provdy, vtěpuje adeptovi

piónského řemesla,  e v rozvědce si kadý hlídá svůj píseček a nikdy se nezajímá o to, co dělá ten druhý i kdyby byl jeho rodným otcem, synem anebo bratrem. Čím méně ví, tím méně poví..

K a p i t o l a 1 2 .

MZDA STRACHU

Voják v zelené brigadýrce si přehodil přes záda samopal a el

zvednout červenobíle pruhovanou závoru, aby uvolnil cestu

hrákově zelené octavii combi s československou státní poznávací značkou, je přijíděla od rakouské strany.

Křemének zvedl ruku z volantu, poděkoval pohraniční-kovi a

zakrátko poté u vjíděl do celnitě.

Zastavil hodný kus za laminátovým zastřeením.

Teď toti nezbývá nic jiného ne čekat.

Před ním se táhne ňůra vozidel nejrůznějího určení, typů i

příslunosti.

Stojí tu pohodlný mercedes se stříbrnou metalisou. Za ním se tlačí maličký citroen combi.

Splaená plechovka, neboli nejoklivějí auto vech dob, jak tento typ francouzského levného a spolehlivého lidového vozu kdysi nazvali sportovní novináři,má na střee zahrádku se stanem,

matracemi a spacími pytli.

76

Uvnitř pak sedí italská rodina. Skládá se z edivějícího otce s

vizáí operního zpěváka, z hezké, teď u tloustnoucí mamá a z

černookých dvojčat  kluka a holčičky ve stáří asi pěti let.

Italtí rodiče uvaují o tom, e cestou do Brna, kde mají dnes

přenocovat, zastaví u nějakého rybníka, aby se děti zmořené

horkem měly kde proběhnout.

Finský tirák, světlovlasý obr, jen na ně shlíí ze svého posazu za volantem čtyřicetitunového kamiónu, si popoine do týla placatou oférskou čepici, přehodí tlustý doutník z pravého do levého koutku a řekne parákovi: : Hrozný národ, tihle Taliáni. Pořád se hádají a nedají si pokoj ani na celnici.

Luulen, ettá se pitáá paikkansa, přisvědčí mu spolujezdec.

A tato konverzace vysílí oba Seveřany natolik, e na sebe opět

promluví a ve Svitavách, kde se zastaví na oběd.

Jugoslávci ve fiatu, jim nad pravým sklem zadního nárazníku

blýskají pochromovaná písmena hlásající, e jejich licenční

automobil má firemní značku Zastava, pospávají ve stínu Finova

vleku.

Rakuan za volantem sportovního kabrioletu se nudí a poutí si

rádio.

Jediný, kdo sedí, jako kdyby mu ulétly včely, je Vítězslav

Křemének.

Má strach z celního odbavení a vůbec se mu hnusí svět. Nejvíce

poslední dny jeho vídeňského pobytu.

Denně v odpoledních hodinách navtěvoval dvougarsoniéru v

moderním výkovém domě a pokadé s kytičkou anebo

bonboniérou tak, aby si toho ostatní nájemnici museli vimnout, ale Suzanne u ho tam nečekala.

Místo ní netrpělivě pohlíívala na hodiny Brigitta. To u nebyla ta veselá temperamentní černovláska Gitta z prvního vídeňského večera, jej hostinský z Defurova Mlýna tak vesele proil dílem v baru, na jeho jméno si ne a ne vzpomenout, a dílem zde.

Tahleta Gitta měla vystupování výkonného rotmistra od

osmadvacátých. Učila Křeménka pracovat se ifrovacími tabulkami, fotografovat kamerou zamaskovanou v kra bičce od sirek, mikroskopicky zmenovat získaný mate riál tak, aby z obsáhlé

zprávy zůstala na fólii skvrnka ne větí neli makové zrníčko,

77

která, pokud ji člověk okem vůbec postřehne, vypadá jako kaz v

papíru.Dopoledne, kdy byl Ruckl v obchodě, dělával Křeménkovi v jeho bytě společnost nemluvný a nahrbený chlapík, jen byl hostu z Československa představen jako inenýr Heller.

Inenýrův arzenál se veel pohodlně do kapsy pánského zimníku.

Hostinský, pro něho byl vrcholem miniaturizace v radioelektronice japonský tranzistoráček National, koukal jak vyjevený na diktafon v koeném cigaretovém pouzdře, je motoristé pro větí pohodlí připevňují pomocí dnových magnetek na palubní desku.

asnul nad náramkovými hodinkami, které se na první pohled

ničím neliily od sériově vyráběných sovětských hodinek s budíčkem značky Vostok, a na to, e v nich byl namontován citlivý radiopřijímač s vysouvací anténou, je kryta rukávem, směřovala nahoru podél pae. A byl u úplně konsternován tím, co dokáe

sedmkrát pět milimetrů mrňavý vysílač, jemu se v odborné

hantýrce říká blecha a který přenese na stometrovou vzdálenost

kadé zachycené slovo.

Italská rodina právě opoutěla celnitě, celníci se chystali odbavit finský kamión, jen popojel dopředu. Jugoslávec za volantem bílé Zastavy se probudil a nastartoval motor. Rakuan ho následoval, Křemének udělal toté a u zase stáli.

Co je to ale vechno platné, mrzel se v duchu hostinský z Defurova Mlýna, kdy mi na vechny nákupy nechali pouze poslední den před odjezdem.

Na druhé straně ovem, kalkuluje jeho střízlivě uvaující

obchodnický mozek, mě pobyt a strava nepřily na nic, protoe

vechno, i flámy s holkama zatáhl Seppl.

Navíc mu bratranec přinesl od Mullera úhledný, nijak tenký balíček rakouských bankovek jako zálohu na přítí spolupráci.

Texasky a dínsbundu, pás s kovbojskými kolty pro Romana i

dotýkaný růenec z Mariazellu pro babičku, zapsal do celního

prohláení, nebo svou cenou odpovídají přiblině částce, kterou mu vyměnila před odjezdem do Rakouska Československá státní banka.Dva zlaté prsteny s reliéfním portrétem prezidenta

Kennedyho schoval do zadní kapsy u kalhot  osobní prohlídku

přece dělat nebudou

78

 a koenou sukni pro Julii  snad jí proboha bude, vzal to

největí číslo  má v kufru pod pinavým prádlem. Tam také

schoval čtení pro pány, jak nazval Seppl oněch deset seitů ba

revných fotoseriálů velice pikantního obsahu, titěných v Dánsku.

Jeden si nechá, počítá v duchu, druhý musí dát kamarádům na

ředitelství a osm ostatních rozprodá důvěryhodným zájemcům po

třech stovkách. Jenom ale, aby to vechno provezl.

Dřevěný korbel, co kdy se u něj odklopí víčko, zahraje Bádenská děvčátka, i hodiny s kukačkou odpočívají pečlivě zabaleny na zadním sedadle. Ty mu starosti nedělají. Má úředně ověřené

potvrzení, e je dostal.

Československá pasová kontrola … Vae doklady prosím, vytrhl ho z přemýlení hlas, jen patřil edivému nadporučíkovi s tmavočervenými nárameníky.

Křemének mu podal pas.

Důstojník chvíli listoval v tenké zelené kníce s vy-perforovaným číslem v dolní části desek.

Jetě jednou se podíval cestujícímu do obličeje, srovnávaje jeho podobu s fotografií.

ádný strach, jsem to já, zaertoval Křemének.

- V pořádku, konstatoval orgán.



cestovním dokladu nalistoval stránku s nadpisem Víza. Poté

vyndal razítko a vtiskl do pasu datum návratu.

ňůra popojela a u Křeménkova hrákově zelená octavie combi

stála pod laminátovou střechou celnitě.

Děvče s rozetami vrchního celního kontrolora na tma vozelených

náramenících sluivého stejnokroje se přivě tivě usmálo.

Celní kontrola. Co máte k proclení, prosím?

Křemének vyskočil z vozu a podal jí celní prohláení

Račte se podívat, řekl, jak mohl nejlíbezněji,  ale myslím, e nic.

co by stálo za řeč.

Dívka přejela očima okolkovaný, pečlivě vyplněný blanket.

Chvíli si prohlíela potvrzení od rakouských institucí.

Křeménkovi se zdálo, e nekonečně dlouho.

To je ono? zeptala se, ukazujíc na dva balíčky povalující se na

zadním sedadle.

Otevřte zadní dveře!

Prosím …

79

Celničku kupodivu nezajímala bagá, ji musel cestuící vyndat, ale prostor za zadním sedadlem.

Co je v té dece?

Montérky, Kdybych náhodou píchnul, rozbalil Křemének pokrývku,

na kterou si lehal, kdy musel opravovat něco na spodku vozu.

Vyndejte kanystry!… Ten otlučený taky.

Otevřte ho, poručila dívka a kdy se přesvědčila e uvnitř staré a omlácené plechovky je skutečně benzín, orazítkovala celní prohláení.

Křemének si vzal deklaraci, uloil věci zpátky do vozu, sedl za

volant, sluně pozdravil a odjel.

Teprve po dvaceti kilometrech jízdy do vnitrozemí pocítil, jak se mu rozklepaly ruce.Musel zastavil.

Málo platné, zavzpomínal si, starý Voříek míval pravdu, kdy mi jetě na měance říkával: Tak dlouhé vedení, jaké má ty, ty kluku pitomá, takové se u dneska nenajde…

Opřel se lokty o volant a uvaoval o tom, kterak si s ním málem

eredně zahrála náhoda, její pravděpodobnost byla téměř nulová.

Ten starý otřískaný kanystr, v něm plouchal benzín, el toti

otevřít stisknutím perka na spodní straně dradla mírným

zatlačením dolů, kde se musel opírat o pevný podklad. Potom

teprve odskočil levý bok plechové nádoby a objevil se vnitřek, jej tvořila nádrka s benzínem tvarovaná do obráceného L a pevně spojená s hrdlem opatřeným bezpečnostním uzávěrem, dnová část

kadé poloviny měla zesílení, jeho váha odpovídala spolu s váhou pohonné hmoty a váhou pionáních pomůcek, umístěných v prázdném prostoru a chráněných molitanovým obalem, hrubé váze

kanystru naplněného do tří čtvrtin.

Domů, do Defurova Mlýna, u dojel navečer bez zvlátních příhod.

Roman a babička u spali v dětském pokoji, Julie byla v posteli a četla, protoe dnes bylo pondělí a tudí zavírací den.

Vstala, aby prostřela manelovi k večeři.

Křemének zatím vybaloval dary, přitom odpovídal na manelčiny

dotazy, týkající se převáně jeho vídeňského pobytu.

80

V jeho odpovědích se to hemilo muzeji, obrazárnami a kulturními podniky veho druhu. Nicméně neopomenul čertovo kolo a dalí atrakce v Prátru, jako i bílé víno a pečená kuřata v Sieveringu.



Co takhle zajíce?



Divočinu jsem tam za celou dobu nejed …



Nemluvím o jídle, upřesnila manelka věcně.  Ptám se, jestli

jste náhodou se Sepplem nepřeháněli nějaké dvounohé.



Ví, co, Julinko? Mělas tam jet sama. Seppl zval tebe jako

mne …

Hostinský demonstrativně odstrčil nedojedenou porci a tvářil se, jako kdyby mu právě do krve a nezasloueně ukřivdila.



Tak u se nezlob, tatínku, já vím, es tam byl hod-nej,

pohladila ho Julie po zarudlé plei.  Nediv se, e si dělám

mylenky. Byls přece s tím Sepplem a takovej starej mládenec, to bejvá vdycky moc a moc podezřelý. Kdyby to byl pořádný muský, tak u je dávno enatý a má rodinu. On v jeho létech u by mohl

mít vnuka.



Moh, ale kdy nemůe, mávl rukou manel.



Jak to, prosím tě? …



e Seppl cvičíval v Sokole na nářadí, to snad ví? zeptal se

chmurně manelky a pokračoval:  A e měl vídeňské sokoly

reprezentovat před válkou v Praze na sletu, to ti přec povídal….



No dobře, přikývla manelka, ale jakou mají souvislost bradla

se eněním, to teda nechápu…



Zranil se na nich, no… Odpus, e jsem to musel říct tak po

lopatě. Dlouho se kurýroval, po sanatoriích jezdil, a mu doktoři řekli, e vzklopky a roznoky můe dělat beze veho dál. Jen enit prý by se neměl, protoe po tom úrazu není a nikdy u nebude schopen zaloit astnou a po vech stránkách spokojenou rodinu .



Chudák… a já u si o něm myslela bůhvíco, politovala

vídeňského bratrance paní Julie.

Sepple, odpus mi, e tady o tobě vykládám takové věci, omlouval se hostinský v duchu svému příbuznému.

Vzápětí na to pokračoval obírným líčením Trudina osudu, nebo

tak se jmenovala Rucklova snoubenka, kterou si právě vymyslel. Za pohotovost, s jakou se mu to podařilo, vděčil tomu, e předevčírem, kdy projíděli v Sepplově modrém oplu ulicemi v estnáctém okrese, zahlédl náhodou markýzu nad vchodem do kina Odeon.

81

Dávali zrovna západoněmeckou filmovou veselohru Tante Trude

aus Buxtehude.

Osud dívky jménem Truda, které si vypůjčil od filmařů, zastínil v Křeménkově podání i ty nejtklivějí výtvory spisovatelek dávno u nevycházejících Večerů pod lampou.

Nebohou dívku, kterou si neastný snoubenec nemohl vzít,

provdali necitelní rodiče za obchodníka dobytkem, jen byl o dvacet let starí a nadto alkoholik.

Zhýralý manel ji týral tak dlouho, dokud se neutopila v jednom z hlubokých ramen Starého Dunaje.

A představ si, Julinko, e on, tedy, jako Seppl, chodívá kadý rok vdycky sedmnáctého května, v ten den, kdy si tohle Trudička udělala, k Dunaji a hází do vody kytičku …

Křeménková si utírala oči zvlhlé dojetím.

Vidí, popotáhla od pláče zčervenalým nosem,  vem si z něho

příklad, Takových let  a pořáde na ni myslí… A ty, chlape jeden, tys v edesátém roce dokázal zapomenout i na výročí naí svatby.

Měl jsem přece v ty dny v hospodě inventurníky, hájil se hostinský.

Ty musí mít vdycky něco, mávla rukou a náhle se v ní opět

probudila stará podezřívavost.

Poslouchej, a tohle, tohle ti vechno Seppl jenom tak povídal?

Jsem jeho bratranec. A ten večer, doplňoval Křemének svoje

vyprávění,  jsme zrovna byli v tom Sieveringu na heuriger. Něco jsme upili, hrál tam raml, u jsme chtěli platit, kdy muzikanti náhodou spustili písničku, kterou mívala Trudička ráda. A jeho ti to tak dojalo, e plakal… Přiznám se, e já jsem byl taky naměkko.

Bodej bys nebyl, neodpustila si manelka ani přes vekeré dojetí faktickou poznámku.  Umím si představit, jak jste se přitom asi namazali…

Hostinský ukřivděně mlčel.

Takové věci, Julinko, řekl po chvíli jemně,  takové věci se

nezlehčují…

Kdy potom leeli a paní Julie, která se nemohla vynadívat na zlatý prsten s portrétem Kennedyho, konečně zhasla a počala být k manelovi bouřlivě vlídná, napadlo Křeménka,

82

e vechno tohle laskání, které u doma skoro nepamatuje, není ve skutečnosti nic jiného, neli mzda strachu.

Musím ten kanystr hned zítra někam pořádně schovat, pomyslel si

a pak u se věnoval jenom své choti.

K a p i t o l a 1 3 .

A VYPLUJE DUKE OF YORK

Jako kadou neděli, tak i dnes, se seli modeláři z útvarového

krouku v klubovně vedle kotlelny.

Četař Sedláček koukal do papíru, jej si před chvílí připíchl na vrchní klapačku dvoukřídlového okna nad svým ponkem. Byl to plánek proslulé polské kolní pla chetnice Dar Pomorza, která před necelým půltřetím ro kem, a sice 12. dubna 1967 vyplula na svou tři měsíce trvající plavbu. Její trasa vedla z Gdyně a do dějitě světové výstavy v kanadském Montrealu. U tehdy, kdy tuhle bílou fregatu uviděl na snímku v kterémsi obrázkovém časopisu, zatouil postavit její model. A teď si rozměřuje základní desku. Základní deska je přípravek, bez kterého se lodní modelář neobejde. Má toti tentý účel jako stavební lavice, které se pouívá při

amatérské stavbě sportovních lodí ke správnému ustavení eber.

Četař nejprve rozdělil do pičky seříznuté prkénko z borového

dřeva rovnou čarou na dvě poloviny. Vyzná čiv takto osu trupu,

nanáel na ni pečlivě vzdálenosti jednotlivých eber, které vyčetl z plánku, jej mu před třemi měsíci poslal na jeho domovskou adresu Juzek Rawicz z Wroclavi, s ním si dopisuje u od pionýrských let.

Poté teprve spustil ve vyznačených místech kolmice, svírající

devadesátistupňový úhel s osou trupu, a začal tam upevňovat

ebra opatřená výstupky a tenkými opěrnými hranolky z měkkého

dřeva. Přivrtával je k základní desce a v duchu u viděl vznosný plnoplachetník s kliprovým klounovcem a Kaunovou zádí, 83

jak se vzdutými plachtami, dotýkaje se málem pičkami stěňů

zavěené mostovky, proplouvá pod mostem přes řeku Svatého Vavřince, aby zakrátko na to přirazil k úvaziti na Victoria Pier.

Kapitán Mánek si hraje s anglickou bitevní lodí Duke of York. Chce ji mít do léta hotovou.

Skutečný britský obrněnec toho jména veel do námořních dějin

druhé světové války v roce 1943. Tehdy o druhém vánočním svátku

německý bitevní křiník Scharnhorst se pokusil za bouřlivého

počasí najít konvoj JW 55B, plující do Murmanska, a zaútočit na

něj. Ne se mu to vak podařilo, zachytily jej radary britských do-provodných lodí. Cestu mu přehradily lehké křiníky Belfast a Sheffield a těký křiník Norfolk. Několikrát zasaený Scharnhorst obrátil a plul plnou parou z dostřelu jejich hlavní. Za nějaký čas jej dohonil Duke of York. Scharnhorst pokozený jeho palbou musel zpomalit a toho vyuily britské torpédoborce, které německý bitevní křiník zasáhly pěti torpédy. Pýchu hitlerovské Kriegsmarine o výtlaku 38.900 tun dobil salvami svých děl Duke of York. Z dvou

tisíc muů posádky potopeného německého bitevního křiníku se

zachránilo estatřicet.

Mánkův model měl tři bateriové elektromotorky. Jejich základové

destičky u byly přivrtány k motorovým loím přilepeným na dně

trupu.

Nyní se kapitán hmodil s trubkou, jejím středem měla procházet hřídelka pravého lodního roubu spojená s motorkem kardanovým závěsem.

Tenkostěnná trubička ne a ne se vejít do otvoru ve dně trupu.

Bude mít asi patný sklon, pomyslel si kontrarozvědčík a nahlas zasakroval nad tím, jaká se v klubovně najednou udělala tma.

Vdy u máme také konec listopadu, pokrčit rameny četař

Sedláček a odloiv opatrně tenounkou litu, el ke dveřím a

rozsvítil.

Mánek hledal očima kulatý pilníček.

Copak, e nejsi na vycházce? zeptal se vojáka, kdy opatrně

vystruoval ikmo vyvrtanou dírku pod lodní zádí.

Četař odloil kladívko, vyndal z úst tenounké hřebíčky,

84

jimi zajioval lity právě vlepené do zářezů eber a potom vstal, aby se protáhl v kříi.

S dozadu vystrčenými lokty a s rukama dlaněmi na zádech pod

ebry, tvrdil kapitánovi, e úplně zapomněl poádat o vycházku.

Najednou …, řekl Mánek pochybovačně.  Nezdá se mi, e by

poslední dobou měli U kulaté báby patné pivo. Sám jsem tam

onehdá udělal tři.

O pivo nejde, mávl rukou poddůstojník.

Tak o co, tedy?

O Křeménka …

Nějaké řeči? zajímal se kontrarozvědčík.

Řeči ne, ale ochota ….

To je snad v pořádku, zatvářil se kapitán nechápavě.

Jak se to vezme, oil se Četař.

Mánek na Sedláčka nepospíchal.

Měl o Křeménkovi u řadu poznatků a teď jenom čekal. Co nového

se jetě doví.

Je to zajímavý, přemýlel četař nahlas.  Vzpomínáte si, soudruhu kapitáne, jak koncem dubna, kdy uhodila vedra, dostal Kuruc čtrnáct ostrejch, protoe chtěl Křeménkovi vybílit hospodu a nebýt naich kluků, co tam seděli, tak to udělal?

Vím o tom, rozpomněl se kontrarozvědčík na ciká-nův průvih.

My, vyprávěl Sedláček, jen byl místopředsedou svazu mládee u

velitelské jednotky,  jsme si Pitu, kdy přiel z basy, zavolali na výbor. Dávali jsme mu do těla a on se hájil tím, e Křemének se točí jen kolem sklářů a lesáků, a vojáky patně obsluhuje, a e

nikdy jim nedá dobrou míru a velijak se jim posmívá. Museli jsme udělit Kurucovi důtku, ale měl pravdu…

A co? … vybídl Mánek četaře.

Nic, a na to, e se Křemének úplně změnil. Je přá-telskej, jak nikdy nebejval, míru dává pořádnou a samou ochotou by se strhal.

On přece nikomu z nás nikdy nedal na dluh. Ani malé pivo. A teď

klidně počká a třeba do druhého patnáctého.

A co si o tom myslí ty?

Nelíbí se mi to, odpověděl poddůstojník.

Líbit se ti to nemusí, zazpíval po plzeňsku kontrarozvědčík,  ale podívat by ses ke Kulatý bábě občas měl.

85

K a p i t o l a 1 4 .

MIKULÁ NENOSÍ BRIGADÝRKU

Také v děvětaedesátém roce přijel do Defurova Mlýna svátý

Martin na bílém koni a Mikulá ho z něj u ne sundal.

Městečko podřimovalo stuleno pod bílou duchnou.

Sníh tlumil kročeje chodců, hukot aut i monotónní bzukot

telegrafního vedení, v jeho namrzajících drátech se proháněl ostrý studený vítr.

Kapitán Mánek dělal dnes papírovou vojnu.

Od psaní u mu ruka mohla upadnout a v maličké kanceláři nebylo

pro kouř vidět.

Konečně byl hotov.

Podíval se na hodinky.

Čtvrt na pět.

Sloil akta, zamkl je do trezoru a teprve teď si uvědomil, e vzduch v místnosti by se dal krájet.

Páchlo tu nejen cigaretovým kouřem a doutnajícími patně

uhaenými nedopalky, ale i naftou.

Buď to basisti zase přelili anebo mi patně táhne komín. Zavolám zítra správci budov, umiňoval si.

Otočil olivou a musel trhnout ze ví síly, ne vnitřní, stářím

zkroucené křídlo paletového okna povolilo.

Otevřel dokořán jetě obě křídla vnějí, cvakly záskoč-ky a

místnost se začala plnit čistým vzduchem. Nebyl to městský smog, ale pravé venkovské povětří, vonící mrazem, věčně zeleným jehličím i kouřem ze spálených smrkových iek, jich se v

chalupách pouívalo na podpal.V dálce se ozvalo cinkání rolniček.

To bude Pita, pomyslel si kapitán a vzápětí na to v zátočině chabě osvětlované cesty, která vedla k zadní bráně, se objevily saně.

86

Táhl je černý, nepříli vysoký koník zapřaený do lehkého

vojenského postroje.

Vozová lucerna zavěená pod zadním čelem korby naplněné

balíčky a ostatní potou ovívala vějířem načerve nalého světla

koleje, je vyrývaly elezem okované sanice do hlubokého sněhu.

Jestlipak u mi poslali z Modeláře tu balsu? rozpomněl se

kontrarozvědčík, kdy tu se mu na stole rozřinčel telefon.

Soudruhu kapitáne, dozorčí útvaru podporučík Blaek, ozvalo se ve sluchátku.  Hledá vás tady nějaký sovětský soudruh.

Tak mi ho dej…

Zdrávstvuj stárik! Ěto těbja bespakojit Běljajev, rozechvěl

membránu hluboký baryton.

To je dost, e ses objevil, Jůro! zaradoval se Mánek, jen svého přítele ze spojeneckého cvičení Vltava, sovět ského kontrarozvědčíka major Jurije Ivanoviče Běljajeva viděl naposledy v září.  Minútočku … Hned ti jdu naproti.

Ně nada…

Tak mi dej dozorčího.

Podporučík Blaek . Slyím!

Dozorčí, doprovoďte soudruha majora do mé kanceláře!

Provedu! klaplo v telefonu a Mánek el postavit na kafe. Zasunul zástrčku od vařiče a hned potom volal domů.

Boenko, co vaří? zeptal se, jakmile ústředna spo jila jeho číslo.

Vosouchy… Proč? otázala se ena.

Protoe ti přivedu k večeři Jirku Běljajeva… Ale ne, Nina tu není…

Co by tu dělala? … A to ví, e mu budou chutnat!

Ozvalo se zaklepání.

Kapitán zavěsil, řekl:  Dále! a ve dveřích stál obrovitý světlovlasý major v uance a dlouhém, edavě modrém pláti přepásaném sluebním řemenem.

Svlékni se, a udělej si pohodlí jako doma, kafe bude za chviličku, zval ho dál.

A copak, es dřív nezavolal? vyptával se, zatímco sypal do hrnků umletou kávu.

Zná to, usmál se major.  Jetě ráno jsem nevěděl, e vůbec

někam pojedu…

87

Měl jsem mít volno… Povídám si: napíe eně, něco si

prostuduje, nu i slai-los vot, kak …

Byls v prostoru?

Zrovna odtamtud jedu a tak mi nedalo, abych se nezastavil a

nepozdravil kamaráda.

To jsi hodný … Vai tam střílejí společně s naimi. Ostré střelby protitankových řízených střel.

No právě…

Stalo se něco?

 Stalo i nestalo, pokrčil major rameny.  Pokud jde o střelby, ty běí ohromně. Jednotky mezi sebou dokonce soutěí, kdo lépe.Tak co se vlastně děje?

Sovětský kontrarozvědčík vytáhl místo odpovědi mapu vojenského

výcvikového prostoru Jelení vrchy.

Tady, ukázal na vidlici cest pod Spáleným Hamrem,

se do kolony naich obrněných transportérů s PTURSy zamotal vá

civilní vůz, a tady, zapíchl prst o deset kilometrů dál, kudy stoupala do kopce polní cesta vedoucí ke Svobodným Dvorům, 

zpozorovala zadní pochodová zátita dalí naí jednotky, která se přesunovala na střelnici, civilní československé auto. Jeden z naich transportérů se otočil a kdy to řidič civilního vozu zpozoroval, obrátil se a ujíděl pryč, jak mohl nejrychleji … Podle popisu, vytáhl Běljajev notes,  jde o jedno a toté vozidlo 

světlezelená koda combi XYZ 08-34.

To je Křeménkovo! blesklo kapitánovi hlavou.

Kdyby to bylo na hlavní silnici, co vede přes prostor, řekl major, 

tak bych se nedivil. Někteří vai řidiči tam rádi zabloudí, kdy pro nic jiného, tedy proto, aby si zkrátili jízdu do Klenova. Jenome tohle, klepl do mapy hřbetem ruky,  jsou vechno tankové cesty…

Buď tak hodný, a podívej se na to po vaí linii, je to přece vá výcvikový prostor.

Spolehni se, řekl kapitán.

Voda u vřela. Horká pára prskala ven hubicí čajníku.

Mánek vytáhl zástrčku a ozbrojen ručníkem, sundaval konvici z

vařiče.

Cukr… Dej si tam cukr, Juriji Ivanoviči!

Major si poslouil a kdy si zamíchal jedinou ličkou,

kterou měl Mánek ve své kancelářské výbavě, zeptal se, co dělají kluci a Boenka.

88

Mordyjé, zazpíval kapitán.  Dy vono je dneska Mikuláe!

Mikúla? Kto takoj? zeptal se sovětský kontra rozvědčík.

Jak bych tě to jen vyloil, uvaoval kapitán.  To je starí bratr Dědy Mráze, kterej u nás naděluje dětem vdycky pátýho prosince.

Vot, kak pridumali, zavrtěl hlavou major a čemusi se pro sebe

usmíval.

Mánek mrkl na hodinky.

Začal uklízet prázdné hrníčky.

Padla… Jde se k nám. Boenka u pomalu nosí na stůl. Dneska

máme voouchy, vykládal Mánek cestou po schodech a zaboha

nemohl přijít na to, kterak přeloit do rutiny krajový název pro bramborák, co voní česnekem a kvarky a rozplývá se na jazyku …; 

bytovkách, je stály pod kopcem dva kilometry za kasárnami,

byli za necelých pět minut,

Pojď taky, chlapče, pozval kapitán majorova řidiče.

Boenka u je vyhlíela z okna. V domovních dveřích

stáli kluci  estiletý Jarda a čtyřletý Jirka. Oba byli vzorně

učesáni.

Kdy bylo po večeři, při ní se sourozenci chovali nad obyčej

mravně, mrkla Boenka na hodiny. Ukazovaly tři čtvrti na est.

Za chvíli, řekla a zatvářila se tajuplně.

Padadi, dovtípil se major.

Co je? zeptala se učitelka nechápavě.

Mám taky něco pro kluky, řekl ruský.  Vasjo, kývl na řidiče, 

buď tak laskav . . Nechal jsem v předsíni na stěně pod plátěm

balíček.

Jdi s ním, mrkl Běljajev na Mánka  a dej to, chtěl říci Mikulái, ale včas se zarazil a z důvodů utajení řekl Nikoláju.

Kdy se kapitán se řidičem vrátili z lonice, kam dali k ostatním balíčkům i majorův dárek, ozvalo se z kuchyně zazvonění.

Kluci, Mikulá je tu! zvolala Boenka, která nařídila u odpoledne budíka na estou.

Sourozenci se vrhli ke dveřím do lonice.

Dospělí li za nimi.

Na manelských postelích leely vedle dvou oranových dětských

kombinéz jetě dvě pozlacené metly obalené cukrovím a dvě

závodní autíčka na setrvačník.

89

Punčoch na okně s Jablky, oříky, pomeranči a uhlím si Jarda s

Jirkou ani nevimli a vrhli se k autům.

Počkejte, pánové, tady je taky něco, upozornil je Mánek na krabicí od Běljajeva.

Maminko, podej nám nůky.

Jůůů, vykřikl údivem Jarda, kdy uviděl dva obrněné transportéry na bateriový pohon, je vezly rakety.

Co vám ten Mikulá vechno jetě nepřinese, vrtěla hlavou

Boenka.

Máma neví, e ty obrňáky nejsou vod Mikuláe, ale vod strejdy!

Podívej, řekl Jarda mladímu brákovi, ukazuje na bok

transportéru, kde svítil červenozlatý znak s nápisem gvardija, 

takovej má strejda na blůze…

Major se rozesmál.

Těm vaim klukům taky nic neujde.

Jardo, prohlíel si Jirka raketu,  co myslí, střílí?

Starí z chlapců začal stlačovat pruinu.

Počkej, to musí takhle, řekl kapitán a vzal mu hračku z rukou.

Lehl si na podlahu, nastavil odměr i náměr, pustil vozidlo a kdy transportér, řachtaje kulometem, jen házel jiskry od zapalovačového kamínku, ujíděl po koberci, stiskl spoutědlo

rakety.

Odnesl to jeden ze čtyř skleněných talířů na lustru, jej Mánek

nezasáhl, jak by se dalo čekat prunou gumovou pičkou rakety,

ale jednou z jejích stabilizačních ploek.

Boenka obrátila oči vsloup.

Major Běljajev, chtěje odvrátit učitelčinu pozornost od kody, kterou kamarád způsobil jeho darem, dal k lepímu, jak on, kdy jeho tři kluci přili s nápadem, e budou chovat rybičky, postavil doma v Kursku akvárium.

A kdy se krásně uchytily rostlinky, zabydleli neci, kdy jsme

opatřili skalku, provzduňovač i přitápění, kdy se rybičky měly zkrátka jako v ráji, sedíme takhle u televize, najednou beng! a potopa světa …

Co Nina Vasiljevna?  zajímala se Mánková.

Omdlela, odtuil major.

To věřím, leknutím …

Spí od lítosti, přiznával Běljajev a na Boenčin tázavý pohled

pravil, e to akvárium mělo tři sta litrů.

90

A ruplo zrovna den před prvním májem, kdy byla Ninočka hotova s velkým úklidem a čekali vagrovou z Moskvy.

Boenka se chytla za hlavu.

Nic mi nepovídej! Jste horí, ne ti kluci. Můj Pe pa se s těmi

lodičkami jednou zblázní.

Lodičky, vzpomněl si major.  Je to v krabici, Josef.

Kdy mu kapitán podal kartonový obal od hraček sáhl pod papíry s návodem k pouití a vytáhl sloené číslo dosaafovského časopisu Modělist Konstruktor s plánkem ke stavbě vůdčí lodi trpédoborců, slavného modrého křiníku sevastopolské obrany.

Vot těbě liděr esmincev Takent, plan katorovo ja těbě oběčal…

Vrátili se do obýváku.

Boenka vzpomínala na Ninu Vasiljevnu, řidič Vasja si hrál s kluky a Mánek prohlíel časopis.



půl osmé se major zvedl a začal se loučit.

Zdrovali ho, a jetě posedí, ale on ne, e musí jet.

Mají s Vasjou jetě před sebou dalekou cestu

Boenka jim zabalila na cestu chleba s domácím uzeným a Mánek

je el vyprovodit.

Kdy se vrátí, Pepo? zeptala se.

Tak do devíti. Mám v kanceláři jetě nějakou práci.

Ladno, přikývl spokojeně major.

U kasáren se oba důstojníci rozloučili.

Kapitán proel branou a zamířil přes nástupitě k budově tábu.



kanceláři si ani nesvlékl plá.

el rovnou do trezoru.

Vyhledal seznam propustek do VVP, vydaných sprá vou vojenského

újezdu.

Křeménkovo jméno tam figurovalo na první stránce.

Zamkl trezor a el k telefonu.

Ozvala se mu ústředna.

Řekl volací znak a číslo funkce.

Spojení dostal okamitě.

Jeho náčelník podplukovník afář byl jetě na oddě lení.

Samozřejmě, přijeď …

Kapitán zavěsil, zavřel kancelář a pospíil si do auto parku.

91

Nastartoval, projel přes kátéesku, u brány odpověděl na pozdrav

dozorčímu a zakrátko u hnal sluebního moskviče mrazivou nocí.

Myslel přitom na vechna ta hláení o podivných jízdách

vídeňského staroitníka Josepha Ruckla i na veliké a drahé nákupy v Tuzexu, je byly před Křeménkovou cestou do Rakouska pro paní hostinskou neznámou věcí, rekapituloval si, co mu před

čtrnácti dny říkal v modelářské dílně četař Sedláček, i to, nač ho dnes s takovou váností upozornil sovětský major Jurij Ivanovič Běljajev.

Domů se vrátil a po půlnoci.

Svlékal se potichu, aby neprobudil enu a děti.

Bylo to zbytečné.

Kluky by nevzbudila ani kanonáda a Boenka, která má spaní jak

na vodě, zaznamenala jeho příchod.

Tos byl tak dlouho Jurijem? zeptala se.

Kdyby s Jurijem! V práci..odpověděl a zalehl.

K a p i t o l o 1 5 .

TĚDRÝ VEČER PANA INENÝRA



devětaedesátém roce připadl tědrý den na středu.



plzeňské restauraci U Vozábů bylo plno ji od časného

odpoledne.

Na černé tabuli na stěně v zadním lokálu svítila křídou napsaná

nabídka dne  taliány s křenem.

Zrcadlový sál  podlouhlý stůl v přední místnosti naproti výčepu, kde pod slepnoucím zrcadlem s reklamním sloganem těpánova hořká bylinná na aludek jediná sedávají tamgasti nejvěrnějí, je ozdoben vánočním stromečkem.

Pod malou jedličkou stojí plechová pokladnička, do ní se kdysi

vybíralo na České srdce. Je těká drobnými, které si do ní střádala společnost stálých hostů u od července, aby dnes, 92

kdy se kadý vydal z posledních peněz, měli za co oslavit svůj

pánský tědrý večer.

Pánové, kdo si dá taliány? ptá se vrchní Bohouek.

Přines nám jenom talíře a příbory, poroučí kabaretiér Miňovský.

Vrchní se nediví.

Kdy roznese ádané, postaví na stůl jetě oatku s čerstvě

upečenými slanými rohlíky a hořčicí.

Ví toti, e dneska servíruje pánům v zrcadlovém sále svou

proslavenou sekanou inenýr Doleček. Má ji ve zvlátní tace

naporcovanou ve dvoudílném jídelním nosiči, jen je uloen v

pouzdře z pěnového polystyrénu, aby pokrm zůstal dlouho teplý

No, jo, cizina, to se hned pozná, eptá si redaktor upanovský při pohledu na inenýrovu branu.

Inenýr nandá kadému na talíř, maso je horké, voní po celém

lokálu a Bohouek jetě donese naběračku, aby pánové nepřili o

lák.

Kolem stolu panuje nezvyklé ticho.

Pracují jenom čelisti.

Tohle musíme schovat Bubeníčkovi, ukáe inenýr na zbytek

sekané.  Nějak se nám dnes opozdil.

Čeká se do kouta, utírá si ústa novinářský důchod ce upanovský.

 Dceru mu včera odvezli do porodnice

A přibude mezi náma dalí dědek. Jsem zvědav, jak mu to bude

sluet, směje se Vyslouilý pokladník Reábek.

Pojďte se vsadit, co to bude! Já říkám kluk…, ty puje vyslanecký řidič pan Schwarz.

Nemýlím-li se, popoine si brýle pan odborný učitel v. v. Frantiek Voříek,  tak jsem ho teď, kdy odcházela ta mladá paní s pivem, zahlédl venku na druhém chodníku.

Vichni se podívají ke dveřím. Ty se pomalu otevírali a u v nich stojí starý sazeč s jakýmsi nesměle vyhlíejícím a u poněkud ivě gestikulujícím mladým muem.

A jakou si přivezli ekvipá, podívejte! ukáe kaba retiér na

oranový dětský kočárek, jej chtějí oba pří chozí vtáhnout úzkými dveřmi dovnitř.

Je vidět, e nemá jetě ádnou praxi, dědku, řekne s převahou

vrchní a poádá hosty, co pijí u výčepu ve stoje svoje pivo, aby laskavě uvolnili cestu,

Potom obratně manévruje kočárkem v úzké uličce, a jej zaveze v

pořádku do kuchyně,

93

kde zůstane v bez pečí pod dohledem paní Růenky.

Máme kluka! hlásí Bubeníček a společnost propuk ne v jásot.

Povídal jsem to přece, řekne s uspokojením Schwarz.

Kdy se hluk utií, sazeč představí mladíka, jen při el s ním.

To je můj ze, reprodukční fotograf Frantiek Klouček, pánové…

Vichni gratulují novopečenému tatínkovi a dělají mu místo, aby

mohl sedět vedle pantáty.



tom se přiřítí z kuchyně paní Růenka, blahopřeje jim a

vyptává se, kolik miminko měří a váí.

astný dědeček, jen si právě pochutnává na sekané, tvrdí, e

Fanouek, jak se novorozeně bude jmenovat, má padesát osm

centimetrů a pět kilo, tatínek říká pa desát dva centimetry a čtyři kila osmdesát deka.

Oba u voní jak nakousnuté rumové pralinky, proto paní Růenka

potřese nespokojeně edivým drdolem a odejde do kuchyně s tím,

e na muské není v nejmen- ím spolehnutí. Nepamatují si nic, ani tak důleitou věc, jako je tohle.

Mladý mu poručí pro vechny kolem stolu brandy.

Vrchní vyslechne jeho objednávku s ledovým klidem.

Pane, upozorní hosta,  tady jste ve sluné restauraci.  Kořalna je naproti, ukáe hlavou směrem ke dveřím a má přitom na mysli snack bar na rohu, kde zmalované dívky doprovázené mládenci s

dlouhými vlasy pijí svůj gin tonic.

Dejte si pivo, a uvidíte, e si na mne ráno vděčně vzpomenete, radí novopečenému otci.

Zatím jeho tchán poručí metr a Miňovský, který je asten, e má jeho přítel po starostech, zanotuje na celý sál: Vánoce, ó vánoce …

Ostatní se přidají k němu a zakrátko zní zpěv v obou místnostech.

Nezpívá jenom vrchní pan Bohouek.

Stojí u vysokých, havraním stříbrem natřených mus-grávek, drí v ruce otevřený čínický flek se esti příhradkami a z kapsy pod klopnou vytahuje zmačkané účtenky hostí, kteří mu v uplynulém roce zůstali dluni.

95

Zajíček, osmadvacetedesát, to nestojí řeč… Malíř Bajer dvě

stovky, umřel a od vdovy to chtít přece nebudu. Sochař Kukačka 

stopadesát, ale tomu nejdou kefty, jinak by mi u dávno zaplatil, evelí Bohou- ek. Teď drí v ruce poslední papírek s částkou třicetpět káčees.

Tenhle se tady od tý doby neukázal, uličník jeden, povzdychne si starý vrchní a trhá nad poloprázdným truhlíkem u nikomu nepotřebné lístečky.



zrcadlovém sále se hosté baví o tom, co kdo dostane pod

stromeček.

Já u jsem svůj nej krásnějí dárek dostal, chlubí se odborný učitel v. v. Frantiek Voříek.  Podívejte, pánové, sáhne do kapsy a vytáhne barevnou pohlednici.

Je na ní jeden z volarských domů, rázovitá dřevěná stavba

alpského typu se střechou zatíenou kameny.

 To mi poslal jeden můj ák. Nějaký Křemének.., Největí

ignorant z těch, které jsem kdy učil. Představte si, e ani nevěděl, jak hluboká je Macocha… V pololetí v jedenačtyřicátém roce, to u byl ve čtvrté mě- ance, pánové, jsem ho na vysvědčení klasifikoval pět kou ze zeměpisu, a vidíte  dodneka mi píe!

Ne… řekl ironicky redaktor upanovský.

Starci neunikl výsměný tón v jeho hlasu.

Prosím, račte se přesvědčit, pánové, řekne a nechá pohlednici

kolovat kolem stolu.

Kdy pohlednice přijde k inenýrovi, podívá se pan Doleček toliko na přední stranu.

To máte vzácnou památku, pane učiteli. áci vás i přes vai

přísnost museli mít opravdu rádi, jestlie vám píí jetě pomalu po čtyřiceti letech.

Voříek se samolibě pousměje.

Inenýrova chvála ho těí.

Ale přesto, pokračuje pan Doleček,  si dovoluji poprosit vás o tuto pohlednici do své sbírky Dám vám za ni Recife, hlavní město ve státě Pernambuco.

Spojené státy brazilské, beru, sáhne starý učitel lačně po snímku, hýřícím nádherou tropické květeny v městském centru.

Vyslanecký řidič nápadně zneklidní.

Dubly se umavskými motivy jste, pane učiteli, slíbil mně …

Pravda, přikývne penzista, ale nechce přijít o exotický námět

96

a právě v tu chvíli si vzpomene na to, e jeden z několika alpských domů na volarském Starém městě, jeho obrázek měl v albu dvakrát, dával řidiči přece u před čtrnácti dny.

Pane Schwarzi, zahrozil mu od nikotinu zaloutlým ukazováčkem,

 semizdá, e křečkujete. Volarský dům u máte ode mne jednou.

No jo, ale ne takový!

V tematické sbírce přece nemůete mít vechno.

Inenýr Doleček se do jejich sporu nemíchal.

Pohlednici měl v náprsní kapse zapnuté na dva knoflíky a klidně

dopíjel své pivo.

Řidič zakrátko jako kdyby ani nevěděl o svém předchozím

rozladění.

Bavil se, vyprávěl anekdoty a potom poručil metr.

lo u na pátou, kdy se hosté ze zrcadlového sálu začali

rozcházet.

První se zvedl odborný učitel, nebo jeho dcera Te~ řinka bude mít tědrovečerní večeři hotovou přesně v est.

Miňovský byl vdovec a proto nikam nepospíchal.

Novinář upanovský a pokladník Řeábek si vzali na starost

starého Bubeníčka a jeho zetě.

Nikam u s nimi nechoďte a doveďte je rovnou domů, nabádala

průvodce paní Růenka, servírujíc osobně vem čtyřem kávu.

ádný strach, já také pospíchám k večeři, ujistil ji Řeábek.

Bohouek počítal útratu v zrcadlovém sále.

Potom vyřkl cifru a odebral se zkasírovat hosty z vedlejí místnosti.

Jste svědci, pánové, odemkl Miňovský plechovou pokladničku, do

ní si stolní společnost, které předsedal, střádala u od samého léta.

Společně přepočítali drobné a zjistili, e jim po zaplacení celé útraty zbývá jetě dvaaedesát korun sedmdesát haléřů. Rozhodli se nechat je v kasičce co jistinu pro přítí vánoce.

Kdy Miňovský zamkl pokladničku a poádal Bohou- ka, aby ji

schoval, řidič Schwarz se odporoučel.

Inenýr Doleček poseděl jetě půl hodiny s kabaretié-rem a

redaktorem. Potom jim popřál a ubíral se domů na Staré město.

97

Křivolaké uličky byly nyní nezvykle tiché. Tu a tam taxík, jeden nebo dva spěchající chodci  a to bylo vechno.

Bude lepí, kdy to zanesu na správu rovnou, rozhodl se inenýr a přidal do kroku.

Část Karlovy ulice se ztrácela pod dřevěným leením. Normálně v

oněch místech skomírala jediná árovka. Teď ale v tunelu z

dřevěných hranolů a foen byla skoro úplná tma. Toliko místo, kde se ulice lomila, bylo o něco jasnějí. Dopadalo sem světlo pouliční lucerny, slabounká záře, odraená od sněhem popráeného chodníku.

Doleček veel do provizorního podchodu.

Z výklenku u domovních dveří se vyloupl stín a vrhl se proti němu.

Doleček intuitivně uhnul.

Ucítil ránu do prsou na pravé straně, dva prsty pod klíční kostí.

Boxer! Mířil mi na hlavu, identifikoval v duchu útočníkovu zbraň i směr zákeřného útoku.

Nemoha popadnout vyraený dech, spíe se sesul, ne uskočil ke

zdi protějího domu, kde měl alespoň krytá záda.

To vechno netrvalo víc ne několik vteřin.

Neznámý zaútočil znovu.

Inenýr byl ve střehu.

Ve chvíli, kdy útočník, jen měl na místě obličeje toliko tmavou skvrnu, vyrazil proti němu, zvedl Doleček koleno, přemístil těitě co nejvíc do směru úderu a kopl patou.

Neznámý, zasaený kopnutím přepadeného, se svalil na dlabu.

Doleček měl při pádu obličejem k zemi jetě tolik duchapřítomností, e nastavil před sebe ruce. Ale i tak to bylo olivé. Pravá strana horní části trupu se zhmo- děnými ebry ho při nárazu dlaněmi o zem stralivě zabolela.

Spí vycítil ne zahlédl, e se neznámý zdvíhá a chystá znovu

zaútočit. Rychle se obrátil na záda, přitiskl kolena a v okamiku, kdy se naň řítil temný stín, prudce vykopl oběma nohama.

Na rohu ulice zaskřípaly brzdy vozu Veřejné bezpečnosti.

98

Ve světle automobilových reflektorů spatřila hlídka dvojici

zápasících.

Berem je!

Jeden z dvojice nekladl odpor a kupodivu ani se nepokouel něco

vysvětlovat, jak to dělají větinou lidé, kteří se dostanou do

podobných situací.

Vzpěčoval se toliko výtrník, maskovaný černou punčochou, proti

němu musel velitel hlídky pouít předváděcího chvatu.

Mlčky dojeli na místní oddělení, kde dolo k odmaskování.

Vdy mě to mohlo napadnout, řekl inenýr Doleček při pohledu na vyslaneckého oféra Schwarze, jeho obličej začínal hrát vemi barvami.

Teprve kdy Schwarze odvedli do jedné z cel předběného

zadrení, legitimoval se inenýr Doleček, sluebním průkazem

bezpečnosti. ádal, zda by si mohl zavolat.

Prosím, soudruhu majore, otevřel mu dozorčí dvířka v dřevěné

přepáce.

Má? otázal se Dolečka v telefonu náčelník.

Mám, odpověděl a cítil, jak se plukovníkovi na druhém konci drátu ulevilo.

Tak poslouchej, slyel membránou drobátko zkreslený náčelníkův

hlas,  řekni dozorčímu, e ádám, aby tě hlídka okamitě zavezla k nám. Schwarze a dobře hlídají, nai si u pro něho jedou…

Major inenýr Frantiek Doleček zopakoval dozorčímu náčelníkovu

ádost.

Samozřejmě, odpověděl mladý podporučík.

Kdy u byli na odchodu, zapnul kterýsi z přísluníků rádio.

Dětský hlásek vyzpěvoval koledu.

Doleček se podíval na hodinky.

Půl deváté.

To zase bude doma řečí, představil si a vrátil se znovu za

přepáku.

Prosím tě, oslovil dozorčího,  který z těch telefonů je napojen na státní linku?

Tenhle, přistrčil mu podporučík aparát a zeptal se, zda nepotřebuje telefonní seznam.

Major poděkoval kývnutím hlavy.

Vytočil číslo.

To jsem já, Franta, řekl medově, kdy se na druhém kanci ozval

manelčin hlas,

99

 volám z prace, jete se chvíli zdrím. Tak, prosím tě večeřte

beze mne.

Kdy přijede?

Jak jenom budu moci…

Pospě si, řekla vyčítavě.  A je rodina alespoň na tědrý večer pohromadě.

K a p i t o l a 1 6 .

PAST NA LIKU

Hloubková prověrka, její součástí byly i pravidelné návtěvy

inenýra Dolečka v restauraci U Vozábů a s nimi i sbírání

pohlednic, potvrdila oprávněnost podezření, které pojal vůči

Křeménkovi u od Sepplovy návtěvy v osmaedesátém roce

kontrarozvědčík od průzkumného praporu z Defurova Mlýna kapitán

Mánek.

Nelibost pionýrského vedoucího četaře Sedláčka nad podivným

chováním hostinského se změnila v jistotu, kdy ke své hrůze

zjistil, e kluci z jeho vlastního oddílu, pionýři, zapisují pečlivě čísla vech sovětských vojenských vozidel a soutěí, kdo jich bude mít nejvíc. Kadý, kdo odevzdá Křeménkovic Romanovi, jen jako jediný z kluků sbírá vojenské poznávací značky, nejméně deset

napsaných čísel, dostane výkačku s obrázkem.

Teče nám to ze vech stran, přisvědčil Mánkovi major Běljajev. 

Nai velitelé, přijídějící ze zdejího prostoru, mi kadou chvíli hlásí nějaké vae civilní vozidlo, je se pokadé nachomýtne na ose jejich přesunu. Ten zelený kombík se tuhle zase motal kolem

střelnice, kdy tam najíděli vai protiletadlovci… Jistě… Kadý metr hranice vojenského prostoru jde uhlídat opravdu těko, ale jde to… Jenome, milý můj, ono se u vás někdy a příli moc povídá.

Co by se agent zbytečně plahočil? Jde do hospody na pivo a tam

se dozví ve chno. Alespoň tady, v Defurově Mlýně.

100

Kapitán Mánek mlčel.

Cítil, e jeho přítel, zkuený sovětský kontrarozvědčík, má pravdu.

Promiň, omlouval se Jurij Ivanovič. Vím, děláte, co můete, a taky se nechci vměovat do vaich vnitřních věcí. Jde mi jen o to, e ochrana vojenského tajemství je naí společnou záleitostí, protoe je to tajemství celé Varavské smlouvy. Daváj, shrnem si poznatky!

Oba důstojníci jednají dlouho do večera.

Teď, koncem května roku 1970, mají protokolárně podchyceny

výpovědi vojáků, z nich Křemének tahal, nebo se pokouel tahat v hospodě rozumy, mají fotograficky zadokumentované i průjezdy jeho octavie combi vojenským výcvikovým prostorem v době

přesunů, střeleb i cvičení československých a sovětských jednotek.

Jsou jim té k dispozici expertízy, vypracované a po-depsané

předními odborníky. Znalecké posudky se týkají pohlednic se

umavskými motivy. Tyto na první pohled nenápadné barevné i

černobílé dopisnice mají pod známkou mikrotečku se zaifrovanými zprávami.Hostinský Křemének je odesílá odbornému učiteli v, v.

Frantiku Voříkovi a ten, jak je, mezi sběrateli zvykem, si je

vyměňuje s vyslaneckým řidičem panem Schwarzem.

Děje se tak u piva, v plzeňské restauraci U Vozábů. Ze vech

tamgastů ví toliko inenýr Doleček, jak dlouho oférovi trvalo, neli se přesvědčil, e tvrdoíjným zapíráním si nepomůe a neli souhlasil pokračovat dál ve své roli, ale u pod kontrolou pracovníků československé Bezpečnosti. Nyní jim kadou z

pohlednic okamitě odevzdá a teprve kdy od nich dostane jinou,

navlas úplně stejnou dopisnici, zanese ji jednomu z vedoucích

pracovníků jistého západoevropského zastupitelského úřadu.

Co s tím chce dělat dál? zeptá se major.

Chytit liku do pasti, a přímo v kurníku, přihrábne si Mánek

neposluné vlasy, které mu neustále padají do čela jako věčně

rozcuchanému chlapci.U jsem to promyslel, pokračuje  a jestli

mi to nae načalstvo schválí, spustím celou akci při letním

součinnostním cvičení naich a vaich jednotek, které má být hned po ních.Da, řekne zamyleně Jurij Ivanovič,  ale jak si to představuje konkrétně? Jak chce chytit kodnou při činu?

101

Vycházím z toho, vysvětluje svou ideu Mánek,  e o

součinnostním cvičení musíme předem vyrozumět národní výbory v

obcích, přes jejich katastry jednotky pojedou. Nejde jen o případné kody, jim lze, a na nějaký ten patník, který vyvrátí tankisté, předejít dobrou organizací přesunu a ukázněností řidičů. Jde také o to, e bude třeba zpevnit některé přejezdy a můstky na vedlejích silnících, abychom nemuseli hnát nae kolony hlavními silničními tahy. Tohle budou dělat civilisté, a nejenom lidé od státních silníc.

Zemědělci, kteří dostávají čím dál těí a sloitějí techniku, mají s jejími přesuny u stejné starosti jako my …

Kapitán se odmlčel a sáhl po cigaretě.

Pokračuj, Josif Josifovič! vyzval ho major, kdy si oba zapálili.

Chtěl jsem připomenout jen to, přejel si Mánek ráno oholenou a teď u zase zarůstající bradu,  e v souvislosti s cvičením nebude nikomu ve Vídni a tím méně v Mnichově nápadné, kdy okresní

vojenská správa povolá záloníka Křeménka na cvičení. Beztoho

vědí, e má za sebou jen dvě.

V jaké hodnosti a funkci by měl cvičit? zeptal se major.

Je desátníkem v záloze a má funkcí řidiče. Měl by být zařazen na takovém místě, aby se v průběhu cvičení mohl dostat prakticky vude…

Co tedy bude dělat?

Prodávat v pojízdné Armě.

Má to chytře vymyleno, řekl sovětský kontrarozvědčík.

Uvidíme, odvětil skromně Mánek.  Jenom ho během cvičení

nesmíme spustit z očí. Celá akce se musí dobře připravit. Zajdu si k operátorům, kteří budou na ředitelství cvičení, pro námět, seznámím se s organizací týlového zabezpečení a potom teprve

vypracuju podrobný plán téhle sledovačky.

Kaněčno, přisvědčil major Běljajev,  eto vae dělo. Vy jste tu

doma a tohle cvičení řídíte také vy…

Jasný, řekl kapitán,  ale a se Křemének s véeskou zamotá do

nějakého vaeho proudu,  a mi ho tvoji lidé pohlídají…

Spolehni se, slíbil mu sovětský kontrarozvědčík a začal se chystat k odchodu.

102

Podali si ruce.

Jak se mají tvoji kluci? zajímal se kapitán.

Kdy je táta pryč, tak to ví, e skvěle, usmál se major.

Nina Vasiljevna píe, e z nich docela zeediví. Ale učí se,

klackové, dobře. Nejmladí chodí teď do třetí třídy. Nechce hrát na housle, aluje máma. Váňa, to je nejstarí, dělá přítí týden přijímací zkouky do Frun-zeho Vyího vojenského námořního

učilitě v Leningradě. Za pět let bude důstojníkem  inenýrem.

Výtečníci si mohou vybrat, kde chtějí slouit. Váňa, řekl ne bez hrdosti sovětský kontrarozvědčík,  to ví u teď … Chce do Sevastopolu… A prý se domů na Lodní předměstí vrátí alespoň on, kdy tátu, co se tam narodil, odnesla odtamtud válka.

Chápu, řekl Mánek a měl přitom staené hrdlo.

V onu chvíli toti sám, a z hloubi vlastní due, pocítil stesk po hrdinném a krásném jiním městě, jeho ulicemi, přístavem a doky jej o dovolené, kterou trávili před třemi léty s Boenkou v Jaltě, provázel po celé tři dny dobrý a pozorný major Běljajev. Zatouil se tam vrátit a přivést na Malachovskou mohylu svoje dva syny. Jít s nimi po Velké námořní k Nachimovovu pomníku. Odtud pak dolů ke Hraběcímu přístaviti, na jeho sloupoví z bílého inkermanského

kamene zničeném dělostřelbou a bombardováním zavlálo ráno 9.

května 1944, kdy sovětské pozemní jednotky a námořní pěchota

osvobozovaly město, jako bojová zástava zakrvácené a prostřílené černě pruhované námořnické tričko…

K a p i t o l a 1 7 .

ZDVOJENÁ FUNKCE

Hostinský Křemének přijal předvolání, aby se dostavil na okresní vojenskou správu, se smíenými pocity. Popravdě řečeno, měl vztek.

103

V pátek, kdy je na hospodě keft největí, volají si ho vojentí páni na okres do Klenova.

Kdy ale dostal povolávací rozkaz na cvičení k průzkumnému

praporu do Defurova Mlýna, byl by majora

nejraději objal.

V pět hodin odpoledne, po bojovém rozdílení, maloval si v duchu, dostane vycházku, a alou domů. V kuchyni shodí blůzu se dvěma peckami, přes koilí navlékne bílý plá, Julii nechá za výčepní stolicí, sám bude roznáet a inkasovat… e by vycházku nemusel dostat, mu ani nepřilo na mysl. Důstojníci a praporčíci přece nemohou jinam na pivo, neli k němu. Vojáci, jak by smet. Od té

doby, co zakázali v kasárnách prodávat klenovskou sedmičku, se

naučili chodit do hospody i ti, co dříve pili jenom zteplalou limonádu v Armě.

Bude to někam do kuchyně, soudruhu majore, e jo? zeptal se

důstojníka.

Musím vás zklamat… Vzhledem k nedostatku lidí jsme vás zařadili na zdvojenou funkci.

Paneboe, polekal se hostinský v duchu. Zdvojená funkce!

Představil si, e bude třeba muset dělat střelce z těkého kulometu vz. 37, jemu nedali ani nabíječe, ani no-siče střeliva. Kufrovat v plné polní a s vyplazeným jazykem ve třicetistupňovém vedru po vojenském výcvikovém prostoru. Sklápěcí noky trojnohého, čtrnáct kilogramů váícího podstavce ZB-309 má zaklesnuty přes otlučená, modřinami posetá ramena, pod pravou paí drí tělo kulometu, je váí dvacet kilo, nebo přesná sedmatřicítka byla původně určena jako zbraň pro elezobetonové pohraniční pevnosti, a v levé ruce dvě schránky s napáskovanými náboji.

Já tedy, jaksi zdravotně, e ano, soudruhu majore ..zakoktal.

Jste na tom dobře, mrkl důstojník pro jistotu do papírů a pak se upřeně zadíval na hostinského:  Já ne-vím, člověče, čeho se bojíte … Prakticky přece nebudete dělat na cvičení nic jiného, ne to, co děláte v civilu.

Teď, v úterý, má Křemének u druhý den na sobě úplně nové

maskáče, neboli polní stejnokroj vzor edesát a pohodlné zánovní vylápnuté kanady. Majorovi by nejraději poděkoval.

104

Není nic lepího nad takovou zdvojenou funkci, kdy si člověk sám velí. Nyní příkladně, jede se svou skříňovou vétřieskou vybavenou narychlo sroubenými regály a pultem pokrytým červeným umakartem fasovat zboí do okresního skladu Jednoty.

Naloí tenhle běný sortiment kadé útvarové prodejny od olejovek a holicího mýdla přes tvrdé cukrovinky, kuřivo, a tkaničky a k vojenskému letidlu na obuv a jetě mu zbude dost místa, aby

manelce přivezl novou pračku, kterou mu u týden rezervuje

vedoucí v Domácích potřebách.

I jinak bude mít těch osmadvacet dní své výhody. Uvidí vechno,

pole zprávu a co hlavního, na kontě venku zase přibudou peníze.

ádné koruny, jen samé tvrdé valuty…

Ve stejnou dobu, kdy Křeménkova véeska supěla ke Klenovu, přijel do Defurova Mlýna major Běljajev.

Kapitán Mánek, jeho zámysl i návrh konečného opatření náčelník

schválil a nadto zabezpečil celou akci odpovídající technikou i

lidmi, které budou potřebovat, u netrpělivě očekává svého

sovětského partnera.  Pojď se podívat, Juriji Ivanoviči, zve

majora k mapě.

Atlíčno..řekne major uznale a jede znovu očima po mapě, kam si

kapitán zakreslil osy přesunů i postavení, je zaujmou vlastní i

protivníkovy jednotky a táby, jejich situaci v jednotlivých fázích cvičení, činnost při epizodách a také předpokládaný pohyb Křeménkovy pojízdné Army. Podle toho pak určil a zakreslil jednotlivá pozorovací stanovitě. Některá jsou totoná se stanoviti regulovčíků, kam byli podobně jako, do samostatných průzkumně

propátrávacích hlídek zařazeni nejspolehlivějí vojáci v čele s

pionýrským vedoucím četařem Sedláčkem. Mezi nimi jsou i lidé,

které Mánkovi přidělil náčelník. Přijeli před cvičením a velitelé jednotek je přijali s otevřenou náručí, nebo mohli nahradit jimi ty vojáky, kteří byli před časem odveleni do kol a krátkodobých kursů.

Major otevře branu na spisy a vytáhne svou mapu.

Porovnává  a vechno souhlasí.

Upřesní tedy společně s Mánkem osy postupu hlídek v sestavě jak

československých, tak sovětských jednotek a pak mu podá svou

mapu, aby si zakreslil činnost jeho lidí.

105

Pracují beze spěchu, důkladně a soustředěně na nejvyí míru.

Agenta musí chytit při činu. Proto podrobně probírají a

zaznamenávají do svých map nejenom jednu, ale jetě čtyři dalí

varianty závěrečné akce. Pro kterou z nich se rozhodnou, ukáe

situace.

K a p i t o l a 1 8 .

LÍPA VOLÁ ESMERALDU

Jednotky stojí v prostoru soustředění.

Zdánlivě se nic neděje, nebo boj jetě nezačal,

Ve skutečnosti je vak bitva v plném proudu.

Je to bitva, kterou vede kadý z vojáků i důstojníků sám v sobě s únavou a nevyspáním z dlouhých přesunů, s nočním chladem i přirozenou lidskou touhou po troe odpočinku, větí ne můe

poskytnout krátký spánek v tanku anebo pod celtovým přístřekem

vedle obrně ného transportéru. Na výsledku téhle bitvy pak závisí vítězství v nastávajícím boji.

Nikde jinde, jenom tady, se nejlépe ukáí morálně politické kvality jednotlivců  oněch uvědoměle myslících koleček sloitého a citlivého vevojskového mechanismu, jen se u za několik hodin

rozběhne na plné obrátky.

Detivou nocí jde drustvo sovětských linistů seranta Filippoviče.

Nohy se boří do jílovitého bláta, v rozmáčených holinkách čvachtá voda a promoklý letní stejnokroj se lepí vojákům na tělo.

Bubny s namotanými kabely jsou čím dál těí, popruhy se

zařezávají do ramen.

Sověttí spojaři pospíchají, nebo jejich drustvo klade v terénu linku pro československý táb.

Po trase, kudy táhnou vedení, je plno překáek.

107

Kdy u se jim zdá, e vechny astně překonali, přijdou k silnici.

Jednoproudová ivičná komunikace s asfaltovým povrchem,

vedoucí kolem hranic vojenského výcvikového prostoru, se leskne

detěm, plechové odrazníky s luminiscenčními značkami podél

zpevněných krajnic svítí nepřirozenou bělí právě obnoveného

nátěru. Ve dne v noci je tu hustý provoz a za pár hodin tudy

projedou tanky i ostatní těká bojová technika.

Trasa linky přetíná komunikaci svaující se povlovně z kopce a

kabel je navíc nutno zamaskovat.Být tady místo asfaltu makadam,

uvauje sovětský serant, mohli bychom vést kabel hrubozrnným

loem pod korunou silnice, která je z jemného těrku. Rýha, kdy se pořádně zasype a udusá a znovu zasype těrkem, nebývá vůbec vidět. U vozovek s asfaltovým kobercem se tohle provádět nedá …



Musíme to vést spodem, řekne Filippovič svým vojákům.

Hledá přitom v travou zarostlém příkopu nějakou propus.

Nebude daleko; je slyet jak umí voda.



Tady je to, uslyí tlumený epot zpředu.

Zakrátko na to stojí u trojúhelníkovitě obezděné betonové roury

trubní propusti, její spodní část svírají svahy silničního příkopu.

Valí se tudy voda, prudká a kalná jako vdycky, kdy nahoře ve

vojenském výcvikovém prostoru dlouho prí.



Vlezu tam, nabídne se komsomolec vojín Nikitěnko a neli

serant stačí říci Proveďte! stojí u voják po pás ve vodě.



Podr mi to, podá samopal kamarádovi a potom odmotává z

bubnu dlouhý kus vodiče.

Za okamik, zuby zaaté do izolace kabelu, souká se do vnitřku

roury, oslepován a ohluen hučícím přívalem.

Vzpírá se koleny a lokty o drsný beton. Studená a pinavá voda mu sahá a k ústům, chlístá do nosu, do očí a zaléhá v uích.

U nevydrí.Musí se za kadou cenu nadechnout.

Zvedne hlavu.Ocel přílby zazvoní o drsný beton. uknutí se vlivem akustiky zakřiveného úzkého prostoru mění v ohluující ránu.

108

Vojáka zabolí v uích. Náraz mu srazí přílbu hluboko do čela a její ostrý títek ho udeří do kořenu nosu.

Chvilička leknutí.

Prudká, nesnesitelná bolest, která ho donutila uvolnit pevně

stisknuté zuby.

Kabel vyklouzl, ale Nikitěnko jej v poslední chvíli stačil zadret loktem.

Nyní se vzpírá koleny, aby mohl vodič pevně zachytit druhou rukou.

Konečně se mu to podařilo!

Polouduen vodou, krváceje v obličeji, překonal poslední, nejtěí úsek propusti a nyní vylézá z příkopu zamazán lutým mastným jílem.

Táhne za sebou kabel.

Pár kilometrů od Filippovičova drustva plní bojový úkol četař

absolvent inenýr Karel Vojáček.

Má to u za pětatřicet, ale od výjezdu z posádky se ani on, ani jeho záloníci pořádně nevyspali, Mladý komunista, útvarová oganizace jej přijímala za kandidáta

čtrnáct dní před součinnostním cvičením, velí opravárenskému

drustvu kolové techniky.

Záloníci, tátové rodin a vesměs vysoce kvalifikovaní mechanici

značkových servisů s dlouholetou praxí, uznávají jeho autoritu.

Tu autoritu, ji si četař Vojáček stačil získat za pouhých několik dní nikoliv jenom hodností a funkcí, nýbr hlubokými vědomostmi a osobním příkladem dříče i vý- ‘ borného organizátora.

Ve chvíli, kdy se vojín Nikitěnko dusil v propusti, aby zabezpečil spojení pro československý táb, opravoval četař Vojáček sovětského gaza.

Jeho drustvo u vyměnilo prasklou nápravu za novou, kterou

přinesl skladník, jen ve chvíli, kdy zdvihli jednotku bojovým

poplachem, utekl z oetřovny, nebo byl přesvědčen, e se

kamarádi při cvičení bez něho neobejdou.

Oprava je hotová.

Inenýr jetě vleze pod vůz, aby překontroloval práci mechanika.

Pak řekne Dobrý … a sovětský řidič můe pokračovat v cestě, ani musel ztrácet drahocenný čas hledáním vlastní opravárenské jednotky.

Drahocenný čas neztrácí ani nepřítel.

Nikoliv onen nepřítel v uvozovkách, kterého představují značkaři, 109

ale nepřítel skutečný -nenápadný, obtloustlý a pleatý mu v

edesátkách a s hodnostním označením desátníka na levé straně

prsou, který se svou pojízdnou Armou popojídí od jednotky k

jednotce.Kapitán Mánek a major Běljajev sedí u svých vysílaček.

Československý kontrarozvědčík má volací znak Esmeralda, jeho

sovětský partner Lípa a dirigují společně celou akcí.Jak regulovčíci na osách přesunů, tak také průzkumné propátrávací hlídky shodně potvrzují, e Křeménkova skříňová vétřieska se objevuje vdycky

tam, kde probíhá nejdůleitějí činnost. Její řidič parkuje nejraději poblíe stanů s důstojnickými jídelnami.

Na tom by konečně nebylo nic tak divného, důstojníci mívají

vdycky víc peněz ne vojáci základní sluby, kdyby ovem

prodavačem v téhleté Armě nebyl právě desátník v záloze Vítězslav Křemének, hostinský z Defurova Mlýna.

Druhého dne prohlíí major Běljajev snímky, je pořídily jeho

hlídky.

Hlídka číslo tři vyfotografovala Křeménka, kdy stojí u jednoho z obrněných vozů jednotky sovětských protí-tankových řízených střel, prohlíí si odpalovací zařízení a přitom si zapaluje cigaretu.

Pojď se na něco podívat, Josif Josifovič!

Kdy se kapitán Mánek skloní nad fotografií, ukáe major pičkou propisovací tuky na zápalkovou krabičku a vzápětí na to vytáhne její detailní fotografii. Na okolku opatřeném suickou nálepkou The Key není na první pohled nic divného, ale krtátko má uprostřed otvor.

Zamaskovaný fotoaparát… Myslel jsem si to.

Tak točno, přisvědčí sovětský kontrarozvědčík československému

kolegovi.

Na druhém snímku projevoval hostinský z Defurova Mlýna zájem o

nový způsob odminovávání a na dalím věnoval svou pozornost

samohybnému protiletadlovému dělostřelectvu.

Mánkovi regulovčíci zase zachytili, jak Křemének fotografuje

důstojníky i mapu se zakreslenou situací.

Nakonec československý kontrarozvědčík promítl neobyčejně

zajímavý film, jej natočili jeho lidé.

110

Křemének seděl za volantem v kabině své skříňové vetřiesky a cosi drmolil sám pro sebe.

Pozornost obou důstojníků upoutalo koené pouzdro na cigarety,

postavené nemoně neikovně na přístrojové desce a opírající se

jedním koncem o klíček zapalování.

Kdy kapitán rozsvítil, protřel si sovětský kontrarozvědčík major Běljajev unavené oči a zamyleně prohodil:  Chm … da …

kodná je na lovu, Josife Josifoviči, a my dva jsme na ni nastraili eleza. Zítra, sbalil do pěsti svoji kovářskou ruku s dlouhými silnými prsty,  zítra čelisti sklapnou!

K a p i t o l a 1 9 .

VARIANTA ČÍSLO TŘI

Třetího dne jednotky prolomily zchodu spěně zaujatou obranu

nepřítele a úspěně rozvinuly útok.

K jeho zabezpečení vyslal velitel předsunutý odřad, jen má v

součinnosti s výsadkáři obsadit přechody přes řeku.

Letectvo podniká úder ve prospěch výsadku.

Moderní bombardovací nadzvukové stroje, řízené československými piloty 1. třídy, které shora kryjí sověttí stíhači, ničí pumami a raketami systém protivzduné obrany protivníka i prostředky vyčleněné pro ochranu velitelského stanovitě tankové jednotky, skladů a přepravních prostředků. Přesně mířenými zásahy umlčují protitankové baterie.

Nalétávají ve vlnách.

Jedna z nich zasadí jaderný úder na soustředění nepřátelských

záloh.

Daleko za obzorem vyrostl imitovaný černý hřib.

Vysoko nad postupujícími jednotkami hlídkují proudoví stíhači.

111

Chrání prostor výsadku i soudruhy v kabinách bombardérů.

Začíná koncert.

Jedině tak lze toti nazvat dokonalou a přesnou souhru vech

jednotek, je se podílejí na úspěném a rychlém provedení

bojového úkolu.

Přesně jako podle ňůry sázejí posádky sovětských andul do

azurově modré oblohy bílé vrchlíky s československými výsadkáři a s jejich zásobníky.

Zbytky důkladně zamaskovaného nepřátelského pro-tiletadlového dělostřelectva se snaí naruovat palbou plynulý shoz desantu, ale letci je umlčují. Jejich proudové stroje nalétávají střemhlav na palebná postavení a v okamiku, kdy pikují vzhůru, odpálí rakety.

Výbuchy, dým a plameny.

Právě seskočiví výsadkáři se vyvlékají z popruhů, padáky

nechávají na místě; řadí se do bojové sestavy. Potom s největí

rychlostí opoutějí doskokovou plochu, aby je tady, v otevřeném

terénu, který si sice zadýmo-vali, nezastihl nepřátelský palebný přepad anebo letecké bombardování.

Část jejich jednotky ničí poslední zbytky ivé síly v nepřátelských

postaveních, dalí jdou dopředu…

V kouři a dýmu se jako obrovití ptáci objevují vrtulníky.

Letí ve trojicích.Snáejí se na prázdnou doskokovou plochu, která se bělá vrchlíky odloených padáků.

Vyhrnou se z nich záloníci, kteří tvoří druhý sled výsadkové

jednotky. Sotva vyloí techniku, zformují se a postupují za prvním sledem.Vrtulníky se zvedají, naberou výku a mizí v dálce v nahnědlém kouřmu z poárů, dýmovnic, střelného prachu i spálené

nafty.

Vzduch se otřásá výbuchy granátů, praskáním samopalů,

kulometnými dávkami, řevem namáhaných motorů



palbou bezzákluzových děl.Rozvinutý předsunutý odřad se

ene dopředu cestou necestou, ničí nepřátelské odpory, sjídí k

řece a obsazuje její břeh, který nepřítel urputně bránil.V sestavě předsunutého odřadu postupuje československá enijní rota.

Velitel roty, mladý inenýr s hodnostním označením nadporučíka

112

vydává povely osádce plovoucího obrněného transportéru s

raketovým odminovačem.

Řidič udělá na vodě rondo doleva.

Starí technik desátník Kučera stiskne červený knoflík a raketa, je táhne za sebou náloe, probíjí rázem iroký a dostatečně hluboký průchod v nepřátelských minových zátarasech na protějím břehu.

enijní transportér, neustále chráněný palbou jednotek

předsunutého odřadu, odplouvá stranou, aby udělal místo

eleznému potoku sovětských a československých obrněných

transportérů, jejich osádky navlečené v záchranných vestách,

otevírají v okamiku, kdy vjedou do vody, stropní příklopy a

zároveň se připravují na čelní palbu. Lafetované zbraně pálí ve

směru jízdy a ničí tankoborníky, kanóny i bazuky v nepřítelových

opěrných bodech.

První vozidla vyjídějí na břeh a zakrátko je přechod přes řeku u pevně v rukou československých a sovětských jednotek.

Jednotky prvního sledu se valí k řece třemi proudy.

Na křídlech vjídějí do vody se sputěnými vlnolamy plovoucí

obrněné transportéry. Středem, hluboko pod vodou, se brodí tanky, čeříce hladinu vzduchovými rourami s periskopy.

Jeden ze sovětských plovoucích transportérů je zasaen

nepřátelskou palbou. Do korby vniká voda. Osádka zachovává

klid. Vycvičená a připravená na vechny eventuality, k nim můe při násilném překonávání vodního toku dojít, se řídí přesně rozkazy svého velitele, starího seranta Pavlova.

Na serantův pokyn opoutějí vojáci disciplinovaně bojový prostor obrněného transportéru. Kadý z nich u předem ví, kudy má opustit pokozené vozidlo; vědí, kdo půjde přes levou a kdo přes pravou bočnici a kdo stropními příklopy. Dávají na záda zbraň, skáčou do vody a plavou k československému záchrannému

plavidlu, označenému bílou vlaječkou, jeho osádka jim vyjídí

vstříc, aby je vzala no palubu.

K pokozenému vozidlu připlouvají technici s vyproovacím

transportérem, aby je vzali do vleku.

Zatímco jednotky prvního sledu u bojují za řekou, na jídějí k vodě enisté.

Nákladní automobily zacouvávají a na nejzazí okraj břehu,

113

hydraulicky zvedají loné plochy se sloenými říčními díly, je se při pádu na hladinu automaticky rozevírají. Dopadnou na jeden povel, v linii vedle sebe. Vojáci je spojí dohromady a motorový člun dotlačí polovinu přítího mostu do předem vytyčené osy. Dalí z člunů dorazí s druhou polovinou a za několik minut u jedou po

ocelové mostovce jednotky druhého sledu.

Kdesi na jejich konci ujídí desátník v záloze Vítězslav Křemének se svou Armou.

Plouí se po těrkové silnici vytlučené tankovými pásy a na

tětovou vrstvu. Na zpoceném obličeji ho svědí prach, vysouí

nosní sliznici a skřípe v zubech.

Potom přijede na vidlici cest.

Stojí tam regulovčík v bílé přílbě a s červenolutou směrovkou v ruce.

Ukáe okamitě doleva a Křemének mu poděkuje uknutím

ukazováčkem pravé ruky do títku čepice.

Tři kilometry odtud v zamaskované tábní vétřiesce na kraji lesa sedí kontrarozvědčík průzkumného praporu z Defurova Mlýna kapitán Mánek.

Na stolku pod zabudovaným otáčejícím se ventilátorem má

rozevřenou mapu, po pravé straně zapnutou radiostanici.

Kapitán ji přepnul na simplexní provoz, otočil regulátorem hlasitosti a na doraz a nastavil pracovní kmitočet.

Slyel toliko umění a praskot.

Esmeralda, zde Lípa, příjem … ozve se ve sluchátkách hlas

sovětského kontrarozvědčíka majora Běljajeva.

Mánek přepne náprsní přepínač z příjmové polohy do polohy

vysílání.

Lípa, zde Esmeralda, příjem, řekne střední rychlostí.

Esmeralda, zde Lípa, zpráva: lika běí k vám, provádím variantu číslo tři, opakujte, příjem…

Lípa,, rozumím, lika běí ke mně, provádíte variantu číslo tři, příjem, odpoví československý kontrarozvědčík.

Esmeralda, správně, konec… potvrzuje mu major Běljajev.

Nic netuící desátník Křemének zatím ujídí, kudy mu ukázal

regulovčík.

Vymletá silnice vede do vrchu.

Kdy konečně začne sjídět odvrácený svah, uvidí sovětský kolový transportér s uzavřenými příklopy.

114

Obrněnec z důmyslného zařízení na zádi vystřeluje přímo do země

tenké a dlouhé erdě s červenými vytyčovacími praporky.

Jakmile osádka zpozoruje desátníkovu vetřiesku, na jede kolmo na silnici a zahradí mu cestu.

Jeď s tím do hajzlu! zařve záloník Křemének do půli těla

vykloněný z okna a ulekne se k smrti, kdy vzápětí na to začnou z otevřených příklopů vyskakovat vojáci v maskách a ochranných gumových oblecích.

Doběhnou k němu, vytáhnou jej z vozu a cosi mu ruský o překot

vysvětlují.

Jeden z vojáků, a byl to ten, co vystraenému Křeménkovi

přejíděl po těle nějakým detektorem, odběhne k transportéru a

zakrátko se vrací v doprovodu dalího, který je o hlavu vyí. Ten má ochranný oblek o odstín světlejí a masku, kterou spojuje hadice s filtrem uloeným v plátěné braně na boku.

Dojde a k samotnému Křeménkovi.

Moc tady nepindejte a koukejte si nasadit masku a atomkecsky!

Jste v zamořeném prostoru, slyí desátník jeho rázný hlas, tlumený gumovými lícnicemi.Ty Jsi Čech?Jo.

A co dělá mezi nima? ukáe hostinský z Defurova Mlýna na

sovětské vojáky.

Soudruhu desátníku, nevíte nic o internacionálních osádkách?

Dělejte, prosím vás, navlečte si masku, rukavice a přezůvky, pobízí rázný hlas. Ruka přitom ukáe na výstranou značku se zřetelně vyznačeným stupněm radioaktivního zamoření.

Kdy si záloník konečně oblékne prostředky proti-chemické

ochrany jednotlivce a chystá se usednout za volant, naskočí

dlouhán na místo velitele vozu.

Musíte na místo speciální očisty… Povedu vás…

Křemének, Jemu se v áru letního dne zalévají oči

pod maskou tiplavým slaným potem, u nemá sílu cokoliv dodat.

Je konec konců rád, kdy mu někdo říká:

Doprava,… teď rovně … hoďte tam jedničku a vemte levý rejd …

Teprve, kdy si organismus zvykl a on se konečně začal

rozkoukávat Jako přlsleplé kotě, uviděl oplocený prostor opatřený tabulkami, které hlásaly, e zde je místo speciální očisty.

115

Kdy vjel do ohrady polního autoparku, čekal tam kapitán Manek.

Dál u můete sám, řekl mu spolujezdec a vyskočil.

Ve chvíli, kdy nadvozný naváděl hostinského na mycí

rampu, sundal dlouhán ochrannou masku a el se ohlásit

kontrarozvědčíkovi.

Provedls to výborně, Sedláčku, usmál se kapitán,

ale teď sebou musíme hodit, upozornil četaře a pospíil si k

mycímu můstku.

Zatímco Křeménkovi ostřikovali auák tlakovou vodou, snail se

schovat kompromitující materiál.

Sotva sjel z můstku, musel ven.

Nařídili mu sejmout ochrannou masku, rukavice i přezůvky.

Teď odmoříme vnitřek, řekl jeden z vojáků a sejmul poltář řidičova sedadla.

Vypadla mapa.

Kapitán se pro ni zvedl.

Kde máte tu koenou tabatěrku? zeptal se četař.

Záloník mlčel.

Nali ji schovanou pod sedadlem velitele vozu.

Kontrarozvědčík smáčkl jednu z magnetek.

Přední díl koeného pouzdra odskočil jako na povel.

Kromě cigaret zkrácených do takzvané přestávkové velikosti uviděli mazací hlavu a také cívky s namotaným tenounkým drátkem.

Sirky nemáte? zeptal se s úsměvem kapitán.

Záloník mlčel.

Zvedněte ruce! poručil Mánek zadrenému a prohlédl mu kapsy.

Tady budou, řekl s uspokojením, kdy nahmátl krabičku.

Zápalková krabička vypadala přesně tak, jak ji měl Křemének v

ruce na fotografií, kterou pořídili Běljajevovi lidé. Měla tuté suickou nálepku se starobylým klíčem i nápisem The Key a hlavně otvor ve krtátku, za ním se leskla miniaturní čočka.

Hodinky! Musím se mu podívat jetě na hodinky, vzpomněl si

kontrarozvědčík.

Nemáte právo … , vzpěčoval se Křemének.

Kapitán nedbal na protesty a jediným pohybem odepnul vostoky, o

ně se zadrený tak bál. Byly s budíčkem.

116

Nic nového pod sluncem, pomyslel si a zmáčkl jeden

z kolíků.

Z tlačítka, odkud se mělo natahovat buzení, vyskočila dlouhá a

pruná anténka.

Blechy si schoval někam do podívky, napadlo kontrarozvědčíka.

Od dalí prohlídky na otevřeném prostranství vak upustil.

Pětimilimetrové kousíčky, které se na první pohled podobají

obyčejnému smetí a je jsou ve skutečnosti vysoce citlivými

mikrofony, by přitom mohly upadnout někam do bláta. Bylo ho tady, na místě speciální očisty, kde se pracuje napořád s vodou, víc ne dost.

Nasedněte si, desátníku, vybídl kapitán Mánek zadreného.

Na zadním sedadle spojovacího gazu u seděl jeden z průzkumníků.

Sotva Křemének nastoupil, přisedl si dalí. Ani jeden, ani druhý nevypadali na to, e by se s nimi dalo ertovat.

Ve chvíli, kdy Křeménka odváeli do vyetřovací věznice, diktoval orgán Státní bezpečnosti protokol o výsledcích domovní prohlídky, je byla provedena v bytě vedoucího i v hostinci Jednoty v Defurově Mlýně.

Kromě reprodukčního zařízení na zmenování dokumentů do

velikosti mikrotečky a kanystru speciálně upraveného pro převoz

pionáního materiálu se tady naly ifrovací tabulky i diktafonové záznamy utajovaných skutečností společně s NATO kódem vojenské techniky armád Varavské smlouvy a instruktáními

dopisy od vídeňského staroitníka Josepha Růckla.

Bratranec Seppl, neli se vydá znovu do Československa, napíe

takových listů tajnými inkousty jetě několik. Odpovídat ovem na ně budou adresátovým jménem pracovníci československé vojenské kontrarozvědky …

KONEC