Třistajednička hlásí… - Ivan afhauser, Antonín Jirotka

Koené řemeny batohu zavrzaly…

Jo a nezapomeň na cukr..

Jasně,” řekl svobodnlk Houdek.

Při těch téměř padesáti kilech nákladu, která měl stejně jako vojín Peterka přitáhnout sem, nahoru do hor, nehrál balíček cukru podstatnou roli. Bomby s propanbutanem, akumulátory, proviant…

Vyrazili na lyích ostrým tempem, po čerstvě napadaném umavském sněhu.

Odbočka na hořkou jezem! sla, ovčí lávka a silnice z Landsingerova sedla. Tam, přitisknut k okraji cesty stál zelený, vojensky vyhlíející gaz.

Máme kliku,” poznamenal Peterka, svezeme se.

Pes, který doprovázel oba vojáky, varovně zatěkal.

Houdek otevřel dvířka stojícího vozu a chtěl oslovit řidiče.

Slova mu zmrzla na rtech. Pak vykřikl:

Río, seeň doktora, ale rychle!”

Pes, pobíhající kolem auta, táhle zavyl.

Co stojí? Pokusím se o umělý dýchání a ty jed pro doktora!”

Jsou v ivotě situace, kdy se zbytečné otázky nekladou. Richard Peterka shodil batoh na zem a vyrazil. Pár bruslař-, ských temp a kousek za cestou svah tak prudký, e pokus dostat se po něm na lyích hraničil s kaskadérským rizikem. Pravda, vykládala se v kraji historka o paerákovi, který právě tudy dokázal unikat celníkům, ale tenhle příběh patřil spí do říe legend.

Houf lidí, čekajících dole pod sjezdovkou u nástupní stanice lyařského vleku, ztuhl. Vichni s údivem sledovali řítícího se jezdce, za nim se táhl oblak rozvířeného praanu jak ohon komety.

Vedoucí vleku vylezl z vyhřáté pokladny, aby sledoval průběh toho krkolomného skluzu. Kdy kousíček před ním Peterka zabrzdil, zmohl se na jedinou otázku: Co blbne?”

Vojín neodpověděl. Skopl lye a hnal se k sněné rolbě, která tu stála připravena k odpoledni úpravě sjezdovky. Vzadu za nl byl připoután veliký buben s ocelovými hroty, slouící k drcení zledovatělých bouli.

Odpojte to,” zavelel Peterka a cpal se do kabiny.

Zaměstnanci lyařského vleku byli na svou rolbu velice hákliví, sám vedoucí často prohlaoval, e by stroj nepůjčil ani vlastnímu bratrovi. Přesto posluně odpojil těký buben a kdy voják vyrazil směrem k nemocnici, lehce mávl na pozdrav.

Co mu je? zeptal se o patnáct minut později lékař, slouící na příjmu.

Peterka pokrčil rameny.

Vezměte pro jistotu kyslík.”

Za okny horského hotýlku řádila vichřice, celá stavba skřípěla pod jejími nápory, vypadalo to téměř jako zázrak, e mrazivý uragán u dávno neodnesl střechu. Mizerné počasí na začátek prosince. A přitom vechno začínalo tak báječně.

První sníh napadl u v polovině listopadu a proti vemu očekávání neslezl, ale naopak, kadý den dokázalo připadnout takových pět est čísel jiskřivého, alpsky lehkého praanu. Rolby zpevnily povrch sjezdovek a lyařské vleky se rozklapaly.

Václav Hlavsa vytuil příleitost. Trba, plán, prémie -zkrátka podnikatelský duch zvítězil nad pokuením oddat se předvánočnímu klidu. Rozdrnčel telefony. Volal na podnik, hovořil s Rekreou i Sportpropagem. Nakonec se mu podařilo během krátké doby zaplnit hotýlek a po střechu. Sezóna v Landsingerové sedle mohla začít o měsíc dřív ne obvykle.

Do vánoc se dá najezdit víc, ne za zbytek zimy, hlásalo heslo v lyárné, vonicí běeckým voskem, a první tři dny provozu dávaly propagačnímu sloganu stoprocentně za pravdu. Fronty před kotvou vleku a sedačkami lanovky téměř ádné a i kdy byly dny kratičké, vraceli se hosté odpoledne báječně unaveni.

Sobota, neděle, pondělí. V noci na úterek se nebe zatáhlo temnými mraky a vítr rozčísl koruny horských stromů …

Váení,” hlásil vedoucí hotýlku Hlavsa při snídani, pro dneek na výlety zapomeňte. Horská sluba vyhlásila zákaz vycházení. Je mi líto, ale nedá se nic dělat. A abyste tu neměli tak dlouhou chvíli, je nae vinárna otevřená u teď, od devíti hodin ráno …

Návtěvníci hotelu přijali den vynucené pauzy celkem poklidně. Jen osmnáctiletý Zdeněk Valáek se tvrdohlavě rozhodl, e si vyrazí na běkách. Převlékl se do lehké silonové větrovky, namazal skluznici modrým skivem a otevřel dveře lyárny. To neměl dělat. Vichr se opřel do veřejí a v několika málo vteřinách zavál vydladičkovanou chodbu přemrzlým sněhem. Mladý mu se pokouel vrata přirazit, ale uto nelo. Po desetiminutovém zápolení s rozhněvanými ivly byl nucen přivolat pomoc.

Co tu vyvádí?” zajímal se dobrácky topič, kdy těkým elezným hrablem očistil rám dveří a začal likvidovat sněhovou spou uvnitř.

Já se chtěl podívat jen kousek ven.”

Zaslouil bys pár… Kdy Horská sluba zakáe vycházet ven, platí to pro kadého.”

Od té příhody se u nikdo o nic podobného nepokusil.

Sklenky cinkaly u barového pultu, společenská místnost propadla nejrůznějím hrám od kanasty a po brid, barevná televize běela od rána do večera.

Ve středu vichřice polevila alespoň natolik, aby se do restaurace dostalo osazenstvo chat, leících v Landsingerově sedle. Zákaz vycházení ovem trval dál.

To bylo jako na objednávku, éfe,” pravil spokojeně číník, takovýhle trby jsme neměli ani loni na Silvestra..

Čtvrtek se od středy příli neliil a na to, e v hodinových intervalech vypínala elektřina a svíčky se staly pro kadý stůl v restauraci naprostou nezbytností. Vinárna hučela dlouho do noci, téměř vichni hosté se zúčastnili jakési podivné hry, kterou zorganizoval číník Martin a kde se místo fantů vykupovali hráči ampaňským. Bublinky vyvolaly veselí, spát se lo a téměř k ránu. Vítr zatím zavál jinak sluně udrované cesty, sněhové přesypy změnily ráz krajiny.

V pátek večer se ivly zklidnily a v sobotu ráno se opřelo do oken hotýlku oranové zimní slunce. Nálada stoupla o dvě stě procent…

Přátelé,” oznámil radostně provozní Novák - a měl na to oslovení nárok, při čtvrteční ampaňské bitvě ses téměř vem i hosty pobratřil, - za hodinu odjídím dolů do městečka, s trbou a pro zboí. Pokud chcete něco přivézt, poslat pohledy a podobné, neváhejte. Najdete mě v kanceláři…

Slunce svítilo a netknutý bělostný sníh připomínal zázračně měkkou peřinu.

Václav Hlavsa pokrčil ramený a neřekl nic. V duchu prokalkuloval zásoby jídla a nápojů, uvaoval o tom, zda zatelefonovat do některé z okolních chat, které předčasný nástup zimy nevyuívaly a půjčit si od nich část zásob, připravovaných na začátek sezóny.

V půl desáté protáhla fréza cestu, spojujíc! Landsingerovo sedlo s okolním světem.

Provozní natočil motor obstaroního gázu a usedl za volant.

Kdyby tam měli klistr, vemte mi, ano?”

Jasně, nezapomenu.”

Pak padl na hory klid, dole pod strání skupinka kolních dětí ulapávala sjezdovku, z dálky přináel vítr tichounký klapot lyařského vleku.

Ve dvanáct byla jídelna poloprázdná. Hosté, přesycení pobytem pod střechou, se rádi vzdávali oběda.

Vedoucí Hlavsa sháněl provozáře, ale topič mu vysvětlil, e se Novák dosud nevrátil.

Odpoledne srovnával číník v oputěné vinárně pečlivě umyté skleničky, v kuchyni se drhlo nádobí, vedoucí hotelu vyplňoval výkazy na archaickém psacím stroji. Ve tři zařinčel telefon.

To je pro vás,” hlásila pokojská Alena, která pletla svetr v provizorní recepci.

Hlavsa,” představil se vedoucí.

Pak velmi dlouho mlčel.

Ano, rozumím,” řekl nakonec, chápu.”

Zůstal stát s nezavěeným sluchátkem v ruce a s podivně vytřetěnýma očima.

Stalo se něco?” zajímala se Alena.

Provozáře prý cestou do města někdo přepadl.”

A co je s ním?”

Je mrtvý ..

Major evčík měl za sebou nelehký den. Dvě porady, jedno kolení, vlekoucí se případ násilného přepadení, korektury odborného článku pro Kriminalistický sborník a teď jetě nějaká paní, kterou kdovíproč ústředna propojila na evčíkův stůl.

Otrávit? Koho?”

Hlas na druhém konci drátu s chvěním oznámil, e o ivot je ukládáno jistému tříletému tvoru, který je kocour. To bylo trochu moc.

Poslyte, paní, my tu nejsme pro legraci. Tady je kriminální sluba…

Chvilku před tím, ne chtěl pratit sluchátkem do vidlice, zaslechl pláč. Pochopil, e neběí o nejapný ert.

Dobře, tak my si to tady poznamenáme. Jistě. Můete se spolehnout. Nemáte vůbec zač. Na shledanou ..

K povinnostem Bezpečnosti rozhodně nepatří starat se o nedotknutelnost domácích zvířat. Nicméně málokdo ví tak dobře jako kriminalisté, co s sebou přináí stáří a samota.

Bylo půl páté, budova se pomalu vyprazdňovala, v ulicích u byla dávno tma a výklady zářily nadýchanými vánočními ozdobami.

Pak se ozval náčelník, který si neodkladné potřeboval promluvit s majorem evčíkem.

Unavený kriminalista sundal napůl oblečený kabát a klobouk vrátil na věák. Bylo jasné, e tenhle únavný pracovní den jetě zdaleka neskončil.

Ale to je snad věc okresu …

Ne tak docela. Ten hotel je a po střechu plný hostů. Jestli to nebude uzavřeno během týdne, nikdo je tam nemůe dret do nekonečna a oni se vrátí domů. Sezóna je na krku a nějaká panika by ji mohla váné ohrozit. Take tu ádost o spolupráci povauju za velmi potřebnou a naléhavou.”

Rozumím,” řekl evčík a snail se utajit zklamaný povzdech Kdy mám odjet?”

Okamitě,” usmál se náčelník. Řidič u na vás dole čeká…”

Automobil zametal reflektory tmu a major evčík si v duchu pokouel zrekapitulovat, co vechno zapomněl nebo nestačil vyřídit. Kolem uháněla edavé bílá krajina, zima si letos vskutku pořádně pospíila.

Pyamo, kartáček na zuby. To by jetě nebylo tak nejhorí. Co dál?

Motor vozu jednotvárné hučel a uspával.

Kdy se major probudil, svítilo v kabině vozu naloutlé světlo a řidič kroutil hlavou nad rozloenou mapou.

Dy jsem si to mohl myslet. Je to a úplné nahoře. Teda jestli se tam vykrábeme, tak jsem pape …”

Co řetězy?”

Ty u mám nasazený nejmíň pět kilometrů. Ale v těchhle stráních nám budou houby platný … No, co, uvidíme.”

Sluební vůz bojoval s kopcem srdnaté, leč beznadějné. V prudké pravotočivé zatáčce ztratil rychlost a zabořil se do měkkého sněhu a po nápravy.

Tak, a mytec.”

Major evčík neztrácel optimismus a skutečné - během čvrt hodiny se před předním sklem objevila parta rozveselených lyařů, kteří pomohli vystrkat auto z příkopu a vrátit zpátky na cestu.

Dostaneme se tudy na hotel Racek?”

S vozem ne, na to zapomeňte. To je cesta pro rolbu. Jestli to ale chcete zkusit pěky, nejlepí je jít rovnou po sjezdovce.”

Major poděkoval, propustil hudrujícího řidiče, který se s ulehčením sesunul z kopce a vyrazil zpátky ke krajskému městu. Vzduchem poletoval sníh a cedule na rozcestí slibova-\ la, e dolní stanice lyařského vleku je odtud pouhých 250 . metrů.

evčík si narazil klobouk do čela, ohrnul límec kabátu a vyel. V klouzavých černých polobotkách, kalhotách, které měly jetě ráno naehlené puky a v dvouřadém saku pod baloňákem s vlokou si připadal poněkud absurdně.

Sjezdovka vypadala v měsíčním světle strmá a nekonečně dlouhá. Major povzdechl a začal stoupat. Zprvu to zkouel po ujeděných kolejích vleku, ale tam se mu tuze smekaly podráky s kadým neopatrným krokem mimo lyařskou stopu zapadal do kyprého sněhu a po pás.

Přetraverzoval tedy na slalomový svah a tady u to přeci jen bylo trochu lepí. Snail se přitom nemyslet na mokro v botách. Zdálo se mu téměř neuvěřitelné, e před několika hodinami jetě seděl v příjemně vytopené kanceláři uprostřed podvečerního města a chystal se domů.

Propocené aty zmrzly na těle. evčík odhadoval, e můe být tak dobrých osm pod nulou. Vlekl se do kopce s vytrvalostí sněného mue, dávno u přestal odhadovat vzdálenost. Potom se slalomový svah zúil do mírného koridoru a po několika dalích minutách se na malé planince objevilo obrovské>í horizontálně poloené kolo horní stanice lyařského vleku.

Posledních dvacet metrů a spatřil budovu sněhem olehaného hotelu s okny, zářícími do noci.

Pupadl za kliku od dveří a zjistil, e je zamčeno. Netuil, e no jedná o zadní vchod pro personál a nemínil také hledat jiné dveře. Promrzlou pěstí, která téměř necítila bolest, zabuil do

vrat.

Po chvilce se uvnitř budovy ozvaly kroky.

Major zabouchal znovu.

Zarachotil zámek a dveře se otevřely.

Co chcete?” zeptal se nepříli vlídně vedoucí hotelu. Major evčík věděl, co by měl udělat. Vytáhnout průkaz, vysvětlit e je kriminalista, ádat telefon a pak předběné Informace o přepadení, zeptat se, kdo z kolegů z okresní správy je přítomen a tak dál a dál. Ale byl příli unaven.

,,Co chcete?” opakoval vedoucí hotelu.

Grog,” řekl major evčík.

O půl druhé hodiny později byl u major docela spokojen. Večeři dostal a s ní i útulný pokoj. Soudruzi z okresní správy se o kolegu dobře postarali.

Větina předběných orientačních výpovědí byla nahrána na magnetofonovém pásku. evčík tento způsob vdycky preferoval před klasickým protokolem, jeho roubovitý a úřední jazyk dokonale smazává rozdíly mezi lidmi.

Horský vítr lepil na okno pokojíku přemrzlé vločky a major si zapnul magnetofon.

První odpovídal na otázky vedoucí hotelu Hlavsa.

Kolik peněz bylo ukradeno?”

Za nás to mohu říct naprosto přesně. Třiaapadesát tisíc. Domnívám se ale, e provozář vezl do města trbu z několika sousedních chat. Ono se to sice nemá, ale cesta dolů není ádná legrace, rolby jsou často pokaené, navíc se vude etří pohonné hmoty …

Moment,” vmísil se do záznamu hlas dalího pracovníka Bezpečnosti, u to máme ověřeno. Ze Skokanovy boudy vezl dolů sedmnáct a půl tisíce, z Bednářky deset..

Byla to obvyklá výe treb?”

Naopak. Výjimečné vysoká. My toti jezdíme dolů do Jedlové kadý druhý den, ale tentokrát nás vichřice odřízla ná dlouhou dobu. Zákaz vycházení nám zvyuje trbu. A to jetě není vechno. V běné sezóně nám zprostředkovává hosty

Rekrea a vechno se platí u při objednávce pobytu přímo jí. Letos jsme ovem výjimečné začli o měsíc dřív a za ubytování se inkasovalo přímo zde.

Kolik se odvádí běné?”

Tak osm, devět tisíc. Málokdy přes deset…

Kdo vechno věděl, e provozní Novák poveze do Jedlové na potu peníze?”

Prakticky kadý. Alespoň tady v hotelu. On otom mluvil při snídáni, před hosty. Ptal se, jestli někdo něco nechce dole zařídit…”

Provozáře Pavla Nováka jste znal dobře?”

Jak se to vezme. Sem, na Racka přiel před rokem. S moc velkou slávou ne. Dřív dělal v Praze v Interhotelu a musel odejít. Ne kvůli nějakému maléru. Byl to spí osobní spor. Trochu jsem se bál, koho nám sem polou. Konfliktní typ na takovýhle boudě dokáe rozhádat kadýho s kadým. Ale on proti vemu očekávání zapadl dobře do kolektivu. Rozuměl profesi a mohl na naí chalupě zastávat kterýkoliv post. Kdy zjara odvezli kuchaře do pitálu se slepým střevem, tak se postavil do kuchyně a vařil. K tomu barmanský zkouky. estiletá praxe provozáře, co chcete na takový boudě víc?”

Major evčík zastavil otáčející se cívky magnetofonu.

Bylo půl jedné a za horizontem kopců zapadal u i měsíc. Zítra je taky den.

Postel byla příjemné tvrdá a mírný vítr jemně hrál v drátech na střee hotelu a působil jako ukolébavka.

Od loupené vrady uplynulo teprve patnáct hodin, ale koleje vyryté gázem do zledovatělé cesty u dávno zavál sníh.

Ranní sluníčko seikma nahlíelo do oken.

Major evčík vylezl z postele s pocitem člověka, který se báječně vyspal. Jídelna byla poloprázdná a voněla kávou. Sedl si k rohovému stolku, na něm byl připraven jídelní lístek. Chléb, máslo, zavařenina.

Ostravská klobása.

Pečená unka s vejcem.

Co si dáte?” zeptal se vedoucí Hlavsa přátelsky. Hemenex,” prohlásil major. A konev čaje.”

Z kuchyně slabounce zaznívalo prskání rozpáleného omastku, venku ustily lye na sněhu. evčík se na chvilku oddal vzpomínání. Kdy byl vůbec naposled na horách? To je moná deset, ba ne, dokonce u dvanáct let. Tehdy měl celých čtrnáct dní volna a připadal si jako nejspokojenějí člověk pod sluncem. Slečna, která se dnes jmenuje Věra evčíková, si tenkrát na Lysé hoře zlomila lyi, byla z toho krásně neastná. Jene do rokytnického Sportu přila zásilka artisek. evčík koupil nový pár. V noci na chalupě potichounku předělával vázání, aby ráno čekalo slečnu Věru v lyárně překvapení…

Promiňte, já jsem kapitán ubrt, vyetřovatel okresní správy SNB, ozvalo se u stolu.

evčík,” odpověděl major, vstal a podal kolegovi pravici.

Vzpomínka na první dovolenou byla ta tam. Začala práce.

*

Ten gaz s mrtvým provozářem objevili vojáci z hlásky.”

Zdejí kluci?”

Ano.”

Major věděl, e hláska je součást radiotechnické jednotky protivzduné obrany. V místech, kam kvůli terénním nerovnostem nedosáhnou běné radiolokátory, se budují vidové hlásky. Vě a domek, kde je lonice a kuchyňka, spojení telefonem a vysílačkou. Čtyřiadvacet hodin denně sledují přísluníci hlásky oblohu a jakýkoliv přelet okamitě hlásí. Je to zvlátní sluba, odloučenějí útvar si snad ani nejde představit. V lesích, hodiny cesty od nejblií vesnice, připomínají stráce osamělého mořského majáku …

Dva z nich,” kapitán ubrt zběně nahlédl do poznámkového bloku, svobodník Josef Houdek a vojín Richard Peterka, li do Jedlové obstarat zásoby. Cestou narazili na stojící * gaz, pokoueli se pomoct, ale bohuel marně. Pitevní protokol budeme mít a zítra. Ná doktor předběně odhadl, e provozář Novák má roztřítěnou lebku tak, e musel být mrtvý okamité po výstřelu.”

Z čeho?” zajímal se evčík.

Ráe sedm pětaedesát,” řekl ubrt. Projektil je ale příli pokozený, ne aby umonil individuální identifikaci zbraně. Nábojnici se nám v té záplavě sněhu nepodařilo najít atak není

ani vyloučeno, e lo o revolver. Rána byla vypálena z bezprostřední blízkosti do levého spánku. V krajské laboratoři si teď lámou hlavu nad čistotou olověného jádra a uhlíkatostí ocelového plátě střely. Moná, e se jim podaří určit výrobce, ale to nám prozatím asi nijak zvlá nepomůe …

Taky myslím …”

Jo a přinesl jsem snímky.”

Kapitán ubrt vytáhl z aktovky svazek černobílých, dosud jetě trochu pokroucených fotografií. Příběh oil s dokumentární naléhavostí.

Zasněená horská cesta a gaz, lehce skloněný směrem k zavátému příkopu. Detail rozevřených dvířek a zataené ruční brzdy. Palubní deska s tachometrem a počítačem kilometrů. Pak znovu celek a očíslované cedulky, zapíchnuté u předmětů doličných. Deset metrů od vozu čepice, zalapaná do sněhu, stopy běeckých lyí. Tělo Pavla Nováka a rozevřené, nevidoucí oči…

Jak myslíte, e se to seběhlo?”

Vedoucí Hlavsa mezitím přinesl z kuchyně opékanou unku s vejci a před kapitána mlčky postavil álek kouřící kávy. Vzdálil se beze slova. Chápal, e probíhající debata není určena pro něho.

Kapitán ubrt si zamylené pohrával se sáčkem sypkého cukru.

Zatím je to jen odhad na základě stop ve sněhu. Pachatel přijel na místo přepadení na lyích, běkách, s obyčejnou skluznicí. ádné příčné zářezy či upiny, jak se to dnes dělá u fierek nebo draích artisek. Kousek za zatáčkou se zastavil, vyzul lye a čekal. Nohu má třiačtyřicítku. Tedy přibliné, z běeckých bot se to nedá určit úplné přesné. Stál tam dost dlouho, vykouřil za tu dobu est cigaret. Spart. Nedopalky jsme poslali do laboratoře, byly zvlhlé, ale snad z nich půjde určit krevní skupina …

V jednom případě překrývá stopa boty kolej gázu, podívejte.”

Detailní fotografie věrně zachytila dávno zavátý otisk podráky.

Hoi z vidové hlásky lyují ve speciálních kanadách, podobné jako pohraničnici. A lékař z nemocnice, vyvezený Peterkou a nahoru, měl běné městské boty.”

Dobrá pokračujte.”

Postával tam a kdy se objevil gaz, zamával a provozní

zřejmě zastavil. Brzdil zvolna a beze smyku, není tedy pravděpodobné, e by mu někdo třeba skočil před chladič.”

Klidně s tolika penězi někomu zastavil?”

Tady v horách vládnou jiné zvyky ne ve městě. Nejde jen o vzájemnou pomoc, která má kolegovi z vedlejí chaty uetřit pár kilometrů cesty. Představte si, e si třeba někdo na běkách zlomí nohu. Má na sobě jen tenounkou větrovku a venku je minus est. Řidič, který nezastaví, takového člověka vlastně nechá zmrznout…”

Vedoucí hotelu sklidil nádobí se stolu a zmizel neslyně jako duch.

Take provozní Novák zastavil bez jakýchkoliv obav, moná, e si i s pachatelem povídal, není vyloučeno, é ho dobře znal. O chvilku později byl mrtev. Pistolník popadl taku s penězi, jene to byla docela obyčejná aktovka, ne praktické zavazadlo pro lyaře. Tak urval zámek…”

Potrhanou aktovku ukazoval dalí dokumentární snímek.

Vybral peníze a zmizel. Stopu lyí jsme dokázali sledovat ke sjezdovce. Tady byl u ovem sníh rozjeděný desítkami rekreantů, po dlouhé době se udělalo hezky a tak na kopec vyrazil kde kdo. Ptali jsme se obsluhy lepru, operativci doteďka obíhají chaty, jestli si někdo náhodou neviml běkaře, jak s nějakým tlumokem sjídí sjezdovku. Moc si od toho ovem neslibuju …

A co ti vojáci z hlásky?” 

Protokol o předběné výpovědi můete dostat hned. Předpokládal jsem, e si s nimi budete chtít osobně promluvit.”

Ano, to určitě,” řekl evčík. Potom mávl na vedoucího a objednal dvakrát fernet.

Myslím toti,” dodal na vysvětlenou, e poruíme trochu předpis, abychom si mohli přiuknout na tykání.”

V jedenáct hodin dopoledne byl hotel Racek stále jetě dokonale vylidněn, jen pokojská nahoře v patře vrčela vysavačem a vedoucí ve své kanceláři klepal do stroje.

Promiňte, e ruím,” řekl evčík, chtěl bych se zeptat-nedaleko odtud je prý vidová hláska…

Hlavsa zvedl tvář od klávesnice.

Asi pět kilometrů. Půjdete na hřebenu po červený značce, pořád rovné a na prvním rozcestí doleva. Pak u se nedá zabloudit. Hlásku uvidíte z dálky, dřív to bejval hrad …

Vedoucí se zarazil, prohlédl si městské pomačkané aty, které celou noc schly na radiátoru ústředního topení a polobotky, dosud nesoucí stopy nočního výstupu napříč sjezdovkou.

To tam chcete jít takhle?” zeptal se nevěřícné …

Toti,” řekl evčík opatrné, chtěl jsem se zeptat, jestli by se tu nedalo půjčit něco sportovnějího …

Pojdte,” usmál se Hlavsa a vstal od svých papírů. O půl hodiny později si major připadal lehounký a volný jako pták. Sníh prchal pod skluznicemi lyí a vyrudlá péřová větrovka Horské sluby báječně hřála. Ranní mráz polevil, těké kapky prící z větví stromů vyvolávaly iluzi jara. Vyjetá stopa poctivé sledovala červenou značku. Slunce ostře probleskovalo mezi korunami stromů, evčík byl spokojen, e dosud nezapomněl pečlivé nacvičený běecký skluz. Stoupání, sjezd a zase stoupání, pak rozcestí na prastarém, dávnými vichřicemi olehaném stromě. Napravo Skokanova bouda, nalevo Bednářka. evčík se vydal sněhem dosud neprolapaným. lo to pomaleji.

Pak se stromy rozestoupily a na mírném kopci se jako kulisa v divadle objevila silueta hradní zříceniny. Zdivo, pamatující elezné rytíře křiáckých válek, vzdorovalo času se sebevědomím kamene. Takhle bezpochyby vypadala odloučená vojenská jednotka ve třináctém století.

Copak tu hledáte?” ozvalo se za majorovými zády. Otočil se a spatřil vojáka se samopalem veskrze současného.

Vaeho velitele.”

Jestli jste z kriminálky, můete dál.”

Vy mě znáte?” zajímal se evčík.

Ne,” voják zavrtěl hlavou, ale volali z velitelství, e za námi přijdete. A sem tak moc lidí nezabloudí.”

Major evčík,” představil se kriminalista a ukázal sluební průkaz. Pak rozepnul vázání na lyích. Pečlivé oklepl sníh ze skluznic. Vypůjčené běky zabodl do závěje.

Tudy, soudruhu majore!”

Proel hradní bránou a na rozlehlém nádvoří spatřil zále-sácky vyhlíející dřevěný srub. Z komínu se kouřilo.

Vedoucí Hlavsa zael do kuchyně a s potěením zjistil, e si pan Němec tichounce hvízdá. Kuchař je v hotelu vdycky důleitá osoba a o Petru Němcovi to platilo dvojnásob. Hájemství za plotnou si střeil. Dokázal ve svých pekáčích, hrncích a pánvích vykouzlit zázraky. Zejména kdy měl dobrou náladu. Pokud jím lomcoval vztek - a to se stávalo dost často i z příčin velmi malicherných - uměl to dát najevo strávníkům.

Ahoj,” řekl Hlavsa, potřebuje něco?”

Vůbec nic, vechno je v pořádku, brambůrky jsou v řádku,” zahlaholil kuchař a znovu se dal do pískání. Při pořádném kusu fantazie to mohla být slavná Jekova písnička.

Letící hvězda z nebe, Mercedes, bledí se nezdá tebe, Mercedes…”

Pak kohoutek, z něho vytékala voda do dřezu zachrchlal a zmlkl. Nálada byla tatam.

Kuchař sáhl po vypínači, ale světlo svítilo. Hněvivě zabodl dranírovací nů do prkénka a trucovitě se posadil na lavici. Vedoucí hotelu si uvědomil, e včasný výdej večeře bude teď nikoli na kuchařovi, ale na něm, Hlavsovi.

Barták!” zahřměl do chodby hotelu. Pane Barták!”

Topič se vynořil ze dveří kotelny a tvářil se udiveně.

Copak?”

Neteče voda.”

Topič předvedl stejnou pantomimu jako kuchař. Doel ke zdi a otočil vypínačem. Výpadky elektřiny byly tady na horách tak běné, e způsobovaly téměř devadesát procent vech drobných nepříjemnosti a závad. Tentokrát nikoli.

Jo,” poznamenal topič, to bude v hajzlu nautila. Měl jste dát na mě, éfe, to čerpadlo u dávno chtělo vyměnit.”

Ale,” divil se vedoucí, to snad není takový problém, máme rezervní.”

Jo, to teda máme.” Z tónu, kterým to řekl, zazněla skepse.

Sám jste přece říkal, e je to práce na čtvrt hodiny.”

To jsem říkal.”

Takto udělejte.”

Topič strčil do úst cigaretu a zapálil si ji bez ohledu na zuřivý pohled kuchařův.

Pojďte se podívat…

Provedl vedoucího sklepem, slouícím za lyárnu a otevřel dveře. Bělostná pláč Landsingerova sedla připomínala nekonečnou severskou krajinu.

A teď mi řekněte, kde je ta zatracená studna.”

Vedoucí pochopil, e odpověď na tuhle otázku nebude

snadná.

Kdy se v podvečer hoteloví hosté vraceli domů, nabídl se zvlátní obrázek. Personál, včetně pokojské Alenky, rozestavěný na stráni nad hotelem zapichoval do sněhu tenké elezné dráty, pouívané Horskou slubou při pátrání po neastnících, zasypaných lavinami.

Dům il bez vody. Nebylo se kde umýt, splachovací nádre na toaletách zely prázdnotou. Hosté pochopili kalamitní situaci a jeden po druhém se vydávali na stráň, aby napichovali sníh lyařskými hůlkami bez ochranných talířků.

Pojďte sem, myslím, e to mám!” zvolal osmnáctiletý Zdeněk Valáek.

A skutečné, po deseti minutách se podařilo odházet sníh z krytu studny a do okrouhlé jámy ze skruí zasunout ebřík. O půl esté ponorné elektrické čerpadlo značky Nautila naskočilo. Hotel oil a nasával vodu jak vyčerpaný velbloud, který dorazil k oáze. ivotodárná tekutina zauměla ve sprchách, koupelnách i kuchyňském dřezu, kuchař přestal sakrovat a zase si tichounce hvízdal.

Večeře byla vynikající, skleničky s vínem o sebe jemně cinkaly. Chaty v Landsingerové sedle se pomalu chystaly spát. A bylo u hodně pozdě večer, kdy vedoucího Hlavsu napadlo, e mezi hosty chybí praský kriminalista.

Vozduch, vozduch,” ozvalo se z věe a poklidné prostředí starobylého hradu se rázem změnilo. Velitel hlásky svobodník Houdek se hnal nahoru za pozorovatelem Peterkou, třetí voják se usadil před polní telefon a vysílačku.

O majora se v tuto chvíli nikdo nestaral, připadal si tu trochu přebytečný a překáející. Opatrné přistoupil k ebříku, nahrazujícím dávno zřícené schoditě kamenné věe a zvolna stoupal nahoru. První patro z roubených klád, druhé, třetí, í ady u viděl nad hlavou oblohu. Jen těká elezná mří tu za bouří chránila pozorovatele proti zásahu blesků.

Vozduch!”

Rozumím, udejte cíl…

Následoval vodopád čísel, které daleko odtud jiní převáděli a zaznamenávali srozumitelnými údaji o typu, výce, směru, dálce i rychlosti…

Major evčík se podíval k obloze. Tam, nad umavskými kopci, přiblině v místech, kde probíhala státní hranice, se nízko nad lesem vznáel vrtulník … Vítr přináel jednotvárný hluk motoru. Ostí raketometů, zavěených pod trupem, mířila do Československa.

Typ Air Cobra, identifikační znaky tři pět sedm nula jedna…” svobodník Houdek nespoutěl z očí dalekohled. Peterka přiblíil ústa k mikrofonu. Major evčík měl v tom polorozpadlém hradním zdivu pocit oputěnosti a zranitelnosti. Samopaly proti palebné síle, která je schopná v několika vteřinách zničit obytnou čtvr. Vrtulník se zvolna pohyboval doprava, pak se zastavil s trhnutím, připomínajícím pohyb posunovaného vagónu. A znovu kopíroval hraniční čáru, tentokrát opačným směrem.

Jihovýchod sedm stupňů, est, pět. Výka nezměněna.”

Vítr evelil zasněenou umavou. Pak náhle zabouřil zvuk proudových leteckých motorů a nad korunami stromů se objevila dvojice československých stíhaček. Letounyzahřmé-ly nad věí starého hradu a po prudké obrátce oblétávaly hraniční čáru z opačné strany ne Air Cobra. Hláska u se nezdála tak osamělá a bezbranná. Bitevní vrtulník se zvolna, jakoby neochotné otočil a zmizel za obzorem. Stíhačky se jetě dvakrát mihly na pozadí tmavnoucí oblohy a otočily se zpátky do vnitrozemí.

Cíl odlétá směrem jihozápadním, výka sedmnáct a půl stupně, přibliná rychlost sto kilometrů za hodinu …”

A zase se na věi rozhostilo ticho a klid. Major evčík sl uvědomil, e přes studený vítr má koili vlhkou potem.

Pojcfte, můeme dolů,” řekl svobodník Houdek.

Sestupovali po ohlazených příčlích ebříku, Peterka zůstal nahoře pod ochrannou mříí.

Tohle,”, řekl Houdek a představil dalího člena hlásky, je Čeněk Malina. V civilu natěstí kuchař..

Od stolku s krátkovlnnou vysílačkou a telefonem se vztyčil dvoumetrový dlouhán v uniformě, která se na ném zdála poněkud krátká.

Svobodník nalil z jídelní misky vařící vodu do álků s kávou.

Byli jste na místě první, začal major evčík. Teprve potom přijel lékař a po něm nae výjezdová skupina. Nevzpomínáte si na něco, co by nám mohlo pomoct?”

Byl jsem v první chvíli rozčilenej. Řadu věcí jsem si vybavoval dodatečně, kdy u jsem zase seděl nahoře na hlásce. Třeba to, e motor gázu byl jetě dost teplý. Přitom mrzlo a foukal ledový vítr. Ten dokáe ochladit motor i pod kapotou za pár minut. Take se to muselo seběhnout chvíli předtím, ne jsme tam přijeli…”

Výborné,” poznamenal evčík.

Kdy jsem o tom tak dumal, napadlo mé, e jsem výstřel vlastně slyel. Bouchlo to přiblině v okamiku, kdy jsme přejíděli ovčí lávku. To je dřevěný můstek, co vede přes

potok.”

No jo,” poznamenal evčík s úsměvem. Ale to přece mohlo být cokoliv. Lovecká puka nebo patrona, kterou dřevorubci trhají pařezy …

Těko,” prohlásil svobodník. Pro hláskaře jsou toti ui děsně důleitý. Třeba v mlze, kdy jenom podle sluchu rozeznává typy přelétávajících letadel, odhaduje jejich rychlost I směr letu. Slouím tu u druhý rok a zvuky lesa mě nemůou zmást. Rozeznám dnes kulovnici od brokovnice stejné bezpečně, jako tetřeva od kukačky.”

Dobrá. Ale vrame se k té vradě..

Rlu jsem poslal do Jedlový pro doktora. Já zatím poloil toho člověka na přední sedadla a rozdejchával jsem ho. Hrozné pomalu mi docházelo, o co vlastně běí. Já původně vůbec neuvaoval o tom, proč zkrvavený řidič leí na volantu. Podvědomé jsem to odhadoval na bouračku. Ale potom, kdy byl vude klid a já se jen rytmicky a zhluboka nadechoval mi začalo docházet, e ten gaz přeci do ničeho nenarazil a rána v hlavě přeci nevypadala jako zranění po autohavárii. Najednou mě napadlo, e mu to musel provést někdo jiný a třeba je někde tady, opodál a sleduje mé. Nebyl to v té chvíli příjemný pocit. Alane, houkl jsem, hledej! Psa můj povel trochu vzpamatoval, začal pobíhat po okolí, on je jetě mladej, ale má za sebou sluný výcvik. Nic nenael.”

Co nábojnice? Neviděl jste ji tam někde leet?”

Vím co myslíte. Kriminálka z okresu se o to zajímala taky. Jene mé to v tu chvíli pochopitelně nenapadlo, věřil jsem, e len člověk v autě je jetě ivý a e ho moná zachráním. Pak

vechno rozoral Peterka tou rolbou, kdy přivezl doktora z nemocnice, sníh byl měkký, neujeděný, v něčem takovým se nedá nic najit..

Čas ubíhal, sluba na hlásce se střídala. Dva vojáci, z nich jeden se jmenoval Petr Netrefa a druhý Martin Dočkal, neslyně vpluli do světnice, v kuchyňce sloili zásoby potravin, které přitáhli z Jedlové. Netrefa zaujal místo na věi a Dočkal zasedl k vysílačkám.

Hlásím převzetí sluby na hlásce tři nula jedna.1’

Dlouhán Malina zapadl mezitím do kuchyně a v době neuvěřitelné krátké dokázal přinést na stůl mísu nádherné vonících bramboráků.

Vemte si u nás, jako v Racku to sice není…

evčík se zakousl do křupavé pochoutky, chutnala mu víc ne kdyby ji jedl v hotelu. Na kraj padla rychlá prosincová tma.

Pokuste se vybavit si dojmy, kratičké postřehy, třeba zdánlivé bez jakékoliv souvislosti, rozumíte?”

Snad jo,’ odpověděl tentokrát Peterka, který se po skončení sluby mohl připojit k rozmluvě. Svítilo sluníčko, ale mrzlo. Bylo dobře vidět… Jedlová pole pod kopcem, hřebeny hor… Pod strání klapal lepr, a sjezdovka vypadala jako mravenitě

Taky jste slyel výstřel?”

Ano. Byli jsme právě u lávky, to je tak deset minut od místa, kde stál ten gaz.”

Padl jen jeden výstřel?”

Bezpečně, víckrát to nebouchlo. Pak jsme ho nali, byl od krve, hroznej pohled. Pepík jako velitel mi nařídil, a seenu nějakou pomoc. A rychle. Tak jsem to vzal rovnou dolů. Teda, ona tu koluje povést o paerákovi, který tu skálu dokázal sjet na lyích. Málokdo tomu věří, ale já si často říkal, e by to stálo za pokus. Tak jsem to zkusil. Celkem to nic není, ono to jen tak divoce vypadá. Já jsem toti z Harrachova. Tam skáče snad kadej kluk. Seup to byl jako hrom. Kdy se člověk nepoplaí a nechce to v půli zastavit, je razdva dole. Tu rolbu jsem jim na chvíli zabral, patří správě lerpu, já neměl čas vysvětlovat, nač ji vlastně potřebuju. Tyhle mainky umím kočírovat z domova …”

Nikdo si nestěoval.”

Taky aby!”

Mládenci, já vám zatím dékuju,” řekl evčík, a pomalu vyrazím.”

Vyloučeno, soudruhu majore,” prohlásil svobodník Houdek, kam byste v té tmě chodil. Tady dokáou zabloudit l zdejí lidi. Vyspíte se u nás.”

evčík pokrčil rameny.

Nepřetritá sluba,” pokračoval Houdek, má jednu výhodu Vdycky jsou tu nejmíň dva kavalce volný …

Dobře,” souhlasil major, zůstanu.”

Vy jste nám dal,” uvítal majora vedoucí hotelu.

Prosím?”

Tady jste, váený soudruhu, na horách. Nemůete si jen tak odejít a nedat o sobě celou noc vědět. Moc nechybělo a Horská sluba měla kvůli vám poplach …

To mě mrzí.”

Natěstí mé napadlo zavolat vojákům. Ujistili mě, e spíte jak nemluvné. Co si dáte?”

Major evčík prohlásil, e nic.

koda, dneska si můete poroučet. Včera by to bylo horí. Zůstali jsme bez vody…

Topič Barták, bezpochyby člověk s největí zásluhou na výměně ponorného čerpadla, se přioural do místnosti.

My tu studnu známe jako svý boty a přece jsme ji hledali skoro dvě hodiny..

Váně?”

No jo. Píchali jsme drátama do sněhu a pořád marně. Já u měl chu vechno polejt benzínem a zapálit..

Neříkejte, to by snad byla koda ..

Já nemyslel hotel, ale zavátou louku v tom místě, kde asi je Śludna. Pak by ta břečka snad trochu roztála ..

Major zpozorněl.

Jak jste to povídal?”

Místo ouchání drátama jsem chtěl pouít benzín. lo by to rychlejc.”

evčík vstal od stolu.

Mohu si zavolat?”

Hlavsa přikývl.

Diky. Atomu topiči…

Bartákovi?”

Jo, panu Bartákovi jednou koňak, ten nejlepi, jaký máte. Na mne, prosím ..

Udivený vedoucí vytáhl z barové skříně láhev Curvoasieru a naplnil číku s ozdobnou iniciálou Napoleona.

Bude to za sedmačtyřicet korun,” poznamenal varovně.

V pořádku,” souhlasil major. O chvíli později měl na drátě operačního důstojníka okresní správy SNB.

Co potřebujete, soudruhu majore?”

Plamenomet. Tedy vojáka s plamenometem, samozřejmé.”

To by chtělo zavolat vojenský útvar.”

Ano. Ale kde já mám tady shánět vojenský linky a čísla a s kým se domlouvat? Vdy ani nevím, u jaké jednotky mají plamenomety ve výzbroji. Pomozte mi, nutně bych to potřeboval.”

Pokusím se a dám vám vědět.”

Teď je deset,” pokračoval evčík. Kdyby tak do odpoledne mohl být v hotelu Racek …

*

Za zatáčkou zasněené horské cesty, v místech, kde před dobou velmi nedávnou dolo k loupené vradě,se shromádila skupinka pracovníků okresní správy SNB. V bezpečné vzdálenosti od nich dva vojáci v ochranném obleku a přílbách.

Můete začít,” kývl na ně rukou major evčík.

Pojistka plamenometu cvakla.

Oheň vyrazil z trysky se zlověstným hučením a tající sníh se bleskurychle měnil v páru. Lavina horkého vzduchu udeřila přihlíející do tváří jako dech otevřené pece. Pod zledovatělou vrstvou prosincových závějí se rozbublaly drobné potůčky. Horký vzduch se tetelil nad silnicí. Sněhová pokrývka se začala trhat a pod ní se objevovala zvadlá, doutnající tráva.

Plameny olízly závěj u příkopu a odkryly syčící bláto.

Děkuji vám, mládenci, to zatím stačí,” zvolal evčík.

Kriminalisté se sklonili a začali prohledávat terén, zčernalý a páchnoucí petrolejem. Centimetr po centimetru, metr po metru. Rozpálené bláto zvolna tuhlo, a měnilo se v ledovou tří.

Jestli měl revolver,” poznamenal kdosi, tak je to stejně zbytečný.”

Nikdo na to nic neřekl, to věděli vichni. Uplynula hodina, pak druhá. Začínalo se eřit.

Co se dá dělat,” povzdechl si, necháme toho.”

Pojďte sem!” vykřikl technik. Myslím, e jsem to nael!”

Seděl na bobku v rozbředlém blátě příkopu. V oehlém trsu staré trávy se leskla drobná lutá nábojnice. Ráe sedm pětaedesát.

*

Hlavsa seděl za stolem a vyplňoval výkazy. Majorův příchod ho sotva přinutil zvednout hlavu.

Klidně se posaďte, za chvilku to budu mít hotový…

evčík usedl.

Abych nezapomněl,” pokračoval Hlavsa v monologu, co se těch lyí týče. Kdy budete potřebovat sjezdovky, v lyárné v první kóji najdete moje rosignoly. Jsou u trochu vymlácený, ale jezdit se na nich dá. A na polici nahoře jsou k nim boty. Červený kastingery. Nohu máme stejnou, mělo by vám to pasovat…”

Třiačtyřicet, napadlo evčíka. Kolik dospělých chlapů má stejné číslo bot! Ten, kdo zastřelil provozáře, například taky…

Hlavsa sklapl sloku s účetní uzávěrkou.

Pardón, já se ani nezeptal, co máte na srdci?”

U jste to uvedl soudruhům z okresní kriminálky. Ale chtěl bych si to znovu ověřit. e provozní Novák poveze na potu do Jedlové trbu, to věděli v hotelu prakticky vichni. Hosté i zaměstnanci…”

Nejen oni,” poznamenal Hlavsa.

Jak to myslíte?”

Bral s sebou trbu z Bednářky a tuím ze Skokanovy boudy, tam to tedy museli vědět taky.”

Ovem.”

Asi hodinku před tím, ne vyrazil, volal dolů na potu. Aby si ověřil, jestli tam náhodou není zavřeno. Kdy tady řádí pár dní metelice, můe být vechno jinačí…

Dobře, ale je to monost nereálná, spí jen teoretická …

Jak myslíte,” podotkl Václav Hlavsa.

Znáte své hosty natolik, e byste mi o nich mohl poskytnout stručnou informaci?”

Tomu se dříve říkalo reference, e? usmál se Hlavsa. Dobrá, vezmeme to od podkroví. Frantiek Masák a Jitka Marouová. Párek, prý mají před svatbou. Zakoukaný jsou do nebe dost, na sníh za tu dobu vylezli sotva třikrát, dokonce i snídani ji ten hoch nosí nahoru do pokoje …

Hlavsa během řeči nalil do malých likérových skleniček bezbarvý nápoj. Major ani neprotestoval.

O číslo dál nějakej Valáek. Osmnáctiletej kluk. Osamocen jak kůl v plotě, s nikým se nebaví. Nějak mi nesedí, víte?”

Proč?”

Protoe v tomhle věku se jezdí na hory bud s partou, nebo s nějakým děvčetem, ale rozhodné ne sólo. Navíc jednolůkový pokoj v naem hotelu není nejlacinějí. Zkrátka, ten chlapec ml nějak nejde do figury.”

Chápu.”

Pak je tu pan Marlk s rodinou. Dvě malý děti, on je spf na pivo a na spaní po obědě, ne na velký sportování. Kruinoví u vedle Vaňkovi jsou tu bez děcek, zřejmé přátelé z Prahy, mllujou kanastu, co myslím říká ve. Zato pan Mráček bude pěkný ptáček …

Kdopak je pan Mráček?” usmál se major.

Ale takový feák. V kadé situaci perfektně oblečený, k přítomným dámám a starosvětsky galantní, prosté vzor dokonalosti. Jen ty ručičky má trochu moc hladký, zejména kdy do nich dostane baliček karet. U dost dlouho dělám v brani, abych valchaře poznal na první pohled. Kdy jsem zjistiI, e láká hosty z turnusu, aby si s ním zahráli vočko-tedy jedenadvacet, e určitě vyhrajou, vzal jsem si ho stranou. Jestli jste si sem přijel odpočinout, povídám, nic proti tomu. Ale jestli si myslíte, e mi budete dělat z podniku hazardní hernu, Ink sbalte kufr a vyklidíte pokoj. Vzal si to k srdci a od tý doby dává pokoj…

Výčet pokračoval dál. Lidé v Racku byli normální hosté, nic neobvyklého v hotelových prostorech. Jene, proč by měl vrah vypadat nějak neobvykle, pomyslel si evčik.

Zase nadcházel večer a znělo cinkáni příborů v hotelové restauraci, opět uplynul jeden cenný den. Podle staré kriminalistické poučky to, co se nepodaří objevit v prvních hodinách vyetřování, můe stát později týdny a měsíce práce. Čas nejen kreslí krásným dívkám do tváří vrásky, ale také od nepaměti pracuje pro pachatele.

Dveře kanceláře se otevřely a dovnitř vtrhl mohutný chlap v lesácké kamizole a s hustým ojíněným plnovousem.

Nazdar vespolek,” zahlaholil.

To je ná místní umavský Krakono,” představil ho Hlavsa. Jmenuje se Jirka Vávra.”

Těí mě,” pravila huňatá obluda a v očích jí vesele zajiskřilo.

Piju borovičku,” dodal nevinně.

Skříňka s cedulkou personál se otevřela jako trezor za jeho dveřmi se skrývá poklad. Rosignolky, kastingery, lehoulinké, tvarované sjezdařské hůlky. Major evčík podobně dokonalou í

výbavu nikdy v ivotě neměl a tak si tecf připadal trochu jako řidič trabantu, jemu někdo dovolí usednout za volant závodního ferrari. Zlehka se nazul do rozepnutých bot s tím, e civilní věci si sveze dolů v batohu a v nástupní stanici vleku se přestrojí. Za necelé tři hodiny měla v budově okresní správy začít porada vyetřovatelů.

Klap, klap, klap. Bezpečnostní vázání se zakouslo do podráky, přezky bot sevřely nohu do dvou třetin lýtka.

Major evčík se pomaličku rozjel.

První nesmělý oblouk, druhý třetí. Pak se pod pičkami lyí objevil slalomový svah, a se evčík zajíkl. Ale současně pocítil kus klukovského nadení. Vítr zasvitěl okolo uí, staré lyařské automatismy zafungovaly. Smyk doprava, pro-lápnutí boule, mírný skok do levotočivého smyku. Bylo to báječné. Na první příčné cestě major zastavil, aby si prohlédl ten krpál pod sebou. Zdálo se mu neuvěřitelné, e to dokázal vylapat nahoru pěky, kdy sem přijel.

Potom se znovu odpíchl a řítil se bez ohledu, e ho do očí bodaly krystalky padajícího sněhu

Dole pod kopcem se mu třásla kolena, ale cítil se astný. Pohlédl na hodinky a nabízenému pokuení neodolal. V okénku pokladny si koupil lístek na cestu nahoru, po tříminutovém čekání ho skřípějící kotva táhla zpátky do kopce.

Jak se vám tu líbí?” zeptala se partnerka, náhodně přidělená na řádek lyařského vleku.

Báječné,” řekl upřímně.

No,” oponovala, já nevím. Panují tu hrozné poměry. Nedávno tu někoho zabili, slyel jste o tom?”

Ne,” odsekl major.

Po zbytek cesty zůstala zticha.

Jetě jednou,” řekl znovu u okénka dolní stanice vleku. Myslel to jaksi do třetice. Kdy vyjel nahoru a podíval se na hodinky, zjistil, e poradu na správě klidně stihne. Pětiminutový sjezd a patnáctiminutová cesta nahoru. Pohodlně se to dá zvládnout třikrát za hodinu.

Ovem, napadlo ho vzápětí. Vzpomněl si na zvlátní úsměv h pokrčení ramen, kdy vedoucí hotelu vysvětloval, e podezření na zaměstnance poty je pouze teoretické. Nikoliv. Tímhle vlekem se mohl dostat na místo činu z městečka prakticky kdokoliv a jetě by mu vybyl čas na to, aby vykouřil těch osm ČI kolik cigaret.

Člověk zbavený lyařského krunýře si připadá lehounký a svěí, jakoby omládlý. Major kráčel směrem k Jedlové a snail se vít do situace člověka, který v pronajatém hotelovém pokoji chce ukrýt sedmdesát tisíc korun. Balíček je to nevelký, pravda, ale v dané situaci nebezpečný jako nálo dynamitu. Kam s ním?

Ukrýt ho někde na neutrálním místě v hotelu tak, aby ani v případě náhodného objevení nevrhal na pachatele podezření? Snad, ale má to spoustu háčků. Kdy Bezpečnost něco podobného objeví třeba na krytu nádre na vodu splachovad-la, nejspí si to pečlivě pohlídá a trpělivě počká, a si přijde vrah peníze vyzvednout. To je jednoduchá úvaha, která musí napadnout i nejprimitivnějího pachatele. Tak co tedy? Je letě jedno řeení, prostinké a samozřejmé …

Major míjel budovu poty. Podíval se na hodinky. Dosud mu zbývalo patnáct minut k dobru.

Místnost voněla klihem, kterým se na balíky lepí průvodky.

Dobrý den,” řekl a rozevřel sluební průkaz. Slečno, mohla byste zavolat vedoucího …

Úřednice od přepáky se zatvářila poplaené a o chvilku později přivedla starího mue s brýlemi, zvednutými do čela.

čím mohu slouit?”

Potřeboval bych vědět, jestli v úterý po jedenácté hodině-moná i ve středu ráno odtud někdo neposílal balíček. Nezáleí na tom kam ..

Vedoucí zaváhal.

Já měla slubu,” zvolala iniciativně úřednice. Pamatuju, e paní Velebná posílala synovi do Roudnice velkou krabici. S vejslukou ze zabíjačky, to dělá kadý rok …

Zajímali by mé spí rekreanti, hosté z Racka nebo Bednářky…

Kdy ty já neznám,” připustila slečna zklamané. Vedoucí se konečně odhodlal, e i v rámci pečlivě dodrovaných předpisů můe vyjít Bezpečnosti vstříc.

Tak se na to podíváme, ne?” navrhl a rozevřel velkou knihu…

čtrnáctého, ne a patnáctého. Co tady máme. Kilo sedmdesát, adresa Barbora Kočová, Praha 5, Holečkova ulice 42…

Ale já si to pamatuju,” vyhrkla úřednice, posílal to takovej mladíček.”

Je tam jméno odesilatele?” zeptal se s hraným klidem major.

Ano pochopitelné, vdy to bylo doporučeně. Posílal to nějaký Zdeněk Valáek…”

Chviličku se v místnosti rozhostilo takové ticho, e bylo slyet dokonce i tikot hodin, zavěených na zdi.

Potřeboval bych volat Prahu,” řekl evčík, bleskové.”

To máte jednoduchý,” odtuil vedoucí, od loňska jedeme na automat. Stačí vytočit nula devět čtyřicet dva.”

*

Chce to řídit?” zeptal se kapitán ubrt.

V ádném případě, to je vae záleitost. Má role je tu pouze pomocná.”

Potom byla zahájena vyetřovací porada. Místnost se brzy zaplnila cigaretovým kouřem. ubrt přečetl pitevní protokol.

Projektil vnikl do mozku levou spánkovou kostí a na protějí straně lebky se zarazil o zesílenou nadočnicovou klenbu. Rozsah pokození mozku byl kritický, smrt nastala okamitě, ani bezprostřední lékařská pomoc nemohla na následcích výstřelu vůbec nic změnit..

Vyetřovatelé a operativci neměli ádné poznámky ani dotazy. Potom hovořil o své práci odborník na balistiku.

Projektil předloený naí laboratoři k prozkoumání byl natolik pokozen, e jediná seriózní hodnota, kterou můeme nabídnout, je ráe střely sedm pětaedesát. Vekeré ostatní Identifikační znaky jsou nedostatečné. Poněkud jiná situace se ovem nabízí v případě nábojnice, předloené naí laboratoři jako předmět doličný číslo dvanáct. Nábojnice byla vystřelena z automatické pistole se systémem vyhazování typu rnauser a znaky po zápalníku a vyhazovači jsou zachyceny tak jasně, e bezpochyby umoní individuální identifikaci, pokud nám, pochopitelně, bude přísluná zbraň předloena …

Major evčík si do zápisníku nic nepoznamenával. Větinu uvedených faktů u znal, ale bylo nutné vechno zopakovat pro přítomné operativce, shrnout, aby závěry, které z takové porady vyjdou, byly objektivní.

Ohledání místa činu. Staené rolety a snímky z fotodokumentace promítané na stříbřité plátno.

Pak se místnost opět rozjasnila a kapitán ubrt přistoupil k rozdělení jednotlivých vyetřovacích verzí.

A - Pachatel patří bud k personálu nebo hostům hotelu Racek. Řízením této varianty je pověřen major evčík.

Verze B - Pachatel je někdo z okruhu zaměstnanců poty…

Verze C - K přepadení dolo náhodné a bez přípravy, z okamitého popudu …

Mnoho cestiček má vyetřovací labyrint na začátku případu a kadou z nich je nutno projít a docela nakonec, třeba jen proto, aby se zjistilo, e je slepá. A právě z těch neplatných pokusů a uzavřených cest pak vylučovací metodou zbude hlavní a základní směr celého případu, brána k pachateli…

Major evčík byl celkem spokojen. Přidělenou variantu povaoval za nejpravděpodobnéjí, i kdy dálnopisné zprávy hovořily o dosavadní bezúhonnosti vech hotelových hostů. A na jednu výjimku. Jistý Vlastimil Mráček byl před pěti lety odsouzen na est měsíců podmíněně za příivnictví. Nahlédnutí do jeho spisů ukázalo, e Mráček tehdy il ze zisku nezákonně provozovaných hazardních her a nebyl nikde zaměstnán. Po odsouzení si nael místo účetního v autobazaru a od té doby nejsou na jeho chování ádné stínosti.

Major evčík se přihlásil o slovo, hovořil o moných způsobech, jimi se pachatel mohl zbavit, tedy pochopitelně na čas zbavit, uloupených peněz. Zmínil se o své návtěvě poty.

Jistý Zdeněk Valáek,” řekl, host hotelu Racek, posílal pouhé dvě hodiny po přepadení do Prahy balíček o váze jednoho a půl kilogramu

Chvilku nastalo v místnosti překvapené ticho. Zajít na potu mohlo operativce okresní správy napadnout taky.

Mladičký podporučík vyhrkl:

To přece nemůeme nechat jen tak! Balík je nutno okamitě zadret a poádat prokurátora o souhlas k prohlídce …

(jMáte naprostou pravdu,” řekl major evčík. To u je vechno, pochopitelné, zařízeno.”

*

Odpoledne leel hotel Racek v mlze, z ní se tu a tam vynořovaly postavy lyařů, trochu neskutečně a tajuplně.

Major pečlivě očistil vypůjčené lye od zledovatělého sněhu a zavřel je do skříňky vyhrazené pro personál. Hotel vypadal oputěné.

Strčil do zámku pokoje klíč, ale ten se odmítl otočit. Major si bezpečně pamatoval, e před odchodem zamykal. Stiskl kliku a otevřel. Na pečlivě ustlaném lůku seděla černovlasá dívka a obličej si zakrývala dlaněmi.

Co tu děláte?” zeptal se poněkud rozpačité.

Čekám na vás,” odpověděla Alena Hajnová, která v hotelu Racek dělalala děvče pro vechno, pokojskou, recepční, pomocnou sílu v kuchyni, jak kdy.

Slzy na její tváři majora překvapily jetě víc ne dívčina přítomnost.

No tak, povídejte, co vás trápí…

Kdy my jsme se měli brát.”

Kdo my?”

Já a Pavel Novák. Tady o tom nikdo nevěděl. Nechtěli jsme, aby kolem toho byly řeči, chápete?”

Rád bych,” poznamenal evčík. Tak radi zkuste vyprávět od začátku. Kdy jste pana Nováka poznala ..

Kdy sem nastoupil z tý Prahy. To je víc jak rok. Tenkrát jsem u éfa na stole viděla jeho papíry, tak jsem do nich nakoukla. Sedmatřicet let, svobodný, to by mohla bejt, řekla jsem si, partie. Myslela jsem v legraci, pochopitelně. Ale pak imn Pavel přijel a skutečně o mne začal stát. Vyprávěl mi o sobě, taky to neměl vdycky lehký, dívka s kterou léta chodil se zabila při autohavárii. Zkrátka najednou to začalo vypadat na váno a já v tom lítala a po ui…

Chápu, tak to chodí,” pravil major neutrálně.

Počkejte, ono to nebylo tak jednoduchý. On o tom nikdo naváděl. My to museli tajit..

Proč?”

Vy neznáte Hlavsu. Vypadá, e je náramnej kamarád, ale jako vedoucí dovede bejt pes. Nikomu nic neodpustí, spí naopak. A nějaký intimní vztahy mezi personálem, to je proti vtom jeho zásadám. Kdyby věděl, e s Pavlem něco mám, musela bych si hledat místo jinde, to nám bylo jasný …”

Jaký byl Pavel Novák člověk? Vy jste ho asi znala nejlíp …

Bezvadnej.” Zachmuřená dívčí tvář se na okamik rozjasnila. Náramné vtipnej. Měl jste pocit, e se s ním nikdy v ivotě nemůete nudit. Taky se nebál nikomu říct, co si o něm myslí. Dokonce i panu Němcovi, to je ná kuchař. Okolo něj chodí I Hlavsa po pičkách.”

Vyprávěl vám něco o příčině, kvůli ní odeel z Prahy sem, do hor?”

Ono to bylo trochu jinak. Konflikt, který měl v Interhotelu byla spí záminka. Pavel chtěl stejně dávno odejít z Prahy. Od lý doby, co se mu zabilo děvče, tak mu je tam vechno připomínalo, vdy spolu chodili hrozné dlouho ..

A teď,” řekl major, jen úplné orientačně. Máte podezření na někoho, kdo by měl důvod vaeho přítele zabít? Nebo kdo by to byl schopen udělat? Můete se mi svěřit, ádné závěry z toho vyvozovat nebudu, pokud to bude nepodloená domněnka.”

Znovu se rozplakala.

To je těký,” zaeptala do kapesníku. Jenom tolik vím, e vodoucí Hlavsa neměl Pavla moc rád. Pavel sem přiel s větí kvalifikací, ne má Hlavsa. Časem by tenhle podnik určitě vedl

on…”

Major neříkal nic.

Toti, proto jsem za vámi vlastně přila. Chtěla jsem vám to povědět. Ale a to provedl kdokoliv, nenechte ho dlouho běhat

na svobodě…”

Myslím,” řekl evčík doprovázeje dívku ke dveřím, e na lo se můete spolehnout.”

Pak se, jak byl oblečený, natáhl na postel a hleděl do stropu. Tak Václav Hlavsa, uvaoval, ono se toho hodné napovídá. Jako s tou romanticky zahynuví láskou Pavla Nováka. Podle poslední informace, která dola z Prahy, platil Pavel Novák dvěma různým enám alimenty na dvě děti a pokud bylo kriminalistům známo, ádná z těchto svobodných maminek nezemřela při dopravní nehodě.

Ś

Skříňová Avie, rozváející balíky, stála ráno na dvoře poty. Dva zaměstnanci spojů zvolna a promyleně srovnávali v kabině náklad. Podle ulic, kterými povede jejich pravidelná trasa, podle adres a průvodek. Zabouchli dveře a nasedli do kabiny. Vtom se objevil vedoucí a postavil se vozu do cesty.

Copak, něco jste zapomněli?”

Zavrtěl hlavou.

Půjčte mi průvodky.”

Ruka z okénka mu podala doručovací sloku. Vedoucí zběné přelétl dlouhý seznam jmen.

Tohle zpátky,” ukázal a zakrtl kolonku.

Řidič zaklel. Chvilku se závozníkem přehrabovali náklad a pak vytáhl balíček o velikosti větí bonboniéry.

Děkuji, můete jet.”

O pět minut později zamkl vedoucí zadrenou zásilku do plechové skříně. Přibliné ve stejnou dobu si dal prokurátor pečlivě zopakovat vechny důvody, pak usedl za stůl a podepsal souhlas, opravňující pracovníky Bezpečnosti zadret a prohlédnout potovní zásilku, adresovanou Barboře Kočové, Praha 5, Holečkova 42. V půl jedenácté se kriminalisté dostavili do nevelké kanceláře. Vedoucí otevřel dveře plechové skříně. Balíček vypadal naprosto vedné.

Dvanáct uzlů na provázku, běný balicí papír, pod ním červená krabice.

Uvnitř pod víkem leela v polystyrénovém obalu brouená vázička. A u ní list dopisního papíru:

Milá Barborko, posílám Ti dárek k narozeninám. Proč jsi nepřijela? Čekám tu na tebe u celý týden, na Bednářce o tobě nevědí, prý nikoho z Prahy před vánocemi ohláeného nemají. Nebo se na mne pořád jetě zlobí? Proč, Barborko? Vdy já…

JBHl sH gm fk^HHHMHV

Jsou otázky, na které nedovedou odpovědět ani pracovníci Bezpečnosti. Čert ví, proč se Barbora Kočová zlobí a konečně co je nám do toho.

Nedotčený dopis se vrátil zpátky k vázičce do krabice a provázek byl Znovu zavázán na dvanáct uzlů. Jetě tý den odpoledne byl balíček doručen do Holečkovy ulice. Dívka, která podepisovala jeho přijetí, byla bezvýrazná sedmnáctiletá blondýnka a doručovateli za to, e vylapal do třetího patra, dala dvě koruny tuzéru.

No jo, dy jsem si to mohl myslet,” poznamenal major evčík při četbě dálnopisu.

*

Hotelovou halou zavoněla káva. Racek snídal. evčík si před deseti minutami uvědomil, e u dlouho tak nehorázně nezaspal. Rychle zamířil ke svému maličkému stolku za výčepem. Tam, na protějí idli, která obyčejně bývala volná, seděl Krakono. Tedy zaměstnanec lesní správy Jiří Vávra.

Zdravíčko, nebudu překáet? Stavil jsem se jenom na grog.”

‘ Ani v nejmením,” usmál se major.

Chvilku nezávazně klábosili o horách, o počasí a lyování. Krakono dopil, rozafným pohybem si utřel vous a prohodil:

Jestli si chcete zajezdit, tak to nevodkládejte. Tohle počasí dlouho nevydrí.”

Nepovídejte, v rádiu slibují, e bude krásně a do neděle. Nulová izoterma estnáct set metrů, ideální podmínky.”

No nevím, podle čeho se říděj v rádiu. My tady ádný druice nepotřebujem. Koukněte na Havraní vrch. Můete tam rozeznat kadej strom a z toho nic dobrýho nekouká. Mimo to, fořtův kohout kokrhal v matali. Take je to tutový,” uzavřel Jiří Vávra svéráznou prognózu.

Major evčík chtěl vojáky na vidové hlásce navtívit a nazítří, ale jestli se Krakonoova předpověď vyplní a přijde nějaká mizérie, bylo by lépe zajet tam hned. Nevěděl přesně proč, ale měl dojem, e právě na tom majáku, čnícím nad mořem umavských lesů, se jetě můe dovědět něco, co mu stále chybí do mozaiky událostí.

Váení,” zahřímal Václav Hlavsa ze dveří kuchyně. Kdo nebude chtít oběd, a laskavě zvedne ruku…

evčík se přihlásil jako první a měl přitom pocit koláčka. Nebyl sám, v tomhle počasí se téměř nikomu jaksi nechtělo opoutět sjezdovku v nejlepím.

Pastičky sklaply na pičkách běeckých bot, sníh pod skluznicemi zaustil. Okolo se v zimním sluníčku vyhřívala umava. Poklidné a mírně.

Major jel úzkou běeckou stopou, za necelých dvacet minut byl u rozcestníku a zahnul doleva.

Nad cimbuřím hradní zříceniny se vznáel kouř. evčík zabouchal na dveře. Ozval se hněvivý těkot.

No tak, Alane, ticho! Pojďte dál,” ozvalo se zevnitř, je otevřeno.” Vojín Martin Dočkal měl slubu u stolku s telefonem a vysílačkou, z kuchyňky vykukoval dlouhán Čeněk Malina.

Dobrý den, chlapci,” řekl major evčík a podal oběma

ruku.

Jestli jste přiel za Peterkou nebo Houdkem, máte smůlu, soudruhu majore. Vysadil nám telefon, tak li zjistit poruchu h spravit vedení…

Major zaváhal.

Ale jestli máte trochu času, můete na ně počkat. Telefon u funguje, musejí se co nevidět vrátit. Zvlá, kdy čeněk peče králíka. Dáte si s náma, ejo.”

Mám objednaný oběd v hotelu,” zalhal major, nebudu vás vyjídat. Jeden králík je pro pět lidí stejně málo.”

čeněk peče dva,” pravil Dočkal.” A kromě toho nemůete pozvání odmítnout, protoe za nepřítomnosti svobodníka Houdka tady velím já.”

Major se cítil jako omládlý mezi dvacetiletými, jakoby mezi nimi neleelo téměř čtvrt století věkového rozdílu. Prima kluci.

Tenkrát,” řekl, kdy se to stalo, jste měli slubu taky v téhle sestavě?”

S tím rozdílem, e u telefonu seděl támhle Čenda a v kuchyni jsem pro změnu vařil já. Petr Netrefa byl nahoře na věi stejně jako dneska.”

Mohl bych se tam za ním podívat?”

Proč ne, ale dejte pozor na ebřík, snadno se dá spadnout.”

Podruhé stoupal major evčík po provizorním schoditi prastaré věe. Za střílnami ve zdi zvolna klesaly vrcholky

stromů.

První patro, druhé a konečně vrchol s velikou, pečlivě

uzemněnou eleznou mříí nad hlavou. Kývl na pozdrav vojákovi. Petr Netrefa na chvilku odtrhl dalekohled od očí.

Jestli si chcete prohlídnout okolí, vemte si tohle druhý sklo.”

Major si přehodil řemínek těkého vojenského triédru přes krk a srovnal vzdálenost okulárů. Bylo báječně jasně vidět, jak u Krakono hlásil u snídané. Na jihozápadě zářila kulisa bavorských Alp.

Jene major sem nevylezl, aby obdivoval krásu velehor-ských velikánů.

Otočil se směrem, kde předpokládal, e leí hotel Racek. Dřevěný triangl pomohl s orientací. Spatřil kousíček sjezdovky a hned vedle hřeben hotelové střechy. Trochu málo. Pokud si sliboval, e odtud uvidí i cestu a místo činu a e tady nahoře mohl být očitý svědek celé události, bylo to bláhové.

koda,” prohodil spí pro sebe.

Mládenec v uniformě chápal, o co majorovi lo.

Vidět tam není, ale kdy fouká správnej vítr, tak je docela sluné slyet.”

Tehdy ráno byla slyitelnost dobrá?”

Ve čtyři ustala vánice a na vymetený obloze svítily hvězdy. Něco po čtvrtý vyrazila z Jedlový sněhová fréza. Dvě hodiny to trvalo, ne se dostala k Racku. Potom na sjezdovce rachotily rolby, aby se to tam nemuselo ulapávat a aby mohli v devět spustit lepr. Vlek se rozjel chvilku po osmý. Horní kolo parádně skřípe, mělo by se promazat. Pak se na chvíli zastavil, asi bylo třeba vyměnit nějakou kotvu. Před devátou začal na vleku normální lyařský provoz. V jedenáct nastartoval na Racku gaz. Chytil snadno. Toti vedoucí Hlavsa má svou zásadu. ádný fridex, ádná nemrznoucí směs. Před jízdou se do chladiče nalejou dvě konve teplý vody, motor se ohřeje a blafne snadno jako v létě. Jen se musí dát pozor, aby to za mrazu nikde dlouho nestálo a večer se nesmí zapomenout vodu vypustit… No, to jen zdruju, take pak se gaz pomalu rozjel, na redukci a jak říkali kluci, měl řetězy… Potom zastavil, motor zmlkl a práskl ten výstřel…

Jak dlouho po zastavení?”

Řekl bych, e bezprostředné. Pár vteřin. Tak jsem to uvedl i do svědecké výpovědi. Já pochopitelné neměl tuení, co se děje, tohle jsem registroval spí podvědomě, i to, e se v následující půlhodině krabala do kopce rolba. Ani ve snu mé nenapadlo, e ji kočíruje Ría.”

Major mlčel. Snail se taky zaposlouchat do zvuků, táhnoucích se nad korunami lesů. Klapot lyařského lepru rozeznal, ale připadal mu nesmírné vzdálený. To horizontální kolo, které mu před nedávném připomnělo popravčí vrch, u asi přeci jen někdo namazal. Bzučení auta, stoupajícího po serpentinách, změna tónu při řazení. Potom zvlátní vzdálené klinkání.

Co je to?”

Zvon z kostela v Klosterbachu,” vysvětlil vojín Netrefa. Vzdunou čarou asi třicet kilometrů na druhý straně hranice. Asi tam někdo umřel…

Ve sporáčku hučel oheň, co major přijal s povděkem, neboř i za tu slabou půlhodinku na věi stačil pořádně promrznout. Králičí pečeně nádherně voněla.

Musíte jetě chvíli počkat,“‘omlouval se Čeněk Malina. Nic není horího, ne maso, který nejde od kostí…”

Králík jako oběd na vojně, to je dost nezvyklé.”

U nás ne. Chováme si je tu sami. Od lesáků dostáváme seno, z roty občas přitáhneme pytel tvrdýho chleba, po tom přibývají před očima. Co budeme zatím dělat,” zamyslel se Malina, ne se nám to upeče. Soudruhu majore,” zeptal se s náhlým zájmem, hrajete achy?”

Ano, trochu,” přiznal se evčík skromné. Popravdě řečeno, hrál rád a poměrně dobře, před lety byl dokonce členem krajského achového klubu.

Prima, aspoň nám to lip uteče.”

Malina vytáhl ze stolní zásuvky achovnici a vysypal na ni figurky.

Z který ruky chcete?”

Major ukázal na vojákovu sevřenou levačku, ukrývající černého pěce. Rozestavili figury a hra začala. Na královské otevření reagoval evčík obranou jezdců, kdysi velmi oblíbenou slavným Aljechinem. Tahy se střídaly s nezávaznou lehkostí, známé otevření bez problémů přelo do střední hry.

Moment,” řekl major a zapálil si cigaretu, tohle stojí za zamylení.”

Z materiálního hlediska byla situace vyrovnaná, ale postavení v jeho prospěch moc nesvědčilo. V těsném sevření bílých

figur se mu nenabízel ádný rozumný tah. Naopak, kadý pohyb vypadal na nepříjemnou ztrátu. Postupem o jedno políčko nakonec nabídl výměnu pěce na královském křídle. Malina ji nepřijal, zaútočil bez ohledu na hrozící ztrátu věe. Major získal kvalitu, ale ochranný val před jeho králem byl dokonale rozbit.

,,ach, pravil Malina, kdy zapojil do útoku dámu.

Tak tohle u za zamylení nestojí,” konstatoval evčík a poloil vlastního krále na znamení, e se vzdává.

Poslyte, kde jste se naučil tak výtečně hrát?”

Ale,” voják mávl rukou, teď u to není ádná sláva. To se musí hrát soustavně. Kadodenně. Jako kluk jsem býval lepí. Jetě před dvěma lety jsem byl dorostenecký přeborník Severočeskýho kraje.”

Proč jste to neřekl? Aspoň jsem si mohl dát větí pozor…

Malina se usmál.

Vdy vy sám jste povídal, e to hrajete jen tak troičku. A přitom jste velmi dobrej. Jsou přece věci, který se neříkaj, kdy se nikdo neptá.”

* ? *

Peterka s Houdkem se přiřítili celí ojínění, přinesli s sebou závan předvánočního mrazu a vůni lesa. Měli hlad jako vlci. Líce cinkaly o eusy, králičí pečené se měnila v hromádku kostí.

Teď si Alan trejchne.”

Bacha, kluci, dutý kosti mu nedávejte, na to je jetě moc malej.”

Seděli na idlích, Čeněk Malina vařil ve veliké konvici vodu na kávu. Rozhovor se zvolna, téměř nenápadné stočil na loupenou vradu. Znovu vechno převyprávěli.

Kadá maličkost mě zajímá, a vám třeba připadá sebevíc nicotná,” pokusil se major chytit aspoň onoho pověstného stébélka naděje.

No třeba,” nakousl Houdek, ale to s tím asi váně nesouvisí.”

Prosím, jen to povězte ..

Kdy tam přijela kriminálka, ptal jsem se soudruha, který

se mi zdál, e vechno řídí, jak dlouho tam nechá toho gaza stát. Nejdřív mi skoro odsekl, e tak dlouho, jak bude třeba. Kdy jsem mu vysvětlil, e v chladiči je obyčejná voda, poděkoval mi za upozornění a poslal na ten vůz přednostně technika.‘1

Otázky a odpovědi a pořád samá voda. Čas letěl, pak se rozřinčel telefon, hláska vzdálená padesát kilometrů směrem severozápadním oznamovala přelet sportovního letadla NSR přes nae území. Bylo nařízeno zvýené pozorování, co, jak usoudil major, je nejspí něco mezi bojovou pohotovostí a poplachem. Svobodník Houdek se hnal nahoru na vě, Malina usedl k vysílačce vedle Dočkala.

Telefon a krátkovlnná stanice spojovala osádku malého dřevěného domku v rozvalinách hradu s útvarem. Hlásky střídavé oznamovaly kurs letu; upozornily na plameny, lehající z motoru.

Dočkal zakresloval jednotlivé údaje do podrobné mapy.

Hledá, kam b/to posadil,” poznamenal Malina. Jestli neztratí vejku, nebo mu to neblafne víc, mohl by se dostat a k Horní Skalici.”

Operační středisko tábu, kterému se podařilo spojit s pilotem pokozeného letadla, mu předalo stejnou radu. K rozlehlé zasněené louce u podhorské vesničky přijely dva pohotovostní poárnické vozy a terénní gaz pohraniční stráe téměř ve stejnou chvíli, kdy letoun ztěka dosedl na zem. Hektolitry dusivé pěny dopadly na kapotu hořícího motoru a pilot se vysoukal z kabiny s mrtností člověka, který si dovede představit, jak vypadá exploze benzínové nádre.

Major evčík se z hlásky vytratil potichu a nenápadně, v bojové situaci zvýeného pozorování si jeho odchodu nikdo ani pořádné neviml. Jen vlčák Alan párkrát těkl do lesa, ale u to neznělo tak rozčilené jako při příjezdu, spí to byl kamarádský pozdrav …

Nula od nuly pojde. koda. Zkusil si znovu promítnout průběh celé návtěvy. Rozhovor na věi, větrem nesený zvuk automobilového motoru a klinkání umíráčku odkudsi z Bavorska. Návrat unavených kluků, debata po obědě. Ty achy, pane jo, to byla ostuda. Takový chlapeček. Kolik mu můe být let? Devatenáct, dvacet? Zkrátka, uznal evčík v duchu, převálcoval mě rozdílem třídy.

Stromy se rozestoupily, v průseku cesty se objevila střecha hotelu Racek.

Ale řekl zajímavou větu. Jak to povídal?

Snail se vybavit v paměti přesné znění.

Jsou věci, které se neříkají, kdy se nikdo neptá.

No, to by se váně mohlo tesat! Neříká se to, kdy není proč..

Zarazil se uprostřed běhu, lye se zvolna, čím dál tím pomaleji sunuly po sněhu, a se zastavily.

Najednou měl dojem, e to má a e je vechno jednoduché a prosté jako studánka. Skoro by si vynadal, e na to nepřiel dřív, ačkoliv jedna z vyetřovacích variant počítala se spolupachatelem, ovem čistě teoreticky.

Take jetě jednou a popořádku.

evčík si sedl na kmen spadlého stromu, patky lyí zastrčil pod sebe a zapálil si cigaretu.

Dejme tomu, e provozář Novák není tak úplné bezúhonná obě. Nevydělává málo, ale alimenty na dvě děti mu příjem citelně zkracují. Rád by se oenil s tou mladou a docela pohlednou pokojskou. Ale na to potřebuje mimo jiné i dost peněz. A tak se s někým spolehlivým domluví. A jednou bude za to trba opravdu stát a poveze dolů do městečka pořádný balík, tak ho ten jeho komplic jakoby přepadne, přiváe ke stromu nebo tak nějak, sebere mu peníze a pak se po čase, a vechno utichne, o kořist rozdělí.

A proto provozář říká věci, které se obyčejné neříkají, kdy se nikdo neptá. To, e jede dolů s trbou, rozkřičí po hotelu, po okolních chalupách, dokonce i na potu zavolá, aby bylo co nejvíc potenciálních podezřelých, co, myslí si, Bezpečnost vyvede docela z míry. Kamarád je ovem o něco chytřejí, ví e na takhle naivní historku ádný vyetřovatel nenaletí, e si milého pana Nováka velmi pečlivé vyslechne a při sebemením rozporu nebo nejasnosti ve výpovědi ho utočí v palbě otázek. A a provozář ztratí nervy a vechno vyklopí, zajedou si i pro kamaráda. Lépe bude tedy jednat podle vlastního scénáře. Provozář zastaví na smluveném místě, povedený komplic mu prostřelí hlavu a odchází nejen s penězi, o které se u nemusí dělit, ale hlavně s pocitem e se dokonale zbavil i svědka.

Major evčík odhodil nedopalek cigarety do sněhu a protáhl se. To by docela lo, uvaoval, i tak se to mohlo odehrát.

Dupnutím odstranil ze skluznice namrzlý sníh a znovu se rozjel směrem k hotelu.

V takovém případě by z okruhu podezřelých nejspí odpadli

hoteloví hosté. Leda by Novák některého z nich znal u od dřívějka. Člověk si nevybere na tak riskantní podnik společníka, jeho zná sotva čtrnáct dní. Navíc, těko mohl někdo počítat s tím, e zrovna tenhle neplánovaný turnus překvapí vánice, která zvýí hotelovou trbu …

Major zamkl lye do personální skříňky a v ponokách se vypravil nahoru do svého pokoje.

Take teď stojí za úvahu hoteloví zaměstnanci. Vedoucí Hlavsa, recepční Alena, má sice slzy v očích, ale třeba nebyla tak zamilovaná, jak se zdá, topič Barták, a ten mladý číník, co tu během vánice tak pohotově organizoval soutě o ampaňské …

Major se převlékl a zael do kanceláře vedoucího.

Prosím vás, potřebuju si zatelefonovat.”

Jistě, kdykoliv,” řekl Hlavsa a protoe vytuil, e major zrovna netouí po dalím posluchači, vyel z místnosti. evčík vytočil volací znak krajského města.

Dobrý den, dejte mi prosím nula nula dva… To jsi ty, Honzo? Zdravím tě. Jo, docela dobře, ale potřeboval bych něco ověřit…

Ve sluchátku lehounce klaplo …

Sakra,” vzdychl major, já si to nechal nahoře. Zůstaň tam, kde sedí, do pěti minut ti znova zavolám.”

Poloil sluchátko a pádil nahoru do pokoje. Tam vytáhl magnetofon, který tu na začátku vyetřování nechal kapitán ubrt a stiskl tlačítko nahrávání…

Je to nesmírné důleité,” hovořil do vestavěného mikrofonu, teď mě nepřeruuj a poslouchej. Ráno, přesně v sedm hodin zajde na nádraí a u pokladny číslo dvě zakoupí perónní vstupenku. V ádném případě, opakuji - v ádném případě nesmí s pokladníkem hovořit o tom, na který vlak čeká … To snad bude stačit, řekl si, strčil přístroj do taky a vrátil se do kanceláře vedoucího.

Jetě jednou nula nula dvě, buďte tak hodná.”

Jo, to jsem zase já…

Znova to ve drátech klaplo.

evčík přiloil magnetofon ke sluchátku a stiskl spoutěcí klávesu.

Je to nesmírné důleité,” spustil přístroj.

Major po pičkách vyel z kanceláře a tie sestoupil do chodby za kuchyní, kde měli umístěn paralelní telefonní přístroj, číník Martin Jelínek drel ucho přitisknuté ke sluchátku, aby mu neulo ani jedno pronesené slovo.

Mladej pane, houkl evčík, kampak to voláte …?

Jelínek vykulil oči.

Ale,” zakoktal, vdy vy přece ..

Sedím nahoře u vedoucího, e ano. No tak mi to dejte.”

Jemně převzal sluchátko, celý přístroj vypnul ze zásuvky a strčil pod pai.

A pamatujte si, e poslouchání cizích hovorů je přinejmením nesluné…”

Zanechal zkoprnélého číníka uprostřed chodby a vrátil se do kanceláře. Magnetofon slabounce uměl, své povídání u dohrál…

Haló, Honzo, jse tam jetě?”

Ano, soudruhu majore. Ten perónní lístek vám zařídíme.”

Na to úplně zapomeň,” řekl evčík. Vysvětlím ti to, a se vrátím. Teď potřebuji naléhavé něco jiného. Seznam hotelových hostů u má, tak k tomu přibere jetě personál z Racka a z okolních chat. A některé domorodce ze zdejích míst. Jetě dneska ti z okresní správy polou dálnopisem potřebná data, to zařídím. Přiber si na to tolik kluků z operativy, kolik jich od náčelníka dokáe vyloudit a pokuste se mi zjistit, jestli někdo z nich neměl v minulosti co do činění se zavraděným Novákem.”

Páně jo,” vzdychl hlas na druhém konci drátu.

Vechno, co půjde, rozumí? Jestli se nenarodili ve stejném místě, nechodili spolu do koly nebo třeba měli společné zaměstnání.”

Rozumím.”

Večer se přihnala na hory bouře. Blesky, nepříli typické pro předvánoční období, ozařovaly temný kraj bledým světlem, jeden z nich udeřil do sloupu s rozvodem elektřiny a v hotelu Racek zhaslo světlo. V jídelně a na chodbách zaplály svíčky. Major seděl u svého osamoceného stolku a sestavoval si harmonogram vzájemného pobytu lidí onoho kritického dne v devět třicet.

Václav Hlavsa byl v kanceláři. Tedy, údajně. Topič v kotelně, recepční nebo spí pokojská Alena Hajnová uklízela v patře, číník Jelínek vyuil konečně chvilku volna a el si zalyovat.

Nikdo nikomu nemohl potvrdit alibi. Ale také nic nenasvědčovalo tomu, e by někdo z nich nemluvil pravdu.

Hoteloví hosté na tom nebyli o mnoho lépe. Snad jen o Maríkových, kteří se dvěma dětmi sáňkovali na loučce za chalupou, se mohlo se stoprocentní odpovědností prohlásit, e nikdo z nich provozáře nepřepadl.

Ostatní vyrazili ve dvojicích a jak je z kriminalistické praxe známo, podobná vzájemná svědectví příli velkou váhu nemívají.

V noci se oteplilo, do střechy hotelu buil vytrvalý dé, miliardy kapiček dopadaly na horské stráně, na zmáčené větve stromů i do rozbředlé kae tajícího sněhu. Voda bublala v okapových rourách a v nesčetných potůčcích uháněla pod sněhem.

V půl jedné v noci ukazoval venkovní teploměr plus osm stupňů Celsia.

Nulová izoterma estnáct set metrů, vzpomněl si major evčík na předpovédní hláení. Ale také na Krakonoovu prognózu o fořtově kohoutovi, co kokrhá v matali. Hotel u dávno spal. Někteří hosté odcházeli do pokojů jetě za mihotavého svitu svíček, ti pozdějí si u mohli rozsvítit lampičky. Elektřina naskočila po 23. hodině, sál hotelové vinárny se rozzářil a oivlé ponorné čerpadlo začlo zaplňovat prázdné rezervoáry vodou. Teplý vítr tavil sníh s téměř takovou výkonností jako před nedávném plamenomet, bělostná krása hor mizela před očima.

Major leel na hotelovém lůku, pootevřeným oknem poslouchal umění potoků a přemýlel.

Co se stalo s tou pistolí? Mauser ráe sedm edesát pět. vrah ji mohl zahodit, pokud střílel v rukavicích, aby nezanechal otisky. Bucf hned po činu, někam do karpy či do sněhu, nebo o něco později. Pokud ji zahodil cestou, dala by se moná najít, teď při oblevě. Výrobní číslo dokáe prozradit hodně. I kdy ta mauserka bude asi dost starý křáp.

Jestli ji hodil někam do studny nebo do řeky, pak se moná nenajde vůbec. Ale také si mohl mausera nechat. To by sice mohlo usnadnit vyetřování, vraedná zbraň je velmi pádný

usvědčujíc! důkaz, ale zase by tu vyvstalo nebezpečí, e ji můe pachatel znovu pouít.

Za okny padal dé a vál teplý vítr.

Bylo u hodné pozdě v noci, kdy major konečně usnul.

*

Ráno vyhlíela souvislá plocha sjezdovky k nepoznání potrhaná blátivými kaluemi, lyařský vlek se ráno v devět samozřejmě nerozklapal. Oputěné dřevěné kotvy omýval dé.

ádné obavy, váení, den odpočinku prospěje unavenému tělu, zítra bude vechno o sto procent lepí…

Číník Martin Jelínek se snail jak mohl, aby pozvedl pokleslou náladu. Zdálo se vak, e marné. Nikdo z přítomných u neviděl zbytek dovolené růově.

umava je jako krásná ena, pokračoval Jelínek nepřesvědčivé, jeden den zamračená a rozmarná, druhý den okouzlující…

Nech toho, Martine, poeptal mu vedoucí Hlavsa. Pak sue a bez poetických metafor oznámil rekreantům, e vzhledem ke změněným sněhovým podmínkám se bude ke snídani vem dospělým hostům hotelu podávat jeden grog na účet podniku … Prohláení vzbudilo jistý ohlas, zdálo se, e jsou ledy patné nálady prolomeny.

Major evčík s lehkým úsměvem sledoval to zápolení o trbu a v duchu odhadoval, kolikrát se taková na pohled velkorysá nabídka hotelu vrátí. Ale proč ne, lidé nejezdí na dovolenou etřit, nýbr utrácet…

Do okenních tabulek vytrvale a neochvějné bubnoval dé.

Pane majore,‘1 ozval se epot za evčíkovými zády. Otočil se. Stála tam pokojská Alena a oči měla navrch hlavy.

Pane majore, musím s várna nutné mluvit…

Dobře,” souhlasil evčík.

Přijďte za mnou do lyárny, ale a nás nikdo nevidí. navrhla spiklenecky dívka.

Major se po chvíli nenápadně zvedl. V polosklepní místnosti stála vedle sebe báječná prkýnka nejrůznéjích výrobních značek, dnes bohuel nepojízdná.

evčík usedl na stůl, vonící běeckým voskem.

Tak povídejte. Co se stalo?”

Udělal to Mráček,” zaeptala Alena Hajnová.

Jak jste na to přila?”

A taky má ty peníze ..

Coe?”

No, strané moc peněz, plnej kufr!”

Počkejte,” přeruil ji evčík, zkuste to od začátku. Jak víte, e má mnoho peněz?”

Toti, abyste si jako nemyslel, to vechno je tak. Pan Mráček straně dlouho spí, nejmíň do jedenácti, kadej den. To je taky dost divný, na dovolený, ne? Kdy je voklivě, tak neřeknu, ale on se válí v posteli i kdy je krásně a ostatní jsou venku.”

To je ovem jeho věc.”

Já vím. Jen abyste pochopil, proč mu chodím do pokoje uklízet a po obědě. On je jinak hrozně nevrlej, kdy ho někdo ruí. Včera odpoledne jsem tam vela, e mu konečné vyluxuju. On měl na plný pecky putěný rádio a proto mé neslyel. Stál ke mně zády a hrabal se v takovým černým koeným kufírku. Kdy zjistil, e tam jsem já, rychle přirazil víko a tvářil se jakoby nic. Ale já viděla dobře, co tam měl. Stovky, padesátky, plnej kufřík. Proč by s sebou tahal tolik peněz, kdy jede na dva tejdny? To jsou určité ty peníze z trby, co kvůli nim zabil mýho Pavla ..

Děkuji, e jste mi to oznámila. Dál si nemusíte dělat starosti. Já u ostatní zařídím. Tecf se zase pěkně vrate.”

Pokojská se usmála téměř koketně a utírala si slzičky s tváře.

Vypadám asi hrozně.”

Naopak,” ujistil ji evčík. Vypadáte báječné.”

……. ……….. I ‘ …………

Josef Mráček uvítal majora s takovou samozřejmostí, jakoby byl na návtěvy kriminalistů dávno zvyklý.

Tak co, jak padá list?”

Ale pane majore, to bylo dřív. Vdy přece víte, e jsem toho dávno nechal.”

Neříkejte,” usmál se evčík pochybovačně. Ale to není důvod mé návtěvy. Vyetřuju vradu. Vy u asi víte, jak to u nás chodí, proto vám naleju čistého vina. Nemám od prokurátora povoleni k prohlídce vaeho pokoje. Ale jistě chápete, e v tak závaném případě stačí jediný telefonát, abych souhlas dostal.”

Nevím proč? Já přece nemám s tím přepadením nic společnýho…

To ted nebudeme rozebírat. Jste ochoten mi ukázat, co máte v černém koeném kufříku, který je mezi vaimi zavazadly? Jetě jednou zdůrazňuju, e zatím to ponechávám na vaí dobrovolnosti.”

Josef Mráček se na chvilku zarazil, ale pak se jeho tvář rozzářila vlídným úsměvem.

Ale samozřejmě, e jsem ochoten, to jste mohl říct rovnou bez úvodů. Mimochodem, o tom kufříku vám pověděla pokojská, e?”

Major mlčel.

Ale ono je to vlastně jedno,” pokračoval Mráček, já opravdu nemám, co bych skrýval.”

Ze sektorové skříně vyndal odřený kufírek, pamatující módu třicátých let.

Prosím,” vyzval majora.

Ne, vy sám.”

Mráček cvakl uzávěrem a odklopil víko. Uvnitř byly svazečky dvacetikorun, padesátikorun i stokorun, dosud sepnuté bankovními páskami. Bylo to odhadem dost peněz, ale rozhodně ne sedmdesát tisíc.

Odkud máte ty peníze, pane Mráčku?”

Vybral jsem si je ve spořitelně. Ne jsem jel na ty hory. Můu vám ukázat záznam ve své vkladní kníce.”

Kolik to je?”

Dvacet papírů, tedy tisíc. Necelejch. Něco u jsem utratil.”

Můete mi prozradit, proč potřebujete na čtrnáctidenní rekreaci tolik peněz?”

Chtěl jsem si uít,” uklíbl se Mráček. Bylo jasné, e ví, e mu major nevěří, ale hrál dál, u jen pro radost ze hry.

Dyt to znáte, ne? Spousta lidí je ochotna vydat stejnej obnos za dovolenou v Jugoslávii a to si jetě s sebou vezou konzervy a počítají, jestli si můou koupit po obědě limonádu. Tak jsem chtěl vyzkouet, co se za ty prachy dá pořídit na umavě. Sázka, rozumíte?”

Nechte toho,” řekl klidné evčík. A zavřete si zas ten kufřík.”

Tedy,” Mráček zváněl, dy to víte. Hraní karet přece není trestný…”

Pokud se jedná o hazard, je to přečin, pane Mráčku.”

Jakejpak hazard, pane majore. To by se musel zakázat i mariá. Nebo brid. Kdy budete hrát bod za korunu, tak vás taky bude stát prohranej velkej slam vejplatu. Prostě jsem si řekl, e se tady třeba někdo dá přemluvit na partičku. A kdy se hraje trochu vysoko a člověk chce dret bank, musí mít balík. Jinak je v troubě.”

Major mlčky bubnoval prsty do stolu.

Jene ten zdejí hoteliér není hrám nakloněnej. Měl jsem s ním debatu a dohodli jsme se, e nechám čertovy vobrázky u ledu a budu radi pít ampaňský. Opravdu.”

Poslyte, a vy byste měl tu povahu někoho večer obehrát a pak s ním ráno sedět u stolu?”

Proč ne? Co je na tom patnýho? Podívejte, kadá hra má předem stanovený ance. Bankéř je zvýhodněnej, ale ne zas moc. Kdy má smůlu, můe jít taky domů v podvlíkačkách ..

Hraje-li poctivě,” podotkl major.

Pardón, pane majore, vy se přece jen v týhle brani moc nevyznáte. Slunej valchař nefixluje. To by se toti taky mohl probudit s kudlou v zádech. A proč by to dělal? Z hlediska počtu pravděpodobnosti má určitej příjem zaručenej tak jako tak…” /

Major se zvedl od stolu.

Máte těstí, pane Mráčku,” řekl místo rozloučení, e vyetřuju vradu.”

Dveře klaply.

Mráček zavřel svoji příruční pokladničku a pohladil dva balíčky zbrusu nových karet.

koda, mohla to bejt docela hezká dovolená, pomyslel si.

Major se pustil do Jedlové pěky. Serpentinová cesta se proměnila v bystřinu, jít tudy znamenalo zmáčet se a po pás, a tak se radi vydal po sjezdovce, opačnou cestou, ne sem před nedávném přiel.

Okresní město se halilo v záclonách drobného detě, střechy domů se leskly a kouř odmítal stoupat z komínů.

Dobrá, uvaoval cestou evčík, peníze v kufříku nejspí z loupee nepocházejí, jene co to znamená? Nic. Ani v nejmením to Mráčka nezbavuje podezření. Z psychologického hlediska spí naopak. Co je hazardnějího ne vrada? Nebyl výsledek přepadení - a u předem domluveného nebo ne - typickým rozhodnutím hráče? Buď vechno, nebo nic!

, Ochota k otevření kufříku, téměř oviální debata s kriminalis-tou, ne, valchaři moná nefixlují, ale jedno jim nikdo neupře. Nervy mívají dobré a dokáí se perfektně ovládat…

Spodní stanice vleku vypadala se zavřenými okenicemi osiřele, z vlečného lana padaly velké, těké deové kapky.

Jestli provozář Novák měl skutečné v úmyslu přepadení fingovat a rozehrát co největí okruh potenciálně podezřelých pachatelů, podařilo se mu to dokonale. V místech, kde se před nedávném zabořila majorova sluební volha do sněhu a po nápravy, zůstala obyčejná rozblácená cesta.

Prosklená hala okresní správy SNB měla zevnitř opocená okna, evčík ukázal průkaz a vystoupil do druhého patra, kde měl kancelář kapitán ubrt.

No konečně!” zvolal kapitán, Ná major Zeman sestupuje s hor. Co potřebuje?”

Nakouknout do vyetřovacího spisu. Hlavsa i ta pokojská Alena jsou oba z Prahy. Ale třeba topič Barták je místní.”

ubrt rozevřel svazek v růových deskách.

Barták Frantiek, narodil se tady v Jedlové. Druhého pátý, devatenáctset třicet čtyři. Základní kola, učení, vechno nejspí bez problému, v pětadvaceti se oenil, ale nějak se to nepovedlo, manelka mu utekla a od té doby ije sám. Léta pracoval s partou montérů, co napínají vedení vysokého napětí, před třemi lety utrpěl pracovní úraz, doktoři ho dali celkem do pořádku, ale nějak od té doby trpí na závrati, take u nemohl do těch vejek, to je jasný. Má částečný invalidní důchod a na Racku topí druhý rok …

Perfektní,” pochválil evčík. A teď Martin Jelínek. Vypadá, jako e mu sotva uschlo mlíko po bradě, ale velmi pečlivě se zajímá o to, co si s kým povídám do telefonu.”

Kapitán se vrátil o několik listů zpět.

Tak ten je z Lenic. Dvaadvacet let, na vojně nebyl, má modrou kníku. Přes hlavu. Ale jestli je to opravdu váná duevní choroba, to tu nemám. Vyučený zámečník, nějaký čas střídal zaměstnání v půlročních intervalech, pak se uchytil na lyařském vleku. Vedl tam kantýnu, dělal strojníka, staral se

o dozor, jak kdy. To mu vydrelo dva roky. Líbilo se mu to, sluný příjem. Navíc holky, co za něnej úsměv chtějí jezdit zadarmo. Právě tyhle slečny mu to nakonec zkazily. Seděl v boudičce, úplné nahoře a měl dávat pozor, jestli se vechny kotvy pořádně zatáhnou. V opačným případě zastavit vlek, provizorně je smotat a poslat dolů k výměně. Ale on si do boudy pozval nějakou přítelkyni a měl jiný starosti ne koukat ven. Zkrátka, jedna z těch kotev se uvolnila a vracela dolů po sněhu. Těm, co jeli proti ní, podráela nohy jako kuelky. Moná by to i prolo, kdyby z toho nebyla jedna zatracené oklivá zlomenina, vyetřování, aloba pojiovny a tak dál. umavský plejboj Martin Jelínek nakonec dostal padáka. A protoe se mu nechtělo z hor, začal pinglovat na Racku …

Výborné, děkuji, to je zajímavé…

Prosím té, proč ti odposlouchával telefon?”

Jo,” pokrčil rameny evčík, to kdybych věděl. Moná z obyčejné zvědavosti…”

Za okny se zvolna začínalo eřit.

U abych el.”

Počkej, teď u tam vyjede auák.”

V ádném případě,” prohlásil major. Pěí procházky jou báječná věc.”

Kdy o půl hodiny později stoupal vzhůru po strmém kopci sjezdovky, ochladilo se a mrholení se měnilo v jemňoučký sníh, který milosrdné zakrýval jizvy tajícího bláta.

?

f

V noci bouchaly v hotelu dveře a ozývalo se dupání po schodech. Ráno vypadala krajina jako znovuzrozená, napadalo patnáct, moná dvacet čísel praanu. Z lyárny opět voněl skárovací vosk a v kuchyni cinkaly talíře.

Snídani připravovala Alenka a taky to podle toho vypadalo.

Musíte prominout,” eptla omluvně, kdy přináela heme-nex těko definovatelné podoby. Kuchař spí.”

Vůbec to vechno vypadalo tajemně, jak v zámku ípkové Růenky.

Co se to tu dělo?” zajímal se evčík, kdy konečně v chodbě za kotelnou narazil na Bartáka, pochutnávajícího si na starosvětsky vyhlíejícím virinku.

Děsná noc.”

Proč?”

No, to u jste, myslfm, el na kutě, vtrhla sem parta kolegů z Bednářky, tam toti jetě nemaj hosty a tak můou vyráet. Celý rozradostněný z toho, e zase padá sníh, vypili pár skleniček…

Aha,” řekl major chápavé.

Trochu to roztočili a pak zpátky domů. Jene jejich kulturní a sportovní referentka na Bednářku nedojela. Volali sem, jestli si u nás někde nezdřímla. Ale kde nic, tu nic. Hlavsu to zpočátku nevzruovalo. Ona ta holka byla sice trochu v náladě, ale je to bezvadná lyařka a od nás na Bednářku je kousek. Jene kdy se po dvou hodinách neobjevila, začalo to vypadat divně. Na ádný z okolních chat o nl nikdo nic nevěděl. Tak vedouc! vytáhl z postele kuchaře, on je to trochu morous, ale s prknama na nohou učiněnej zázrak. A taky toho kluka Jelinkovic a jeli ji hledat.”

evčíka příběh zaujal.

Nakonec ji nali. V propadlině od tajícího sněhu, zahučela dovnitř. Dost oklivě si pochroumala nohu. Měla kliku, e nepřestala volat o pomoc.”

Kdo ji objevil?”

Ná kuchař. Nejdřív ji museli trochu ohřát, čajem, svetra-ma, vak víte, jak se to dělá. Pak ji nacpali do spacáku, přivázali na kanady a honem dolů do nemocnice, lo to bleskové. Zpátky ale museli pěky, kvůli třem chlapům přeci nebude nikdo poutět lepr.”

Ta dotyčná je v pořádku?”

Asi jako kadej, kdo má hnátu ve krobáku. Vy na tom budete hůř, ona má aspoň postaráno o stravu. Já toti pochybuju, e kuchař vstane před večeří.”

Major evčík přemýlel o tom, jak je obtíné udělat si přesný obrázek o člověku. Třeba číník Jelínek. Flink, holkař, dokonalý odborník v tom, jak téměř hravým způsobem donutit hosty maximálně utrácet. Nic zvláf sympatického. A vida -obětavě vylezl z postele, protoe někdo, koho moná ani nezná, potřebuje pomoc. Nebo kuchař Petr Němec. Nerudný chlapík, jakému se kadý radi vyhne. Pracoval v Krkonoích, Jizerkách, jednu dobu taky ve Vysokých Tatrách. Ale nikde dlouho nevydrel, vude to obvykle skončilo neshodami a uraeným odchodem. A přitom vytáhne ze sněné pasti a moná zachrání před zmrznutím tu neastnou lyařku.

Jo, ivot je sloitej, pravil topič Barták, jakoby tuil, o čem právě major evčík přemýlí.

Blíící se vánoce zaplnily svou atmosférou i okresní město. Ověnčený smrk před obchodním domem svítil barevnými árovkami a na větvích zavěené napodobeniny dárkových balíčků nabádaly k nákupům. Svátky klidu a pohody se blíily tempem pádících koní.

Případ stál. Tedy zdánlivé. Na okresní správě SNB narůstal vyetřovací spis, jednotlivých verzí zvolna ubývalo, ale dosud se nepodařilo objevit stopu, vedoucí k pachateli.

Porada vyetřovatelů trvala dvě a půl hodiny, po ní se major evčík spojil s krajskou správou.

Tak, jak jste daleko?”

Ubejvá to, natěstí,” poznamenal náčelník operativy Jan Jonák. Musíte mít trpělivost.”

Já vím. Ale krátí se mi to. Dvaadvacátého začíná nový turnus. Hosté se rozletí jak hejno vrabců.”

Makáme jak můeme, zatím je to samá voda, bohuel.”

Co se dá dělat,” řekl evčík odevzdané.

Jo, a k tomu ke vemu, soudruhu majore. V druhé pokladně na nádraí nesedí pokladník, nýbr enská.”

Coe?” vyjevil se major, který na fintu s magnetofonem u téměř zapomněl. Pak zaklel a pratil sluchátkem.

Sníh se rozhodl, e udělá náladu tak, jak iji představujeme z vánočních pohlednic. Padal neustále.

Návtěvníkům hotelu Racek se příli nechtělo odjídět domů. První se sbalil Frantiek Masák se svou přítelkyní Jitkou Barouovou, za celý turnus se s nikým neskamarádili a odeli bez velikého rozloučení.

Po něm odjel pan Marík s rodinou, za ním Kruinoví a Vaňkovi, dva starí páry, slibující si přátelství na přítích deset let. Po nich téměř s divadelní tajuplností zmizel pan

Mráček. Nikomu neřekl ani slovíčko pozdravu, a na stolku v pečlivě uklizeném pokoji po něm zůstal malý balíček, dvaatřicet jednohlavých mariáových karet. Svérázný to tuzér pro vedení podniku, které není nakloněno hrám.

První patro, druhé, podkroví.

Hotel se vyprázdnil, osiřel a zedl. Kuchař Němec si vzal dva dny volna a odjel neznámo kam, stejně tak číník Jelínek, topič Barták vyhříval budovu spí jen aby nezmrzla voda, pokojská Alena Hajnová se přestěhovala na Skokanovu Boudu, kde, zdálo se, tuila náhradu za nebohého provozáře.

Václav Hlavsa zůstával ve své kanceláři ponořen do neuvěřitelného mnoství výkazů a účtů.

Major evčík měl pocit, e jeho poslání v tomhle podniku skončí bez úspěchu. Zůstal úplně sám uprostřed zcela prázdné jídelny.

Nezlobte se, omlouval se ráno Hlavsa, ale já musím mít uzávěrku do zítřka hotovou. Bar je odemknutý, nalejte si cokoliv, večer se vyrovnáme.”

evčík seděl u svého oblíbeného stolku, míchal kávu, kterou si před chvilkou vlastnoručně uvařil a bůhví po kolikáté se snail přerovnat tu střípkovitou mozaiku faktů, důkazů a stop, ale výsledný obrázek byl stále nejasný a mlhavý.

Ve ztichlé budově se ozýval jen vzdálený a nepravidelný klapot psacího stroje z Hlavsovy kanceláře a v dlouhých intervalech zaznívalo kovové praskání zvolna ohřívaného ústředního topení.

Tolik lidí odjelo, byl mezi nimi i vrah? Moná e ano, e se teď někde natřásá v autobusu a na tváři má mírný spokojený úsměv vítěze, který Bezpečnost dokonale převezl. Nebo tu zůstal - mezi personálem a lidmi z okolních chat. A trochu nervózně sleduje práci vyetřovatelů, moná je připraven okamitě zasáhnout v případě vlastního ohroení. Kdo zabíjel jednou, podruhé se u příli nerozmýlí…

Ve vchodu jídelny se objevila hřmotná postava. Téměř dvoumetrový chlap v silných vlněných ponokách se neslyně sunul místností, a se ocitl těsné za evčíkovými zády. Tlapa podobná medvědí spočinula na jeho rameni.

Major se pomaličku otočil.

To je dost,” řekl. U jsem myslel, e se s tím budete párat do novýho roku.”

Tak se nezlobte,” hájil se vedoucí operativců nadporučík Jonák. Od té chvíle, co jste poprvé zavolal, se ani jeden

z mých kluků pořádné nevyspal. Ale teď na vechno zapomeňte. Jestli vás okamitě nedopravím domů pod rozsvícený stromeček, máte na krku rozvod.”

Přehání.”

Vůbec ne, pod sjezdovkou čeká sluební vůz.”

umavský motorový vlak jel přesně na čas. Kolem oken se míhalo kalné, nevlídné zimní ráno a přesto v přeplněných vagónech panovala sváteční nálada. Skupina vojáků ve vycházkových stejnokrojích a uankách odjíděla na vánoční dovolenku. Několik lesáků a parta děvčat ze sklárny, rovně cestujících domů.

Vemte si kousek,” nabídla stará paní, rozbalující átek s vánočkou. Ta je poctivá, domácí…

Mu, který přistoupil v Jedlové, poděkoval a zakousl se do nabízené pochoutky. Rozinky, mandle a sladké těsto mu připomněly dávno uplynulé dětství. Maminku u rozpálených kachlových kamen, tátu, rozváně pokuřujícího nezbytné virinko. Jak u je to dávno! Tesknota sevřela hrdlo. Co by asi řekl táta tomu, co e jeho milovaný syn…Ne, na některé věci radi nemyslet.

Je výborná,” pochválil, ačkoliv měl původně v úmyslu se hovoru vyhnout.

Aby ne,” vitořila stařenka. Dy jsou v ní taky čerstvý vajíčka a ne ty chladírenské bledule, co se prodávají v krámě.”

Hřmotný lesák v rohu kupé vytáhl z brany cestovní placatou láhev, odrouboval z hrdla kalíek a nabízel v kupé

vem.

Ochutnejte, je taky domácí, pravá. Na zdraví, kdy máme ty vánoce…

Jedu k mladejm,” pokračovala stará paní, nedali jinak. Maminko, přej nebudete na tědrej večír sama, vdy myi bez vás tu sváteční večeři ani nedovedeme představit…

Cestující, obdarovaný vánočkou, zamručel cosi neutrálního.

Vak taky nepřijdu s prázdnou. Ale řeknu vám, e mám hodný děti. Dcerka by pořád chtěla, abych se k nim nastěhovala natrvalo. e by to bylo pro vechny lehčí, mohla bych občas dohlídnout na vnoučata …

Nápravy vagónu rytmicky rachotily na kolejových spojích, venku leel na polích edivý sníh. Vlak minul vesničku, mihl se okolo okna domku, za ním bylo vidét do stojanu usazenou zelenou borovičku.

… Jene já na to, e to by nedělalo dobrotu …

Dáme si jetě jednu, ne? navrhl usměvavý lesák a znovu naplňoval kalíek.

Dobrý den, kontrola jízdenek, prosím,” objevila se průvodčí a zacvakala kletičkami.

Cestující, který přistoupil v Jedlové, by dal mnoho za to, kdyby se mu podařilo na chvilku usnout, ale pokouel se marně. Mylenky se mu neklidně převalovaly v hlavě. Uvaoval, zda vechno stihne během dvou dnů podnikového volna. Ohlásil, e jede do krajského města trávit vánoce se svou novou známostí, zdravotní sestrou. Není to patné, kdy je člověk svobodný… Klakson dieselmotorové lokomotivy zahoukal na konstrukci elezničního mostu.

Dvě enský v jedný kuchyni,” vyprávěla babka nerueně, se dřív nebo pozdějc musejí pohádat, i kdyby to byla máma s dcerou. Na toho jejího si nestěuju, ale to víte, dnení mladý chlapi. Navrhoval mi, a chalupu prodám, e oni tam stejně nikdy jezdit nebudou, protoe je to pro ně z ruky. I kupce mi sehnal. Přej, co byste chtěla, babi, sedmdesát tisíc jak to stojí a leí, plácneme si, ne? Ale kdepak já. Dokaď můu na nohy a dokáu nakrmit slepice a králíky, tak se z chalupy nehnu. Dy já se tam narodila a iju tam pětasedmdesát let____

Lesák souhlasně pokyvoval hlavou. Také cestující z Jedlové předstíral zdvořilý zájem a uvaoval o smůle, která zavinila, e on sám chaloupku, kterou zdědil po rodičích, prodat nemůe. Tedy rozhodně ne tak draho. Zkouel to, pochopitelně, ale předseda národního výboru si postavil hlavu. Kdepak, ten barák ti z bytovýho fondu neuvolním a’basta. Rozhodnutí bylo definitivní a cena nemovitosti, kterou nelze pouívat k rekreačním účelům, se stala poněkud symbolickou. Kdo koupí takové stavení? JZD? Lesní závod? Moná, snad. Ale jen za odhadní cenu a ta by nebyla moc vysoká…

Sedmdesát tisíc korun!” Babičku ta částka zřejmě fascinovala. Poslyte, viděl jste vůbec někdy takovou spoustu peněz pohromadě?”

Cestujícího napadla mylenka trochu furiantská. Sundat z pletené zavazadlové sítě kufřík, rozevřít ho a ukázat tu haldu bankovek. Koukejte, babi, to je skoro přesné tolik.

Ne, neviděl,” řekl tie.

Moderní hala Hlavního nádraí zářila skly a světly. S dávkou nejistoty člověka, zvyklého bydlet v umavských horách, se cestující zastavil před nástěnnou tabulí podrobného plánu.

Vytáhl z kapsy zmuchlaný papírek s adresou, vyhledal jméno ulice v abecedním seznamu a podle čtvercové sítě zjistil, e čtvr, o kterou běí, se nazývá Koíře.

Prosím vás,” obrátil se na kolemjdoucího přísluníka hlídky VB, můete mi poradit?”

Co potřebujete?”

Koíře, jak se tam dostanu?”

To je snadné. Vyjdete z nádraí přes park a pak rovnou dolů k Jindřiské věi. Tam si sednete na patnáctku. Má v Koířích konečnou ..

Cestující z Jedlové kráčel vánoční Prahou. Rohy ulic dosud zdobily kádě s rybami, v ohraeném prostranství na kraji parku se choulilo pár posledních smrčků. Tatínci s dětmi se snaili nepřekáet doma při vánočním vaření a z hostince kousek od synagogy se ozýval zpěv.

Chvilku bojoval s pokuením zastavit se aspoň na chvíli, zapadnout do toho lokálu a poručit si pivo. Dlouho napínané nervy ádaly odpočinek. Ne, ne, ujioval se, nemám čas.

Tramvaj číslo patnáct byla poloprázdná, laminátová sedačka příjemně hřála.

Václavské náměstí s vánočními girlandami na obchodech, most přes Vltavu, po její hladině plavaly drobné ledové kry.

U anděla,” zachraptěl řidičův hlas v reproduktoru a do zavírajících se dveří tramvaje se nacpal společensky znavený pán s obrovským plyovým medvědem pod paí.

Veselé vánoce,” zahlaholil, důstojně se sesul na místo, vyhrazené invalidům a okamitě usnul. Nebylo mu dopřáno dlouhého spánku. O několik málo stanic zastavila elektrika na konečné.

Promiňte,” zeptal se umavský cestující řidiče, ulice Pod skalkou?”

Musíte zpátky a po schodech doleva. Jeto kousek,“odvětil zaměstnanec Dopravních podniků s vlídností, příznačnou dnům svátečním.

Josef Mráček kuchal kapra a tie si při tom hvízdal. Přivykl ivotu osamělého stárnoucího mládence a rozhodně se nemínil vzdávat poitku z rybí polévky jen proto, e mu v bytě chybí manelka.

Na plnou hlasitost vyladěný televizor vysílal od rána výhradně pro dětské publikum. Josef Mráček měl pohádky rád. Odjakiva se mu na nich líbila přímočarost, s ní se pohádkové osoby dělí na dobré a zlé, na chytré a hloupé.

Dobrácky a bezpochyby hluboce poctivý medvěd se právě pustil do sedlačení s kmotrou likou. Co bude chtít - vrky nebo kořínky, nabídla mu lstivá lika a pokud si prosáček vybere kořínky, oseje pole penicí, chce-li vrky, vypěstuje lika naopak řepu. V trestním zákoníku by podobné jednání bezpochyby naplňovalo skutkovou podstatu podvodu. Pohádky vak dovedou být tolerantní. Jiřík, který v obdivuhodně krátké době dokáe z královského paláce ukrást nejen ptáka ohniváka, ale taky zlatou klec, koně se zářící hřívou, uzdu posázenou diamanty a nakonec i princeznu se zlatými vlasy, se kupodivu nestává postavou, po ní pátrá kriminální ústředna, nýbr hocfjem veskrze kladným. Mráčkoví, kterého občas popadnou pochybnosti nad tím, zda hazardní karetní hra je ten nejsprávnějí způsob přivýdělku, zní taková pohádka téměř jako balzám na nepokojné svědomí.

S nesmírnou opatrností probíral rybí vnitřnosti. Po letech se mu podařilo získat jikrnáče a představa, e by rozlitá luč dokázala vechno pokazit, mu naháněla starosti.

Kdy zařjnčel nečekaně zvonek u dveří, zauvaoval Mráček v prvním Okamiku, e o vánocích to musí být nějaké příjem né překvapení. Krásná blondýnka, která se přila pozvat na večeři. Poák s telegramem, e vzdálený příbuzný odkázal panu Mráčkoví vekeré jmění.

Zvonek se ozval podruhé.

Josef Mráček si opláchl ruce v kuchyňském dřezu a el otevřít.

Na spoře osvětlené chodbě stál mu v tříčtvrovém koíku a s kufrem v ruce. Dost dlouho trvalo, ne si majitel bytu uvědomil, e ho zná z hotelu, kde před několika málo dny trávil ne zcela podařenou dovolenou.

To jsou k nám hosti. Potřebujete něco?”

V kuchyňském dřezu bublala proudící voda, z pokojíku hřměl televizor.

Toti, ona je to taková osobní záleitost. Kdybyste mi mohl věnovat chvíli času … Mám k vám prosbu.”

Tak jo,” připustil Mráček bez nadení, pojďte dál.”

Příchozí vklouzl do bytu, zul se v předsíni a v ponokách veel do pokoje. Z kufříku vyndal láhev originál skotské a postavil ji na stolek.

Josef Mráček se zdésil. Kristepane, napadlo ho, on se mi sem asi chce přes vánoce nakvartýrovat. Ba ne, kamaráde, s tím uděláme krátkej proces.

O co běí,” vyzval návtěvu. Ale stručně, ano? Mám dneska moc práce a kromě toho čekám příbuzné.”

Pane Mráček, nebudu vás dlouho obtěovat. Měl jsem takový dojem, e se pohybujete v jistých kruzích …”

Blbost. Pohybuju se rovné. A kde jste vůbec vzal moji adresu?”

Z hotelové knihy, prosím. Opravdu vás nerad obtéuju, ale potřeboval jsem se na někoho obrátit..

Kvůli čemu? Nevím, jak bych vám mohl pomoct.”

Zkrátka… potřeboval bych koupit nějaké valuty.”

Rázem nastalo v pokoji takové ticho, e bylo slyet kapky vody, dopadající v kuchyni na dosud nerozporcovaného kapra.

Co je mi, sakra, do toho?” reagoval překvapený Josef Mráček. Jsem snad ivnobanka?”

lo by o větí částku, ne dávají na devizový příslib,” nedal se host odbýt a nasadil do tváře významný úsměv: Samozřejmě bych se vám revanoval.”

Mráček se zvedl, přinesl ze skříně dvě skleničky a otevřel darovanou láhev. Podivná prosba ho začala zajímat.

Proč s tím jdete za mnou?”

Já tu v Praze nikoho jinýho neznám. A myslel jsem, kdy trochu hrajete karty, tak se taky dostanete do společnosti, ne? Prostě, e byste mi mohl poradit…

Svět je naruby,” povzdechl Mráček a ukl sklenkou o sklenku, zrovna vy se ptáte mzdovýho účetního, jak se sháněj valuty.”

Kdy,” vysvětloval host rozpačitě, k nám devizový turisti nejezdějí. Na to nejsme moc nóbl.”

Jestli chcete radu, máte ji mít. Veksláky najdete skoro před kadou prodejnou Tuzexu.’ A dejte si na ně bacha, znaj spoustu parádně sprostejch triků. Před očima vám přepočítají peníze, krk byste na to dal, e je to přesně, ale do ruky vám vsunou svazeček, kde je správná jen ta úplně první bankovka a pod ní je hrst drobnejch …”

No právě,” souhlasil příchozí.

A hlavně si na podobné transakce nesmíte vybrat tědrý den. Vekslák miluje rozzářenej stromeček. Nikdy toti neví, jestli přítí vánoce u nebude sedět v kriminále …

Kdy já jindy nedostanu volno. Zejtra ráno u musím bejt zase zpátky.”

Josef Mráček byl člověk opatrný a za normálních okolností by toho bezradného mue nejspí vypoklonkoval i s tou sotva načatou lahví. Leč o vánocích si mají lidé pomáhat.

Uvidíme, co se dá dělat,” naznačil tajemné a zvedl telefonní sluchátko.

Dlouhý vyzváněcí tón, ale na druhé straně linky nikdo aparát nezvedal.

Tak jiného soudku.

Pět, tři, jedna, devět, osm, jedna …

Haló,” ozval se dívčí hlas.

astný a veselý, Jarmilko,” zvolal Mráček a povzbudivé se na hosta usmál.

Zdlouhavý hovor se dlouho točil okolo jakýchsi dávných soukromých problémů, ne konečně dolo k věci.

Poslouchej, nemá tam někde po ruce Karla?”

Ne, a ani neárlím.”

Já jen, e bych pro něj měl keft. Aha… má rito… chápu … Ale brnkni mi v kadým případě, kdyby se objevil. Tak dík a jetě jednou astné a veselé …

Sluchátko klaplo do vidlice. Návtěvník připomínal ztělesněnou otázku.

Následujících dvacet minut si povídali o horách, po nich se starému karbaníkovi příli mnoho nestýskalo. Pak telefon zazvonil.

Ovem, to je bezvadný, má to u mne schovaný, zlatíčko. Tak pa …

Mráček se obrátil na svého hosta a přeel do normálního konverzačního tónu.

Víte, kde je denní vinárna Astra? Ne? Nevadí. Vysvětlím vám to.”

Mráček popsal přesně cestu.

U baru bude čekat jistej chlápek, kterej se jmenuje Karel. Blonďák s bradkou jako Buffaio Bili. Ale musíte spěchat, protoe dneska zavíraj brzo.”

Host vřele poděkoval a o chvilku později se u v předsíni nazouval do polobotek.

A poslyte, mě vae záleitosti nezajímají, ale bude to stát za to? Abych nepobláznil půl Prahy kvůli dvaceti markám, za který chcete nakoupit vánoční dárky.”

Bez starosti,” řekl návtěvník. Myslím, e to bude stát za to. A s vámi se samozřejmé jetě srovnám, pane Mráček.”

*

estadvacátého prosince byl hotel Racek u zase plný a po střechu a s ubytováním nadporučíka Jonáka vypukly jisté potíe.

Můu někoho poslat na Bednářku,” navrhoval Hlavsa. Třeba by to jetě lo …

Nesmysl,” oponoval major. Do podkroví se docela pohodlné vejdeme oba. Vrána vráně oči nevyklove…”

Pokojík se dvěma postelemi připomínal lodní kajutu. Stolek zastrčený a pod seikmenou zeď nedovoloval, aby si k němu sedli dva lidé zároveň. evčík se tedy tak jak byl natáhl na postel, Jonák se zmenil jako Alenka v říi divů a dokázal dokonce před sebe na stolní desku poloit svazek strojopisných stránek.

Můu začít?”

Spus,” vyzval ho major.

Dobrá, tak nejdřív ten provozář. Pavel Novák, narozen třetího ledna 1947 v Hranicích na Moravě. Jedináček a celkem bezproblémový mládenec. Ve kole mu nijak zvlá nela matematika, ale měl prý sluné nadání na jazyky. Rodiče u byli starí, pečovali o něj a příli, to časem začalo dospívajícímu mladému mui vadit a trochu natruc-jak sousedé říkají-se přihlásil na hotelovku v Mariánských Lázních. Znamenalo to internát a vytouenou svobodu. Absolvoval s vyznamenáním, střídal čínická místa v různých podnicích, v téhle brani to ale není fluktuace, spí získávání zkueností. V sedmaede-sátém mu krátce po sobě zemřeli oba rodiče. Domek, který po nich zdědil, okamitě prodal. Tehdy bláznil s autama, vyjezdil si závodnickou licenci, dvakrát dokonce vyhrál nějakou místní soutě. Peníze za dům se v tom benzínovém kolotoči roztočily velice snadno.

Následoval několikaměsíční vztah s jistou Kamilou Dvorskou, který, jak se píe v románech, nezůstal bez následků. Alimentům se nebránil, otcovství přijal jako chlap.

Ale, řekl evčík s lehkým údivem.

Nesmíte zapomenout, e tehdy dělal číníka. Základní plat minimální, vedlejí příjmy těko postiitelné. Výivné bylo stanoveno na dvě stovky a to si ikovný pingl v lepím podniku dokáe vydělat za večer..

Tak dál…

V roce jedenasedmdesát se zapletl do aféry s kradenými auty. To si zapamatujte, k tomu se jetě vrátím. Nakonec bylo trestní stíhání proti němu zastaveno pro nedostatek důkazů.”

Pozoruhodné,” konstatoval major.

Následoval přesto kádrový postup v rámci Restaurací a jídelen. Číník, barman, vrchní číník, vedoucí vinárny, provozář v Interhotelu. Během té doby si pořídil druhého potomka se servírkou Mílou Kruliovou. Řeení podobné jako v prvním případě - alimenty.”

Zas tak ochotně?”

Ne, tentokrát u trochu kličkoval, ale moc to nepomohlo. Dál utíkají léta celkem nevýznamně, začíná mu táhnout na čtyřicítku, získává punc starého mládence. Potom dolo k té nepříjemnosti, kvůli ní putoval do hor. Nic zvlátního, jen románek s manelkou podnikového ředitele, myslím, e ten přesun na umavu bylo řeení, které přivítala kadá ze zúčastněných stran.”

Major vstal ze svého loe, aby si přinesl k ruce popelník. V podkrovním okně se lesklo sluníčko.

Hotelové hosty, personál odsud, z Bednářky a Skokanovy boudy jsme proukali, přesné jak jste si přál. Nezdá se, e by někdo z nich kdy v minulosti překříil ivotní pou Pavla Nováka. A pokud se někdy náhodné setkali, maximálně ve vztahu číník-host. Ani jeden z nich se nenarodil, neil a dokonce nemá ani příbuzné v Hranicích na Moravě. Vedoucí z Bednářky sice dělal taky hotelovku v Mariánkách, ale o čtyři roky dřív, take se tam nemohli setkat. Nepodařilo se najít společné známé, slečny, koníčky, prosté vůbec nic …

koda,” řekl major zklamaně. koda té práce, co vás to stálo. Asi to zrovna nebyl můj nejchytřejí nápad …

Moment, soudruhu majore,” Jonák zvedl prst. Jetě jsem neskončil. Kdy něco dělá nae operativa, tak zpravidla důkladné. Přes centrální evidenci obyvatelstva jsme trochu omrkli místní usedlíky. Ve Lhotě, Hraditi, Bystřici, a tak podobně.”

No a?” vyhrkl nedočkavě evčík.

A to u nám moná troičku přálo těstí, ale aby to mělo trochu hlavu a patu, musím se vrátit zpátky do jednasedmde-sátého roku.

Aféra s kradenými auty?”

Přesné. Tak si to, prosím, představte. Nenápadná ohrada na předměstí, uvnitř jakási skládka materiálu, o který nikdo nestojí, dvě boudy z vlnitého plechu a jedna bývalá stodola s děravou střechou. A tady si to dva podnikaví mládenci najmou a udělají si provizorní dílnu. Jeden z nich, Pavel Novák je blázen do závodů a tak si v ohradě lechtí soutěáka, kamarád, vyučený automechanik mu pomáhá. A protoe to stojí peníze, poutějí se do čím dál větích melouchů. Vyvařit karoserii, vyměnit přední nápravu, udělat generálku motoru.

Maličkost. Pochopitelně o zákazníky neměli nouzi 

Konec

Maličkost. Pochopitelně o zákazníky neměli nouzi____

Kde brali náhradní díly?”

Vidíte, v tom byl ten kámen úrazu. O to se dlouho vůbec nikdo nezajímal. Ani OPBH, který jim tu ohradu pronajal jako nebytový prostor. e tam dlouho do noci svítí? Sousedi byli přesvědčení, e oba mládenci mají přes den běná zaměstnání. Tak kdy se mají věnovat svému hobby, kdy ne po večerech. A kdo by taky sledoval, jestli z té ohrady vyjede tolik aut, kolik vjelo dovnitř. Nikdo nevěděl, e v komplotu jede s Novákem a jeho kamarádem docela obyčejná parta automobilových zlodějíčků, kterým stačilo potmě na ulici vylomit větrací okénko u nějakého dobře vypadajícího zaparkovaného vozu, zajets ním do předměstské ohrady a vyinkasovat pár tisícovek na ruku. Během několika málo hodin se odcizené auto změnilo v horu součástek a prázdný skelet karoserie. Stodola se stala skladitěm, kterému se stěí mohla vyrovnat průměrná Mototechna. Generálku motoru? Ovem. Málokdo zpozoroval, e má pod kapotou docela jiný hnací agregát, jen s přebroueným a znova vyraeným výrobním číslem. A i kdyby si snad viml, proč by si stěoval. Přivezl do ohrady ojetou unku a odjíděl se stroječkem, co chodí jak pila …

Major hleděl do modřínového obloení stropu a nesnail se vyprávění urychlit. Věděl, e Jonák málokdy mluví zbytečně.

A pak to prasklo tak, jak to prasknout muselo. Při povinné technické kontrole, které se starí vozy pravidelné podrobují, zarazil technika dopravního inspektorátu příli nově vyhlíející motor v polozkorodované karoserii. Kdy kontroloval číslo s technickým průkazem, nějak se mu to nezdálo. Vymluvil se na maličkost, která vechno zdrí, snad na chybějící razítko či

co, majitele vozu poslal zatím na oběd a brnkl na obvod, a mu promptně polou kriminalistického technika. Ten pfetřel přebrouené místo zázračnou vodičkou a najednou se objevily jiný čísílka, zakódovaný v molekulární struktuře materiálu. A kdy to hodili do počítače, ukázalo se, e přesně tenhle motqr patřil vozu, který byl odcizen před necelým rokem v Praze est a dosud se ho nepodařilo vypátrat.

Jo, tak to byla klika,” poznamenal major.

ObvocTáci, co to tehdy vyetřovali, si počínali perfektně. ádný zmatek a zbrklosti, zachovali naprostý klid. Z majitele vozu vytáhli adresu té melouchářské opravny, nevtrhli tam ovem rovnou, ale chvíli pozorovali cvrkot. Klec spadla teprve, kdy tam zlodějíčkové vezli dalí ukradený vůz.

Take jasná záleitost,” řekl evčík.

Právě, e moc ne,” opáčil Jonák, ono se toti ukázalo, e důkazní řízení nebude jednoduchá věc. Mluvil jsem s vyetřovatelem , co to tehdy dělal, četl jsem soudní spis. Podle odhadu krimlnalistů v té ohradě za celou dobu provozu zmizelo tak čtyřicet, padesát vozů. Ale opravdu dokázat se podařilo jen pět případů.”

Jak to?”

Oni toti pracovali s poměrně čistým stolem. Skladovali jen takové součástky, jejich původ nelze vystopovat, karosérie, pokud je někomu nenamontovall na vůz, rozřezávali autogenem a rozváeli po různých sběrnách. Také ty zlodějský mladíčky střídali, to byl nejslabí článek celého řetězu, počítali s tím, e kdy je někdy lapnou, řeknou takoví kluci i to, co nevědí…

Pět vozů. Jak byla vyčíslena koda?”

Dvě sté tisíc. Ale to není nejzajímavějí. Představte si, e při celém vyetřování i při soudním jednání vzal ten Novákův přítel vechno na sebe. e Novák neměl o ničem tuení, e si v ohradě jen ladil soutěáka a tak podobně. Nevěřil té báchorce asi nikdo, ale chyběla fakta a tak byl nakonec ná milý provozář osvobozen pro nedostatek důkazů.”

Kamarád vzal vechno na sebe,” opakoval major nevěřícné, to je zvlátní. Proč to dělal?”

Toti, já si to představuji asi tak. Z hlediska výe trestu by si tím, e v tom pojedou ve dvou, moc nepomohl. Jen následná náhrada kody by pak byla na polovinu …”

Právě.”

Ale ti hoi uměli myslet na zadní kolečka. Počítejte se

mnou. Předpokládejme, podobně jako vyetřovatel, e v té ohradě zruili přiblině padesát téměř nových vozů. Motory, převodovky, gumy, karosérie. Kdyby z jednoho takového auta vyel čistý zisk pouhých dvacet tisíc! Nezapomeňte, e těm klukům, co to doopravdy kradli, dávali pakatel. Za deset vozů dvě sté tisíc, za padesát milión. To u je solidní suma, ne?”

Bezpochyby. Jak dopadl soud?”

Kamarád dostal sedm let a pochopitelně náhradu kody. Odseděl si necelých pět let, také ho léčili ve vězeňské psychiatrii. Vzhledem k vzornému chování byl podmínečně proputěn po dvou třetinách trestu.”

Ták,” promluvil major, a před branou věznice na něj čekal nenápadný mercedes, který ho dovezl do přepychové vily. To je jak z blbýho filmu.”

Nadporučík Jonák se vysoukal od stolku, aby si na chvilku narovnal pokroucená záda.

Přesně takhle to teda nebylo. Myslím, e na něj nečekal vůbec nikdo. Za tu dobu, co byl v chládku, se s ním rozvedla ena, přiel o byt, o syna, prosté o vechno.”

A co peníze, bezpochyby pečlivě opatrované přítelem Novákem?”

Tak to je právě ta otázka. Ve vyetřovacích spisech u nic takového pochopitelně není, také od té doby uplynulo deset let. Zkoueli jsme se přeptat, ale poznatek je m lhavý. Zpočátku to mezi oběma starými kamarády asi neklapalo. Tedy prý, tohle jsou řeči sousedů a domovnic, navíc pěkně zaváté prachem, musíme to brát s rezervou. Snad se měli i poprat, ale pak se jak tak usmířili. Pokud to mohu interpretovat po svém, Novák zřejmě předčasným návratem svého kamaráda z krimu moc nadený nebyl a asi se ho taky pokusil drobíček oidit. Dostal ale přes prsty, rozklepal se a podíl, nebo aspoň část podílu mu zřejmě vyplatil. Tím to zhaslo, pak u se spoustu let neviděli. Kamarád se odstěhoval z Prahy, aby si někde na horách zaloil zbrusu novou existenci…

Major evčík se posadil na posteli a podíval se na operativce skoro přísně.

Báječné se to poslouchalo. Ale tetf u mě nenapínej a řekni kdo to je.”

Pracuje tu jako lesní dělník,” řekl po chvíli Jonák a pohlédl do papírů.

Chvilku zůstalo v místnosti ticho.

Krakono,” vydechl major. Páni, kdo by to byl řekl?”

Bezprostředně po svátcích bylo na pořadu přísluného oddělení okresní správy SNB projednání zprávy o pátrání po vraedné zbrani.

To, o čem před nedávném uvaoval major pouze teoreticky, se pracovníci okresní kriminálky pokusili ověřit v praxi. Kdy prudká obleva zbavila kraj větiny sněhu, vypravili se do terénu s vojenskými minohledačkami, aby podél trasy předpokládaného vrahova útěku pátrali po odhozené pistoli.

Podařilo se objevit mnoství plechovek od konzerv, čtyři podkovy a dvoumetrový kus zrezivělého řetězu. Po mauserce ani stopy.

Potom se pokračovalo referáty o situaci jednotlivých vyetřovacích verzí. Kdy se dostal ke slovu major evčík, hovořil o dosud negativních výsledcích prověřování hotelových hostů, zmínil se o monosti, e provozní Novák byl se svým vrahem předem domluven, poukázal na pozoruhodnou shodu okolností, která dva ji jednou obalované a souzené společníky znovu svedla dohromady tady, v mírumilovné vyhlíejících umavských kopcích.

Varianta zvaná .Krakono’ vzbudila pochopitelně zájem. Ale vichni, kteří o ní postupně uvaovali, si uvědomovali základní kámen úrazu. Nedostatek jakýchkoliv důkazů! Sebepravděpo-dobnějí teorie, není-li podloena pádnými a přesvědčivými fakty, nemá průkaznou hodnotu.

Lesní dělník Jiří Vávra il teď v zimě v malé chalupě, patřící lesnímu závodu. Docela sám. Nepočítáme-li ovem Petra a Pavla, s nimi společně stahoval z lesních strání dříví. Velmi to lákalo opatrně se jich zeptat, co v inkriminovaný den dělal umavský Krakono mezi desátou a dvanáctou hodinou dopolední. Bohuel, nebylo to technicky moné. Petr a Pavel byli toti koně.

*

Ve dnech dělících vánoce od Silvestra neopoutěla kuchaře Němce dobrá nálada.

Vypadá to na docela fajn turnus, informoval Alenku, myjící v obrovském dřezu nádobí.

Fajnovost nových hostů se toti projevila tím, e si po tědrovečerní večeři vyádali knihu přání a stíností, do ní vepsali na mistra kuchařského oslavné ódy.

Petr Němec se sice tvářil jako by ho to nijak zvlá nezajímalo, ale v hloubi due byl příjemně potěen.

Turnus předcházející zatím stále zaměstnával kriminálku. Okolo poledne se na okresní správě rozkiapal dálnopis a dokázal bez ustání rachotit téměř půl hodiny.

.. .Nikdo z lidí, které jste navrhl,-četl major evčík, zatím-podotýkáme ovem, e sledované období je dosud velmi krátké - neutrácí víc peněz, ne by odpovídalo běným příjmům a nikdo, pokud se podařilo zjistit, neuloil do spořitelny véti obnos. Naopak, peníze jsou z vkladů vybírány, co odpovídá běnému trendu v povánočním období.

Pouze Josef Mráček - zaměstnanec národního podniku Klenoty ve funkci účetního v autobazaru - první den po svém příjezdu v koířské restauraci ,Pod lipami’, v oddělené místnosti zadního lokálu, řídit hru nazývanou gotes v úloze bankéře. Po dohodě s operačním důstojníkem VB bylo uputěno od zákroku. Sázky se pohybovaly v rozmezí deseti a padesáti korun, hra trvala čtyři a půl hodiny, během kterých lze zisk Mráčka odhadnout na est a sedm set korun. Nutno podotknout, e část tohoto výdělku inkasoval vedoucí restaurace, který by v případě postihu kontrolních orgánů či pracovníků Bezpečnosti byl nucen zaplatit příslunou pokutu.

Pokud se týká postihu na plat Jiřího Vávry, odsouzeného v roce 1971 za rozkrádání k sedmiletému trestu odnětí svobody a k náhradě kody způsobené Čs. státní pojiovně, probíhalo splácení jeho dluhu přinejmením zajímavě. Během pobytu v zařízení nápravné výchovy byly peníze na konto finanční správy poukazovány pravidelně, v pětasedmdesátém se dokonce částka výrazně zvýila. Syn Jiřího Vávry byl toti po rozvodu a po novém sňatku bývalé manelky potrestaného adoptován, čím byl Vávra zbaven vyivovací povinnosti. Se stejnou přesností byl dluh splácen i po proputění odsouzeného. V červnu 1977 se Vávra dostavil do kanceláře sociálního kurátora pro Prahu 5 a navrhl, e by zbývající část náhrady zaplatil jednorázově. Vzhledem k tomu, e se jednalo téměř o sto edesát pět tisíc korun a dluník byl dosud v podmíněném proputění z výkonu trestu, zajímal se kurátor pochopitelně o to, odkud nabízená hotovost pochází. Vávra se prokázal tiketem vyhrávajícím první cenu v číselné loterii

Sportka. Z právního hlediska tedy nebylo ádných námitek, aby byla poloka uhrazena, čím byl po finanční stránce plátce vyrovnán.

Krátce potom, co Jiřímu Vávrovi vyprela podmínka, odstěhoval se do Severočeského kraje, kde pracoval jako brigádní dělník na dolech povrchové těby. Posudky na něj jsou velice příznivé. Po dvou letech se přestěhoval do Jihočeského kraje, kde ije a pracuje dosud. Není známo nic, co by jej spojovalo s jeho dřívějí trestnou činností.

Berte tuto zprávu jako dílčí, jakékoliv nové poznatky okamitě oznámíme …

Major zaloil dálnopisný text do růových desek vyetřovacího spisu. Ani na okamik nepřipoutěl představu, e by si skutečně těstěna zvolila dobrácky vyhlíejícího Krakonoe za výherce první ceny. Tenhle trik u je prastarý a obehraný, často ho pouívají zlodějíčkové veho druhu, člověk, který chce logicky vysvětlit prameny svých příjmů - (kdyby se tedy někdo ptal) - je ochoten počkat na výherce sazky, sportky nebo loterie a lákavým způsobem první místo přeplatit. Vyhrál jste sto tisíc? Dám vám sto deset a vy mně astný los. Vichni jsou spokojeni a defraudant či zloděj velmi pečlivě rozhlauje po okolí, e nebýt té výhry, nikdy by si nemohl dovolit takovou vilu či auto.

Vcelku tedy informace z Prahy zapadaly do pracovního obrázku. Provozní Novák, jen - řekněme - spravoval společný kapitál, zaplatil svému příteli za mlčení, které pro něj osobně znamenalo svobodu. A kamarád se vykoupil z dluhů. A potud to klapalo. Pak u ne. Pomocný dělník v povrchovém dolu, dřevař, věru zvlátní zaměstnání pro mue, který by měl disponovat zhruba půlmiliónovým kapitálem. Vysvětlení se nabízelo dvojí. Bud ten odhad ukradených a na součástky rozprodaných aut neseděl a vozů bylo opravdu pár, nebo Pavel Novák dokázal peníze utratit sám. V prvním případě by nebylo nic divného, kdyby spolu bývalí partneři vycházeli bez hořkosti. Ve druhém se dala tuit silná nevůle a bylo by váně s podivem, kdyby se znovu seli ke společné akci…

Dálnopis se znovu rozklapal.

Federální kriminální ústředna vyhlauje celostátní pátrání po třikrát trestaném Igoru Michalíkovi, důvodné podezřelém z loupeného přepadení. Igor Michalík, narozený 20.1.1956, je sto sedmdesát pět centimetrů vysoký, má tmavé katanové vlasy, hovoří česky i slovenský, naposledy měl násobě hnědou

semiovou bundu a modré dínové kalhoty. Při zákroku pozor, Igor Michalík je pravděpodobně ozbrojen …

ivot běel dál.

Major evčík vykubl pátrací zprávu z přístroje a bezeslova ji poloil na stůl operačního důstojníka.

*

Po červené značce a k rozcestí. Major začínal tuhle větinou dobře vylápnutou stopu znát důvěrně. Stoupání a k pasece, uprostřed ní stojí tři veliké osamocené borovice, krátký sjezd k ovčí lávce, potom cesta po vrstevnici a k mohutnému, jakousi pradávnou vichřicí přelomenému stromu, na něm jsou namalovány turistické značky. Doleva dolů vedla cesta k hradu a vidové hlásce, napravo po rovině se dojde k hořké jezerní slati. Major zabočil napravo.

Uvědomoval si, e se poutí do podniku dosti riskantního. Kdyby náčelník krajské kriminálky tuil, o co se chce pokouet, nesouhlasil by a asi by ho z rozpracovaného případu odvolal. I kdy - kdo ví?

evčík se mimoděk přistihl, e uvauje o tom uhlazeném a dosti prohnaném Josefu Mráčkoví, Ten by to chápal, tohle byl podnik hazardního hráče. Prázdná karta, kamenná poker-face a chladnokrevné sázení. Na stole se vrí halda bankovek, protihráči jeden po druhém ztrácejí nervy a bez ohledu na ztráty odstupují ze hry. Karbaník shrabuje kapitál, ani by se musel pochlubit svým listem. koda, bylo by to pro soupeře překvapení. Nemá čtyři esa, ani royal flush, ba dokonce ani fullhand. Jeho bezvýznamné dvě devítky by kdokoliv z těch, co hru vzdali, svou kartou hravě přebil.

Blufování. Četina tenhle výraz přijala, nemá za něj příslunou domácí náhradu.

V uzounkém údolí, sevřeném ze dvou stran irokými zalesněnými stráněmi, stála klasická umavská chalupa a z komína, přesahujícího hřeben střechy, se mírné kouřilo.

Major evčík odepnul lye a zabuil na dveře domku.

Jen běte klidné dovnitř, je otevříno.” Jiří Vávra vyhlédl ze stáje. V ruce drel násadu od vidlí a na plnovousu mu uvízla stébla sena:

Hned za vámi přijdu.”

Major veel do místnosti, která voněla tabákem a dřevem, na sporáku bublala v elezném hrnci voda. Posadil se za stůl ze světlounkého lipového dřeva a znovu zakouel pocit neskutečnosti. Ne, to nemůe být pravda, ten dobrák, co právě teď poplácává koně po tlamách a povídá si s nimi, ten e by mohl být chladnokrevným vrahem? Ve sporáku prsklo hořící poleno a zezadu, ze stáje se ozvalo tlumené zařehtání.

Potom zazněly kroky. Na zápraí klepnuly zouvané majle a vousáč se zjevil ve dveřích s bezelstným úsměvem.

To je váně dost, e se taky někdo přijde na osamělýho zálesáka podívat. Dáte si kafe?”

Major zavrtěl hlavou.

Co byste taky pil takový patoky, ejo. Stejné vám dluím panáka.”

Z prosklené starobylé kredence vytáhl láhev spiské borovičky a nalil do skleniček od hořčice slunou dávku.

Na zdraví. A slouí.”

Hra byla rozdána, evčík měl tisíc chutí vechno spasovat a jít domů. Jene proto sem nepřiel.

Copak, vám nechutná?”

Bohuel,” řekl major, tohle není přátelská návtěva. Jsem tu sluebné.”

Místnost zedla a Krakonoovi se vytratil z tváře úsměv.

No tak, jen do toho, pane inpektore.”

Toho inspektora si nechte. Konečně, zrovna vy byste se měl v naich funkčních názvech vyznat, ne?”

Vousáč do sebe obrátil sklenici kořalky, ani nezamrkai.

Jo ták. Zas ta stará písnička. U víte, e jsem seděl. Proč ne, já to netajím. Jene tenkrát, milej soudruhu, jsem byl jetě kluk. A blbej k tomu. Dostal jsem, co mi patřilo, prosím. Ale v tom rozsudku, kterej mi četli jménem republiky, přece nestálo, e jsem odsouzenej na doivotí. A e napořád, kdykoliv se něco ve vokolí stane, budu první na tapetě. Pod sem mukl! Ztratila se motorka, určitě v tom má pazoury, co? Někdo ukrad cizincovi u auta lye, tak to je přece jasný, kdo jinej ne ten chlápek, co seděl. A tak dál. A furt. Utekl jsem z města, kde jsem se narodil. Ale na achtě to bylo to samý, Posral se buldozér? Za to přece nemůe ten hodnej, nikdy netrestanej řidič, kterej mimochodem kradl naftu po celejch barelech, ale určitě kriminálník Vávra. Ale já u toho mám dost, víte? Dál ne sem, do pohraničí, jsem u nemohl. Aiju tu s koňma, voni jsou toti tisíckrát lepí ne některý lidi…

Vávrův hlas se lehounce třásl na hranici hysterie a major stiskl spodní ret téměř do krve. Jestli se zmýlil, uvědomoval si, potom jedná patné. Bez důkazů. Bez jediného faktu, jen na základě teorie, která by mohla ale také nemusela platit.

Krakono si nalil druhou sklenici kořalky a ta v něm zmizela se stejnou lehkostí jako první.

Co ode mne chcete?” zeptal se tie.

evčíkovi vůbec nebylo dobře, ale hra u běela, ustoupit nebylo kam.

Rozvázal ňůrky na batohu a vyndal velkou obálku s rozlomenou pečetí.

Ráno jsem byl na státním notářství, kam před třemi týdny uloil Pavel Novák tento dokument. Nikdo nevěděl co je uvnitř, veobecně se soudilo, e běí o poslední vůli.”

Jiří Vávra pokrčil rameny na znamení, e tohle ho absolutně nezajímá, sklonil se ke kuchyňskému sporáčku a přiloil do ohně dvě smolná polínka.

Jene s nějakým testamentem to mělo málo společného,” pokračoval evčlk, snad jen to, e podle instrukcí měla být obálka otevřena teprve v případě Novákovy smrti.”

Jiří Vávra si nalil třetí sklenku.

A co je mi do toho?” zeptal se temné.

Major hovořil dál, nevímaje si přeruení.

Dlouhý, na kadé straně podepsaný dokument hovoří o přípravě fingovaného přepadení při odvodu trby z hotelu Racek.”

Zdálo se, e se ve Vávrových očích na docela malou chvilku objevil strach.

Je to zvlátní zpráva. Taková obaloba ze záhrobí.”

Ne, uvědomoval si major. To musela být náhoda, jenom zdání. Vávra u zase vypadal úplné samozřejmě a dobrácky.

Napijte se,” řekl, jakoby ho vyprávění o tajuplné obálce vůbec nezajímalo.

Mrzí mé, e jsem tak vylít. Asi na ten svůj lapák začínám bejt trochu alergickej.”

Major lehounce upil ze skleničky a měl dojem, e prohrává. Co se dá dělat.

Plán to byl docela dobrý, byli na to dva. Nic sloitého. Lehký úder do hlavy, omráčení, kadou chvilku se něco podobného přihodí. A nejen tady v horách, ale i ve městě za bílého dne. enská nesoucí trbu z prodejny na potu najednou zjistí, e má bouli na hlavě a v ruce utrená ucha od nákupní kabely.”

A dál? zabručel Krakono, jakoby ho konečné příběh zaujal.

Zkrátka, pana Nováka nakonec napadlo, e ten jeho partner, ten komplic, $ ním měl vechno domluvené, by ho třeba mohl udeřit trochu víc, ne je zdrávo. A právě pro tenhle případ napsal svůj obalovací list.”

Stejné mi není jasný, proč mi to vecko povídáte.”

Na rozpálených kamnech zasyčela voda vyprsklá z hrnce, Vávra zvolna vstal, aby elezňák odsunul na méně horké místo.

Nedáte si přece jen to kafe?”

Ne,” řekl major.

Udělám si ho teda sám.”

Pomalu se otočil.

To máte tak. Moná, e to napsal, on byl vdycky náramně opatrnej. Jene to tak přece nemuselo bejt. Novák nebyl ádný vevěd, aby mu bylo jasný, co se stane tři tejdny dopředu …”

Co se tedy stalo?”

Vousáč mávl rukou.

Já ho nezabil, soudruhu vyetřovateli. Já nikdy v ivotě nikomu neublíil.”

A nikdo neublíil vám?”

Vávra nasypal kávu do velikánského hrnku a zalil vodou a po okraj.

Vy zas naráíte na ten starej případ. Dobrá, kdy to chcete mermomocí vědět, stejně u je to dávno promlčený. Samozřejmý, e jsme v tom jeli napůl, to vám snad nemusím vysvětlovat. Jene Pavel se zachránit moh, já mu to sám nabídl. K čemu by to bylo, kdybysme zůstali v lapáku oba?”

evčík se zatvářil velmi skepticky a Vávra to postřehl.

No, ve vazbě jsme se domlouvat nemohli, to dá rozum, ale měli jsme společnýho obhájce. Ex offo, ale byl to fikanej advokát. To on přiel na to, e důkazů na Pavla je tak málo, e by to mohlo stačit k zprotění obaloby.”

To u znělo pravděpodobně a major svou námitku spolkl.

lo tam taky o peníze, ne?” zeptal se.

Jo, to jo. O hodné peněz, který byly dost tvrdé vydělaný, ne tak snadno, jak si myslíte. Já tam toti taky makal, v tý dílné. A určitě rychlejc a moná i lip, ne leckterej servis …”

Jene s nakradenými součástkami.”

Do toho jsem Pavla nezasvécoval. On měl zájem jenom na tý svý soutění maině. Ale vydělaný prachy jsem ulil pochopitelné u Pavla. Já s nimi celejch pět let počítal. Měl jsem na ně nárok, ne?

Major mlčel. Morální hledisko uplatňované při dělbě ukradených peněz mu připadalo absurdní.

Jene to byste ho musel znát. Zatím co já kopal v dolech uhlí a plnil normu na sto deset, abych měl nárok na balíček, kterej mi u stejně neměl kdo poslat, tak on rozhazoval plnejma hrstma … kdy jsem jednoho krásnýho dne z lapáku vylez, zíral na mě jak provinilej kolák a koktal, e mě tak brzo nečekal..

Vávra si odkalal, vzpomínka na kamarádův podraz mu vrátila do pohledu hněv.

A já měl splácet jetě víc jak sto papírů. Tolik let ít z esti sedmi stovek měsíčné a ten frajer, za kterýho jsem dřepěl v kriminále, bude mezitím koumat, jak by se mě zbavil. Tak to teda ne! A poloil jsem mu nů na krk.”

Doslova?” pousmál se major.

Ale, nechte toho. Dy vám povídám, e na takový věci nejsem. Prostě jsem mu oznámil, e má měsíc času. A jestli se do tý doby se mnou nevyrovná, zajdu na prokuraturu a zaádám o obnovu procesu. Vytáhnu vechny věci, na který se tehdy nepřilo a vykoupu ho v tom. Mně je to jedno, jestli si půjdu sednout znova. A a budu v muklovským mundůru fárat do dolů, bude mě náramně utěovat, e ve vedlejí achtě kope von.”

Vávra dopil svou kávu a zanesl hrnek do dřezu.

Málem se z toho podělal. Brečel, zapřísahal mě, sliboval. A já vůl nakonec přistoupil na to, e mi bude stačit, kdy se zbavím tý zatracený platový exekuce. To u bylo reálný. Pavel prodal svůj soutěák. Dost si taky vypůjčil a nakonec splail přes různý machinace i ten vyhrávající tiket… Pak jsem zase musel vracet já jemu, zkrátka čachry a tahanice, já z toho nevyrazil ani o halíř víc, ne dělal dluh. A protoe jsem toho veho měl plný zuby, odstěhoval jsem se nejdřív do Mostu a potom sem do hor. Pevné jsem věřil, e u Pavla Nováka v ivotě neuvidím. A představte si, e ho potkám zrovna tady. Úspénej, veselej, obletovanej holkama jako vdycky …”

Co se stalo na té zasněené cestě?” zeptal se major.

Jo, k tomu taky dojdem. Něco úplné jinýho, ne je v tom vaem notářským dokumentu. Ten se nehodí ani na hajzl.”

Vousáč se pomalu přiblíil ke stolu a popadl obálku s pečetí. Major zaváhal. Co se stane, a Vávra zjistí, e major blufoval,

e v obálce jsou jen prázdné bílé listy? Krakono vak neměl v úmyslu obálku otevřít. Drel ji v ruce.

Věřte mi to nebo ne, já to s tím přepadením nikdy nemyslel váně. Chtěl jsem tomu frajerovi jenom nahnat strach, rozumíte? tvalo mě, e je tak bohorovné spokojenej, zatímco já přiel o enu a vlastní syn u nemá ani moje jméno. Chtěl jsem, aby táky jako já občas za bezesný noci koukal do stropu. Ale aby se na rozdíl ode mě bál. A tak jsem ho tiskl ke zdi. Von kličkoval jak moh, v tom stavu asi taky sepsal tuhle pitomost/’

Vávra se prudce otočil k rozpálenému sporáku a otevřel dvířka ohnitě.

Nedělejte to,” řekl evčík a vstal.

Bude lip, kdy to shoří..

Nedělejte to,” opakoval major a udělal krok vpřed. Zdálo se mu, e se Krakonoova tvář usmívá. Pak práskl výstřel. evčík ucítil prudkou bolest pod pravým ramenem. Nechal Jsem se nachytat, blesklo mu. Kde měl tu pistoli? Asi v uhláku pod sporáčkem. Druhý výstřel ponořil majorovo vědomí v černočernou tmu.

*

Po vánočních svátcích vrátili kriminalističtí technici hotelu Racek jeho gaz. Hlavsa si el auto prohlédnout, ale po zevrubné kontrole, kterou automobil proel v dílnách okresní správy, nenalezl ani stopy. ádné mouhy od pověstného daktyloskopického práku, prostě nic. Jen na klíčích od zapalování visela přivázaná cedulka s velkým nápisem FRI-DEX. A na druhé straně bylo stručně napsáno rukou: Máte tam nemrznoucí směs. A novej olej. Tu břečku, co byla v motoru, snad nikdo neměnil od chvíle, kdy auák vyjel z fabriky, astnou cestu ,..”

Václav Hlavsa se usmál a umínil si, e musí příleitostně mládencům z garáí okresní správy poděkovat. Po dohodě s kuchařem a číníkem Jelínkem sepsal obsáhlý seznam zboí, které u je nejvyí čas z městečka přivézt. Se svazkem objednávek a faktur se nacpal za volant a otočil klíčkem startéru. Motor zaburácel. Vedoucí usoudil, e je to přeci jen poněkud pohodlnějí, ne kadodenní zalévání chladiče konví vlané vody. Zařadil jedničku a zvolna se rozjel. Cesta byla

upravená, nebylo nutné řadit redukci a přední náhon, gaz poslouchal volant i plyn. Les, zatáčka a za ní poslední místo, kam na své ivotní pouti dorazil provozní Novák. Ale nikdo nestál u kraje silnice, nikdo nemával.

Následoval prudký padák a za ním série serpentin. Chybu, kterou Hlavsa udělal, si uvědomil a pozdě. Sem u měl vjídět s náhonem na vechny čtyři kola á navíc výrazně pomaleji. Gaz se rozjel, do oken kabiny lehaly větve stromů a sebekratí dotek brzdy přiváděl vůz do smyku.

Hergot, zaklel.

S rozeřvaným meziplynem se pokusil přizpůsobit otáčky pro redukci, bez ní nelze zařadit přední náhon, zuby v rychlostní skříni zarachotily, lyař, který zvolna stoupal v protisměru pochopil natěstí situaci okamité a plavným skokem uhnul do závěje.

Vůz se řítil úzkou lesní cestou bokem, ale nepřevrhl se. Nakonec se zase srovnal a pneumatiky s hrubými sněnými protektory začly troičku zabírat. Kdyby kopec rovně pokračoval jetě takových dvacet padesát metrů, nejspí by se podařilo gaz ubrzdit. Zatáčka vak postavila do cesty sloup telefonního vedení. Rána jako z děla, sypající se přední sklo a praskot dřeva. Přeraený sloup chviličku zůstal zavěen na drátech, které jeden po druhém praskaly se zvukem, připomínající trhání přepjatých strun. Pak se zabořil do sněhu jako podatý strom. t

Haló, pane, co je, stalo se vám něco?”

Lyař, který před chvilkou uskakoval z cesty, přispěchal na pomoc.

Mně ne,” ozval se Hlavsa otrávené. Jeímarja, já jsem ale blbec. Kdybych tu jel poprvé!”

Vylezl z vozu a pustil se do odhadování kod. Gaz a na rozbité okénko a poněkud ohnutý masívní nárazníkový rám, zůstal celkem v pořádku. Se sloupem to bylo horí.

Jestli chcete, sjedu dolů do města ”

To snad svedu sám,” mínil Hlavsa. jen aby to bylo něco platný. Mám dojem, e kvůli mé bude Landsingerovo sedlo ňákej čas bez spojení.”

Vůz se choval jako provinilý pes, který si uvědomuje, e provedl lumpárnu a e je na čase zas trochu poslouchat pána. Snadno vycouval z příkopu a bezpečné sjíděl do městečka.

Blbej čas, myslel si Hlavsa. Mezi vánočními svátky si polovina lidí dobírá zbytky dovolené, budu rád, kdy nějaký opraváře seenu po novém roce …

Pota, tři telefonáty, vlaný a neurčitý příslib pomoci. S pocitem, e udělal co bylo v jeho silách se pustil do pravidelného nákupu. Chleba, dvě bedničky housek, pět bas lahvového piva. Ted v zimě rozvoz vázl, rolby se podélávaly jedna za druhou, nebylo moné spoléhat na pravidelné dodávky. Maso do řeznictví jetě nepřilo a Hlavsa si v duchu představoval kyselý obličej mistra kuchařského. Ale co nadělá. Pota, odvod trby, balíček pohledů a dopisů.

Pak cesta zpátky. Rozbitým oknem táhl do kabiny mráz. Vedoucí si vzpomněl, e na Bednářce u pár let straí dole v garái nepojízdný gaz stejného typu, vrak celkem k ničemu, ale okna má celá. Vyměnit jedno sklo je záleitost na půl hodiny.

Vůz se posluně zakusoval do kopce a v poslední serpentině zalapal jeho řidič po dechu. V zatáčce stál zbrusu nový telegrafní sloup a dva opraváři ve vatovaných bundách rozvíjeli na sněhu klubka měděných drátů. No to se mi snad jenom zdá, pomyslel si Hlavsa.

Poslyte, pánové,” řekl nahlas, a s tím budete hotový, stavte se na Racku. Je tam pro vás připravený pohotění.”

Mu, který si právě připevňoval na nohy zubaté srpy stupaček, pohlédl na gazíka. Viděl ohnutý nárazník a vysypané okno.

To jste boural vy?”

Bohuel.”

Fajn, v tom případě přijdeme …”

Gaz zmizel za kopcem, chlap se stupačkami vylezl nahoru, nastavoval a napínal zpřetrhané dráty. Pak se zahleděl do dálky ve směru povlovného údolí… Na horizontu, nad korunami stromů stoupal k zimnímu nebi pruh temného dýmu.

Opravář slezl dolů a vytáhl z brany telefonní sluchátko s připevněným číselníkem. Nemotorným krokem se vydal dolů po cestě k neporuenému sloupu. Stupačky se bořily do rozjeděného sněhu.

Pak vylezl nahoru, dva konce kabelů opatřené pérovými krokodýlky připevnil na měděné dráty a vytočil číslo sto padesát osm.

Zde Bezpečnost, tísňové volání!”

Tady je Málek, opravuju telefonní vedení. Z Landsingerova sedla se k vám jetě chvilku nikdo nedovolá… Ale já bych řekl, e někde v okolí jezerní slatě pořádně hoří..

Měl pocit, e se dusí, touil vykřiknout, ale nedokázal vydat ani hlásek. Z podvědomí se vybavil krutý dětský záitek, kdy ho cákající voda Lunice drela pod jezem. Nemohl ven, nedokázal se nadechnout, ani křičet.

Zvolna a nesmírně pomaličku se major probíral. Leel v místnosti plné dýmu, z rohu probleskovaly plameny.

Pryč, musím pryč, uvědomoval si naléhavě… pokusil se vstát, ale prudká bolest ho srazila zpátky na podlahu.

Musím, musím ven) Plazil se ke dveřím, které pro kouř téměř nebylo vidět a doufal, e ho procitlé vědomi v téhle chvíli neopustí. Jetě metr, půl, dvacet centimetrů. Nevěděl, jestli dokáe vstát. Strčil prsty do kvíry mezi dolním okrajem vrat a zárubní. Trhl… Dveře povolily.

Čerstvý vzduch venku ho poněkud vzpamatoval. Kupodivu - zcela první mylenka patřila koním. Dobelhal se k matali, ale ta byla prázdná. Oheň prorazil střechu a za syčení tajících zbytků sněhu prskal kotouče dýmu a vějíře jisker. evčíkovi se pomaličku vybavovalo, co se vlastně stalo. Bezelstně vyhlíející Krakono, rozpálený sporák, výstřel… Jeden stření trám se probořil do hučícího ohně.

Major se začal ohledávat se zájmem skoro nezúčastněným. Ze zčernalé rány pod pravou klíční kostí vytékala temná, sráející se krev. Téměř neuvěřitelně dlouhou chvíli mu zabralo přemýlení o druhém výstřelu. Teprve po něm vyskočily před očima hvězdičky a pak tma. Hlava třetí jako v horečce. Sáhl si ná spánek a bylo to jasné. Zadoufal.e lebka vydrela, e projektil, který vyryl ve vlasech rám, neprorazil kost.

Střecha pukla docela a do obytné místnosti domku se probořil strop. Asi bude na půdě seno, napadlo majora. Proto oheň plápolá tak rychle …

Bylo mu patně od aludku, tělo, které zvolna přicházelo k sobě, bolelo čím dál tím víc, ztráta krve vyvolala malátnou, odevzdanou slabost. Ale il. A proto u stálo za to něco podniknout. Běky, které zapíchl do závěje, byly pryč. Pomalu vrávoraje vydal se po stopě, po ní přiblině před hodinou přijel. Za zády mu hořela starobylá umavská chalupa.

Jeden, dva, tři, čtyři, pět… Počítal kroky, při nich se bořil do sněhu a po kolena. Vdycky po deseti přestávka, ale

nepříli dlouhá, to by se u nerozhýbal. Jeden, dva, tři, čtyři, pět…

Les lhostejné uměl, prastaré borovice toho tady na umavě u viděly víc. /

Jeden, dva, tři. .

Přestal vnímat bolest a potácel se kupředu jak stroj. Ztratil úplně pojem času. Rozcestník vyel na desátý krok. Hořká jezerní sla zůstala za zády. Hotel Racek leí odtud vzdálen est kilometrů. Uvědomil si, e je prakticky vyloučeno, aby v tomto stavu a bez lyi uel takovou dálku.

Nejblí by to bylo k hradu. Znovu začal počítat kroky. Teď to lo o něco lip, el s kopce. Po jednom pádu, kdy se mu pod rukou ulomila křehká větev, ujel po zádech téměř dvacet metrů. Rozveselilo ho to, odhadl, e uetřil dobrých třicet kroků. Dlouho, nekonečné dlouho trvalo, ne se v průseku zjevila silueta hradní věe. Na tom posledním úseku ztratil dvakrát vědomí, natěstí nikdy ne tak dlouho, aby dokázal úplně prochladnout. Kdy byl od brány necelých deset metrů, ozval se těkot psa. Alane, chtěl vykřiknout, ale bylo to sotva zaeptání.

Alane!

Pes udeřil tlapami o bránu, prostrčil čenich kvírou při prahu.

Pomoc!”

Pes se roztěkal mohutné, jako na poplach. Kdesi uvnitř se ozval hlas a zaduněly kroky.

No tak, Alane, co blbne, pus!”

Klapla stará petlice a brána se rozevřela.

To jste vy? Co se vám stalo?”

Major se usmíval téměř spokojené.

Ale,” snail se vysvětlovat. Taková návtěva. Ne zrovna povedená návtěva..

Potom se bezvědomí dostavilo potřetí. Necítil ruce, které se mu zaklesly do podpaí a táhly ho do hradu, neslyel radostné psí kňučení.

Na vidové hlásce měli dost starostí i bez majorova příchodu. Jediná monost, jak lokalizovat poár tady hluboko v horách, byla ze vzduchu. Přivolaná zemědělská letadla Agroletu s hasicí pěnou na palubě se snaila odizolovat les od plápolajícího ohniska. Natěstí leelo kolem hořící chalupy dost sněhu. Poár se zvolna mírnil, les nad jezerní slatí zůstal zachráněn.

Dva vojenské vrtulníky na opačné straně hranice se zjevné zajímaly o to, co se u nás děje. Kdy plameny přestaly hučet a dým vybledl, zase zmizely.

O hodinu později bylo zrueno zvýené pozorování.

Svobodnik Houdek slezl z věe.

Co se děje?”

Někdo postřelil toho majora z kriminálky.”

Je to zlý?”

Zdá se. Z posádky volali, e sem posílají vrtulníkem doktora.”

evčík leel na tvrdém vojenském kavalci a nevěděl v tu chvíli o světě nic. Ani to, e z domu, v jeho stěnách měl uhořet, zůstalo u jen chladnoucí zčernalé spálenitě.

Malý, ale robustní dřevařský kůň se brodil sněhem místy a po břicho.

Jo, hodnej, bude se mi po tobě stejskat..

Jiří Vávra se klátil na neosedlaném hřbetu a mluvil ke zvířeti tak, jakoby na kadou větu čekal odpověď.

To kouká, vid, jak jsme to dopracovali?”

Z koňských nozder stoupaly v pravidelném rytmu obláčky sraené páry.

No jo, někdo je halt smolař. Kam bys mi radil zdrhnout, kamaráde?”

Kůň zafrkal.

Já vím, e není kam. Ale zavřit se u nenechám, rozumí? Za ádnou cenu ..

Mezi kmeny stromů začalo probleskovat světlo, les se rozestoupil. Vávra se sehnul do sněhu a pečlivě přerovnal deku na koňském hřbetě.

No tak, a teď se vra domů,” řekl a poplácal hnědáka po zadku. Kůň se nehýbal.

Tak bě u zpátky. Vechno jednou skonči, na to si zvykne. Třeba vyfasuje slunýho novýho pána. To vůbec není vyloučený.”

Les sledoval ten podivný monolog bez zájmu.

Jdi domů, povídám, u toho bylo dost.”

Kůň se pomalu a neochotně otočil a volným krokem se vracel po vlastní stopě.

Jiří Vávra byl na útěku. Ani na chvilku se nenechal zlákat blízkostí státní hranice, přestoe tu znal kadičký kámen. il příli dlouho ve zdejích končinách, aby mu bylo jasné, e jakýkoliv pokus o nezákonné překročení hraniční čáry by skončil krachem. Branu, napěchovanou téměř vím, co tvořilo jeho soukromí, si přehodil přes rameno a vydal se dolů k okresnímu městu.

Nazdar Jirko!” zahlaholil číník v restauraci na náměstí. To je dost e se objeví. Co si dá? Jako obvykle?”

 řekl Vávra stručné.

ník zmizel ve výčepu a za chvilku cinkl půllitr o porcelánový tácek. Vedle piva zavoněla káva …

Po tobě se mi stejskalo, proroku. Tak co, jak bude přítí tejden?”

Vonéj borovice,” prohlásil Krakono a utíral si vousy od pěny. Podle mě to znamená, e přijde obleva..

Nestra s takovejma jobovkama …

Měl bys bejt rád. Aspoň se budou hejbat kefty.”

Blbost,” povídá číník, kdo by o to stál? Dneska jsme dělali osm set obědů. Ví, co to je? Dva tátové od rodin se poprali o uvolněnej stůl, museli to řeit esenbáci. Copak jeto vůbec moný. Kdyby tu bylo desetkrát tolik hospod ne je, tak se v sezóně uivéj vechny.”

Asi jo.

A tedka jetě ty straí s oblevou. Já ti povídám, e jestli se váně pokazí počasí a ty lyařský kobylky slezou s kopce a budou se dobejvat k nám do dveří, tak dávám vejpověcf.”

Tak se chystej,” poznamenal Vávra, ale do prázdna; číník s rozevřeným flekem u kasíroval u vedlejích stolů. Lokál il svým běným tempem, cinkotem talířů i peněz.

Jiří Vávra se zvedl a zael do chodby vzadu za kuchyní. Tam, pod panelem elektroměru, visel klíč toalety pro personál. Otevřel dveře bez označení, rozsvítil a zasunul zevnitř zástrčku. Umyvadlo, seikmené, lehce osleplé zrcadlo, dalí úzké pootevřené dveře a za nimi porcelánová mísa klosetu. Vávra vytáhl z boční kapsy batohu připravené nůky, postavil se před zrcadlo a pustil se nemilosrdné do plnovousu. Kdy se mu podařilo vytvořit na tváři relativné krátké strnitě, pečlivě spláchl nastříhaný chumel, vzal tětku, holicí mýdlo a začal si pokrývat obličej pěnou. Venku na chodbě klapaly střevíčky servírek i rázný dupot číníků, z kuchyně zaznívalo řinčení nádobí. Strojek s anglickou čepelkou se ustavičně ucpával,

Vávra musel iletku vymýt. Konečně se opláchl. Ze zrcadla se na něj dívala cize vybíjející tvář, zbrázděná rámy.

Utřel se papírovým ručníkem, pečlivě opláchl umyvadlo a kdy podle zvuků pozrial, e je chodba prázdná, opatrně vyel ven. Pcívěsil klíč na místo, zamířil k východu a opustil restauraci. Na stole teplálo nezaplacené a nedopité pivo a stydla káva.

Vyel do města, kde ho mnóhý znal, ale teď nepoznával. ádný pozdrav, nadzvednutý klobouk, úsměv či přátelské mávnutí rukou. Náhle tu byl cizincem.

Zamířil k nádraí á před vchodem do staniční bUdovy se naposled ohlédl na asněené stráně hor. Kousíček vlevo od Landsingerova sedla dosud stoupal k zimnímu nebi edý, mírně vlnitý pruh dýmu.

Vojenská nemocnice v krajském městě voněla čistotou, desinfekcí a také polévkou, rozváenou právě mezi jednotlivými pokoji na vozících s gumovými koly.

Kde najdu soudruha primáře?”

Třetí dveře zleva.”

Kapitán ubrt poděkoval a vstoupil do sluebního pokoje náčelníka chirurgického oddělení. Primář, poměrně mladý člověk, seděl za velikánským psacím stolem, zarovnaným stohy knih a časopisů. Kapitána znal od vidění.

To je dobře, e jste přiel. Soudruh evčík se po vás u ptal.”

Jak mu je?”

Dobře,” pousmál se primář. Tedy tak dobře, jak jen můe být člověku s průstřelem plic a těkým otřesem mozku. Jemu osobně je tedy mizerné, ale z odborného hlediska je stav uspokojivý. Dostane se z toho.”

Můu s ním mluvit?” ,

Prosím, ale ohleduplně, patné hovoří a rozhodné by se neměl rozčilovat. Byl bych rád u toho, pokud vám to nevadí.”

Vůbec ne.”

Proli dlouhou nemocniční chodbou. Oblékli si plátě a bílé přezůvky a vstoupili do uzavřeného anesteziologicko resuscitačního oddělení. Napojen nejrůnějími hadičkami a dráty na

lesklé přístroje tu leel major evčík. Na malinké obrazovce nad jeho hlavou stejnoměrně pulsovaly bílé klikaté čáry. ubrta přepadl tísnivý pocit. Téměř se lekl, kdy sez prostěradel, leukoplastí a obvazů ozval docela normální majorův hlas.

To je dost, e se taky někdo objeví.”

Primář přistrčil ke kapitánovi idli a sám se uvelebil v koutku místnosti, odkud se zájmem pozoroval obrazovku.

Od tý chvíle, co jsem se dobelhal k hlásce, si nepamatuju vůbec nic,” postěoval si evčík.

To tedy není divu. Byl jsi v hrozném stavu, ale natěstí kluci vědí, co v takových situacích dělat. Ofačovali tě a zavolali na jednotku. Velitelství protivzduné obrany to vzalo do ruky rázné. Za půl hodiny po tom, co tě nali, u rachotil nad hradem vrtulník. Bohuel tam nebylo ádný místečko, kde by se dalo přistát a tak se doktor pustil z paluby dolů po provazovém ebříku. Usoudil, e to, co ti zrovna chybí k ivotu nejvíc, je krev. A protoe velitel hlásky a jetě jeden z těch hochů, jmenuje se tuím Malina, měli vhodnou krevní skupinu, tak jsi dostal transfuzi na místě. V polních bojových podmínkách, nejspí to muselo vypadat jak za časů doktora Janského.”

Primář chtěl něco namítnout, ale pak mávl rukou.

No a to té vzpamatovalo aspoň natolik, e té mohli poloit na nosítka a dotáhnout k nejblií pasece, kde se podařilo pilotům vrtulníku sednout. A tak ses konečně dostal sem, na ARO a lékaři se postarali o to, aby ses podruhé narodil.”

Tak zlé to nebylo,” prohodil tie primář.

Obrazovka zelenavě zářila do era pokoje, v průhledných trubičkách líně protékala bezbarvá tekutina.

Chalupa toho vousatého Vávry,” pokračoval kapitán, shořela do základů. Poár byl zaloený úmyslné, rozlitým petrolejem. Technici tam potom vechen popel prosejvali jak archeologové a nebyla to tak úplně zbytečná práce. Podařilo se jim najít nábojnici, o které se na balistice soudí, e byla vystřelená ze stejné mauserky, jakou byl zabit provozní Novák. Tebe postřelil v chalupě, e?”

evčík zamručel na znamení souhlasu.

Vávra zmizel a u je po něm vyhláeno celostátní pátrání. Koně nali dřevaři v lese u krmelce plného sena. Take, jestli můe alespoň trochu mluvit, povídej, co se vlastně stalo.”

Dveře pokoje se otevřely, dovnitř vela zdravotní sestra, vyměnila baňku na infúzním stojanu a vytratila se tie a neslyné jako duch.

Abych nezapomněl, dodal jetě kapitán, takových padesát metrů od spálenitě na prolapané příjezdové cestě leela vělká zmuchlaná obálka s úřední pečetí. Obsahovala čisté, nepopsané archy kancelářského papíru ..

Major evčík se rozpovídal, hovořil v krátkých větách, bylo zřejmé, e zápolí s nedostatkem dechu. Primář trochu zamračeně sledoval obrazovku, ale nenamítal nic. Křivky se zkrátily, stále vak zůstávaly pravidelné.

Byla to moje chyba,” řekl major, neměl jsem tam chodit sám ..

Pečlivé volenými slovy vyprávěl o důvodech, které vedly k tomu riskantnímu pokusu, o obálce, co ji sám připravil i v počátečních, zdánlivě dobromyslných reakcích vousatého Krakonoe.

Ví, já byl o sobě vdycky přesvědčenej, e mám odhad na lidi. e prostě poznám, kdy mi někdo do očí le nebo hraje komedii, zkrátka, kdy já toho Vávru poslouchal, tak jsem měl dójem, e si nevymýlí, e opravdu nikoho nezabil a e se na kbnci rozhovoru vechno přirozeně a jasně vysvětlí, jako v nějaký kníce. Nechal jsem se zaskočit jak malej kluk. Vechno se opravdu vysvětlilo. Pistolí..

Pamatujesi to? Můe mi popsat tu scénu? Pokud mono podrobně, prosím.”

Seděl jsem za dřevěným stolem, Vávra naproti mně, dopíjel kafe, za ním, v rohu hučel kuchyňský sporák. On mluvil, já ne. Opakoval, e nápad s přepadením byl jen takový fóř na postraení Nováka, aby neměl klidný spaní. Za to, e je úépěný, holkami milovaný. e mu utratil schované peníze. Během hovoru se Vávra zvedl a vzal tu obálku. Nepodíval se dovnitř. Přiblíil se ke kamnům, dřepl si a otevřel dvířka. Říkal, e je to falené obvinění a e je musí.spálit.”

Nechal jsi ho?”

Kdepak, el jsem k němu. Říkal jsem, nedělejte to, a on po mně vystřelil. Dvakrát.”

Viděl jsi tu zbraň?”

Myslím, e ne. Musel ji mít schovanou někde v uhláku. lo to příli rychle, já střelbu nečekal.”

Jse si jistý, e to bylo skutečně tak?”

Určité. Teprve od té chvíle mám vechno zamlený.”

Křivky na obrazovce nepatrně změnily tvar a primář se zvedl.

Pokračování přítě,” rozhodl. Dneska u toho bylo dost.”

Dobře,” připustil ubrt, jen poslední otázku. Prosím tě, zamysli se. Určitě ses před výstřelem neotočil?”

Ne, proč?” divil se major.

Kapitán ubrt zamířil ke dveřím resuscitačního pokoje. Protoe obé ty rány na tebe byly vypálený zezadu.”

Ráno plné třískání dveří a dupotu lyařských bot na chodbách. Otevřenými okny proudil do hotelu vlhký vzduch, jeho vůně připomínala vzdálené jaro. Tálo a při okraji zdí provrtávaly sníh těké kapky, padající ze střechy.

Proběhnu pokoje,” řekla pokojská Alena, která se vrátila z vánočního pobytu na Skokanově boudě. A to mám odbytý.” S vysavačem v jedné ruce a svazkem klíčů ve druhé se vydala nahoru do patra.

Jen máloco vypoví o hotelovém hostu tolik, jako jeho pokoj. Třeba ta rodinka z Plzně. Paní musí být ohromné pořádná, pokadé kdy odejdou na snídani, je pečlivé ustláno, ručníky v koupelně sloené, kachlíčkovaná podlaha nezacákaná. Tady opravdu stačí jen párkrát přejet koberec vysavačem.

Zato ta dvě děvčata na dvanáctce, to je hrůza, vude binec jak po bitvě, umyvadlo plné vlasů, chudák chlap, který se časem oení s některou z nich.

A ten host na estnáctce, těch lahví kadé ráno. Jak to jen můe vechno vypít a kam se to do něj vejde? Pokojská Alená usoudila, e kdyby vypila jen třetinu toho, co ten muský konzumuje kadý den, probudila by se asi mrtvá …

Ze společenské místnosti dole hulákala televize, nikomu se moc nechtělo ven.

Pokoj osmnáct byl zavřený zevnitř, tady se jetě spalo.

Vysypané koe na odpadky, pouité ručníky svázané v ranci z prostěradla. Vrzavé schody do podkroví.

Alena otevřela bývalý pokoj majora evčíka, potichu jako myka vklouzla dovnitř a zase zamkla. Nebylo nutné se bát příchodu hosta. Stůl, stření okno v seikmené zdi, sloená deka na sektorové válendě.

Vysavač nechala stát na prahu a pustila se do prohlídky. V zásuvkách stolu nala týden staré noviny a rozepsaný soukromý dopis, adresovaný manelce. Zaujalo ji, e si lidé

jeté píí, vdy je to vlastně takový přeitek v době, kdy stačí zvednout telefon.

V posledním uplíku leela napůl procvakaná permanentka na lyařský vlek a to bylo vechno.

Skříň.

V polici červený svetr - evidentně Hlavsův, na ramínku koile se zapiněným límečkem a vedle aty, které by velmi nutně potřebovaly vyehlit. Matně černé polobotky s tkaničkami zavázanými na kličku.

V koupelně na poličce holicí strojek a kartáček na zuby. Pokrčila rameny a konečné se pustila do uklízení. Pod velikým ozdobným poltářem na gauči nala magnetofon. Obratné, jako dívka zvyklá zacházet s podobnými přístroji, přetočila kazetu na začátek a stiskla spoutěcí klávesu.

Ozval se důrazný hlas majora evčíka:

Je to nesmírně důleité. Ted mě nepřeruuj a poslouchej. Ráno přesně v sedm hodin zajde na nádraí a u pokladny číslo dvě zakoupí perónni vstupenku. V ádném případě, opakuji - v ádném případě nesmí s pokladníkem hovořit o tom, na který vlak čeká …

Přístroj dál uměl jen prázdnou páskou.

Udivená dívka zastavila magnetofon a vrátila jej pod poltář. Sebrala své věci a tie odemkla dveře. Za nimi stál vedoucí Václav Hlavsa a tvář měl pobledlou hněvem.

Můete mi vysvětlit, co jste tam dělala?”

Za běných okolností děvčeti tykal.

Já. já,” zakoktala Alena, já tam byla uklízet.”

Vdy jsem vám říkal, e tam nikdo nesmí!”

Práí se přece pořád,” řeklo děvče vzdorné.

Hlavsa mlčky natáhl dlaň.

Alena dvakrát otočila sluebním duplikátem klíče v zámku a pak ho podala vedoucímu.

Můete jít,” odsekl a zamířil ke své kanceláři.

*

V pracovně okresní kriminální sluby to v té chvíli nevypadalo příli úředně. Kapitán ubrt se pohupoval na zvrácené idli. Nadporučík Jonák rázoval po místnosti ode zdi ke zdi s prsty zabořenými do hustých kudrnatých vlasů.

Nějak se mi to nezdá.”

Nejsi sám.”

Vůbec, je to podivná historie. Mám prostě pocit, e v ní něco neklape.”

Souhlasím,” připojil ubrt. flozhodné neklape to, e Vávru dosud nemáme. A nám ho eskorta přiveze a posadíme ho do téhle místnosti, bude vechno o moc jednoduí.”

Tak ne, tak to nemyslím.” Jonák popadl idli, sedl si na ni rozkročmo a bradu si opřel o opěradlo.

evčík připoutí, e tomu Vávrovi prostě naletěl. Na dobrácký tón aoviální povídání. Takovej zkuenej kriminalista. S dvacetiletou praxí. Je tu ale jetě jedna monost. Zkusme si představit, e vechno, co Jiří Vávra majorovi vypověděl, byla do písmene pravda.”

Kapitán se přestal pohupovat. Vytáhl ze stolu arch čistého papíru a propisovačku.

To můe být zajímavé. Pokračuj.”

Připusme tedy,” řekl Jonák, e Vávra celé přepadení chystal Novákovi jako divadýlko^aby ho postrail.”

To zní poněkud naivně.”

Proč? V hlavě člověka, který si celý den povídá jen s koňmi, se přece můe vylíhnout lecjaký nápad.”

Dobře a co dál?”

A pak mu vstoupí do scénáře někdo třetí, s kým nepočítal a kdo vechno provede doopravdy. Vystřelí, sebere peníze a zmizí. A Vávra je v tom zčista jasna a po ui…

Fajn,” podotkl kapitán, ale já teď budu dělat advocata diaboli. Vznáím námitky. První! Je to příli neuvěřitelná shoda náhod.”

Nemyslím. Ta trba nahromaděná kvůli patnému počasí byla výjimečně vysoká. Něco podobného se stane tak jednou, dvakrát za sezónu a někdy vůbec ne. Kdyby si kdokoliv z pohotových pachatelů měl zvolit vhodný termín přepadení, byl by to jistě tý den, kdy k němu dolo.”

Kapitán mlčel.

Navíc,” pokračoval Jonák, ten skutečný pachatel třeba o Krakonoově úmyslu nahnat Novákovi strach věděl. Tady se lidé znají, řeči se vedou, voda teče. Krakono se třeba opil a rozpovídal v hospodě. Takových moností je mnoho. Pachatel zajásá, kdy se to dozví á cítí se dvojnásobné kryt. Jestli vechno praskne, Bezpečnost nejspí sebere kriminálníka Vávru.”

Hypotéza postavená na vodě. Co fakta?

Pokusím se něco vydolovat. Předně, to místo, kde dolo k přepadení, je snad nejméně vhodné z celé délky cesty.”

Proč myslí?”

Je mimo les a kdokoliv by se ocitl na Landsingerově louce, mohl by celé dějství pozorovat jako na dlani. Vlastně je skoro divné, e se tak nestalo. Přes ten svah se jezdí z Bednářky ke sjezdovce…”

Na tom,” připustil kapitán neochotně, myslím něco je.”

Proč si tedy,” pokračoval Jonák, vybral pachatel tak nepraktické místo, kdy o pár set metrů dál, za serpentinou, je úsek přímo ideální? Třeba věděl, e tam bude čekat Vávra. Musel jednat dřív..

Kapitán ubrt si na okraj papíru maloval panáčky. Jeden z nich ujíděl na lyích a v ruce svíral kouřící pistoli.

Prosím,” řekl, mohlo to býttak. Ale dál? Krakono čeká se svým kanadským ertíkem, o kterém ví i pravý pachatel, za první zatáčkou. Nedočká se a tudí se odebere domů vyprávět koňům anekdoty. A nemá nejmení tuení, e o kousek dál přiel jeho bývalý kamarád o ivot.”

To jsem neřekl,” ohradil se Jonák, výstřel určité slyel. Moná e i zahlédl pachatele.”

Proč nám to neřekl?”

Pochop, pět let seděl ve vězení. Lidé jeho typu zřídkakdy běí oznámit něco na Bezpečnost…

Nevadí, Vávra tedy slyel výstřel a tuí, e někdo udělal to, co on chtěl provést jako ert. Ze strachu raději drí jazyk za zuby. To bych stále jetě bral. Ale proč, sakra, střílel na majora? A z docela stejný bouchačky, jakou byl Novák zabit?”

Nadporučík Jonák se usmál téměř vyzývavě.

Ale to přece ví stejné dobře sám. Prvnímu ti nedala spát ta zpráva o směru výstřelů.”

Snad,” připustil kapitán, ale kdy u ti vystupuji v roli oponenta, chci to slyet od tebe.”

Proč ne? Představme si tu vyhořelou chalupu. Velká obytná kuchyň, za ní o něco mení pokojík, zařízený jako lonice. V kuchyni se topí, dveře mezi místnostmi jsou otevřené, aby vzduch mohl cirkulovat. Přichází pachatel…”

Náhoda věru neuvěřitelná,” podotkl ubrt.

Taky jsem si s tím lámal hlavu dlouho - a přitom je vysvětlení úplné jednoduché. Hlavsa jednou majora upozornil, e na horách musí člověk hlásit kam jde, zvlá kdy vyráí

na tůru sám. evčík to od té doby dodroval. V recepci na stole je kniha, v ní je zapsáno, e hodlá navtívit Jiřího Vávru ..

Kapitán uznale zamručel.

Přečíst si to mohl kdokoliv, ale jen jednoho člověka náramně zajímalo, co vlastně major od Vávry chce. Nazul lye a vyrazil zkratkou, take mohl být na místě klidně o půl hodiny dřív. Navíc mu trochu pomohla náhoda. Krakono byl, jak víme z evčíkova vyprávění, v matali u koní a tak pachatel nepozorovaně vklouzne do světnice a kdy se na místo dostaví major, klidně ustoupí do zadní místnosti. Jevitě je připraveno …”

Na stole zařinčel telefon, ale kapitán jen nadzvedl sluchátko a okamitě je zase poloil. Neměl náladu na vyruování.

Myslím, e to váně muselo být drama. Vrah tají dech a sleduje hovor vedle. Kdy uslyí o té listině, zanechané u notáře, zatetelí se mu srdce radostí. Vechno vychází jetě lip ne čekal, z takového obvinění se Vávra u určitě nedostane. Jene vyetřovatel se nemá k tomu, aby vytahoval z kapsy elízka a hovořil jménem zákona. Naopak. Poslouchá. A Krakono beze zmatku vypráví svou verzi příběhu. Co nevidět padne pachatelovo jméno. Uvěří Bezpečnost bývalému trestanci nebo ne? Otázka jako pro Hamleta. A pak najednou Vávra se svým medvědím pojetím spravedlnosti chce nacpat notářskou obálku do kamen. Nezdá se, e mu v tom kriminalista dokáe zabránit. Stojí zády k pachateli - teď nebo nikdy!”

Výborně,” ozval se kapitán, vypráví skutečné sugestivně.”

Za okny kanceláře u byla dávno tma, na chodbě, přes den tak runé, klapaly osamělé kroky dozorčího.

Proč vak nezastřelil oba?”

Teď u si nadporučík Jonák připadal jako kolák na stupínku. Chce si to ověřit, ptal se sám sebe, nebo dokázat, e operativa nemá právo plést se vyetřovatelům do řemesla? Ačkoliv, tahle forma debaty asi dovede odhalit slabá místa kadé hypotézy. Dobrá, proč ne. Fabulujme dál.

Protoe by se tak sice zbavil svědka, ale zároveň i obětního beránka. A Bezpečnost by logicky začala hledat třetího - to jest jeho. Ne, Vávra byl rozhodně lepí ivý. Zvlá s tím údajným posmrtným obviněním, co se objevilo u notáře.”

A závěr?”

Teď nastanou bohapusté dohady. Hádali se, prali? Sotva. Pachatel drí v ruce zbraň a Krakono ví, e dalí výstřel můe

patřit jemu. Důstojník Bezpečnosti leí uprostřed světnice. Jiří Vávra, který u měl dosti vypito, asi neviděl jiné východisko, ne okamitý útěk i s koňmi, k němu ho vyzve mu s pistolí, dřív ne zapálí chalupu.”

Jene Vávra-Krakono přece musí předpokládat, e na něj okamitě jako na prvního padne podezření z vrady majora evčíka, a se najde jeho ohořelá mrtvola. Ví přece, jak to chodí, e daleko neuteče. e vzápětí Pohraniční strá vyhlásí hraniční poplach a celá umava bude na nohou. Přes čáru neproklouzne ani my. A zachránit se útěkem do vnitrozemí? Tak by mohl uvaovat jenom cvok,” pokrčil rameny ubrt.

Přesně tak. Vzpomeň si na poznatky, které shromádila k osobě Jiřího Vávry krajská operativa. Během výkonu trestu se přece podrobil psychiatrické léčbě. A teď zaije v chalupě ok, který ho vede ke zkratovému jednání. Utíká, ani ví kam. Vrah má mezitím jetě dalí starosti. Zařídit, aby neshořela a docela určitě se nala ta notářská obálka. Proto ji poloí do sněhu v takové vzdálenosti od hořícího stavení, aby ji ani jiskřička nemohla propálit.”

Proč se nepodíval dovnitř?”

Nepochyboval o majorových slovech. Spolkl ten háček stejně jako Krakono. Taky se třeba bál otisků. V lyařských rukavicích se těko prohlíejí lejstra a bez nich by na papíru mohla zůstat nebezpečná navtívenka. A tak dál.”

Město se ponořilo do tmy, lampa nad kapitánovým stolem lutě zářila. O patro ní ve sluební místnosti rachotil dálnopis.

ubrt vytáhl ze zásuvky list hustě popsaného papíru.

Včera,” řekl a podával jej Jonákovi, jsem taky uvaoval o dalí vyetřovací verzi. Pro jistotu jsem to sepsal. Myslím, e se to příli nelií od toho, co jsi před chvilkou povídal ty …

Jonák si vzal papír a pustil se do čtení.

 … Z výpovědi majora evčíka vyplývá, e v okamiku střelby stál k předpokládanému pachateli čelem. Lékařská zpráva vak ..

Mu v uniformě s hodností praporčíka podal kapitánovi zprávu z dálnopisu. Stálo v ní:

Federální Kriminální ústředna vyhlauje celostátní pátrání po Jiřím Vávrovi, narozeném 7.9.1943 v Praze. Jmenovaný je sto jedenaosmdesát centimetrů vysoký, má tmavé katanové vlasy a hustý, nepěstěný plnovous. Můe se pohybovat po celém území republiky, není vyloučeno, e se pokusí o přechod státních hranic. Naposledy měl na sobě lesnický vatovaný plá, zelené kalhoty a boty typu kanada. Jiří Vávra je pravděpodobně ozbrojen. Pozor při zadrení..

Noc přikryla městečko hvězdnatou oblohou. ubrt s Joná-kem na sebe pohlédli s výrazem němého porozumění. O Jiřím Vávrovi jako vrahovi zcela přesvědčeni nebyli.

*

Svátky se přehnaly jak příbojové vlny. Vechny přípravy a dětské těení, ve u bylo zase pryč, opět ranní tramvaje a metro rozváely lidi do práce a u popelnic se začínaly pomalu objevovat očesané kostry vánočních stromků.

V malé restauraci na rozhraní Smíchova a Koíř se otevíralo pravidelně ve čtyři odpoledne, ale teprve v podvečer se v zadní místnosti začínala scházet společnost hráčů.

Jedna sada karet nalepená na roletovém plátně, druhá v rukou bankéře Josefa Mráčka.

Pětku na kulovýho krále.”

Bůra na eso.”

Hele, a neeru, tady má dvacku.”

Plátno se zaplňovalo sloenými bankovkami nevelké hodnoty, tady se konečné vdycky hrálo při zdi. To jen ve dnech kolem výplat sázky malinko stoupaly.

Kdo jetě, pánové? Dobrá, zavíráme.”

Mráček bleskurychle zamíchal karty, nechal si paklík sejmout a obřadně otočil první dvojici.

Kulový král a červený spodek. Výhra ve výi vkladu. Druhá dvojice. Zelená sedma a aludská osmička. Obě karty byly neobsazené. Třetí dvojice vyhrála ji trojnásobek vsazených peněz. Zelené eso a srdcový svrek.

A teď pozor. Haupttrefa.”

Na stole se objevila aludská devítka. Shodou okolností karta, na ní bylo vsazeno nejvíc. Dvacet korun. Josef Mráček bez mrknutí oka vyplatil výherci dvě stovky a el si do výčepu koupit pivo. Hostinský toti v zadní místnosti zásadné neob-sluhoval, bylo v tom gestu jisté distancování od her, s nimi nechce mít oficiálně nic společného.

V přední části restaurace bylo nabito k prasknutí a vzduch ztěklý cigaretovým kouřem.

Jednu hladinku,” evelil výčepní, u se na tom pracuje.”

Venkovní dveře se otevřely a dovnitř nakoukl chlapík a příli módně oblečený na místní cenovou skupinu. Nezarazil se vak a suverénně vstoupil.

Ahoj,” pozdravil ho Mráček.

Mladý mu se leérně opřel o nerezový pult a napřaením ruky naznačil hostinskému, e si nic objednávat nebude.

Jdu za váma,1’ řekl Mráčkoví, poděkovat a něco vám předat.”

Ále, podivil se Mráček.

Váně, byl to prima tip. Tohle berte jako provizi ode mě. Z kapsy koené bundy vyplula tuzexová stovka. A tohle vám posílá ten zákazník.” Růová pětistokoruna a stovka bonů změnily majitele. Mráček vsunul oba papírky do vlastní peněenky, neskrývaje milé překvapení.

Hergot, to musel bejt větí keft, ne jsem předpokládal.”

Jo, bylo to sluný. Dáte si na mé vodku? Já nemůu, mám tady volant.”

Děkuju, já zůstanu u svýho piva, abych měl jasnou hlavu. Vedle hraju.”

Lokál kolem bzučel hovorem o rozjeté hokejové lize, probíraly se nejnovějí výsledky vánočního fotbalového turnaje, hraného na kvárovém hřiti Tatry Smíchov.

Kolik toho chtěl?” prohodil Mráček.

No, ono se to běně neříká, ale vám důvéřuju. Potřeboval nutně valuty za sedmdesát táců.”

O půl hodiny později předal Mráček bank kolegovi a odcházel zamyleně domů. Nepatřil k lidem, kteří ochotně a rádi pomáhají Bezpečnosti v její práci. Sám a příli dlouho balancoval na ostré hranici, vymezené trestním zákonem a jeden jediný záznam ve svém trestním rejstříku povaoval svým způsobem za úspěch.

Jene vechno má své meze. Částka, kterou jeho tědrovečerní host směnil za západoněmecké marky, se a příli nápadně kryla s výí trby, o ni byl oloupen zavraděný provozář hotelu Racek. A to u přestává legrace. Mráček věděl, e neoznámení a zamlčení důleitého faktu, o něm je by i dodatečné něco známo, se nebezpečně podobá maření vyetřování závaného trestného činu. S vradou zkrátka nemínil mít Josef Mráček nic společného, tím méně s provizí, která jej začala v kapse pálit. Dopoledne v kanceláři jetě trochu váhal a rozhodoval se, ale kdy pracovní doba skončila, místo do Koíř zamířil na Městskou správu SNB.

Přejete si prosím?” zeptal se dozorčí u vchodu.

Toti, ona je to taková sloitá historie.”

Mu v uniformě vypadal jako ztělesněná trpělivost.

Tak tedy před svátky dolo na umavě k loupenýmu mordu. A já mám dojem, e bych mohl k vyetřování něco dodat. Ale pro těch pár vět přece nepojedu takovou dálku …”

Praporčík bezeslova zvedl sluchátko a o deset minut později u Josef Mráček seděl v téměř útulně vyhlíející kanceláři kriminální sluby.

Bucfte tak hodný, pokud mono popořádku.”

Mráček převyprávěl celou historii od tědrovečerní návtěvy a po přijetí provize, zatímco si vyetřovatel dělal drobné poznámky do rozevřeného bloku.

Jetě jméno toto překupníka!”

Kdy tohle zrovna,” koktal Mráček, bych nerad ..

Poslyte,” upozornil ho vyetřovatel, sám víte, e tu běí o závanějí záleitost, ne o to, e jste přijal pár tuzexových bonů a pětistokorunu jako provizi. Bezpochyby je vám jasné, proč jste hlavně přiel učinit oznámení. A jednou toho frajera sebereme pro spekulaci a nedovolené obchodování s valutami, budeme mít rozhodně pádnějí důkazy, ne je vae výpověď. Teď vak jde o objasnění pachatele vrady ..

Samozřejmě,” řekl Mráček a vydoloval z kapsy saka cigaretu. Teda ten, na kterého jste se ptal, se jmenuje Karel. Jak dál nevím, znám ho jen od vidění, náhodné přes jednu enskou osobu. Ta s ním, mám dojem, zrovna teď chodí, je rozvedená, ale byl bych nerad, kdyby se dozvěděla, e zrovna já,. .”

Nedozví se,” ujistil Mráčka vyetřovatel.

Dobře, díky.”

Mimochodem, nevíte, čím se ten vekslák iví? Myslím, kde je podle občanky zaměstnán?”

Krk bych za to nedal, ale mám dojem, e dělá taxíkáře. Vlastně spí určitě.”

Josef Mráček vyel z budovy městské správy do kalného zimního dne. Neměl náladu čekat na tramvaj a tak se vydal domů, do Koíř pěky. Z oblohy padal pinavý dé se sněhem a ulicemi se proháněl protivné ostrý vítr. Zalézal za límec a strhával klobouk z hlavy. Kdy se Mráček konečné dostal do svého bytu, byl prokřehlý natolik, e si okamitě nalil skleničku skotské. A dost dlouho trvalo, ne si uvědomil, e mu tuhle exkluzivní láhev pravděpodobné daroval vrah.

Kampak to bude, slečno?‘1

Na Smíchovské nádraí. Ale pospětě si, prosím vás, za čtvrt hodiny mi jede vlak.”

Bez starosti, vechno zvládneme.”

Vůz se odlepil od chodníku a vmísil do proudu projídějících aut. Karel Bálek ovládal volant s lehkou znuděností profesionála, ostatně jeho licence dávno nebyla nejnovějí. Před časem dokonce patřil k jisté elitní taxíkářské partě, její vozy postávaly ve frontě před halou ruzyňského letitě a řidiči sveřepě odmítali tuzemské zákazníky. Vyplatilo se to, i kdy člověk absolvoval sotva dvě tři cesty denně. Jene vedení dopravních podniků učinilo těmto pojízdným černým směnárnám přítr, vybrané letitní taxíky získaly zvlátní označení a Bálkovi nezbylo ne točit kilometry ve městě. Na rozdíl od stejně potrefených kolegů se s přemístěním stanovitě vyrovnal poměrně snadno. Měl dokonce pocit, e čas, strávený jeděním, utíká mnohem rychleji ne ty nudně se vlekoucí hodiny na nevábném ruzyňském taflu.

Újezd, Anděl, brána Smíchovského pivovaru a nádraí, tísnivě sevřené obrovským stavenitěm metra.

Tak vidíte, slečno, máte jetě pět minut k dobru. A dělá to osmnáct korun padesát.”

Dívka vytáhla dvacku a pravila, e děkuje.

Haló, jste teď volnej?”

Brunátný tloutík s obrovským kufrem vypadal, e je v předinfarktním stádiu.

Ovem, posaďte se. Kufr dáme dozadu.”

Do Holeovic,” vzdechl zákazník a spokojeně zafuněl.

Tak nevzruené plynuly denní sluby. Zato volné večery byly zajímavějí. Karel Bálek je trávil v bytě u telefonu, jeho číslo dobře znali někteří spřátelení číníci, recepční a dokonce i pár dívek s ne zcela bezúhonnou pověstí.

Nazdar, Karle, jeden véďák by si rád vyrazil do nočního města. Přijede?”

Ahoj, vezme rito na Barrandov, do Trilobitu? Musí tu bejt hned.”

Pan Bálek? Máme v podniku společensky unaveného cizince, který nutné potřebuje do hotelu …

V noci se ve voze zřídka kdy mluvilo česky a valutové příjmy z toho plynoucí neodevzdával Karel Bálek do trby.

Volný? Výborně. Hoďte mě do Konviktské, najal si Bálka na jeho denním stanoviti u Olanských hřbitovů spěchající zákazník. Volha se hnala do centra.

Tady to můete zaparkovat.”

Kdepak,” usmál se Bálek. To maj vyhraený esenbáci.”

Pro jednou nebude tak zle,” pravil zákazník a vytáhl odznak Kriminální sluby. Půjdete laskavě se mnou, pane Bálek. Budete nám muset něco vysvětlit.”

A sakra,” vydechl taxíkář a se značnou úlevou si uvědomil, e v portmonce má tentokrát natěstí jen samé československé peníze.

*

Jméno a příjmení?”

Datum narození?”

Bydlitě?”

Karel Bálek odpovídal klidným, trochu unaveným hlasem člověka zbytečné obtěovaného.

Číslo občanského průkazu? Zaměstnání?”

Pokud se otázky týkaly osobních údajů, byl taxíkář ochota sama. Jakmile vak opustily vstupní kolonku formuláře a přely do oblastí oehavějích, nastoupilo úporné mlčení.

Kupoval či prodával jste v poslední době nějaké valuty?”

Nic.

S kým jste se setkal 24. prosince v denní vinárně Astra?”

ádná odpověď.

Znáte Josefa Mráčka z Koíř?”

Mlčení.

Pro změnu jetě jednou, jako opakování neplatného pokusu v lehké atletice.

Stejný výsledek.

Kriminalisté se střídali, čas letěl.

Počkejte,” obrátil se vyetřovatel na své kolegy. Nechte nás tu samotné.”

K slubám,” prohodil Karel Bálek a tón jeho hlasu byl lehce výsměný. Vyetřovatel si toho nevímal.

My proti vám máme důvodné podezření, pane Bálek.”

Rád bych věděl z čeho, nato mám přece právo!” řekl Bálek sebejistě.

,,Ale o to teď zrovna neběí.”

Ne, tak proč tu teda sedím?”

Předně proto, e chceme informaci. Nae skupina se nezabývá spekulacemi, valutami ani hospodářskou kriminalitou.”

A čím?”

No, takový starý a neoficiální název se udrel dodnes. My jsme mordparta.”

Karel Bálek vytřetil oči a zbledl.

Vechno, co si tady teď spolu řekneme, zůstane jen mezi námi. Ostatně víte, e podobnou výpověď můete kdykoliv odvolat. Vyetřuje se vrada, pane Bálek, loupená vrada. Potřebujeme od vás několik informací.”

Rozumím,” povzdechl taxíkář a vekerá jeho suverenita byla tatam.

Ten člověk na tědrý den odpoledne, pamatujete? Jak velkou částku měnil?”

edesát devět tisíc,” polkl naprázdno Bálek.

Měl ty peníze u sebe?”

Ano. V kufříku.”

V jakých bankovkách?”

Nejrůznějích. Nejvíc pětistovek, ale bylo to takový ne-urovnaný. Počítali jsme to skoro půl hodiny.”

Kde?”

U mě v kvartýru.”

Co chtěl?”

Mařeny. Teda … západoněmecký marky.”

Kurs?”

Dvanáct,” přiznal Bálek po krátkém mlčení.

Pane jo, vy jste drsný sménárník. A teď vá názor. Na co myslíte, e valuty potřeboval?”

Tvrdil, e má monost splait od néjakýho Rakuana ojetý volvo. Jako dar, kterej mu samozřejmé zaplatí.”

Aha. Podrobnosti neříkal?”

Ne, hrozně spěcljal. Ale stejně jsem mu moc nevěřil.”

Aby bylo jasno, pane Bálek. Moná, e jste nám trochu pomohl, ale nečekejte vděk. Budete muset vysvětlit jiným kolegům od nás, kde jste ty marky vzal a kde máte těch 69 000 korun. Se vemi patřičnými důsledky ..

Nazítří, chvilku po obědě, dal hotelu Racek vale kuchař Petr Němec.

Výstup, který tomu předcházel, byl neuvěřitelný právě pro svou malichernou příčinu. Ten den se toti zpozdil oběd přiblině o patnáct minut a někteří vániví lyaři v představě, e jim tak uniká jedna jízda na vleku, si stěovali. Vedoucí Hlavsa pouze tlumočil jejich připomínky v kuchyni. To neměl dělat. Jedna jediná věta působila jako rozbuka.

Tak to se na to vykalu, já nejsem ádnej votrok obtloust-lejch paniček.”

Hlavsa velmi opatrně namítl, e to je omyl, nestěovaly si přece eny, nýbr pár mládenců, co se třesou, aby mohli zase vyrazit na sjezdovku. Je to konec konců celkem pochopitelné, dny jsou dosud krátké, ve čtyři, nejpozději ve čtvrt na pět lepr končí.

Tak a se naerou v bufáči, křičel prchlivý kuchař, a nelezou do slunýho lokálu.”

Němec se rozčiloval, brunátněl v obličeji a působil dojmem člověka ve stadiu krátce předinfarktním. Hlavsu to přestávalo bavit.

Poslyte,” prohlásil trochu ostřeji ne měl v úmyslu, já nechápu, proč křičíte na mé. Jestli vás práce, kterou děláte, nebaví, měl jste si vybrat jiné zaměstnání. Křičet umí kadej. Ale to těko něco změní na tom, e oběd, který měl být připravený ve dvanáct třicet, se podával a za deset minut jedna.”

Několik vteřin se zdálo, e kuchaři vypadnou oči z důlků a e on sám se rozprskne na drobné kousíčky jako přetopený kotel.

Taky tady bejt nemusím,” prohlásil nakonec hlasem téměř sípavým. Servaly si z klenutého břicha zástěru a vydal se do svého pokoje balit věci.

Autobus odjíděl z Jedlové v estnáct hodin a pět minut. Jetě před tím se Václav Hlavsa ohlásil v kanceláři kapitána ubrta.

,Zdrhá nám kuchař,” řekl stručně.

No a?” pravil kapitán neutrálně.

Udělejte něco, prosím vás. Sezóna je v plným proudu, teď u ádnou náhradu neseenu.”

Proč utíká?”

Hlavsa se pokusil popsat směnou a zbytečnou hádku, snail se citovat pronesené věty co nejpřesněji a při tom koutkem oka sledoval hodiny, nemilosrdné ukrajující čas.

Kapitán uvaoval o něčem jiném. Je pochopitelné moné, e pověstný cholerik vypění, jak se sluí a patří a předvede gesto, po kterém u je obtíné couvnout. Ale ?rovna tak je celkem pravděpodobné, e člověk, jen by nejradi zmizel z místa, kde se vyetřuje tak závaný trestný čin jako je vrada, to vechno navlékne na ochotnické představení nezvládnutelného vzteku.

Pomozte mi, řekl Hlavsa.

Jak?

No přece víte, jak se to píe v detektivkách. Vyetřovatel vyzve svědky, aby se nevzdalovali z města nebo místa trvalého pobytu.”

ubrt se tvářil podmračeně. K povinnostem pracovníků Bezpečnosti rozhodně nepatří urovnávání hádek hotelového personálu. Ale na druhé straně, Petr Němec můe být podezřelý, jako kdokoliv jiný.

Uvidíme, co se dá dělat.”

Kapitán se zvedl na znamení, e rozhovor končí.

Na autobusovém nádraí se u třetího nástupitě shromádil nevelký zástup lidí. Byly čtyři hodiny odpoledne a kalné zimní nebe se začínalo eřit. Vozy u jezdily s rozatými světly.

Promiňte, na slovíčko.”

Kuchař Němec se stále mračil.

Copak?”

Toti,” řekl kapitán ubrt, je to taková spí soukromá prosba … Vzhledem k vyetřování, chápete? Byl bych rád, kdyby co nejvíc lidí, kteří k tomu mají co říct, tady zůstalo. Prý odjídíte, já vám nemohu nařídit, abyste tu zůstal. Ale moc bych si to přál.”

To bohuel u nejde.”

Pan Hlavsa mé poádal, abych vám vyřídil, e ho ten konflikt velmi mrzí. Byl by se vám rád omluvil..

Omluvil… omluvil. Nejdřív dělá ramena a teprve kdy mu dojde, e nemá za mé v kuchyni náhradu, tak se omlouvá. Jo, soudruhu kapitáne, to není jako na plače, tam si pan vedoucí můe postavit i tu bláznivou káču Alenu, aby roznáela jídlo, kdy si pingl vzpomene vybrat dovolenou. Ale do kuchyně ke sporáku těko.”

Vá číník si bere dovolenou?”

Jo, na nějakej lyařskej zájezd. Do Jugoslávie.”

Autobus předjel před zastávku a se zasyčením otevřel přední dveře. Lidé se navěsili na schůdky, řidič prodával lístek za lístkem.

Němec nerozhodně přelapoval na místě, pak zvedl batoh a hodil si ho přes rameno.

,,Dobře, řekl, ale dělám to jen kvůli vám, rozumíte?”

Zvolna stoupal do kopce, pod jeho vrcholem leel hotel Racek.

Jeho vedoucí Hlavsa právě drel v ruce telefonní sluchátko a děkoval kapitánu ubrtovi, který ho zavolal, aby mu sdělil, e se má omluvit kuchařovi, jakmile se v hotelu objeví.

Jetě jeden dotaz, kdy u s vámi mluvím,” prohodil kapitán. Vy jste dal dovolenou číníkovi Jelínkovi?”

Ano, dobírá si ji za minulý rok. Stejně jako loni. Já vím, v plný sezóně … ale znáte ho. Ten kluk je blázen do lyování a tady nemá moc pořádných vysokohorských terénů. Loni byl touhle dobou se Sportturistem na autobusovým lyařským zájezdu v Jugoslávii, ve slovinských Alpách. Moc se mu to líbilo. Tak jsem mu slíbil, e ho zas na těch deset dní pustím. Má ten zájezd zaplacený a pas s dolokou si vybavoval někdy v listopadu.”

Ale vy jste mi jetě odpoledne říkal, pokud si vzpomínám,” usmál se do telefonu ubrt, e v detektivkách se píe, jak vyetřovatel můe vyzvat svědky, aby se nevzdalovali z města nebo místa trvalého pobytu.”

Vak víte, soudruhu kapitáne, e mně lo o to, aby.. Hlavsa se zajíkl.

Aby se vám vrátil kuchař.”

No ano. Za Jelínka zaskočím na plače s Alenou. Snad byste mu kvůli tomu nechtěl kazit zájezd. Ostatně, vdy tu lumpárnu proved Vávra, tak proč …

Jak víte, e Vávra?” přeruil ho kapitán.

Prosím vás, vdy se tady o ničem jiným nemluví.”

Aha. Tak se nezlobte, e jsem se ptal. A Martinovi vyřiďte, a si to pěkně uije, jestli u neodjel.”

Ne, a zítra v poledne. Určitě mu to vyřídím. A jetě jednou - moc děkuju.”

*

*

V kanceláři lesního závodu řinčel telefon a mu v zelené lesácké uniformě působil dojmem člověka, kterému kadou chvilku prasknou nervy.

S A ‘á .3 _

ft L

Já si ty lidi nevymyslím. A v těch polomech, co máme od jara, je dřevařská norma poloviční, to u byste mohli vědět… To mě nezajímá, tak to vysvětlete nahoře a upravte si plán … Jo v tomhle se mnou nepočítejte. Jestli si představujete, e polu chlapy mydlit zdravý stromy a to co popadalo nechám shnít, tak to si laskavé na moji funkci hledejte někoho jinýho. Já se kvůli vaim prémiím nenechám zavřít…

Sluchátko hněvivě bouchlo do vidlice téměř ve stejnou chvíli, kdy se ozvalo zaklepání na dveře.

Jiří Vávra vstoupil do místnosti s čepicí v ruce.

Co chcete?”

Slyel jsem, e berete brigádníky. Sháním něco. Tak na půl roku.”

Lesák se zatvářil podezíravé.

Proč?”

Ale, rodinný trable. Potřeboval jsem na chvíli vypadnout z domu. Vzal jsem si neplacenou dovolenou.”

Vyberte si radi něco jinýho. Les není rekreace. U nás je dřina … Lesák se tvářil stále nedůvěřivěji.

Dělal jsem pár let na umavě. Těbu i svoz. Na motorovou pilu mám zkouky. Taky umím s koňma …”

Mu v lesnické uniformě zakroutil hlavou.

Ale to je něco jiného. Proč jste to neřekl hned? Skočte si nahoru do osobního za paní Svozilovou. Tam s ní vecko sepíete a nafasujete mundur, přílbu a rukavice. Ubytovna je napůl volná. Zejtra začínáme v osm ..

Na les, zle poničený vichřicí, padal drobný sníh. V kanceláři, kde hučely klasické piliňáky, předloil Jiří Vávra občanský průkaz Karla Máchy, který dopoledne ukradl ve vlaku spícímu spolucestujícímu z pověeného saka.

Doufám, e se vám bude u nás líbit, pane Mácha,” řekla osobářka. V tu chvíli jí ovem připadlo nápadné, e člověk, s ním hovoří, si není příli podoben se snímkem v občance, v ní nemá razítko s ukončením pracovního poměru. A e je konec konců zvlátní, kdy se hlásí na brigádu v lese zaměstnanec laboratorních přístrojů z Prahy. Po odchodu nového brigádníka zdvihla telefon a vytočila číslo Bezpečnosti.

Dřevařská hospoda, jako bývají na kadém polesí.

Zápisný, zápisný

Jiří Vávra objednal rundu, to se přeci sluí. Vdy tahle parta, do ní ho přidělili, vypadá, e celkem ujde.

Napěněné půllitry, cinkot sklenic, vzduch zamlený dýmem z cigaret.

Do lesíčka na čekanou el mladý myslivec

Harmonika, stařičká jak repertoár majitele, přehluovala um lokálu.

Měla ho ráda dívenka, která la za ním do lesa…”

Posly, Karle, co té sem vlastně přivedlo?”

Vávra odbyl dotaz mávnutím ruky. O tom bych teď zrovna nerad povídal. Vedoucí, dejte nám to jetě jednou.”

Čas letěl úměrné s přibývajícími čárkami na pivním tácku. Bylo půl dvanácté, kdy před domem zastavila hlídková volha Bezpečnosti. Dva mládenci ve stejnokrojích VB zali dovnitř a u výčepního pultu si poručili kafe.

Na umavě je dolina a v té dolině kalina…”

Nadstrámistr se opřel zády o pult, v hrsti svíral álek, z něho usrkával. Se zájmem si prohlíel hospodu, rozjetou, ale slunou a poměrné klidnou.

Zdál se mi včera krásný sen, e jsem byl s tebou zasnouben…”

Náhle zpozorněl.

Podívej,” řekl nenápadně kolegovi, tam u rohovýho stolu. Bude mě zajiovat, asi je ozbrojen.”

Odloil kávu, upravil si uniformu a vydal se napříč sálem. Ruka cvrnkla o títek čepice.

Dobrý večer, kontrola dokladů. Můu vidět vá občanský průkaz?”

Můj?” zeptal se Vávra nejisté. Ne vytáhl z kapsy červenou kníku, spatřil za zády druhého přísluníka, který drel ruku na otevřeném pouzdru s pistolí. Ledabyle jim podal legitimaci přes rameno a s předstíraným klidem si zapaloval cigaretu.

Poslyte, pane Mácha, budete muset jít s námi. Zaplate si.”

Sál ztichl.

Vávra se usmál.

Tohle bude nějakej omyl, za chvilku jsem zpátky.”

Poloil na ubrus stokorunu a neochotné opoutěl lokál v doprovodu uniforem. Dveře klaply do nepřirozeného ticha. Harmonikář se vzpamatoval první. Prsty se rozehrály na zaloutlých klávesách.

Uho vedou Martina, kapsa se mu ztenčila, hrajte mu, trubte mu, muzikáři mar, aby měl Martínek před enou kurá. 

Pouta na zápěstích, reflektory zakusující se do černé lednové tmy, zářící nápis nad oddělením Veřejné bezpečnosti.

Maličká kancelář, kde v rohu umí krátkovlnná vysílačka, akumulační kamna a pracovník Bezpečnosti, vysvlečený do koile s vyhrnutými rukávy.

Co ode mne chcete?”

Budete muset počkat, a přijede náčelník.”

Ticho, jen občas zapraskání v reproduktoru. Vávra usilovné přemýlel. Bez vousů ho rozhodně nemohl nikdo poznat. Take co se děje? Copak ta smůla je tak hrozná, e ukradl občanku někomu, po něm se pátrá? Ne, to ne, takové náhody se nehodí ani do filmu. Tak co sakra? Ten chlápek z vlaku nahlásil ztrátu, moná kráde, ovem, to by mohlo být vysvětlení…

Venku před budovou zaskřípěly brzdy auta a bouchly dveře. Teď se to snad dozvím, napadlo Vávru. Pak jeho pohled padl na psací stůl, pokrytý skleněnou deskou. Na běném letáčku kriminalistické pátračky byly fotografie dvě. Na první tvář zarostlá plnovousem, na druhé obličej mladíka, který byl odsouzen pro spoluúčast na krádeích osobních automobilů. Mnoho let od té doby uteklo. Ale jak si Vávra uvědomil, jeho obličej se za tu dobu příli nezměnil.

Od rána leela na horách mlha, kalná, bílá a vudypřítomná. Smazala obzor, kopce i les, promíchala oblohu se zemí. Protahovala se kvírami do světnic horských chalup, v podobě jinovatky se usazovala na huňatém obočí potovního doručovatele, který se v té bílé neprůhledné záplavě pohyboval se závidéníhodnou jistotou.

Skokanka, Bednářka, Racek.

Sundal lye, proutěným kotětem oklepal sníh z bot a se zřetelným poitkem vplul do vytopeného lokálu.

Á, potovskej pán, zvolal Hlavsa. Teda podle vás by se daly řídit i digitálky. Přesnej čas i vtakovýhle mlze. Vás by snad mohlo zpozdit jedině zemětřesení, ale i o tom dost pochybuju…”

Poák se usmál, vytáhl z batohu balíček novin, hrst dopisních obálek a pohledů, dal si podepsat jedno rekomando a uvelebil se u stolu.

Fernet nebo bechera?

Fernet. Velkej, výjimečné.”

Hlavsa přinesl od výčepního pultu půldecovku fernetu.

Na účet podniku, pane Březino, dneska si ho skutečné zaslouíte.”

Tomu říkám pozornost hostitele, pane Hlavsa,” kývl doručovatel uznale hlavou, přimhouřil oči a labunicky usrkával tmavohnědý likér. A kde máte Martina, e ho tu nevidím,” zeptal se, klade opatrné prázdnou sklenku na stůl.

Jako na zavolanou se vynořil v lokále Martin Jelínek. Oblečením vak nepřipomínal člena hotelového personálu. Spí manekýna z módního časopisu, předvádějícího poslední model apres ski”. Místo livrejových čínických kalhot perfektně padnoucí oteplovačky z bleděmodrého ustivého nylonu, bílý vlněný svetr s výstřihem do ,véčka, z něho vyčníval nedbale uvázaný hedvábný ál.

No né, Martine, co se to děje,” zíral na Jelínka udivený poák.

číník se zatvářil jakoe v rozpacích:

Prosím vás, pane Březina, dy to je normálka. Jedu si zalyovat na pořádný vejky, no. De facto se jdu vlastně rozloučit,” prohodil skromné, pohlíeje na vedoucího Hlavsu.

Kdy ti to jede, má jetě čas, né?” prohodil oviálně Hlavsa … A na vysvětlenou se trochu pochlubil doručovateli:

Dal jsem Martinovi deset dní dovolený. Vaksi to zaslouí. Jedesi prohánět faldy na…jak se to tam vlastně jmenuje?”

Kranjska Gora, - kousek za Triglavem,” upřesnil ochotné Jelínek.”

Počkej, tam myslím někde bojoval můj táta jako italskej legionář,” pochlubil se na oplátku doručovatel Březina. Jene dneska u bych to nenael ani na mapě. Vy, mladý, vy se máte,” povzdechl se směsicí lítostí i závisti. To musí bejt krása, ty Alpy.”

Do Itálie to z tý Kranjský Gory není daleko, asi jako odtud do Bavor, e?” soudil Hlavsa. A z Triglavu je prý vidět do Rakouska.”

To vám přesné neřeknu,” pokrčil rameny Jelínek a pohlédl nenápadně na náramkové hodinky.

A co je nového ve městě?” obrátil se Hlavsa na poáka.

Hospodu U koníčka zavřeli, e ji budou adaptovat.”

To je koda.”

Samosebou. Takovej sympatickej podnik. Teď, jak to chodí, pobijou stěny palubkama, přes stoly hoděj ubrusy a bude z toho dvojka, místo desítky plzeň a gulá za dvanáct páde. A jdou do háje.”

Hlavsa pokyvoval hlavou, ale jako člověk, který se vyzná v neúprosných zákonech plánu a trby, celkem podobná opatření chápal.

Jo ataky,” vzpomněl si potovní doručovatel, to je vlastně nejdůleitějí. Toho Vávru u chytli.”

Váné?”

Opravdu. Oni to sice drej pod pokličkou, ale já ho viděl. Seděl vzádu, v auáku,mezi dvěma uniformama. Já ho nejdřív nemohl poznat. Je úplné oholenej. Nebejt toho rámu na čele, víte, jak ho loni kopl kůň, tak mě vůbec nenapadlo, e by to mohbejtvon.”

Hlavsovi bylo na chviličku trochu smutno. umavského Krakonoe si docela oblíbil a těko se smiřoval s mylenkou, e je vrahem.

Zvedl hlavu, chtěl poádat Jelínka, aby dolil prázdné skleničky, ale v lokále bylo prázdno. Sakra, ten kluk má naspěch, pomyslel si a el obslouit sám.

Cívky magnetofonu se v těchto chvílích tichounce otáčely. Jiří Vávra mluvil. Neruil ho ádný klapot psacího stroje, doplňujících otázek bylo minimum.

Spontánní výpověď.

Podle klasických kriminalistických pravidel se má obviněný v podobných situacích nechat hovořit naprosto volně. Na upřesňování bude čas později.

Já ho nevyhledával, dávno u jsem od něj nic nechtěl. Do Racka jsem si občas zael na panáka. Proč bych se měl trmácet a na Bednářku jen proto, e se v Racku objevil bejvalej kamarád? Jene on měl ze mě strach. A taky vztek, e jsme se tu seli. Jednou, kdy mi ta mladá servírka Alena trochu polila ubrus a omlouvala se mi, odtáhl ji kousek stranou a povídal jí tak, abych to slyel: - S tímhle zákazníkem nemusí jednat v rukavičkách. Je zvyklej na horí zacházení.”

Magnetofonová páska se zvolna sunula přístrojem. Bylo to opravdu tak? Moná, snad. Není úkolem vyetřovatelů věřit či nevěřit, ale hodnotit, analyzovat a dokazovat. Míru věrohodnosti výpovědí i faktů zváí teprve soud.

Jak já ho v tu chvíli nenáviděl. Vybavilo se mně, jak kňučel a prosil. Tenkrát jsem opravdu mohl poádat o obnovu procesu. Dnes u je pozdě, od tý doby uplynulo moc času. A tak jsem na něj vymyslel ten fígl s trbou. Nejdřív se třásl, u to mi stačilo, e se mě zase začíná bát, ale pak nato přistoupil. Vlastně rychlejc, ne jsem čekal. Sám celej plán trochu upřesnil, slíbil, e zařídí trbu z Bednářky a Skokanovy boudy. On u nám to nepotvrdí, ale já z toho veho měl dojem, e je v zatraceným srabu a pro prachy schopnej udělat cokoliv …

Vávra si odkalal a poádal o cigaretu.

Já vím, e mi to nebudete věřit. Sám bych taky asi nevěřil, bejt na vaem místě. Povídám to jen tak, pro pořádek. Já prostě chtěl toho frajera vytáhnout z vozu, přivázat ke stromu, tak toti vypadal ten můj plán, sednout do auáku a vodvízt trbu. Ale na potu. Pak se klidné vrátit a předat mu stvrzenku. Aby viděl, jakej je rozdíl mezi mnou a jím. Zní to naivně, e jo. Ale je to váně tak. Dokázat to nemůu. Ale copak věříte, e bych se dal opravdu do holportu s grázlem, o kterým bezpečně vím, e by mé při první příleitosti shodil?”

Vyetřovatel nepovaoval za vhodné řečnickou otázku komentovat.

Pak přila ta vánice a kdy se po ní vyčasilo, ozval se telefon. Já ho na chalupě měl, před lety ho tam dala mýmu

předchůdci závist Horská sluba. Novák povídá, e vechno klaplo, od hotelu vyjídí v jedenáct.

Já se oblíkl a el. Dojel jsem k serpentině pět minut před jedenáctou. U se mi do toho tak moc nechtělo. Napadlo mě toti, e on mě třeba předem prásknul, aby se mě zbavil jako zlý výčitky svědomí. Atak jsem čekal. Deset minut, patnáct, půl hodiny. To u mi bylo divný. Pak jsem zaslechl tu ránu, ale mé v tu chvíli váně nenapadlo, e to mohlo být z pistole. Tak jsem se vydal nahoru pěky, podívat se, co sestálo. Kdy jsem vylez nad les na pláně, viděl jsem mladýho Pekařů, jak ito ine dolů ke sjezdovce a na cestě stojí gaz. Chtěl jsem jít blí, ale objevili se tam vojáci z hlásky, pes vyl a těkal. Proto jsem se radi sebral a vrátil domů. Vlastně jsem byl docela rád, e se nic nestalo.

Teprve druhej den jsem se dozvěděl, e Nováka někdo zastřelil a okrad.”

Páska se dotočila, technik prohodil kotouče, magnetofon začal nahrávat na druhou stopu.

Nejdřív, jsem tomu nemoh věřit, ale čím víc jsem o tom přemýlel, tím větí jsem dostával strach. Kolikrát jsme o tom vlastně mluvili? Mohl nás někdo slyet? Neprozradil ten plán Novák jetě někomu jinýmu? Třeba tý svý servírce? To by mi přece mohlo parádně zlomit vaz. Vrada! A jak jsem si tím lámal hlavu, vzpomněl jsem si na toho mladýho Pekařů. Co tam sakra dělal, na běkách? A chtěl z Racka kamkoliv, tudy to byla zajídka. Do města mohl rovnou dolů přes Skokanku, do Leniczas na úplné opačnou stranu. A jestli chtěl blbnout na lepru, měl by na nohou normální prkna a ne běky. Vechno se mi to nezdálo.

Dy on přece mt/sel jet kolem toho gázu. Kdyby byl cizí, ne. Ale kdy na horách potkáte auto s kamarádem, aspoň ho pozdravíte. A kdy zastaví, nakouknete dovnitř, ne? Jak je tedy moný, e by mu uel Novák, který leel na volantě? Prostě najednou mi to bylo jasný, kdo to udělal…

Nikdo z vyetřovatelů neřekl ani slovo. Souhlas ani zápor. Jen magnetofon polykal pásku. Vávrasenapilzvelkésklenice sodovky a pokračoval:

Já vím, teď řeknete, e jsem měl jít k vám. Rovnou. Jene s čím? Se svědectvím, který jsem si mohl docela klidně vymyslet? S čestným slovem kriminálníka? Kdo by mi uvěřil, e jsem přepadení plánoval jen tak pro vlastní satisfakci? e jsem nevinný - ale bez jakýhokoli alibi? To přece nelo. Kdy

jsme pak byli s tím mladým Pekařů v lokále sami, houkl jsem na něj - kamaráde, kams dal ty prachy! Zezelenal a neříkal nic. To u mi bylo jasný, e mířím do černýho.

- Já té viděl, povídám, střílí jak Buffalo Bili. Konečné se vzpamatoval a klidným tónem povídal, e jsem asi přebral. Já tím pádem zase poněkud ztratil jistotu. Přijeli z okresní kriminálky, pak ten major z krajský Bezpečnosti a pořád nic. U mi bylo divný, e se nic neděje. Pak se objevil ten major u mé v chalupě. Vytáh tu zatracenou závě, nebo jak se tomu říká. To bylo Pavlovi podobný, posichrovat se a za hrob. Kdy s tím ten major začal, zatmělo se mi před vočima, u jsem to viděl prohraný, eleza na ruku a mříe v okně. Tak jsem mu vecko vybalil, ale spí ze zoufalství ne s nadějí, e mi uvěří. U jsem měl dojem, e mi věří, kdy ten hajzl začal střílet.

Já netuil, e je v chalupě. Musel vlízt dovnitř, kdy sem byl u koňů. Najednou leel major s prostřelenou hlavou a já čuměl do napřaený hlavně. Navrhl mi, e kdy vezmu nohy na ramena, tak to do mě nenapálí. A nic neudá. e je to moje jediná ance. Poslechl jsem ho. V tu chvíli jsem neměl na vybranou.”

Popite přesněji, co se odehrálo dál,” řekl kapitán ubrt.

Já byl z toho ze veho úplně zpitomělej, ten Pekařů vytrhl ze zdi telefon a pořád na mě mířil, zatímco já balil svejch pět vestek. Moc velkou práci mi to ani nedalo. Pak jsem vyved z matale koně, byla to blbina, na lyích bych byl dole dřívéjc, ale já měl ty tvrdohlavý mrchy docela rád. Na jednoho sem si sedl, druhej el za náma. Voni jsou na sebe zvyklí. Jeden nedá bez druhýho ani ránu.”

A kdo zapálil chalupu?”

Já ne. Pod kopcem sem poslal koně zpátky a v hospodě na náměstí se oholil. Jo, taky jsem tam zůstal dlunej. Kafe a pivo. Na nádraí jsem si koupil lístek na první vlak, kterej jel na Prahu. A pak dál na sever. V zimě jsou vagóny moc dobře zařízený pro člověka, kterej nemá kde bejt. Je v nich teplo, jsou poloprázdný, dá se tam báječně spát. Ani nevím kudy jsem to vady jel. Cestou jsem jednomu spáči típl z kabátu občanku. Já toti ani dost málo nevěřil tomu Pekařovi, e mé neshodí.

Druhej den ráno jsem vystupoval v Rumburku, dvě hodiny čekal v nádraní restauraci na lokálku do Dolní Poustevny a tady u byl definitivně lus. Bylo jasný, e musím někde spát a něčím se ivit, ale chlapů do lesa natěstí není nikdy dost. Vzali mě ajási chvilku dokonce myslel, e mám vyhráno. Parta tam byla fajn, prachy sluný.”

Kdo je to ten Pekař,” zeptal se netrpělivé ubrt.

Jiří Vávra hleděl zprvu nechápavé, jak se někdo můe ptát na tak samozřejmou věc.

Pardón, já zapomněl, e nepocházíte ze umavy. Tady se toti říká lidem podle chalup. Já byl pro vechny místní horáky buď Krakono nebo Strádal, protoe tak se jmenoval hospodář, co před sto lety chalupu, ve který jsem bydlel, postavil. A ten Pekařů je z Lenic…

Jak se správné jmenuje?”

No přece Jelínek, dělá na Racku pingla!”

V pokojíku hotelu Racek zatím Jelínek házel do batohu ve bez ladu a skladu. e chytnou Vávru tak brzy, to nečekal a musí teď urychlit útěk. Ve se bortilo jak domeček z karet. Začlo to tím telefonátem. Ráno, jetě před tím, ne se hotel probudil, si z kanceláře provozního zavolal jednu přítelkyni, jinak sestřičku ve vojenské nemocnici. Dlouhý hovor plný vtípků a naráek u chtěl končit, protoe nahoře v patře uslyel vstávajícího Hlavsu.

Tak pa, zlato. U se dnes neuvidíme.”

Odjídí si,” řekla zdravotní sestra, a já mám mimořádnou noční.” Zmínila se v toku vysvětlování proč. A taky, e ten postřelený major od Bezpečnosti je docela fajn.

Martin Jelínek měl pocit, e se mu na hlavu řítí probořený strop.

Jakej major?” vyhrkl.

Ten, co ho přivezli tam od vás!”

Přítelkyně vyprávěla o helikoptéře, která dopravila těce zraněného evčíka, o hodiny se táhnoucí operaci, o baňkách s krevní plasmou. Čas od času pouila odborný medicínský výraz, vědoma si, e právě tímhle pohlednému číníku z Racka imponuje.

Jelínek si překotně srovnával mylenky v hlavě.

Promiň, ale já u musím končit,” poznamenal.

Kdy se zas uvidíme?”

Nevím, váně nevím,” řekl a myslel to doopravdy. Poloil sluchátko, vypadl z kanceláře a na chodbě si nervózně zapálil cigaretu. Major ho přece nemohl vidět. Celou dobu byl

obrácen zády a kdy upadl, tak dopředu na obličej. Vlastně proč podléhat panice. I kdy ten evčík ije, nemůe vědět, kdo po něm střelil. Kdyby to skutečné jenom tuil, tak u by on, Jelínek dávno necoural se pinavým nádobím, ale seděl ve vyetřovací vazbě.

Venku dusila kraj mlha, byl nevlídný, pochmurnýzimníden. Málokomu se chtělo ven, hudební skříň do omrzení opakovala stejnou obehranou desku.

Sbohem lásko, nech mě jít nech mě jít, bude klid.

ádnej pláč u nespraví ty mý boty toulavý____”

Chvilku uvaoval o tom, jestli tohle není nějaká němá výzva osudu, ale pak tu mylenku zavrhl. Dokud nemají Vávru, je vechno jetě docela dobrý. Jene teď slyel, co vykládal místní poák nad skleničkou fernetu.

Z hotelu vyklouzl tie zadním vchodem. Popadl konev, schovanou za eleznými dveřmi kotelny. Znovu se vrátil do budovy a v suterénní umývárně natočil vlanou vodu. Pak se prodral k odstavenému gázu. Chladič polkl jak přejedený Budulínek a přetekl. Jelínek sedl za volant. Stiskl spojku a vyhodil rychlost. Ničím nebrzděný vůz se dal pomalu do pohybu. Zvolna sjíděl po cestě vedoucí k lesu. V mléčné bílé záplavě mlhy nebylo vidět o moc dál, ne na dva tři metry.

Cesta se vinula v mírných známých zatáčkách.

Potom, kdy u byl vůz dost daleko od hotelu, otočil klíčky ve spínací skříňce. Gaz nastartoval.

Neslyné pulsování elektrického proudu v kabelech a řinčení telefonu. Klapot relátek v automatických tíentrálách, jimi jak přes nádraí výhybky uhání odshora dolů hovor rychlostí zvuku.

Centrála. Krajská správa. Okresní správa.

Moment, spojím kapitána ubrta,” odpovídá do sluchátka operační dozorčí.

Ubíhají vteřiny.

U aparátu ubrt…

Kriminální sluba Praha. Získali jsme a ověřili si důleitý

poznatek. Sděluji. Týká se případu, který vyetřujeme. Osoba, důvodně podezřelá

Křehká pavučina měděných drátů přenáí jméno a příjmení, v

Ano, rozumím, právě jsme zjistili. Jedeme ho zadret.”

Později vechno upřesní dálnopis, na nekonečně dlouhou roli papíru naklepe data, jména, osobní údaje. Přetiskne protokoly s jejich otázkami i odpověďmi…

Pásová rolba prudce zabrzdí před hotelem Racek. Vyskakuje z ní skupina kriminalistů.

Kde je Martin Jelínek?”

Odjel. Má ode dneka dovolenou,” říká vedoucí Hlavsa a tváří se udivené.

Kde bydlí?”

V Lenících. Ale jinak tady v podkroví, v personálním pokoji.”

Běh po schodech, cvaknutí univerzálního klíče. V malém podkrovním pokojíčku značný nepořádek. Zřejmě ve spěchu vyprázdněné zásuvky skříně. Na podlaze sprchového koutu jen pár kusů pinavého prádla.

Moment,” vzpomněl si na něco vedoucí Hlavsa a sbíhá horempádem schody dolů .. Vyřítil se na dvůr a tam zůstal bezradné stát. U místa, kde byly do sněhu zaříznuty koleje pneumatiky.

Co je?” naléhá kapitán ubrt.

vihnul gaz.”

Jak to víte, e Jelínek?”

Hlavsa ukázal na konev, zabořenou do sněhu.

Němec i Barták věděli, e je v chladiči fridex. Jemu jsem to ale neřekl. Nechtěl jsem, aby mi s gázem jezdil. On jedinej musel předpokládat, e do chladiče musí před nastartováním naiejt vodu ….

*

*

Kraj byl zamlen jak přetíená prádelna. Rolba se prodírala k Lenícím pomalu, neúprosné jako tank. eřilo se, ale nemělo smysl rozsvěcet reflektory. Mlha dusila jejich kuele, lépe bylo vidět bez nich.

Kilometr, dva, tři. Náhle se z edavého závoje vynořily typické umavské domky.

Kdy zabuili na dveře chalupy odjakiva zvané u .Pekařů1, zůstalo odpovědí jen ticho. Zkusili vzít za kliku. Bylo odemčeno.

Světnice s dávno vyhaslými kachlovými kamny. Mlčící selské pendlovky, jejich závaí se dotýkalo podlahy. Rozevřená dubová almara.

Krátkovlnná vysílačka spojila kapitána ubrta s operačním střediskem okresní správy SNB. Hlídky vyrazí na autobusové i elezniční nádraí, dopraváci a kontrolují vozy na výpadových si lnicích z Jedlové a zadrí…..následovaly dalí údaje.

Nebylo třeba příli často rozsvěcet červené stavěči plácačky. Mlha vnesla na silnice stejně neproniknutelnou překáku, jako v dobách, kdy tu formanské povozy a ebřiňáky tahali koně.

Okamitě uvědomte pohraničníky,” ádal ubrt. Není vyloučeno, e se v téhle mlze pokusí zdrhnout za kopečky.”

Rozumím,” odpověděl operační důstojník.

Kdy kraj zahalí neprůhledná mlha, je zbytečně lézt nahoru na vě. Hláska se ocitne v situaci slepce, jeho vidový orgán musí nahradit sluch.

Prasknutí větve zlomené pod tíí sněhu. Klapot praců blíícího se vlaku. A zase pak ticho a bezvětří. Blíí se hřmění proudových motorů.

L-62, pravidelná linka Československých aerolinií na trase Praha-Paří. Kdesi nahoře nad oblaky se stříbřité letadlo koupe v oslnivých paprscích slunce. Letuka roznáí kávu, stín letounu prchá po nekonečném moři mraků. Koho v křeslech kabiny by napadlo, e hluboko pod ním na zemi leí neprůhledná mlha.

Svobodník Houdek ohlásil přelet linkového letadla. Někdy, tuté dobu, létá na tomhle vzduném koridoru společnost Air France. Jene pouívá Caravell, jejich motory vydávají zvuk o půlruhého tónu vyí.

Záznam do sluebního deníku. Peterka s Houdkem dřepí venku. V dřevěné boudě pod věí zatím Čeněk Malina chystá večeři.

Náhle cinknul telefon.

Slyím!”

Z radiotechnické jednotky mimořádné oznamuji vem hláskám, e v jejich pásmu byla vyhláena Pohraniční stráí pohotovost. Naruitel, zaměstnanec hotelu Racek, důvodně podezřelý z vrady, se pohybuje v okolních lesích a lze předpokládat pokus o ilegální přechod hranic. Je ozbrojen.

Svobodník Houdek zpozorněl.

Slyel jsi to?”

Peterka kývl hlavou.

Houdek zvedl telefon a znovu se spojil se tábem radiotechnické jednotky protivzduné obrany státu.

To by mohlo být tady u nás. Zotavovna Racek leí v naem rajónu.”

Operační důstojník spolkl řadu otázek, které se nabízely. Ve sluchátku se ozval klidný hlas.

Nepřeruujte spojení. .”

Pavoučí sí drátů a elektromagnetického vlnění. Klapot přepínačů a neslyné umění pulsujícího napětí.

Jste tam? ” ozval se operační. Osoba, podezřelá z naruení hranice, odcizila auto. Spojím vás s pracovníky Bezpečnosti.”

ubrt,” představil se kapitán. Co máte na srdci?”

Já, toti my tady jsme ten auák slyeli. Byl to gaz z Racka. Typický křaplavý zvuk. Potřeboval by vyměnit vejfuk …

Co jste slyeli?”

Nejdřív jel dolů po serpentinách. Pak strání na rozcestí odbočil doleva do Hájovic.”

Jste si jist?”

Jasně. Kdy dojel a nahoru, tak tam zahučel. Ani náhon na vechny kola mu nepomohl. Nejmíň čtvrt hodiny týral spojku, ne mu dolo, e dál musí po vlastní ose.”

Máte představu, kdy se to stalo?”

Hlásím přesně. Tady vechno děláme s hodinkami v ruce. Bylo tři čtvrti na dvanáct.”

Velice vám děkuju.”

Kapitán ubrt se zeptal řidiče rolby, zná-li cestu k samotě Hájovice.

Znám. To je kousek od čáry.”

Rolba se otočila na místě a vyrazila do kopců. Padla tma, ale mlha se začínala rozpoutět. Reflektory u na kousek cesty svítily. Ozařovaly čerstvou stopu, zanechanou pneumatikami gaza.

Po čtvrt hodině dorazili přísluníci Bezpečnosti k místu, kde nízký smrkový les přecházel ve vzrostlé borovice. A tam, trochu bokem od cesty, stál gaz hotelu Racek, a po asi zabořený v těkém, mokrém sněhu.

*

Ranní slunce zdvihlo mlhu. Osádka hlásky 301 opustila okop a nastoupila na starobylou hradní vě. Bylo báječně vidět, tak, jako před detěm.

Koukej,” řekl Čeněk Malina a ukázal směrem k zvlněným hřbetům kopců. Dočkal pohlédl na kompasovou růici. Jihovýchod, sto dvacet stupňů. Pak zvedl oči k obzoru. Na pozadí obrysů zamlených hor zřetelné stoupal tenounký prouek dýmu.

Kde to je?”

Mám dojem, e to bude vejcarka…

vejcarka se ve zdejím kraji říkalo bývalé hájovně, utopené hluboko v lesích. Chalupa bez elektřiny a vody. Větinu roku zůstávala oputěná, jen občas na podzim, v období honů, ji myslivci pouívali jako přechodný ohřívací azyl.

vejcarka,” vyhrkl Malina, popadl sluchátko polního telefonu a zatočil kličkou.

Vítr, který se v tu chvíli opřel do úbočí horských kopců, roztrhal a smazal tenký prouek kouře z výhledu.

?

*

Major evčík napůl leel, zpola seděl na nemocničním lůku. Bílé dveře se tichounce otevřely a dovnitř vplula hřmotná postava.

Nazdar,” eptl Jonák. Mluv tie a tlumeně. Jestli se sestřička dozví, e jsem poruil zákaz návtěv …

Sedni si, usmál se major.

Ti kluci z vojenský hlásky jsou perfektní.”

To vím lip ne ty.”

Zdaleka ne vechno.” Jonák začal vyprávět, jak hláskaři pomohli najít ukradený gaz a upozornili na kouř, stoupající ze

vejcarky. Navíc nám její polohu přesně popsali. Dorazili jsme tam okamitě. Jistili nás pohraničníci. Prolezl jsem seníkem rovnou pod střechu, uvelebil se u poklopu jako kočka před myí dírou. Zezdola jsem občas zaslechl kael. Pak kluci zabuili na dveře. - Otevřete, Bezpečnost, křičel ubrt tak, e to snad bylo slyet a v Bavorsku. Dole chvilku zmatek, pobíhání, a do toho dalí rány na dveře. Potom se začal ten poklop přede mnou pomalu otvírat. Dvě dlaně, které ho odspodu nadzvedávaly, byly od sebe sotva patnáct centimetrů daleko. Tak jsem jen vytáhl ,ralky a na ty nabízené ručičky jsem je zacvakl. Mám dojem, e jsem jetě neviděl chlapa, kterej by se tvářil udivenějc.

Měl u sebe zbraň?”

Jo, spolu s valutami v kapse bundy. Tu mauserku. Ale u mu nebyla nic platná.”

Ve dveřích nemocničního pokoje se objevila sestřička.

Co tu děláte?” spustila na Jonáka.

Ále,” odvětil éf operativců, povídám si tu o způsobech, kterak omezovat pohyblivost horních končetin.”

Jestli okamitě neodejdete, zavolám primáře!”

Jonák vstal a bezeslova odcházel. Ve dveřích lehce pokynul majorovi na pozdrav.

Obsáhlý, do růových desek s červenými ňůrkami svázaný vyetřovací spis putoval do rukou okresního prokurátora. Výpověď obviněného Martina Jelínka v něm zabírala plných osmdesát stran. Vzpomínka na mládí v Lenících, kraji tehdy jetě téměř nedotčeném turistickým ruchem. Na chalupu po odsunutých Němcích, za jejími střeními trámy nael v zaolejovaném hadru ukrytou pistoli. Nález zatajil, zbraň si ponechal. K čemu měla slouit?

Jen tak ..odpovídá na otázku poloenou vyetřovatelem. Je si plné vědom, e přechovávání zbraně bez přísluného povolení je trestné. Podrobné líčení o nástupu do místa pomocného číníka v horském hotelu Racek. A o nespokojenosti mladého mue - vedoucí Hlavsa byl přísný a nikomu netrpěl ádné neregulérnosti. Jelínek se musel rozloučit s představou rychlého, by i riskantního obohacení. Domníval

se, e ty skutečné čachry v podniku se odehrávají za jeho zády a on prosté není .přizván do party’. To ho hnětlo. Začal tajné kontrolovat nákupy, účty, sledovat výi treb, odposlouchávat telefonní hovory. Doufal, e celý komplot odhalí a pod pohrůkou udání donutí vedoucího, aby i jemu, Jelínkovi, bylo umoněno podílet se na .černém zisku”

Neodhalil vak nic.

Tím úporněji v něm hlodala touha dostat se rychleji a snadněji ne poctivou prací k .větím penězům’. Po vyzvání, aby upřesnil pojem větí peníze a vysvětlil, k čemu je chtěl, vypovídal Jelínek nejasné a rozporuplné. Výpověď v tomto bodu několikrát měnil. Nakonec uvedl, e zprvu neměl představu určité sumy, ani na jaké účely by ji vynaloil. Teprve po návratu ze zahraničního lyařského zájezdu do Jugoslávie nabyla vidina na konkrétnosti, aspoň v Jelínkově hlavě. Viděl se u číníkem a lyařským trenérem v rakouském či italském mezinárodním hotelu, tam v Alpách taková zdvojená profese znamená rito. A on se přece umí perfektně pohybovat na plače v lokále i na sjezdovce. A co víc, samolibě si připoutí, e na něho letí enské. Nejen proto, e je svobodný, ale říkají o něm, e má arm. Do takových mezinárodních hotelů jezdí spousta prachatých paniček sólové bez manelů, aby si uily nejen zimních radovánek. Jene pro začátek ho v lepím hotelu nevezmou, navíc jako emigranta, jen tak. Kadý hoteliér poaduje sloit kauci… peníze … větí peníze …

Nápad zlověstně klíčil jako semínko hluboko v podvědomí.

A přiel onen osudný okamik. Martin Jelínek zdvihl za lokálem paralelní sluchátko telefonu, aby vyslechl, co do druhého sluchátka v lokále říká provozář Novák:

Připrav se, vyjedu v jedenáct.”

Obviněný sice vypovídá, e se tehdy rozhodl v jediné vteřině, pravděpodobnějí vak je, e byl na vhodnou příleitost předem připraven. O tom svědčí fakt, e přechovával ve sluebním pokojíku pistoli, nalezenou kdysi po Němcích. Oblékl si rychle větrovku a ponovky, na záda pověsil prázdný batoh.

Na větí peníze.

Pavel Novák neměl nejmení důvod nezastavit, kdy na něj mávl kolega. Sotva ho napadlo, e mu Jelínek chladnokrevně prostřelí hlavu.

Potom se pachatel pustil po sjezdovce dolů, uloupenou kořist jetě tého dne ukryl v chalupě v Lenících.

Otázka vyetřovatele: - Proč jste se rozhodl provozáře Nováka zabít?

Odpověď: - Poznal mě, nelo to jinak. Kdybych měl na obličeji masku, tak by asi nezastavil…

Blíilo se léto, kdy před trestní senát krajského soudu předstoupil Martin Jelínek, obalovaný pro úkladnou vradu, loupe, pokus vrady a nezákonné oputění republiky.

Současné se odpovídal Jiří Vávra za neoznámení trestného činu.

V době, kdy trestní senát zahájil hlavní přelíčení, propustili majora evčíka z vojenské nemocnice do domácího oetření. O den později se hlásil u náčelníka. Měl nucené nečinnosti nad hlavu.

Nejdřív tě čeká cesta do hor, oznámil mu podplukovník. Vedení správy připravilo pro ty vojáky z hlásky věcnou odměnu. Kadému na památku hodinky. Jsme toho názoru, e bude vhodné, kdy jim ty věci předá osobně.

evčík rád souhlasil.

Dojednali jsme s radiotechnickým útvarem, e s tebou taky pojede politický pracovník jejich jednotky.”

umava je přivítala svěe zelenými stráněmi a voňavým, vlahým větrem.

Červená turistická značka a na rozcestí doleva. Celou cestu si major ve vojenském gázu v duchu připravoval, co řekne. Kdy se ocitl před hradní zříceninou, měl promylenou kadou větu.

Buení na dveře, těkot Alana a cvaknutí petlice. Za rozevřenými dveřmi tváře mládenců jejich krev moná jetě teď koluje v evčíkových ilách.

Soudruhu majore,” vykřikl radostné svobodník Houdek. To jste vy?”

Vekerá oficiálnost návtěvy byla zčista jasna ta tam.

Kluci,” řekl evčík, to jsem rád, e vás zase vidím.”

Konec