Tajemství E 225 - Alois Jone

Eduard Lichner se probudil dříve, ne zazvonil budík. Několik vteřin zíral do tmy, potom

naučeným pohybem přesunul páčku budíku, aby zbytečně neruil enin spánek. Potmě

doel do kuchyně a přímo z vodovodního kohoutku se napil vody. Pohlédl na nástěnné

hodiny. Ukazovaly čtvrt na čtyři. e by vstal o hodinu dříve? Vrátil se do lonice, zblízka se podíval na matně světélkující ciferník budíku a zjistil, e hodiny nelhaly. Uvaoval, zda má znovu zalézt pod peřinu, ale rozmyslel si to. U by neusnul. Vrátil se do kuchyně, postavil na plynový sporák konvici s vodou, krtl a čekal, a se voda ohřeje. Potom si odlil do misky s mýdlem a s nechutí se začal holit. Kdy začala vřít voda, zalil jí ípkový čaj. Namazal si krajíc chleba sádlem, které propaoval na lokomotivě do Prahy od známých z venkova, ukousl a zapil horkou tekutinou. Na ípkový čaj si za války zvykl a docela mu zachutnala

jeho nakyslá příchu. Dojedl, natáhl svetr, přehodil si těký elezničářský kabát, nasadil čepici, opatrně přeel ke dveřím lonice a nahlédl dovnitř. Dáa se neprobudila. Usmál se a tie zavřel dveře. Byli spolu teprve půl roku. A včera se milovali. Na okamik jím projela vzpomínka na ty okamiky. Vyel na chodbu. Sotva otevřel domovní dveře, uhodil jej do tváře prudký vítr. Padal ostrý krupičkovatý sníh. Lichner znovu pocítil touhu vrátit se do tepla, ale posluně se vydal na cestu k nádraí. Uvědomil si, e přijde do depa téměř o hodinu dříve. Tohle se mu stávalo na počátku, kdy nemohl dospat, aby nezmekal nástup sluby.

Mezitím přivykl jednotvárné práci topiče lokomotivy na nákladních vlacích. Pracoval na

hlavním nádraí dva roky a za tu dobu zvládl i fyzickou námahu. Zhubl, ale současně mu

narostly svaly, ruce mu zdrsněly a z vrásek v obličeji jen s námahou vymýval uhelný prach.

Sil se s chlapy na eleznici. Přestali se mu poklebovat. Stal se jedním z nich, s některými se blízce spřátelil.

Nedovedl si vysvětlit, proč se dnes probudil o hodinu dříve. Kdy docházet ke stanici

tramvaje, uslyel v nočním tichu drnčení kolejí. Měl těstí. Chytí první vůz.

xxxx

Dáa Lichnerová se v polospánku domnívala, e zaslechla drnčení budíku. Zmocnil se jí

nepříjemný pocit, nedovedla si vysvětlit, proč Eda budík nezastavil. Zvonění nepřestávalo.

U při plném vědomí si uvědomila, e neslyí budík, ale zvonek na chodbě.

5

Rozsvítila lampičku. Hodiny ukazovaly čtvrt na pět. K ostrému, naléhavému zvonění se

přidalo klepání na dveře. Nedovedla pochopit, kdo se k nim dobývá. Přehodila přes sebe

upan a dola ke dveřím. Kdo je?

Otevřte, prosím vás, paní Lichnerová, to jsem já, Krepa. Krepa byl stráník, kterého Dáa znala od dětství. Bydlel nedaleko. Otevřela.

V temnotě chodby se zaleskla Krepová přílba. Nebyl sám. Za ním zahlédla obličeje dalích

dvou muů, kteří se bez dalích řečí vedrali dovnitř.

Jeden z nich na ni vytěkl několik slov německy. Porozuměla, e se ptá na jejího mue.

Krepová tvář byla bledá. Ti pánové hledají vaeho manela

Mezitím jeden z muů, oblečený v koeném pláti, nahlédl do kuchyně. Kde je vá mu?”

U odeel,” zmohla se na odpověď. Tak? Kdy odeel? Proč tak brzo? Kam?”

Do sluby,” pokrčila rameny. Teprve nyní se jí zmocnil strach. U věděla, kdo jsou ti příchozí.

Vimla si, e třetí z muů, jeho ve tmě nezahlédla, zůstal stát u dveří. Ten v koeném pláti, který proel bytem, zavrtěl hlavou. Nichts…”

Začali mezi sebou hovořit německy. Stačila zachytit pouze několik výrazů. Mezi nimi i slovo Bahnhof.

U se nezdrovali. Vykročili ke dveřím. Krepa jetě otálel. Ale jeden z muů ho vyzval, aby el s nimi.

Dveře u bytu se zabouchly, slyela startér automobilu a vzdalující se hukot motoru.

Několik vteřin stála bez hnutí a potom jí dolo: Musím Edu okamitě varovat. Ale jak? Za

chvíli budou gestapáci na nádraí. Podívala se na hodiny. Vlak na Českou Třebovou odjíděl v pět nula nula. Bylo tři čtvrtě na pět. Snad jim ujede, dodala si naděje. Ale vzápětí si uvědomila, e to není nic platné. Najdou ho v Kolíně, v Pardubicích, kdekoli na trati. Někdo mu musí dát zavčas zprávu, někdo ho musí ukrýt!

6

Vyla na chodbu, ovanul ji mrazivý chlad. Vyběhla o poschodí výe, kde bydlel doktor Boček.

Má telefon, snad jí dovolí zavolat. Stiskla zvonek. Znovu a opět.

Konečně někdo zaátral v předsíni. Ozvala se sama.

Pane doktore, to jsem já, Lichnerová, prosím vás ..

Doktor Boček otevřel. Rozespalý, sotva moural krátkozrakýma očima.

Pane doktore, prosím vás, smím si zatelefonovat? Nezlobte se vechno vám vysvětlím, ale

moc to spěchá.”

Zkoumavě se na ni zadíval, ale potom ji vpustil dovnitř a pokynul k telefonu.

Horečně vytočila číslo hlavního nádraí. Ozvala se ústředna.

Prosím vás, spojte mě na výtopnu.”

Čekala. V telefonu slyela vyzváněcí tón.

Lichnerová,” řekla rychle, kdy se ozval hluboký muský hlas. Prosím vás, můu mluvit s Edou? Je to hrozně důleité… Hlas v telefonu mlčel. Slyíte mě?”

Slyím, paní… Ale nebude to moné. Eda právě vyjídí.”

Nadechla se. Hrdlo měla sevřené.

Musím, musíte mu předat vzkaz. Měl tady návtěvu. Teď ráno. Tři pánové. Mluvili německy.

A … jeli za ním … na nádraí. Přece mu můete nechat vzkaz… na cestě… v Kolíně nebo tak…Rozumíte mi?ptala se zoufale a ohlédla se po lékaři, který ji zamračeně pozoroval.

Ano, myslím, e vám rozumím,” odpověděl klidně hlas v telefonu. Spolehněte se, necháme mu vzkaz. Na shledanou ..

Haló, prosím vás, jetě mu řekněte, e ho moc a moc pozdravuju . . Dobře, vyřídím.”

V sluchátku klaplo. Poloila je do vidlice. Unaveně se podívala na doktora Bočka.

Neřekl ani slovo. Pokrabal se ve vousech a zavrtěl hlavou.

Děkuju vám, pane doktore , a nezlobte se.” Naznačil gestem, e se nezlobí a zaeptal.

7

Běte raději. Jestli máte něco doma … tak to spalte.”

Podívala se na něj nechápavě. la po schodech dolů a třásly se jí nohy. Co by měla pálit? A proč?

Vrátila se do bytu a roztřásla ji zimnice. Postavila vodu na čaj. Náhle se jí udělalo nevolno od aludku. Asi z rozčilení. Ne, to nebude pravý důvod. V posledních čtrnácti dnech ji ranní nevolnost pronásledovala. Srkala horký čaj. Co bude dále? Co se stane s Edou? Kam se ukryje? A co bude s ní? Zůstane sama? Co kdy ho dopadnou a zatknou? A proč vlastně?

Seznámila se s ním asi před rokem na nádraí. Prodávala v pokladně jízdenky. Představila ji ho kolegyně. Říkali mu doktor. Zprvu si myslela, e je to přezdívka, teprve později se dověděla, e má opravdu akademický titul. Nedovedla pochopit, proč tak vzdělaný člověk

jezdí na lokomotivě jako topič. Nechtěl o tom příli mluvit. Kdy na to přece jen přila řeč, dodával vyhýbavě, e virologický výzkum, ve kterém pracoval, Němci zruili.

Hlavou jí táhla změ mylenek, bůhvíproč si vzpomněla na jednu letní neděli těsně po

svatbě, kdy si udělali vlakem výlet do Čerčan.

Seděli v trávě u řeky, slunce pálilo, nad vodou se nakláněly břízky. Cítila se astná. Vrátí se jetě někdy taková neděle? Dopila čaj a začala se oblékat.

xxxx

Mu, který na nádraí převzal telefonický vzkaz Dái Lichnerové, natěstí Edu znal.

Okamitě pochopil. Dlouho se nerozmýlel. Zavolal výpravčího.

Tady Hybe. Potřebuju s tebou mluvit!”

No dobře,” odtuil výpravčí, ale teď nemám čas.”

Tak si ho musí udělat, jdu za tebou,” řekl Václav Hýbe a zavěsil.

Výpravčí ho neuvítal nadeně.

Jeho obličej zeedl, kdy se dověděl účel návtěvy.

Jestli jdou po Lichnerovi, můeme je tu čekat kadým okamikem. Ví snad Lichner něco o

…?” Nedořekl. Hýbe odmítavě zakroutil hlavou.

Ne, zatím neví nic. O nás! Ale to neznamená, e nám tady neprovedou pěknou áru. Je

potřeba okamitě varovat lidi. Co tady nemá místo, musíme vypravit nejbliím vlakem pryč.

8

Ale o to no nestarej, výtopnu si vezmu na starost já. Ty zařiď ostatní Teď je nejdůleitějí dát Lichnerovi echo. A to můe udělat tyl”

,,Jak prosím tě?”

,,Zavolej Český Brod. Mohou ho varovat. Nejjistějí bude, kdy ho vymění. Udělá se mu

nevolno, rozumí! Řekni, a tam počká. Večer si ho někdo z naich vyzvedne.”

Výpravčí váhal.

,,Dělej, dokud je čas.”

Výpravčí zvedl telefon.

Je to zatraceně riskantní..

Sotva souprava zastavila na českobrodském nádraí, v zimním ránu jetě zahaleném tmou,

vykřikl někdo zezdola.

Lichner?”

Vyklonil se z lokomotivy, ale to u se po schůdcích dral nahoru neznámý elezničář. Druhý čekal dole. Ten první přistoupil k strojvedoucímu a cosi mu poeptal. Pak začal svlékat kabát a naklonil hlavu k Lichnerovi.

Seber si svý věci a lez dolů. Čeká tě tam kamarád.”

Lichner na něho udiveně civěl.

Hele, není čas. Udělalo se ti patně. Je to jasný? Byls vystřídanej. Pohni sebou, jde po tobě gestapo.”

Lichner u neváhal. Rychle se oblékl, sebral svůj elezničářský kufřík a slézal dolů po

schůdkách. Jetě se nedotkl nohou země a vlak se dal do pohybu.

Neznámý průvodce jen zasykl: Jdi pomalu za mnou.”

Přoli koleje, dostali se do změti vagónů a cisteren na seřaditi. Neznámý zastavil u starého osobního vagónu, otovřel dveře a vyzval Lichnera, aby vstoupil.

Tady počká. Přijde pro tebe někdo od nás a odvede tě.”

Lichner se nadýchl, aby se dověděl více, ale neznámý jetě dříve, ne otevřel ústa, řekl: Já nic víc nevím, kamaráde, měj trpělivost a čekej.” Zavřel za sebou dveře a zmizel ve tmě.

Za okny vagónu se začínalo dnít.

Lichner polkl. V ústech měl sucho. Take ho přece jen nali. Co je můe zajímat? Kirsten?

Ale Kirsten je za hranicemi. To musí vědět i gestapo. A co v tom případě já? Vechno to

skrývání tedy nebylo nic platné. Nechal se zbytečně ukolébat pocitem klidu.

9

Co mu mohou chtít? Co je můe zajímat? Roztřásla ho zima. Nervózně se díval na hodinky.

Čas se zoufale vlekl. Teprve před polednem uslyel blíící se kroky. Někdo zastavil.

Potom se otevřely dveře vagónu. Veel Václav Hýbe. Zamumlal cosi na pozdrav a pokývl

hlavou, aby jej Lichner následoval. Proli změtí odstavených vagónů, přeli koleje a dostali se do úzké uličky, sevřené po obou stranách nízkými domky. U jednoho z nich se Hýbe

zastavil, opatrně se rozhlédl a odemkl. Vstoupili dovnitř. Za chvíli ozářil vymrzlou kuchyňku oheň elezných kamen. Hýbe nabídl Lichnerovi cigaretu. Vzal si s povděkem.

Co je s vámi?” Lichner pokrčil rameny. Nevím.”

Viděl, e se na něho Hýbe divá nedůvěřivě. Opravdu, nevím.”

Hýbe nervózně potáhl z cigarety: Takhle se asi nedomluvíme …”

Lichner ho chápal. Ale co mu má proboha říci?

Já se mohu jen domnívat… Před válkou jsem pracoval ve výzkumu.”

V jakém výzkumu? Vy jste doktor, e?”

Lichner přikývl: Virolog. Těsně před okupací jsem pomohl éfovi, uprchl do výcarska. Radil mi, abych odeel s ním. Tvrdil, e by se Němci mohli o výsledky naeho výzkumu zajímat.”

Hýbe tázavě vzhlédl.

Obával se, e by se nae výzkumy daly zneuít a aplikovat… na biologickou válku … zbraně proti lidem.” Do dneka se o vás Němci nezajímali?”

Tím si nejsem tak docela jistý. Změnil jsem pod záminkou zdravotního stavu zaměstnání,

pracoval jsem nejdřív na venkově jako lesní dělník a potom jsem se dostal k vám … na

lokomotivu.”

A je to jak chce, jdou po vás. Nemůete se vrátit. Ani domů, ani na nádraí. Víte o něčem, co by se mělo, řekněme ztratit?” Lichner zamítavě zavrtěl hlavou.

Ne, nic. To podstatné odvezl můj éf. Ostatní se spálilo. Doma nemám nic.”

Hýbe se podíval na hodiny.

10

Pojedeme..

Kam?

Do Prahy … Vyskočíme na předměstí. Pojedeme čtyřistapětkou. Zavedu vás … ke

známému. Ne, aby vás napadlo vrátit se domů! To by byl konec!” Ale co moje ena?”

Pokusíme se vechno ověřit. Uvidíme … Bylo by dobře, kdybyste jí napsal pár řádek. Pokud budete chtít. Předáme jí je. Snad chápete, e víc zatím pro vás udělat nemůeme.”

Lichner zamyleně pokýval hlavou. A co bude se mnou?”

Vechno záleí na situaci: Zatím po vás pátrá gestapo. Musíte počítat s rizikem a řídit se přesně podle naich pokynů, aby riziko bylo nejmení. Víc vám neřeknu.”

xxxx

Lichner u třetí týden bydlel v podkrovním bytě ve starém čináku na ikové. Podle

Hybeova pokynu si nechal narůst vousy. Denně měl pracovat na zprávě o výsledcích

výzkumu, který přeruila okupace. Na otázku, koho ta záleitost zajímá, Hýbe vyhýbavě

odpověděl: To nemohu sám posoudit. Máte-li k nám důvěru, pite a o nic se nestarejte!”

O manelce Dáe se nedověděl vůbec nic. Jen tolik, e chodí do práce. Nezatkli ji.

Několikrát se musel velice přemáhat, aby nepodlehl zoufalé touze vypadnout z bytu a zajit se podívat alespoň z povzdálí, a půjde Dáa z práce domů.

Zásobovat ho chodila jakási postarí ena, která navenek předstírala, e v bytě uklízí.

Lichner o ní nevěděl vůbec nic. Připravila mu skrovné jídlo, musel za ně být vděčný, protoe potravinové lístky zůstaly doma. Uvařila na plynovém vařiči bramborový gulá, jednou dokonce míchaná vajíčka na cibulce, někdy donesla litr namodralého mléka, vyřídila pozdrav od Hybee a zase la.

Teprve koncem třetího týdne mu řekla: V úterý večer za vámi přijde Hýbe. Tady vám posílá nějaké prádlo a aty. Převlečte se. Vai nádraáckou uniformu odnesu.” Kdy osaměl, přečetl si celý rukopis zprávy. Měla devadesát stránek.

Nevěděl, zda napsal to, co Hýbe očekával. V kadém případě bylo zřejmé, e pro

samotného Hybee nemá jeho informace ádný význam. Ten, jeho jménem Hýbe přání

zprostředkoval, mu vzkázal, a se nijak neomezuje v odborných výrazech.

11

A se pokusí zpracovat souhrn toho, co tvořilo podstatu jejich výzkumů. A se snaí vysvětlit, jak by se dalo výsledků výzkumu zneuít ve válce.

Nikdy by si byl nepomyslel, jak nepříznivě můe ovlivnit psychiku člověka situace, ve které se ocitl. Od rána do večera být sám bez monosti opustit dobrovolné vězení a dostat se aspoň chvilku na ulici, mezi lidi. To, e jeho manelka nadále chodí do práce, jej trochu uklidnilo. Občas si bláhově namlouval, e zájem gestapa o jeho osobu mohl být snad omyl, ale sám sobě musel přiznat, e to můe být pravda.

Myslel na Dáu. Jak jí asi je? Ví vůbec, e ho gestapo zatím nevypátralo? Musí mít strach.

O něho, o sebe … Hýbe se zatím vůbec neukázal a ta stará paní zřejmě o ničem nevěděla.

A pokud ano, mlčela, a on rovně.

V úterý se snad konečně něco doví. Zbývaly tři dny. V sobotu a v neděli jeho posluhovačka nepřicházela. Musí je přečkat sám. Spal čím dál hůře, probouzel se a znovu uléhal. Bylo mu zima a uhlím, které ena občas nanosila, musel zoufale etřit. Byl únor, ale omrzlá okna naznačovala, e jaro je zatím daleko. Okno spojovalo Lichnera se světem.

xxxx

Uslyel otáčení klíče v zámku a nervózně vstal. Ano, byl to Hýbe. Zvědavě si Lichnera

prohlédl. Spokojeně pokývl hlavou. ,,Jde to. Tady jsem vám přinesl brýle.”

Brýle?” zatvářil se Lichner nechápavě. Ale já přece nepotřebuju….

Potřebujete! Jsou v nich obyčejná skla. Nasaďte si je. Víc pro vás zatím nemám. Dnes

večer si vás jeden přítel převezme. Dříve to stejně nelo. A co vae zpráva?”

Lichner otevřel zásuvku stolu a podal Hybeovi svazek hustě popsaných stránek.

V pořádku. Posadíme se.”

Hýbe vytáhl z kapsy kabátu krabičku cigaret a nabídl Lichnerovi.

Sám si rovně zapálil. Lichner prudce vtáhl kouř. U se nedokázal ovládnout, aby se

nezeptal na svou enu, na to, co je nového. Ale sotva otevřel ústa, Hýbe ho předeel.

12

Nemám pro vás dobré zprávy, doktore. Vai enu předevčírem zatkli. Nevíme o ní vůbec

nic.”

Lichner rozčileně vstal, ale Hýbe ho doslova vmáčkl zpět do idle.

Půjdu za nimi, přihlásím se sám, dobrovolně.”

Udělal byste přesně to, s čím počítají. Nic tím nedokáete. Právě naopak.”

Jak to myslíte?”

Co byste udělal, kdybyste viděl,” Hýbe zaváhal, hledal slova, co byste udělal, kdyby vai enu před vaima očima někdo mučil?” Mučil?” Lichner vytřetil oči.

Nedělejte si iluze, doktore. Dokud vás nemají, není jim vae ena nic platná. A proto je relativně v bezpečí.”

Lichner mlčel, nedopalek cigarety mu spálil pičku ukazováčku. Rozčileně jej zamáčkl.

Já vím, je to slabá útěcha, ale nic jiného vám říci nemohu.”

Lichner dál hleděl mlčky na desku stolu.

Hýbe otevřel aktovku a vloil do ní svazek papírů, popsaných Lichnerovou zprávou.

Mám pro vás jiný byt, dostanete jinou občanskou legitimaci a také místo. Dalo by se říci, e za větrem. Jste doktor , myslím, e práce v nemocniční laboratoři pro vás bude příjemnějí ne topit na lokomotivě.” Lichner vnímal jeho slova jen napůl.Vzpamatujte se, doktore.

Dalo nám to dost práce. Sbalte se, půjdeme. Vechno je zařízeno. Na mě zapomeňte a taky

na to, co jste mi napsal. Ne aby vás napadlo mě hledat. Jakmile se něco dovím, dám vám

vědět. A taky se neukazujte v místě bydlitě. Vá byt hlídají. Uvědomte si, e byste přivedl do netěstí spoustu lidí, kdyby vás gestapo dostalo do drápů. Vytloukli by z vás vechno.”

Jetě tého večera zavedl Hýbe Lichnera na schůzku s vysokým, hubeným muem,

kterého představil jako doktora Bradu z infekčního oddělení nemocnice na Bulovce. Brada

toho moc nenamluvil. Kdy se rozloučili s Hybeem, naskočil do tramvaje a Lichner s ním. V

tramvaji mezi nimi nepadlo jediné slovo. Vystoupili na zastávce v Libni. Brada zavedl

Lichnera do svého pokoje v malém secesním domečku za branou nemocnice.

Tady dnes přespíte. Zítra vás zavedu na osobní oddělení.

13

Dostanete ubytování a policejní přihláku na jméno Kolář. Jan Kolář. Pamatujte si to dobře!

To je zatím vechno. Dobrou noc.”

S těmito slovy hodil Brada na pohovku pokrývku, kterou vytáhl ze skříně a měl se k odchodu.

A kde budete spát vy, doktore?” Brada se uklíbl.

O mě se nestarejte. Přespím na infekci. Ve skříni je čaj, chleba a margarin. Nebo suenky.”

Zavřely se za ním dveře, ale vzápětí je znovu otevřel.

Ráno se pro vás zastavím. A přinesu vám novou občanku.”

Lichner slyel, jak se jeho kroky vzdalují. Zůstal opět sám. Shodil kalhoty a svetr a vlezl pod pokrývku. Nemohl dlouho usnout. Myslel na Dáu. Hlavou mu vířilo tisíce otazníků. A nové jméno. Jan Kolář.

xxxx

Doktor Lichner alias Kolář se v nemocnici zabydlel. Působil tu u dva měsíce. Systém práce v laboratoři zvládl za dva dny. Spolu s ním tu pracovala starí nevrlá padesátnice, je za celý den sotva promluvila. A mladičká sestra, ale tu u po čtrnácti dnech odvezli na ortopedii, kdy si při odchodu z nemocnice zlomila na náledí nohu. éfa laboratoře Lichner nepoznal.

Na dveřích bylo jeho jméno přelepeno leukoplastí. Přeslabikoval je pozpátku z druhé strany zasklené plochy dveří. MUDr. Arnot Singer. Doktor Brada na jeho otázku odpověděl jediným slovem. id!

Lichner dostal pokoj na stejném poschodí jako Brada. Začali si tykat. Brada také přinesl

Lichnerovi potravinové lístky. Občas spolu trávili večery, několikrát za ním Brada přiel na pokoj, přinesl knihu, nebo krabičku cigaret. Lichner poznenáhlu pochopil, e Brada ho má vlastně hlídat! Hlídat, aby neprovedl nějakou nepředloenost. Marně se Brady vyptával na

Hybee. Ten u se neozval.

Zima konečně ustoupila jaru. Venku rozkvetly stromy, omamná vůně jejich květů vpodvečer

vanula do pokoje a v Lichnerovi probouzela vzpomínky na Dáu a na jejich kratičké

manelství.

Nazítří měl mít Lichner volno. Snad z toho důvodu zůstal vzhůru dlouho do noci a četl. Ráno jetě spal, kdy zadrnčel telefon.

14

Kolář.” Brada, ahoj… Rychle se obleč a přijď za mnou na infekci.” O co jde?”

Řeknu ti to a přijde.” Lichner se oblékl. Při odchodu vstrčil do úst pár suenek. Laboratoře byly v suterénu tée budovy jako infekční oddělení. Doel k lékařskému pokoji, zaukal a vzal za kliku. Bylo zamčeno. Chvíli čekal, ale kdy se nikdo neozýval, vydal se k sesterně.

Tam se dověděl, e ho doktor Brada čeká dole v laboratoři. Sjel do suterénu výtahem. Brada na něho nečekal sám. Na nemocničním pojízdném křesle seděl zhroucený mladí mu. Byl neholený, měl zavřené oči a těce dýchal.

Brada kouřil. Lichner se na něho zvědavě podíval.

Moc se nevyptávej a dělej. Určitě tady někde má nějaký pozitivní test na TBC. A pokud

nemá, tak si ho nahoře opatří.” Lichner nechápal.

Potřebuju ho uloit na infekci s tuberkulózou, i kdy jde pouze o těkou pneumonii.”

Tak proč na infekci? A nač ten pozitivní…

Neztrácej čas, rozumí? Dovezli ho k nám v noci, má navíc lehký průstřel levé pae. Kdyby ho nali, je s ním konec.” A s námi taky,” dodal tie Lichner. U pochopil.

I s námi, chlapče,” odpověděl klidně Brada.

Dobrá. Napíu papír…ví vůbec jak se jmenuje , nebo jak se má jmenovat?”

Vechno musíme udělat co nejpřesněji. Čím méně to bude podezřelé, tím lépe. A na infekci se zatím Němci necpali. Tady má ode mne ádanku. Vyetři sputum, udělej kultivaci a pole mi výsledek, aby to byla nepochybná TBC. Udělej pro jistotu i sedimentaci erytrocytů.

A dej si záleet! Pokud jde o jméno, musí ti stačit to, co má na ádance. O víc se nestarej.”

Lichner mezitím připravil injekční stříkačku, nasadil jehlu, utáhl obinadlem pravou pacientovu pai a provedl desinfekci.

Právě kdy se chystal vbodnout jehlu do íly, rozletěly se dveře laboratoře. Objevili se v nich tři mui. Dva v civilu, jeden v esesácké uniformě. Lichner pohlédl na Bradu. A právě v tom okamiku se začal pacient probírat k vědomí.

17

Uniformovaný esesák pokročil k Bradovi.

Který z vás je doktor Eduard Lichner?” křikl německy. Brada mlčel. Esesák se otočil k Lichnerovi. To jste přece vy,” řekl s jistotou. Ano, to jsem já,” odpověděl Lichner a koutkem oka zahlédl, jak se Brada sehnul k nemocnému. Půjdete s námi,” řekl esesák.

Lichner přikývl. U se na Bradu ani nepodíval. Kdy procházel dveřmi obklopen trojicí

gestapáků, cítil v zádech udivený pohled svého kolegy.

Nepřili kvůli Bradoví, ani kvůli jeho pacientovi. Ten je nezajímal. Přili si pro něho. Jak se k němu dostali, zůstalo pro něho hádankou. Zřejmé je, e li do laboratoře najisto! Hned se opravil. Nemohli jít najisto. Vlastně dnes měl být na pokoji. Ale i tuto variantu zavrhl. Určitě u byli v pokoji a teprve potom se vypravili do laboratoře. Ostatně, výsledek je stejný. Mají ho v drápech.

Na nádvoří nemocnice čekal černý mercedes. Dva mui v civilu ho vzali mezi sebe na zadní

sedadlo, esesácký důstojník se posadil vedle řidiče a auto se rozjelo dolů do Prahy.

xxxx

U třetí týden trávil Lichner ve vězeňské cele na Pankráci. Za tu dobu ho nevolali k výslechu.

Byl v cele sám. K svému údivu dostával třikrát denně sluně najíst.

Ráno čaj, rohlík nebo krajíc chleba, margarin a dokonce i dem. V poledne zeleninovou

polévku, maso, brambor a dokonce álek černé tekutiny, slazené cukrem. Alespoň jemu to

připomínalo kávu. K večeři uzenina, kyselá okurka, sýr a opět čaj.

Stráný, který mu přináel stravu, nepromluvil ani slovo. Neodpovídal na Lichnerův pozdrav, nereagoval, kdy se s ním Lichner snail zavést rozhovor. Z okolního světa k němu nepronikl jediný zvuk. Slyel pouze přicházejícího nebo odcházejícího stráného, odemykání a zamykání dveří, a to bylo ve. Ponechali mu civilní oblek, sebrali pouze pásek a tkaničky do bot. Kravatu neměl.

Za dobu, kterou strávil ve vězení, probral vechny moné eventuality svého zatčení, ale

nevymyslel nic.

18

Jediné, co se mu zdálo jak tak logické, byla úvaha, e sebrali někoho na nádraí a …

Jenome Hýbe by asi neřekl ani slovo. Několikrát se k tomu tématu vrátil, mnohokrát takové mylenky zavrhl. Často vzpomínal na Dáu, jak se seznámili, kdy mu dovolila první polibek.

Vracel se v mylenkách do dětství, vzpomínal na matku, na její vdolky s povidly, co mu tak chutnaly. Na tátu, venkovského potmistra, který umřel neuvěřitelnou náhodou, kdy spadl z dvoumetrového ebříku tak neastně, e si zlomil vaz. Ze vzpomínek byl vdycky rozruen.

Návaly lítosti se střídaly s nápory křečovité zlosti, pocity rezignace s chvílemi střízlivého uvaování, kdy si vtloukal do hlavy, e si musí zachovat chladný rozum, logické mylení.

A stále se nic nedělo.

Snail se počítat dny podle přísunu jídla. A tak, kdy se před ním jednoho dne po snídani objevil jiný stráný a vyzval ho, aby el s ním, odhadl, e od zatčení proběhly asi dva měsíce.

Stráný ho vyvezl výtahem o patro ní. Tam Lichnera předal dvěma civilně oblečeným

muům, kteří jej odvedli na vězeňský dvůr a naloili do kamiónu se zamříovaným okénkem.

Jízda netrvala dlouho. Lichner vytuil, kam jej vezou. Pečkárna!

Vystoupili v přízemní chodbě sídla praského gestapa. Opět se otevřely dveře výtahu,

Lichnera vyvezli do druhého patra a vedli po chodbě, kryté červeným kobercem. Ze stěny

přísně hleděl portrét Adolfa Hitlera. Zastavili před vysokými dveřmi. Střeil je dlouhán v černé uniformě SS. Jeden z dvojice muů mu ukázal průkazku, esesák otevřel dveře a popostrčil Lichnera dovnitř. Lichner se ocitl ve velké místnosti, zařízené stylovým nábytkem. Na

lakovaném stole stála otevřená láhev koňaku a dvě prázdné sklenky.

Zůstal sám v místnosti, která spí ne kancelář připomínala přijímací salón. Stylový nábytek, měkký a vysoký koberec, který kryl takřka celou místnost, drahocenné stolní hodiny a samozřejmě Hitlerova busta v tmavém mramoru. Nic se nedělo. Lichner se podíval z oken.

Těké mříe zpola zakrývaly tmavé sametové záclony. Hodiny začaly odbíjet. Vtom za sebou

uslyel kultivovanou němčinu: Proč se neposadíte, pane doktore ..

Otočil se. Proti němu stál poměrně mladý důstojník wehrmachtu v bezvadně padnoucí

uniformě s plukovnickou hodností a v dokonale se lesknoucích holinkách. Odloil

důstojnickou čepici a rukavice na desku konferenčního stolu.

19

Pane doktore, jsem opravdu rád, e vás vidím. Posaďte se, prosím.”

Lichner poslechl. Ve svých představách myslel na vechno, ale tohle nečekal. Jetě se

nestačil vzpamatovat a neznámý důstojník ho překvapil pozváním.

Lichner přikývl. Tak proto! Dnes dostal k snídani k obvyklému rohlíku porci vynikající unky.

Elegantní plukovník uchopil láhev, ukázal s úsměvem Lichnerovi vinětu ,byl to kořistní

francouzský originál, přelepený páskou s razítkem wehrmachtu a řískou orlicí, a nalil do dvou sklenek.

Na vae zdraví, pane doktore a snad to smím říci i na vai lepi budoucnost. Promiňte, e se vám nepředstavím jménem. Jsem vázán vojenským tajemstvím, jistě to chápete!”

Lichnerovi se mírně chvěla ruka, kdy sahal po sklence. Koňak ho jemně polechtal v hrdle.

Cigaretu?”

Lichner si vzal z rozevřené tabatěrky cigaretu s pozlaceným náústkem. Nekouřil celé dva

měsíce. Cigarety mu v cele nedali. Důstojník si rovně jednu vytáhl, zapalovačem vak

nejdříve připálil Lichnerovi.

Omlouvám se, pane doktore, ale nemám mnoho času a tak půjdu rovnou k věci.

Samozřejmě víme, e jste pracoval u profesora Kirstena jako jeho asistent. A také je nám

známo, e profesor Kirsten patři ve svém oboru ke světové pičce, právě tak jako ná

profesor Runge. To jméno přece znáte, pane doktore?” Plukovnická are se na Lichnera podívala s mírným úsměvem. Lichner přikývl. Nemělo smysl zapírat.

Pane doktore, kde je profesor Kirsten?” To samozřejmě nevím.”

Proč mi lete? Samozřejmě e to víte! Nebo jste to alespoň věděl na počátku roku 1939.

Přesněji řečeno v únoru.

Tenkrát mu někdo obstaral falený pas a letenku do Curychu. Pas i letenka přece zněly na

jméno doktor Lichner, není-li pravda? Měli jsme o výzkumy profesora Kirstena zájem, i kdy nebyl árijec, pane doktore. Zato vy jste. Ani by nemělo smyslu vám objasňovat, co to znamená, e vás zatklo gestapo. Zachovejte vak naprostý klid. Já nepatřím k té instituci.

Jsme vlastně kolegové. Jsem také vědec, milý Lichnere, i kdy nosím uniformu. Vojenská

uniforma na pány od gestapa velice působí, mají z ní respekt, abyste rozuměl.”

20

Lichner se podvědomě ohlédl.

Ne, nemusíte se obávat, v téhle kanceláři není instalováno ádné odposlouchávací zařízeni.

Vybral jsem si ji těsně před vaím příchodem. A ten pán, kterému patří… No nic.

Pokračujme.”

Důstojník opět nalil dvě sklenky koňaku a mlčky nabídl Lichnerovi.

Gestapo má výbornou organizaci. Zatkli vás na můj příkaz. A na můj příkaz vás také

nevyslýchali. Je to tak, pane kolego? Je, to tak, e ano? Jinak byste asi, promiňte, e to řeknu, nevypadal tak dobře!” Proč zatkli mou enu?”

Důstojník se odmlčel. Upil koňaku a nabídl Lichnerovi dalí cigaretu.

Předpokládal jsem, e to víte. To se tak dělá. Bohuel. Na nádraí objevilo gestapo ilegální organizaci. A asi si moc nevybíralo. Ostatně, řeknu vám rovnou, pánové od gestapa čekali, e ji budete hledat. Chápu, e máte o svou enu obavy. Ale mohu vás ujistit, e zatím se jí nestalo nic zlého. A pokud mi vyjdete vstříc, věřím, e se mi podaří jí pomoci.”Propustíte ji?”Snad. Ale nepředbíhejme. Nebudu vám zastírat, co vás čeká, kdy se spolu nedohodneme. Koncentrační tábor. Bída, hlad, těká práce a fyzické násilí. A toté platí pro vai enu.”

Co po mně chcete? Nedovedu si představit, o jaké dohodě mluvíte. Opravdu nevím, kde je

Kirsten. Od té doby, kdy odletěl do Curychu, se neozval.”

Je to moné, pane kolego, zní to pravděpodobně. Jenome já nemám zájem o profesora

Kirstena, ale o jeho asistenta, o vás!”

O mne?” Lichnerovi se začaly potit ruce. Stále jetě si nedovedl vysvětlit, k čemu to celé divadlo, ta zdvořilost promísená jemnými výhrukami.

Nechápu, proč by vás mohl zajímat obyčejný virolog?”

To u nechte na nás. Navrhuji vám spolupráci. Nikoli s gestapem. Naopak, nabízím vám

volnost a uplatnění v oboru, ve kterém jste do války působil. Postačí, kdy mi podepíete toto prohláení.”

Neznámý důstojník otevřel desky, které leely po jeho pravici a podal je přes stůl.

Lichner rychlým pohledem přelétl záhlaví, natitěné pod řískou orlicí.

21

Písmena se mu rozbíhala před očima. Musel se vrátit a číst pomalu:

INSTITUT FUR SONDERFORSCHUNG

Nic více, nic méně. ádná adresa, telefonní spojení. Nic. A pod záhlavím četl své jméno:

MUDr. et RNDr. Eduard Lichner. Ničemové! Klidně tam uvedli jeho vlastní adresu, na které

bydlel, ne mu manelka volala na nádraí.

Němčina vám jistě nedělá potíe,” uslyel vlídný hlas svého protějku.

Text byl krátký. Eduard Lichner se v něm zavazuje ke spolupráci s Institutem fůr

Sonderforschung jako samostatný vědecký pracovník s tím, e předá svému zaměstnavateli

vechny zkuenosti ze své dosavadní vědecké práce a zachová tajnost nabytých poznatků.

Pod textem stálo datum a jméno. Nalevo od něho pouze razítko řečeného institutu.

Text byl neutrální, a příli neutrální.

Jako kdyby četl jeho mylenky, ozval se anonymní plukovník: O výi platu se nemusíte

obávat, pane kolego. Platíme dobře. A kdybyste snad chtěl vědět něco bliího, musím vás

zklamat. Nic vám neřeknu.

Lichner si kousal rty. Důstojník nalil dalí dvě sklenky koňaku.

Napijme se, pane kolego. Je opravdu znamenitý.”

Lichner olízl suchými rty vonící tekutinu. Mají o něho zájem. Nevěděl přesně proč. Ale mají zájem. Moná, e se v něm mýlí, moná, e si představují něco jiného, ale mají zájem. A proto zatím neublíí ani jeho eně.

Kolego Lichnere, čas ubíhá. Poslouchejte mě dobře. Máte pouze dvě monosti. Buď

spolupracovat , nebo odmítnout. Pokud zvolíte druhou alternativu, nemohu za nic ručit. Měl byste pamatovat na svou paní. Snad bych vám měl říci, e je ve čtvrtém měsíci těhotenství.”

Lichner civěl na papír před sebou. Dáa! Dáa čeká dítě! Jeho dítě!

Můete mi zaručit, e moje ena bude mít… bude proputěna?”

Udělám vechno, co bude v mých silách. Zaručuji vám, e bude mít vechno co potřebuje.

Můete jí dokonce zasílat část svého platu.”

22

Neznámý v uniformě plukovníka odrouboval zlaté plnicí pero a podal je Lichnerovi.

A Lichner podepsal. Důstojník převzal desky, vstal a řekl: Těím se nashledanou, pane

doktore. Udělal jste dobře.” U při návratu do cely, kdy si ho strání předávali jako ivý tafetový kolík, Lichner věděl, e jeho podpis nepomůe ani jemu, ani jeho eně. Vdy z něho mohli vymačkat vechno, co potřebovali, i bez jeho souhlasu.

Ale co po něm vlastně chtějí? V čem jim můe být uitečný? A na co to grandiózní gesto?

K čemu teatrální výstup s elegantním důstojníkem? Lichner, a chtěl nebo nechtěl, si musel přiznat, e mu, který se mu nepředstavil a předstíral, e jsou kolegové, mu byl do jisté míry sympatický.

Věděl o něm asi vechno. Věděl víc, ne on sám. Dáa je gravidní. Je to skutečně pravda?

Oznámil mu to v načasovaný okamik. Ne si ve stačil rozmyslet, podepsal. Ostatně,

podpisem nikomu neublíil.

Náhle se mu hrdlo sevřelo jako v křeči. Vzpomněl si znovu na Dáu. Čeká opravdu dítě? Jak asi ije? Jak snáí hroznou atmosféru vězení? Snad ji propustí. Nemohou přece nechat ve vězení těhotnou enu. Ne, nemá smysl takhle uvaovat. Nesmí myslet na budoucnost. Musí

se naučit ít od rána do večera.

Večer mu donesli slunou večeři a krabičku protektorátních cigaret. Napadlo ho, e je to

jidáský old. Nebyl schopen si zapálit. Nemohl usnout, myslel na Hybee … Udělali obětavě pro záchranu neznámého doktora ve, a nakonec to nebylo nic platné. Co se asi s nimi stalo.

Posbíralo celou sí gestapo? Vztekle vstal, otevřel krabičku a kouřil jednu cigaretu od druhé.

Druhý den mu stráný přinesl balík. Bylo v něm prádlo, bílé koile, kravata a balonový plá.

Neklamná známka, e opravdu opustí vězení. Kam ho chtějí poslat. e by jej propustili na

svobodu, e by se snad mohl vrátit do svého bytu, na to ani nepomyslel.

Stráný stručně řekl, aby se oblékl.

Mohl bych se předtím vykoupat?” zeptal se.

Stráný zmizel. Objevil se znovu sotva za pět minut a nesl osuku. Zavedl Lichnera pod

sprchu. A tam na něho dokonce čekal holič. Ostřihal ho a oholil. Sotva se Lichner oblékl, objevil se dalí neznámý člověk v civilu. Mlčky pokynul hlavou, co znamenalo, e jej má Lichner následovat.

23

Na nádvoří čekalo auto, tmavozeleně nastříkaný osobní BMW. Lichner si stačil vimnout

poznávací značky WH a čísla. Vojenské vozidlo. Sotva usedl, přehodil mu jeho stráce přes hlavu tmavou kápi. Lichner neprotestoval, věděl, e by to nemělo smysl. Slyel cinkání tramvají, projíděli Prahou. Ale brzo hluk utichl. Ozýval se jen monotónní hukot motoru.

Odhadoval, e jeli dlouho. Kdy auto zastavilo, vystoupili. Lichner pod nohama ucítil trávu.

Průvodce ho uchopil za rameno a sejmul mu kápi. Byla tmavá noc. Asi po sto metrech chůze

před nimi vyvstala tmavá silueta letadla. Průvodce pobídl Lichnera, aby nastoupil. V

prostorné kabině dopravního junkersu, osvětlené modrým světlem, jej převzali dalí dva

civilisté. Jeden z nich mu ukázal místo, kam se má posadit. Pak zatáhli dveře a trup se začal otřásat. Rachot sílil, pilot prováděl motorovou zkouku. Letadlo se zvolna rozjelo. Podle otřesů Lichner usoudil, e letoun nemá pod sebou betonovou rozjezdovou dráhu. Tedy odstartovali z polního letitě. Jeho stráci si jej příli nevímali, o něčem se bavili. Ucítil okamik, kdy se letoun odlepil od země. Odhadoval, e jsou ve vzduchu asi dvě hodiny, kdy podle vzrůstajícího tlaku v uích a nepříjemného pocitu v aludeční krajině poznal, e pilot jde na přistání. Těký Junkers se dotkl země a brzo potom zastavil vechny tři motory. Dveře se otevřely a oba průvodci se k nim postavili. Jeden vystoupil první, druhý vyzval Lichnera, aby ho následoval. Kdoví, kde přistáli. Tentokrát vak na betonu. A Lichner nastoupil znovu do auta. Kápi mu u nenasadili. Jeli neznámou noční krajinou. Brzy se dostali do vrchů a řidič neustále řadil. Podél úzké silnice se tyčila hradba stromů. Lesy, samé lesy. Náhle auto zvolnilo. Řidič zastavil před jakousi závorou. K mui, který seděl vedle řidiče jako spolujezdec, přistoupil voják v přílbě. Na prsou třímal samopal. Spolujezdec mu podal

rozevřené doklady. Voják si posvítil baterkou. Po chvíli zasalutoval a vůz se znovu rozjel.

Sotva urazili ani ne dva kilometry, kontrola se opakovala. Silnici teď uzavíraly těké elezné závory. A dalí kontrola! Se skřípotem se závory otevřely a vjeli dovnitř.

Lichner ve tmě zahlédl plot z ostnatého drátu. V dálce se rýsovaly proti blednoucí obloze hranaté obrysy jakýchsi budov.

Jeden z hlídačů vyzval Lichnera, aby vystoupil. Druhý mu vtiskl do ruky jeho kufřík. Vydali se na cestu po betonové silnici.

24

Procházeli kolem zvlátních staveb, které Lichnerovi připomínaly tovární haly. Budovy mezi sebou byly propojeny systémem různých potrubí. Lichner vytuil, e to bude nějaký chemický komplex.

Konečně doli k několika patrovým vilkám. Zastavili u vchodu jedné z nich. Na strái tu opět stála dvoučlenná vojenská hlídka. Průvodce se legitimoval a otevřel masívní dveře. Vstoupili dovnitř. Pokračovali po schoditi do prvního patra. Dlouhou chodbu lemovaly dveře. Téměř na jejím konci se zastavili. Hlídač , průvodce ustoupil stranou a pohybem hlavy ukázal na dveře. Lichner zůstal ohromen. Na vizitce četl své jméno. Byla upevněna v rámečku, který dobře znal. Mosazný zdobený rámeček od jejich bytu. Hlídač otevřel. Lichner na jeho pokyn vstoupil, průvodce zdvihl pravici snad jako na pozdrav, obrátil se a nechal Lichnera samotného.

Doktor stál jako ve snách. Na nočním stolku pohodlně zařízené garsonky se usmívala z

rámečku jeho ena. Nevěděl, jak se tam její fotografie dostala. Měla to být pozornost nebo dalí psychologický nátlak? Přikročil ke skříni. Na ramínkách visely jeho obleky, v přihrádkách, pečlivě urovnány, jeho koile, kapesníky, ponoky… Bílé plátě a rouky

nebyly jeho. V knihovničce objevil odborné knihy, které dobře znal z ústavu. Míval je ve své pracovně. V příborníku nael několik lahví. Koňak, víno a dokonce slivovici.

Za pokojem byla malá koupelna. Lichner si opláchl obličej. Ulehl. Domníval se, e nebude

moci usnout, ale mýlil se. Probudil ho a ryčný pochod, který se ozýval místností. Brzo nael amplión, upevněný vysoko pod stropem. Mátoně vstal a přistoupil k oknu. Venku u byl den, ale z okna neviděl vůbec nic. Prostor kryla vysoká betonová zeď. V tom u se otevřely dveře a dovnitř vstoupil mladík v bílé kazajce. Přináel podnos se snídaní.

Mlčky se uklonil a poloil jídlo na stůl.

Lichner se ho zeptal: Můete mi říci, kde to jsem?”

Mladík nereagoval. Opět se uklonil a odeel.

Lichnerovi trvalo několik týdnů, ne pochopil, e mu mladík nemůe odpovědět, ani kdyby

chtěl. Byl němý a hluchý.

xxxx

27

Mechanicky snědl snídani, stejně mechanicky se oholil , holicí strojek leel na poličce

v koupelně. Zjistil přitom, e iletka je ve strojku zasazena napevno. I kdyby chtěl, nemohl ji vyjmout. Pak se po dlouhé době oblékl do vlastních atů.

Hned nato se objevil stráný. A Lichner zjistil, e dveře jdou odemykat pouze zvenčí. Jakmile zaklaply, nemohl je zevnitř otevřít. e jsou okna zamříována, viml si u ráno. Stráný byl oblečen v polní vojenské uniformě, měl na prsou zavěen samopal, na opasku pistoli a pouzdro s plynovou maskou. Jeho obličej nesliboval nic dobrého.

Kommen Sie mit..

Lichner se posluně zvedl, ale stráný ho vrátil, aby si nejdříve oblékl bílý plá. Byla to spíe kombinéza na dlouhý zip. A jetě to nebylo vechno. Přes rameno si musel zavěsit plynovou masku, které si doposud neviml. Byla uloena dole ve skříni. Vyli.

Teprve nyní si Lichner mohl ověřit svůj první úsudek. Celý objekt se členil na pásma,

oddělená od sebe plotem z ostnatého drátu. Stráný ho vedl po hlavní ulici. Odbočili z ní ke vchodu do jednoho z přízemních betonových objektů s malými, pevně zamříovanými okny.

A opět těké elezné dveře, opět voják na strái se samopalem v pohotovosti. Stiskl tlačítko vedle dveří. Z mluvítka se ozval enský hlas. Ja?

Stráný doprovázející Lichnera nahlásil jeho jméno. Za okamik se dveře odsunuly stranou.

Stráný vybídl Lichnera, aby vstoupil. Doktor poslechl a dveře se za ním zavřely. Stráný zůstal venku.

Lichner stál v dlouhé chodbě. Po pravé straně hladká betonová zeď, po levé několik dveří.

Jedny z nich se otevřely a Lichner uviděl tíhlou enu. Vyla mu naproti a kdy se přiblíila, viml, si, e je velmi půvabná. Katanové vlasy, uprostřed rozdělené pěinkou, po stranách přitaené k hlavě, úzké tmavé obočí, modré oči a souměrné plné rty. V jejím obličeji vak nenael ádný výraz. Ani očekávání, ani přívětivost.

Doktor Lichner?” otázala se. Ani čekala na odpověd, podala mu ruku.

Pojďte, prosím, dál.” Otočila se a Lichner ji následoval. Vstoupila do místnosti, odkud vyla.

Byla to jakási pracovna, její stěny tvořily police s knihami.

28

Na malém stolku u okna stál mikroskop. Posaďte se .. Lichner si sedl.

Jsem doktorka Charlotta Scarová,” řekla a odmlčela se.

Teprve po chvilce dodala: Od tohoto okamiku jsem vaí vedoucí. Seznámím vás s vaimi

úkoly. Mám povinnost vám sdělit, e jde pouze o rámcové seznámení s naím výzkumem.

Později přejdete do jiného oddělení. ádám vás, abyste zásadně nepodnikal nic na vlastní

pěst a vykonával pouze to, o co vás poádám nebo vám uloím. Jde o závané výzkumy a

ádný z nás neopustí tyto prostory dříve, ne válka skončí. Je lépe, abyste si to uvědomil hned na začátku. Pokus o útěk nebo jakákoliv činnost v rozporu se svěřenými úkoly se povauje za velezradu, která bude trestána podle válečných zákonů.”

Hovořila naprosto klidně, jako kdyby mu vyprávěla o počasí. Je vám to jasné?”

Mlčky přisvědčil. Ano, bylo mu to jasné. Cigaretu?” Nabídla mu.

Vzal si. Na stole leel zapalovač. Podívala se na něho mlčky. Vzal zapalovač a krtl.

Labunicky vdechla kouř.

A nyní se vám pokusím objasnit vai prozatímní práci. Budete sledovat pokusná zvířata a

vést podrobné záznamy. Injikování exemplářů pokusnými látkami provádí jiný pracovník.”

Lichner otevřel ústa, ale doktorka Scarová ho zarazila gestem dříve, ne mohl promluvit.

Ukáu vám stanici. Pojďte.”

Vzala si ze skříně gumovou plátěnku. Druhou podala Lichnerovi.

Oblečte si to. Injikované látky jsou nebezpečné i lidskému organismu. Při styku se zvířaty zachovávejte naprostou opatrnost.

Oblékl si plátěnku a zapnul přezky. Začalo mu být horko. Tak jako Scarová si navlékl

dlouhé gumové rukavice.

Po odchodu ze stanice odloíte vechno v desinfekční místnosti. O nic se nebudete starat.

Ráno najdete na vaem stole vechno, co budete pro vai práci potřebovat. A teď si nasaďte masku.”

Lichner vyjmul masku z pouzdra. Co kdy mu nebude sedět? Mýlil se. Byla vybrána naprosto

přesně.

29

Podíval se na svůj protějek. Scarová vypadala jako obluda. A hned na to zaslechl v uchu

její hlas.

Na krku máte mikrofon.” Uchopila ho za ruku a zvedla mu ji k spodní části masky. Nahmatal prstem tlačítko. Stiskla je. A znovu. Hned nato ji opět uslyel.

Kdyby se při práci se zvířaty stalo cokoliv neočekávaného, můete se dohovořit se stálou slubou. Uslyí vás a zařídí ve potřebné. A nyní pojďte za mnou.

Doli k mříi, je dělila dlouhou chodbu.

Scarová odemkla a nechala Lichnera projít. Pečlivě zase zamkla. Stáli u dveří. Pokynula mu, aby je otevřel a vstoupil. Stěny místnosti byly obklopeny klecemi, umístěnými na kovových stojanech. Vude panovala naprostá čistota. V klecích pobíhaly bílé myi, v dalích uviděl krysy.

Vechna zvířata mu připadala naprosto zdravá, dobře ivená. Otočil se otázkou k doktorce

Scarové. Zavrtěla hlavou.

V této místnosti jsou neinjikovaná zvířata. Půjdeme dále.”

V dalí místnosti byli umístěni králíci a morčata. Lichnera zatím nic nepřekvapilo. Pokračovali v prohlídce. V třetí místnosti uviděl malé opice.

Scarová ho poučila, e je dováejí z Japonska a z tichomořských ostrovů. U dalích dveří

mu zazněl v mikrofonu její klidný hlas.

Přicházíme do prostor, kde se nacházejí zvířata v různém stádiu pokusů. Zatím se mě na

nic neptejte, budeme mít dost času k tomu, abych vás seznámila se vím, co budete k práci potřebovat.”

Teprve tady si Lichner uvědomil, e místo oken jsou ve stěnách pouze malé odvětrávací

průduchy.

Zvířata byla umístěna v meních klecích, samostatně nebo po dvou. Lichner okamitě

poznal, e se nechovají přirozeně.

Klece byly sice opatřeny automatickým dávkovačem potravy, avak některá zvířata zřejmě

potravu odmítala. Větina z nich působila nervózním dojmem. Pobíhala po klecích, naráela do stěn, vracela se a opakovala své pokusy znovu a znovu. Několik krys leelo se zkrvavenými čumáky v oku, na dalích byl patrný znatelný třes. V jedné kleci spatřil Lichner krysího samečka a několik samic. Samice útočily na samce, který se jim jen s námahou bránil. A v jiné kleci samec útokům svých druek podlehl. Krvácel z mnoha ran a byl zřejmě v posledním taení. Samice ho začaly poírat i kdy miska s potravou byla dostatečně zásobena.

30

V dalí místnosti udivilo Lichnera důmyslné zařízení, které zvířata zbavovalo monosti

svobodného pohybu. Stěny klecí byly posunovatelné a vyloené prunou hmotou. Scarová

mu ukázala přístroj na pořizování encefalogramu. Dal se pouít pro zvířata nejrůznějích

velikostí, od myí a po zvířata větích rozměrů.

Nikde zde nevidím psy, poznamenal Lichner. Psy nepouíváme,” řekla Scarová sue a teprve po delí odmlce dodala: U delí dobu je u nás zakázáno pouívat k pokusům psy.

Na příkaz vůdce! Miluje psy.”

V masce, kterou měla na obličeji, neviděl její oči. Náhle zazněl silný přeruovaný signál.

Scarová mu poklepala na rameno.

Půjdeme, pro dneek dost. Jsme zde u edesát minut. Cítíte se dobře?”

Celkem ano,” odpověděl Lichner, i kdy se mi v masce nedýchá právě nejlépe.”

Váený doktore,” konstatovala Scarová, po delí době si zvyknete.”

Zamířila ke dveřím. Proli a Lichner si viml, e jsou dokonale utěsněny. Scarová nařídila:

Dělejte přesně vechno po mně.”

Stáhla těkou gumovou plátěnku a toté učinil i on. Hned poté bez jakýchkoliv rozpaků

otevřela dlouhý zip spodní kombinézy a zručné ji stáhla. Lichner uasl. Před ním se objevilo pruné mladé enské tělo. Scarová nenosila podprsenku. A právě tak bez rozpaků stáhla kalhotky. Stála před ním docela nahá. Nekoukejte a svlékněte se. Rychle.”

Uposlechl jen váhavě.

Spodky také. Vechno nechte leet na podlaze. Ničeho se u nedotýkejte.” Její hlas zněl ostře.

Stáhl spodky. Bylo mu trapně. Scarová se obrátila k bočním dveřím. Otočila mechanizmem.

Dveře se samy s tichým bzučením otevřely. Teprve nyní shodila plynovou masku. Udělal

toté. Vstoupili do sprch. Scarová otevřela kohoutek. Následoval ji a pustil na sebe teplou vodu. Asi po pěti minutách Scarová skončila očistu, Lichnera si nevímala. Vzala se stěny osuku a zabalila se do ní. I Lichner se nyní cítil lépe. Teprve teď si uvědomil, e voda ve sprchách je silně chlorovaná.

31

Tak, máme to za sebou, řekla Scarová. Přítě u vechno budete absolvovat sám. A ve

vlastním zájmu nic nezanedbávejte.” Otevřela skříň, zabudovanou ve stěně.

Tady je vechno, co budete potřebovat.” Podala mu čistou kombinézu a prádlo.

Vyli. Scarová otevřela dveře do dvou dalích místností.

To jsou nae laboratoře.”

Lichner zahlédl stoly s promývacími nádobkami, řady lahví s fixačními prostředky, digestoř, přístroj k zalévání tkáňových bločků, mikrotomy na krájení připravených tkání a láhve s histologickými barvivý, které tak dobře zná. Ne se stačil lépe orientovat, pobídla ho Scarová k odchodu. Vrátili se do její pracovny.Do kádinky nalila vodu a postavila ji na vařič. Mohu vám nabídnout kávu?” zeptala se a ne stačil odpovědět, odměřila dávku do dvou álků.

Posaďte se, pane doktore …”

Přinesla na podnosu álky s vřelou kávou. Lichner u podle vůně poznal, e je pravá,

zrnková. Nue?” zapálila si cigaretu a přistrčila krabičku k němu. Zamyleně k ní vzhlédl.

Nechcete se na nic zeptat?” O jaké pokusy tu jde?”

Čekala jsem takovou otázku, ale musím vás zklamat! Nato vám odpovědět nesmím. U

jsem vám řekla, e jde o tajný výzkum. Kadé oddělení zná pouze tu část práce, která je mu svěřena. Nai kolegové provádějí injikování pokusných zvířat, my sledujeme a kontrolujeme účinky, pitváme, zajiujeme přípravu tkáňových řezů, dalí oddělení provádí rozbor,popis a fotografování a tak dále a tak dále. Má to výhodu. ádné subjektivní názory a úvahy.

V hodnocení výsledků panuje naprostá objektivita.”

A kdo celý výzkum koordinuje a vyhodnocuje?” Scarová se pousmála.

Říká vám něco jméno profesor Runge?”

Lichner přikývl. Ovem, četl několik profesorových prací z předválečného období. Kirsten se s ním znal osobně. Runge patřil v oboru virologie ke světové pičce. Jistě.”

Tak vidíte.”

Ale profesor Runge přece pracoval ve výzkumu virů?” pokusil se namítnout Lichner.

32

To sem nepatří,” odpověděla Scarová úsečně. Mohu vám říci jen tolik, e profesor na počátku války objevil látku …

Látku?” vskočil jí Lichner drze do řeči. Co je to za laickou formulaci, kterou Scarová pouívá?

Ano, látku. Pro mě i pro vás. Tato … zaváhala, látka … způsobuje například u

nejrůznějího hmyzu ztrátu pudu sebezáchovy, ztrátu orientační schopnosti, sníeni a

vymizení monosti pohybu … zkrátka můe se stát významným objevem v boji proti

kůdcům.” Lichner pochybovačně vzhlédl.

Tak? Ale ve stanici pokusných zvířat…”

Scarová mu nedovolila dopovědět.

Jistě, nyní tuto látku zkouíme na vyích ivočiích. Ostatně myi a krysy jsou snad také kůdci, či ne?” Mlčky přikývl. Ale proč ten ochranný oděv, na co masky?”.

Divím se, e se s vámi o tom vůbec bavím,” řekla Scarová chladně. Upozornila jsem vás na to, e pokusy jsou velmi nebezpečné lidskému organismu. Odmítám na toto téma dále diskutovat. Jste tu, abyste plnil úkoly. Čím dříve si to ujasníte,tím lépe pro vás. A jetě něco.

V práci se budeme střídat po směnách. Rozvrh vám včas předám. Kromě toho v době, kdy

zde budou pracovat členové jiného oddělení, nemáme povolen vstup. Záznamy o době

injikace najdete přímo ve stanici. Nemusíte se obávat, vechno je přesně a zřetelně

označeno. A na vás u bude, abyste v záznamech pokračoval. Právě tak přesně a

zodpovědně, doktore!”

Lichnera u ani nepřekvapilo, e ho stráný opět doprovodil zpátky do jeho ubytovny. Do

příjemně zařízené vězeňské cely, napadlo ho, sotva osaměl. Začal prohlíet své knihy. Ano, byly tu vechny a mezi jiným i práce profesora Rungeho .Virologie des Zentral ,nerven System (s) a Encephalitis. Nael tu i knihy Sabina, Hammona, Olitskiho, zabývající se

obdobnou tematikou.

Take profesor Runge objevil látku, která… málem se usmál. Jakou látku? Chemickou? Proč Scarová zvolila tak anonymní pojem? Látku, která zřejmě má příbuzné účinky jako viry nejrůznějího druhu.

To u je docela jedno. Je tu, zavřený a bez jakéhokoli spojení se světem. Mohlo to být horí, oponoval okamitě sám sobě. Mnohem, mnohem horí.

33

A co Dáa? Ne, nemysli na ni, zkouel si poroučet.

Vracel se v mylenkách ke vemu, co spolu proili a vechno mu připadalo mnohem a

mnohem krásnějí, ne jak tomu ve skutečnosti bylo.

Vechno přece nebylo tak ideální. Vdy se vzali po krátké známosti, tak trochu pod tlakem pocitu osamění a strachu, který v nich probouzela válka. V mnoha věcech si vůbec nerozuměli, jejich zájmy byly zcela odliné. Dáa se vyívala v domácnosti, překypovala a přehnaným hospodyňským elánem, který ji nutil do neustálého uklízení. Vechno muselo být naehleno, vyletěno, srovnáno, vechno se muselo etřit, opatrovat… Copak se kvůli tomu nehádali? A co večery? Kdy se právě nemilovali? Občas kino, ani v tom se neshodli.

Lichner nesnáel veselohry, Dáa je milovala, i kdyby byly sebepitomějí!

Poručil si. Přestaň. U toho bylo dost.

Dáa sedí ve vězení s tvým dítětem, které se dosud nenarodilo!

A Scarová? Poněkud zvlátní, ale chytrá. A krásná. S tou maskou to poněkud přehnala. Co

tím zamýlela? Chtěla ho vystrait? Nebo varovat? Před čím? Snad mu chtěla dát najevo, e má mít masku neustále při sobě. Ale o tom ho přece poučil stráný. Zřejmě tady nikdo neodkládá masku ani na klozetu. A co ti lidé, které potkal při svém příjezdu? Byli to

vězňové? S největí pravděpodobností ano! I ti měli masky! e by se zdejí nacisté obávali leteckého plynového útoku? Anebo je zdroj nebezpečí přímo tady, uvnitř objektu? Byl přesvědčen, e jde o chemický závod. e by tu vyráběli otravné bojové látky? Anebo e by

se snaili připravit nové, jedovatějí, nebezpečnějí?

xxxx

Lichner pobýval v laboratořích u několik měsíců. Byla to jednotvárná práce. Scarová měla pravdu. Kdy přiel do směny, nael ve pečlivě uklizeno, zvířata měla připravenou potravu, klece byly čisté a pokud byl zahájen nový pokus, nael u klece perfektně vyplněný záznam, ze kterého poznal dobu zahájení experimentu. Uváděly se tam jetě dalí údaje, mohl tuit, e obsahují mnoství dávek injikované látky. Pracoval s největí pečlivostí, ale neuspokojovalo ho to. Rád by se dověděl více.

34

Vedl záznamy o stavu pokusných zvířat, pečlivě zaznamenával jejich projevy, zapisoval

teplotu, mnoství spotřebované potravy, vody, prováděl inteligenční a paměové testy a do doby, kdy zvířata hynula. Viml si, e doba přeití se značně liila.

Zejména látka, označená jako E 225 působila takřka okamitě. Některé pokusné látky byly

injikovány vem zvířatům v klecích, jiné pouze některým druhům. Lichner si uvědomoval, e dvě z injikovaných látek nepůsobily na králíky a na malé japonské opice. Stále více se přikláněl k názoru, e jde o viry. Utvrzoval ho vtom i přísný příkaz doktorky Scarové, aby při pitvě uhynulých zvířat pracoval v masce a v rukavicích a důsledně dbal na vechna bezpečnostní opatření. Injikované látky tedy musely být vysoce nakalivé a nebezpečné i

lidskému organismu.

Takřka u vech zvířat pozoroval dvě stádia onemocnění, příznačná pro encefalitidy. První

stádium trvalo několik dnů a projevovalo se předevím horečnatými stavy a celkovou

zchváceností bez nervových příznaků. Potom jakoby se zdravotní stav zvířat pozvolna lepil, horečka ustupovala, ale náhle dolo ke zhorení, jako kdyby se objevila vlastní encefalitida respektive myelitida. Ano. Známá poučka o dvou horečnatých hrbech a dromedárovém typu teplotní křivky u poliomyelitidy měla takřka veobecnou platnost pro virová onemocnění

vůbec.

Vrátil se ke studiu encefalitid. V roce 1933 vypukla v St. Louis v Americe dosud neznámá

encefalitis, nazvaná St. louiská nebo také americká. Úmrtnost dosahovala tehdy kolem

dvaceti procent. Virus byl pokusně prokázán v těle moskyta a později se zjistilo, e se

opravdu vyskytuje pouze v krajích, zamořených moskyty. Encefalitida začínala náhle,

horečkou, byla doprovázena delirií a dysarthií. A předevím! Virus zůstal patogenní pro bílou my a některé opice, ale nikoliv pro králíka. Kdy porovnal své záznamy, viml si, e preparát, označený E 201 působil jak na bílé myi, tak na opice, ale injikovaní králíci

přeívali.

A podobně tomu bylo s látkou, označenou E 202. I zde zůstávali králíci imunní a Lichner se nemohl zbavit pocitu, e jde o pokusy s virem Encefalitis australské, zvané rovně X

disease, známé od roku 1917. V detailech se podobala encefalitidě japonské a americké.

Předevím vak ji lze přenést na bílou my a na opici, ale nikoliv na králíka.

37

Cítil zoufalou bezmocnost. Připravoval tkáňové řezy, barvil je, impregnoval a potom ho

napadlo, e by je mohl připravit dvojmo.

V laboratoři měli jistě dokonalé mikroskopy. Zahlédl je při své první návtěvě, kdy ho

doktorka Scarová prováděla budovou. Dostat se do laboratoře by nebyl problém. Dveře se

nezamykaly, ale mikroskopy zabezpečovaly kryty. Zaujal ho zejména obrovský kryt

vysokého tubusu, upevněného na speciálním stole. V podvědomí se mu vybavila

neuvěřitelná vzpomínka. Něco podobného u někde viděl.

Snad by nebylo příli obtíné kryt odstranit. Zdálo se mu, e mikroskopy málokdo pouívá.

Zřejmě se připravované tkáně zkoumají v jiných odděleních.

Mylenka prohlédnout řezy postiených nervových buněk, nervových vláken a neurologií z

mozkové kůry, z izokortexu a alokortexu, z mozečku i z míchy mu nedávala spát. A nakonec

se rozhodl. Materiálu měl dostatek. A bez prozkoumání tkání pod mikroskopem se nikdy více nedoví. Připravil na noční směně řezy dvakrát.

Uzávěr velkého mikroskopu se mu podařilo celkem snadno otevřít. Opatrně odloil kryt a

zůstal překvapeně stát.

To co uviděl, nebyl obyčejný světelný mikroskop. Podobný přístroj ve stádiu pokusného

provozu u jednou viděl. Měl dokonce monost na něm pracovat při studijním pobytu ve

Spojených státech v roce 1938. Byl to elektronový mikroskop. Zatímco světelným

mikroskopem lze dosáhnout maximálně dvoutisícího zvětení,

Američané tvrdili, e elektronový mikroskop umoňuje zvětení 800 000 krát. Světelné

záření v něm nahrazuje záření hmotné, elektronové, získané výbojem při vysokém napětí v

katodové trubici. Letící elektrony se v elektromagnetickém poli chovají podobně jako

světelné paprsky. Místo skleněných čoček se v elektronovém mikroskopu pouívalo

elektromagnetických cívek. Lichner byl vzruen. Po zevrubné prohlídce přístroje začal věřit, e by byl schopen jej ovládat. Musel by ovem přizpůsobit preparáty, věděl, e jejich tlouka nesmí přesáhnout 0,1 milimikromu.

S povzdechem si uvědomil, e připravit preparáty za dnení směnu nestačí. Nasadil opět

kryt na mikroskop a uzavřel jej. Větí část zbytku noci věnoval přípravě preparátů. Pracoval na nich jetě dalí dvě noční směny a uschovával je do prázdných krabic od parafinu.

38

Konečně přiel vhodný okamik. Opatrně znovu odstranil kryt a zapnul vývěvu, aby dosáhl

vakua. Trvalo mu to téměř dvacet minut. Pamatoval si, e nejprve musí přístroj předhavit.

Teprve rozhavením katody začne fungovat tok elektronů. Spustil havení a zasunul první

preparát, vloený do speciální síky a pouzdra, fixovaný formaldehydem a kontrastovaný

kysličníkem osmičelým. Bedlivě sledoval stínítko.

Ne, nemýlil se …

Látka, označená jako E 201, byl určitě virus st. louiské encefalitidy, zatímco látka E 202 virus encefalitidy australské.

S napětím vloil pod mikroskop dalí preparát. Nesl označení E 220. lo o virové

onemocnění. Ale dalo mu mnoho námahy, ne je identifikoval. Byl to Sabinův virus B, často zaměňovaný s japonskou encefalitidou. Infekce, pokud Lichner věděl, se a dosud dala objevit u člověka pouze laboratorně. Vdycky byla smrtelná. Vzpomněl si na poznámku v

odborném časopisu. Sabin znal tři lékaře, kteří byli kousnuti zdánlivě zdravou opicí rheza.

Jeden z nich měl nepatrnou ranku, u ní dolo k potřísnění slinou tée opice. Virus byl

získán punkcí z axilární lymfatické uzliny a z nervového systému oběti.

Pokládal pod mikroskop dalí preparáty. Konstatoval překrvenost mozku i mozkových plen,

na řezu objevil tečkovité haemorragie.

Nejvíce jich bylo v basálních gangliích, v edé hmotě prodlouené míchy a v horní míe

krční. Zamyslel se. Ano, to by se shodovalo. Látku E 221 sledoval u bílých a polních myi.

Inkubace trvala přiblině deset a patnáct dnů.

Zvířata projevovala celkovou zchvácenost, vrhla, jejich stav se rychle horil, projevovala zmatenost, docházelo ke křečím, záhy se objevila obrna končetin a koma.

Lichner si byl jist, e jde o takzvanou encefalitidu sibiřskou, pozorovanou na Dálném

východě, kterou izoloval Panov v roce 1935.

Nakonec ponechal preparáty, na ně byl nejvíce zvědav. Ty, které byly označeny E 225, E

226 a E 227. U vech skupin pokusných zvířat vyvolávaly drastické příznaky. Předevím E

225 působil velmi rychle. Onemocnění nemělo dvě typické fáze. Hned po projevu

horečnatých stavů začínala vlastní encefalitida. To mu u bylo jasné. Malá zvířata hynula v rozmezí dvaceti čtyř a čtyřiceti osmi hodin.

39

Větí vzdorovala nejdéle týden.

Příznakový obraz byl velmi pestrý. Zvířata jevila značnou podráděnost a napadala se

navzájem, a se ukousala k smrti. Lichner zaznamenával i úzkostné stavy, snahu po

samotě, a značné poruchy spánku. Některá ze zvířat jevila značnou únavu, usínala náhle,

dokonce i při přijímání tekutin, ze spánku je nebylo moné probudit. Po stádiu lethargie

přicházely třesy a těká delíria, zvířata pobíhala bez rozmyslu v kleci,

a docela zchvácena padala mrtvá. Projevovala se i ztráta orientace, obrna na končetinách a na íji. Samci projevovali v prvním stádiu nadměrnou sexuální dravost. Zvířata v posledním stádiu nemoci začala couvat, nedokázala se otočit a jejich sekrety hrozivě páchly.

Vkládal preparáty pod mikroskop. Konečně objevil v edé kůře mozkové virové změny.

Marně se je snail identifikovat. Nebyly mu známé.

Moná, e nejsou známé nejen jemu, ale i okolnímu světu. Moná, e je znají pouze ti, kdo virus vypěstovali! Lichner si začal uvědomovat vechny souvislosti…

Náhle ho zachvátil strach. Musí co nejrychleji zničit vechny preparáty, které připravil

dvojmo! Ale jak? U je nemůe zařadit do arí, které odevzdal. Scarová měla pravdu, kdy ho nabádala k maximální opatrnosti.Látky, které identifikoval, jsou opravdu mimořádně nebezpečné.

Uvědomil si, e to můe být jeden z důvodů, proč ho sem vlastně umístili. Třeba je tu

takových lidí jako on více. Proč by se řískoněmečtí vědci měli zabývat tou nejnebezpečnějí prací! Patrně injikování zvířat, úklid klecí a ostatní pomocné práce provádějí odborníci, pozatýkaní v nejrůznějích zemích. Je docela moné, e ani on není první. Kolik měl předchůdců? A kolik z nich se při práci nakazilo a zahynulo!

Překonal nával strachu. Jeho směna skončila. Za deset minut se ozve bzučák a u dveří bude čekat stráný. Vůbec nepomyslel na to, co provede s utajenými preparáty. Zhluboka se několikrát za sebou nadýchl. Ruce se mu třásly, kdy nasazoval kryt na mikroskop. S

napětím očekával, zda západky zacvaknou do zámku. Ano, podařilo se. Kryt pevně drel.

Oddechl si. Vtom zazněl bzučák. U neměl mnoho času. Zabalil tkáňové preparáty do mulu

a uloil je za krabice s parafinem. Na ubytovně si promyslí, jak se jich zbavit. Rychle se převlékl.

40

Kdy si bral plá, zazněl bzučák podruhé. Zavřel za sebou dveře, proel chodbou a zmáčkl tlačítko, jím dával signál, e je připraven k odchodu. Dveře se otevřely, stráný se na něho nevrle podíval, ale neřekl ani slovo.

Vykročili do ranního era. Lichner cítil, jak jitřní chlad působí úlevně na rozbouřené nervy.

Chtěl si jetě ověřit výsledky své noční práce a znovu si podrobně prostudovat klinické

obrazy encefalitid. Únava vak byla silnějí. Sotva se natáhl na lůko, usnul…

xxxx

S doktorkou Scarovou se nevídali často. Nepotkávali se ani při předávání směny. Vdycky

odcházel dříve, ne ona nastoupila a naopak. Pouze jednou za tři dny měli společnou

čtyřhodinovou schůzku, kdy prováděli koordinaci záznamů a zpracovávali závěry sledování

pokusných zvířat. Nevyznal se v ní. Chovala se k němu sluně, ale zůstávala uzavřená.

Kdykoliv se pokusil zavést hovor na jiné téma, přeruila ho. Nevěděl, jak dlouho tu pracuje, ani odkud pochází. Pravděpodobně říská Němka, ale mohla to být i Rakuanka nebo Němka ze Sudet. Věděla více, ne on? Věděla vechno?

Nedovedl pochopit, proč mu ponechali odborné knihy. Dokonce je převezli a sem.

Pravděpodobně nedorozumění. Ti, kdo organizovali a zajiovali přesun, asi nebyli důkladně informováni. Jinak by určitě vykrtli z povoleného seznamu právě práce profesora Rungeho a dalích autorů, pojednávající o encefalitidách.

Kdy na přítí společné směně skončili práci, Scarová se ho zeptala:

Tak jak se vám tady líbí?

Bezděky se musel usmát. Pokrčil rameny.

Zvu vás dnes večer do klubu,” překvapila ho. Doufám, e neodmítnete …

Do klubu? Tady je nějaký klub?

Ano, něco jako klub , společenská místnost. Není ovem běně přístupná. Vstup do klubu je povolen jen málo lidem. Ani my k nim nepatříme. Jene já mám přece jen určitou výsadu.

Jednou za měsíc mohu klub navtívit , a kromě toho jsem dostala souhlas , nebo

doporučení, abych vás vzala s sebou.

41

Děkuji za pozvání. Půjdu rád.”

Platí. Uvidíme se večer, řekněme v osm hodin. Nepočítejte ovem, e v klubu bude jiná

společnost. Toti, e se budete moci seznámit s dalími… vědci. Budeme sedět společně u stolu, který je rezervován pro nás dva. Číslo stolu u znám. Je mi líto, ale předpisy jsou velmi striktní. Je zakázáno sedat si k jiným stolům nebo navazovat rozhovor s dalími hosty.

Máme stanovenou i dobu odchodu. Odejdeme přesně ve dvacet dvě třicet.”

Je to sice podivné, ale člověk se nemá zbytečně divit,” konstatoval Lichner. Jene jak to bude se mnou? Nevím jak vy, ale já sám se nemohu dostat z ubikace, někdo mi musí otevřít.” Vím, to je zařízeno. Stráný vám odemkne , budu čekat.”

Lichner se na večer docela těil. Vídal se pouze se svými stránými a s doktorkou Scarovou.

Jen občas na cestě do laboratoře nebo nazpět zahlédl několik kolegů, doprovázených

stránými. A snad jednou nebo dvakrát, vdycky v noci, průvod muů, oblečených do

jakýchsi jednotných pytlovinových úborů. Doprovázeli je ozbrojení vojáci. Netuil odkud

vycházeli a kam li. Mohl jen soudit, e jsou ubytováni v dřevěných barácích. Zahlédl je

otevřenou branou. Zakrývala je vysoká vrata a právě tak vysoké zdi.

Osprchoval se, oholil, oblékl si čistou koili a po dlouhé době i vázanku. Vzal si svůj jediný tmavý oblek, i kdy nevěděl, proč vlastně. Tentokrát se nemohl dočkat večeře. Stráný s hluchoněmým přicházeli kadý den takřka na minutu přesně v sedm večer. Blíila se osmá a

nikdo se neozval. Lichner u měl hlad a kouřil jednu cigaretu za druhou. Cigaretami na něm neetřili. Kadý den v době jeho nepřítomnosti někdo poloil na stolek tři balíčky cigaret německých značek.

Úderem osmé se rozezněl bzučák. Lichner si pospíil ke dveřím. Otevřely se a za nimi stála doktorka Scarová. Málem ji nepoznal. Vlasy, které nosila těsně obepjaté kolem hlavy, jí splývaly na ramena, byla lehce nalíčena, přes ramena měla koeinové bolero a pod ním

dlouhou toaletu.

Civěl na ni jako na zjevení. Díváte se na mě jako bych byla cizí!”

To ne, ale … úasně vám to sluí… Jak to, e?”

Jak to, e jsem tu já, místo stráného v uniformě? Nejste snad spokojen?”

42

Samozřejmě, e jsem. Nebyl bych proti tomu, kdyby se ta změna opakovala častěji.”

To asi půjde těko, pane kolego. Ale dnes … dneek je výjimečný. Půjdeme?”

Vykročil a Scarová zavřela dveře. Vedla ho po chodbě k výtahu. Nečekali dlouho a kabina

zastavila v poschodí. Viml si, e Scarová zmáčkla tlačítko, které na stupnici vedlo hluboko do suterénu.

Vystoupili. Nic nenasvědčovalo tomu, e by se ocitli v podzemí. Chodba byla dokonale

klimatizována, stěny obloeny dřevem, na podlaze koberce. Scarová zastavila před irokými dveřmi, opět stiskla tlačítko a dveře se odsunuly do stran. Ocitli se v atně. Pomohl jí odloit bolero. Viselo tu u několik součástí pánské i dámské garderoby. Doléhaly k nim zvuky sentimentální melodie. Scarová ho vedla dolů po schodech.

Před nimi se otevřel pohled do rozsáhlé, členité místnosti.

Byl tu barový pult, malé stolky s pohodlnými koenými křesly, secesní lampy s červenými

stínítky, několik obrazů a dokonce pódium s pianinem. Za ním seděl obstarí klavírista a

spolu s ním hrál na pódiu jetě houslista a bubeník.Scarová s jistotou vykročila ke stolu v rohu místnosti, zpola zakrytému sloupem. Stálo na něm drátko s číslem osmnáct. Scarová se posadila a nabídla mu místo.

Nenápadné se rozhlédl. Pár stolů bylo u obsazeno. U některých seděli dva nebo tři mui u jiných dvojice , mui a eny. Některé stoly zůstaly prázdné nebo obsazeny pouze jednou osobou. Lichnerovi neulo, e právě tak nenápadné jako on je, pozorují hosté jeho.

Mezitím se objevil číník. Tie přistoupil ke stolu a beze slov jim podal jídelní lístek. Proto tedy zůstal bez večeře!

Lichner s překvapením zjistil, e v čínickém úboru je oblečen mladý hluchoněmý chlapec,

který mu nosí do cely jídlo. Jídelní lístek nebyl skoupý. Kromě typických německých jídel jako klobása se zelím nebo vepřové koleno si mohli vybrat biftek, vídeňský řízek a několik dalích specialit. Samozřejmě ve bez potravinových lístků.

Oba se rozhodli pro biftek. Lichner ovem nevěděl, jak má svou objednávku tlumočit

číníkovi. Doktorka Scarová mu nabídla tuku na obočí a naznačila mu, aby vybrané jídlo na lístku jednodue zatrhl.

Sotva tak udělal, chlapec mlčky převzal jídelní lístek.

43

A co budeme pít?

Nevím . . na jídelním lístku nápoje nebyly.”

Zajděte k baru. Nápoje si hosté podle chuti odnáejí sami. Kdy u nejdou rovně, na jejich stole se rozsvítí červená árovka. Vichni u vědí, co mají udělat. Opustit klub. Jinak je sem u podruhé nevpustí.”

Lichner doel k barovému pultu. Barman vyčkával. I výběr nápojů byl obstojný. Lichner

ukázal na lahev Cinzana a pakna láhev Lacrimae Christi. Barman vhodil do dvou sklenek

kostky ledu, dolil vermutu a Lichner odnesl aperitiv ke stolu. Hned se vrátil a vzal připravené červené víno s dalími dvěma sklenkami. Scarová mlčky zvedla číi.

Na zdraví,” řekl Lichner Na zdraví… Jmenuji se Charlotta,” povzbudivě se usmála.

A já Eduard, doma mi říkali Eda.” Připili si.

Večeře byla dobře připravena a oběma chutnala.

Lichner si při jídle viml, e v místnosti panuje téměř absolutní ticho. Ani oni, ani ostatní hosté mnoho nemluvili.

Kdy dopíjeli láhev vína, pohlédla Scarová nenápadně na hodinky. Blíilo se k desáté. Čas v nezvyklém prostředí rychle ubíhal.

Lichner cítil, e jej víno zahřálo a povzbudilo. Musel takřka násilím zadret slova, která se mu drala na jazyk. Málem a svěřil by se společnici se svým objevem.

Scarová se omluvně usmála. Půjdeme, ano?”

Vstával nerad. Nechtělo se mu odejít, předevím proto, e touil po její společnosti. Kdy jí u atny pomáhal obléci koeinové bolero, ucítil slabou vůni parfému.

Cestou zpět mlčeli. U dveří jeho ubytovny se Scarová zastavila. Vylovila z kabelky patentní klíč a otočila jím v zámku.

Ne Lichner stačil vyslovit poděkování, oslovila jej:

Nepozvete mě na jednu cigaretu?”

Nečekal to. Ustoupil, aby mohla vejít. Odloila v jeho pokoji bolero a posadila se. Lichner jí nabídl. Nervózně kouřila. Náhle cigaretu zhasila a vstala.

Dovolíte?” ukázala ke koupelně. Samozřejmě,” přikývl Lichner. Uslyel um sprchy.

44

Za chvilku se Charlotta objevila ve dveřích. Byla nahá a usmívala se.

Kdy se ráno Lichner probudil, byl sám.

xxxx

Dva dny Charlottu neviděl. Při práci přemýlel, jak se tvářit, a se setkají. Bude lépe

předstírat, e se nic nestalo? Asi ano. Ale co kdy se urazí? Právě tak by se mohla urazit, kdyby se choval důvěrně. Co ji vlastně vedlo k tomu, e se s ním milovala? Němka! Jistě je přesvědčená nacistka. Jinak by v tomto tajném vojenském zařízení asi nemohla pracovat!

Ale co on? Doslova ho sem dovlekli , i kdy s jeho formálním souhlasem , a přece nemá s

nacisty nic společného.

Je pravda, e by mu asi mohla v mnohém pomoci, dověděl by se více. Kdy ne nic jiného,

snad by získal větí naději přeít. Dočkat se konce války. Jaký bude? Neměl nejmení

spojení se světem. Kdy ho zatkli, bylo u zřejmé, e se Hitlerovy plány na bleskové vítězství hroutí. Sovětská armáda zastavila německou ofenzívu a u Stalingradu utrpěla wehrmacht krutou poráku.

Hryzaly ho výčitky svědomí, vzpomněl si na vězněnou Dáu. Nikdy by ho nenapadlo dopustit

se manelské nevěry. Ale tady? Charlotta byla zajímavá a půvabná. Líbila se mu od první

chvíle. Chovala se k němu kolegiátně, ačkoliv mu byla nadřízena. Co vlastně pro ně

znamenala noc, kterou strávili v jeho bytě? Pouhý sexuální záitek? Snad vytuila, e touí po eně! Snad i ona chtěla alespoň na několik hodin uniknout samotě, která je tu vechny obklopuje.

Má vůbec smysl trápit se takovými úvahami? Vdy naděje, e se vůbec jednou vrátí domů,

je mizivá. I kdy nacisté válku prohrají, jistě včas zlikvidují vechny důkazy o výzkumu, na něm se podílí i on. Včetně nepohodlných svědků. Včetně doktora Lichnera, který je tu jenom jakýmsi zvlátním vězném.

Tkáňové preparáty zůstaly na místě, kam je ukryl. Nevěděl, jak je zlikvidovat, jak zabránit tomu, aby je objevili. Teď si naprosto jasně uvědomil, e pokud by je nali, znamenalo by to pro něho definitivní konec. Co znamenají viry, označené číslicemi, viry, které zatím nedokázal identifikovat? Větina dosud známých virů je přenosná na člověka. Kdyby dolo k zasaeni lidského organismu dosud neznámým virem, znamenalo by to katastrofální epidemii.

47

Pokud by viry působily tak rychle, jako tomu bylo na pokusných zvířatech, lidé by hromadně umírali. Nebylo by ani moné je včas izolovat, nato léčit. Nákaza se ze skupiny injikovaných zvířat rozířila na ostatní v průběhu několika hodin.

Tyté příznaky se objevily takřka bezprostředně potom i u dalích skupin zvířat, umístěných ve stejné místnosti. Viry se přenáejí bez přímého kontaktu! Lichner u nepochyboval o tom, co zdejí tajné výzkumné středisko chystá. Bakteriologickou zbraň masového účinku.

Tato zbraň ovem v sobě skrývá nebezpečí i pro samotnou wehrmacht. Jak by Hitler chtěl

chránit proti jejím účinkům vlastní armádu?

Musel by mít protilátku. Dokonale vyzkouenou a naprosto účinnou vakcinu. Pokud probíhá

výzkum a dosud nezačali s očkováním napadených pokusných zvířat, je moné, e ji

zkouejí někde jinde. Logické by ovem bylo, aplikovat ji na zvířatech, která sledují zde. Co je to vůbec za virus, označený jako E 225? Kdo ho objevil? A kde? S největí pravděpodobností jde o virus vypěstovaný, jeho účinnost byla zesílena na maximum. Ale

jakými metodami toho docílili? To u si neuměl vysvětlit.

Znovu se v mylenkách vrátil k Charlottě. Neměl by se pokusit o dalí sblíení?

Pokud ovem pro ni neznamenal jen bezvýznamnou sexuální epizodu. Rozhodl se, e se

pokusí opatrně vysondovat její minulost, její názory na válku a na to, k čemu se tu zneuívá vědeckého výzkumu. Moná, e ví mnohem více. Není vyloučeno, e se vím nesouhlasí.

Co kdy i ona přemýlí stejným způsobem jako on? Kdyby tak teď mohl dát zprávu

Hybeovi! Aby na druhé straně věděli, co se tu chystá! Existuje vůbec monost takovou

informaci předat? Lichner si uvědomoval, e asi nikoliv. Alespoň pro něho.

Jak získat kontakt s vnějím světem? V kadém případě by se měl o to nějak pokusit.

A také to udělá. Jenom se nesmí ukvapit!

Napadlo ho, e by tkáňové preparáty mohl odnést z laboratoře v pouzdře na plynovou

masku. Dosud se nestalo, e by stráný pouzdro kontroloval. Masku by ponechal v laboratoři a druhý den by ji opět vsunul do pouzdra. Jene co by tím vlastně získal? Stejně jako laboratoř mohou kontrolovat i jeho byt.

48

Nezbývá ne preparáty zlikvidovat. Tak jako tak by mu nebyly k ničemu. Jedině by si snad

mohl poznamenat vechno, co o nich zjistil. O jejich účincích, o postupu choroby. Ale

mnohem jistějí bude vechno si pouze zapamatovat.

Kdy ho večer stráný odváděl na ubytovnu, stál měsíc v úplňku. Na cestě je míjel dalí

stráný. Oba se pozdravili. Lichner chtěl pokračovat v cestě, ale voják mu poloil ruku na rameno. Halt! Warten Sie! Lichner čekal.

Strání poodstoupili a tie o něčem hovořili. Lichner nic z jejich rozhovoru neslyel, ačkoliv napínal ui. Muselo jít o něco mimořádně důleitého, jinak se strání mezi sebou nikdy nebavili. Náhle kolem projela dvě nákladní auta se zhasnutými světly. Zastavila u nedaleké budovy. Z prvního kamiónu vyskákali vojáci, oblečení v ochranných oblecích. Měli nasazené plynové masky. Obstoupili druhý vůz. Ozvalo se několik tichých povelů. Z druhého nákladního auta vystoupilo asi tucet muů pracovního komanda. Obstoupeni kordonem

vojáků vcházeli dovnitř budovy. Netrvalo ani minutu a vynáeli podlouhlé bedny.

To u se strání chvatně rozloučili a Lichner musel pokračovat v cestě. Minuli nákladní vozy ve vzdálenosti padesáti metrů. Kdy docházeli ke dveřím ubytovny, uslyel, jak znovu zahučely motory. Obě nákladní auta se rozjela směrem k okrouhlému objektu s vysokým

komínem, o kterém Lichner věděl u delí dobu, e slouí jako spalovací stanice pro mrtvá pokusná zvířata.

Dveře ubytovny za ním zaklaply. Lichner uvaoval o tom, co zahlédl. Byly to rakve. A určitě nikoli prázdné. Lichner odhadl, e z budovy vynesli za několik minut dvanáct a patnáct rakví. Co jiného mohly rakve obsahovat, ne mrtvá těla? Připustil, e by mohlo jít o větí pokusná zvířata, větí opice … Ale sám tomu příli nevěřil.

Nemohl dlouho usnout.

Z divokého snu ho probudil chraptivý hlas. Nejdříve myslel, e se mu ve zdá. Ale hlas

netrpělivě opakoval ostrou němčinou: Doktore Lichnere, slyíte mě? Probuďte se!”

Vyskočil z lůka a rozsvítil lampičku na nočním stolku.

V místnosti nikdo nebyl. A hned potom si uvědomil, e hlas se ozývá z ampliónu,

umístěného pod stropem pokoje.

Doktore Lichnere, slyíte mě? Odpovězte!”

49

Chvíli civěl na amplión, který zkresloval hlas neznámého mue.

Doktore Lichnere ..

Ano, jsem vzhůru, slyím,” podařilo se Lichnerovi konečně promluvit do mikrofonu,

zabudovaného ve stolní desce. Slouil k interkomunikaci se stálou slubou. Ale Lichner jej dosud nikdy nepouil.

To je dobře! Máte tvrdé spaní. A teď dobře poslouchejte!”

Kdo jste?” vyrazil ze sebe Lichner.

To vás nemusí zajímat, doktore. Ptát se budu já! Vy budete pouze odpovídat. Nali jsme

tkáňové preparáty, ukryté v laboratoři. Samozřejmě jste je zpracoval a ukryl vy!”

Lichner mlčel. Take u je nali! Jak byl naivní a neopatrný! Měl je dávno zničit.

Odpovězte!” Ano!”

Jakmile to vyřkl, napadlo ho, e si nebyli zcela jisti, zda preparáty jsou jeho dílem. Mohli tedy podezírat Scarovou nebo někoho dalího.

Kdo vám dovolil udělat ty preparáty navíc, Lichnere? A proč jste je ukrýval? Byl jste při nástupu upozorněn, e se nesmíte starat o nic kromě vaich povinností, které vám byly přesně vymezeny!”

K čemu tenhle výslech na dálku? Proč ho nezavolali k nějakému veliteli na koberec anebo

rovnou před popravčí četu? Proč tohle noční divadlo?

Slyíte? Odpovězte!”

Co vám mám odpovědět? Jsem vědec. Kdy cokoli dělám, chci vědět. Vědec je od slovesa

věděti. A také chci vědět, proč to dělám a co vlastně dělám. Zajímalo mě to!”

V ampliónu bylo ticho. To znamená, e teď u to víte?”

Myslím, e u to vím. A vy víte, e to vím, tak proč se mě ptáte!” dodal Lichner stroze. Teď u mu bylo vechno jedno.

..Podařilo se vám identifikovat… Zjistil jste, co obsahují vae tkáňové preparáty?”

Lichner mlčel. Nemá smysl odpovídat. Ten chlap v ampliónu přece ví právě tak dobře jako

on, co mohl zjistit. Znáte viry, které jste pod mikroskopem objevil?”

Samozřejmě, e je znám,” pokračoval Lichner stejným tónem. Ale ne vechny. E 225, 226

a 227 jsou pro mě zatím číslice s otazníkem.

50

Ovem nepochybuji, e jsou zatraceně nebezpečné.”

V ampliónu se ozval tichý smích. Reakce neznámého v ampliónu byla Lichnerovi

nepochopitelná. Smích náhle zmlkl. Co očekáváte, doktore Lichnere?”

Co bych mohl očekávat. V lepím případě mě pověsíte!

V horím případě mě pouijete jako pokusné zvíře!”

Jste opravdu vímavý, Lichnere. A příli. To co jste provedl, jsme předpokládali. Nezklamal jste nás, pane doktore.” Lichner neodpověděl.

Musím vás zklamat,” pokračoval panovačný hlas. Zatím vás rozhodně nepověsíme. A jako pokusné …, jako pokusný objekt vás také nepouijeme. Na to by byl příli drahým materiálem chlap, který se vyzná v elektronovém mikroskopu. My vás jetě budeme

potřebovat, pane doktore. A brzo! Zatím vás nepředám vojenskému veliteli k potrestání. A

jestli ibenice, nebo jiný, jak sám říkáte, vědečtějí způsob vaeho odchodu z tohoto světa, to bude záleet jenom na vás. Já vám toti nabízím poslední anci.

Dostanete zajímavějí úkol, ne jste dosud plnil. Zajistím vám nejlepí podmínky. Musíte

ovem pracovat rychle a pod kontrolou. Kdybyste moji nabídku nepřijal, potom … je mi líto …

válečný mimořádný soud trvá ani ne půl hodiny. Jenome já doufám, e vědec jako vy

uvauje racionálně. Jiný by si takové nabídky váil, věřte mi. Ostatně, nebudete na úkolu pracovat sám. Nezávisle na vás se budou pokouet objevit účinnou vakcinu proti E 225,226

a 227 i dalí vědci. Podle mého názoru máte nejlepí předpoklady vy. Sázím na vás, ovem

nikoli z nějaké lásky k doktoru Lichnerovi, nýbr ze střízlivého odhadu, který mi napovídá, e by talentu doktora Lichnera byla koda, kdyby skončil ve zdejí spalovně spolu s mrtvými krysami.”

Hlas v ampliónu zmlkl. Lichner seděl v křesle a čekal. Amplión zůstával němý. Zapálil si

cigaretu. Venku u svítalo. Kdesi vysoko v povětří zakřičel pták.

Usuzoval tedy správně. Viry E 225, 226 a 227 se mají stát Hitlerovou tajnou zbraní. A on, Eduard Lichner, v tom má pomáhat za cenu záchrany vlastního ivota.

Cítil nevolnost. U nemělo smysl zalézt pod přikrývku. Stejně by neusnul. A přemýlet o

budoucnosti se mu nechtělo …

51

xxxx

Dobrý den, Charlotto,” pozdravil Lichner doktorku Scarovou, sotva vstoupila do pracovny.

Dobrý den, pane doktore,” reagovala sluebním oslovením a nic neříkajícím úsměvem.

Lichner vytuil, e by měl rovně zachovat zdvořilý odstup. Ale nedokázal se přemoci.

Myslel jsem, e si tykáme ..

,,Ano? usmála se zdvořile Scarová. Ale to platilo jen pro jeden večer. Asi jsem toho příli mnoho vypila. Omluvte mě, prosím, jistě se proto na mě nebudete zlobit.”

Lichner mlčel. Vzpomněl si na hlas v ampliónu. Zdá se, e i Scarová sehrála pouze roli,

kterou jí někdo přidělil. Nic víc. Dnes ho bez hnutí brvy odkázala do patřičných mezí. Popadl ho vztek. Vztek na sebe sama. Prostě sedl jako naivní hlupák na naparfémovanou vějičku.

Postavila před něho álek kávy.

Snad abychom se dali do práce, nebudeme ztrácet čas.

Začali kontrolovat záznamy. Kdy končili, neudrel se. Chtěl jsem vám něco říci..

A někdy jindy, jistě se najde příleitost. Není mi dnes dobře, bolí mě hlava. Na shledanou!”

U dveří se ani neotočila.

O tom, co vyslechl z ampliónu v noci, zřejmě nic neví. Anebo naopak ví vechno. Je docela moné, e jeho tkáňové preparáty objevila ona. Vůbec se v ní nevyznal. Přesto nemohl potlačit zklamání.

Jejich vztah vůčihledně ochladl. Omezili se na pozdrav, předání informací o průběhu sluby, výměnu záznamů.

Jetě několikrát se pokusil navázat důvěrnějí tón hovoru, ale doktorka Scarová mu v tom

okamitě zabránila.

Hlas v ampliónu se u neozval. Lichner se v noci několikrát probudil, zdálo se mu, e ho hlas v ampliónu volá, nařizuje mu, aby vstal. Ale vdycky se přesvědčil, e jde o omyl, o sluchovou halucinaci.

xxxx

52

Jaro se nezadritelně přiblíilo. V objektu neexistovala ádná vegetace, ale ve kvírách

betonu a asfaltu, u základů budov raila tráva. Vítr sem zanáel vůni zeleně odněkud

zdaleka za prostorem tábora, obehnaného vysokými zdmi a ostnatým drátem. V noci bylo

několikrát slyet hukot letadel. A jednou se Lichnerovi zdálo, e slyí detonace. To bylo ve, co mohl pochytit z vnějího světa. Nejvíce ho překvapilo, e ho dosud nepřesunuli na jiný úkol, o něm hovořil neznámý hlas v ampliónu.

Pečlivě sledoval kalendář. Dvacátého března uplyne měsíc ode dne, kdy ho Charlotta

pozvala na večeři v klubu. Říkala přece, e jednou za měsíc tam má povolenou návtěvu.

Bude své pozvání opětovat? Podle toho, jak se k němu chová, by si neměl dělat nejmení

naději.

Kdy se v noci z devatenáctého na dvacátý březen vrátil do ubikace z noční sluby, nael na stole obálku se svým jménem. Nebyla zalepená. Nedočkavé sáhl dovnitř a vylovil kousek tuhého papíru. Četl: Pozvání na koktajl pro doktora Eduarda Lichnera na 20. března v 20.00

hodin. Úbor společenský. Nic víc. Opravdu podivné zvyky. Vězeň je zván na koktajil.

Kdo ho asi zve? Je to Charlotta? A kam vlastně. Do klubu? Kde má vzít společenský úbor?

Otevřel skříň. A do očí mu padl smoking a bílá koile, připravená na věáku. Nezapomněli

ani na vázacího motýlka. Byl zastrčen pod límcem koile.

Uvědomil si, e za tímto pozváním se asi neskrývá Charlotta. Ta by sotva mohla z válečných přídělů zvát na večírky a obstarávat smoking. Uvidí ji? Bude s ní moci hovořit? Co se skrývá za tím tajemným scénářem? Kdo si na něj tak potrpí?

Nezbývalo mu, ne čekat. Celý den se nemohl zbavit nervozity.

Po návratu z pokusné stanice se důkladně osprchoval. Večeře se opět nedočkal. Nedalo mu,

aby nevyzkouel připravený smoking. Sako mu padlo, jako kdyby mu je il krejčí na míru.

Pověsil je zpět do skříně, ale kdy se nedočkavě podíval na hodinky a zjistil, e je půl osmé, oblékl si koili a dlouho se před zrcadlem hmodil s motýlkem. Konečně se mu podařilo jej uvázat. Natáhl si úzké smokingové kalhoty.

I v nich se cítil dobře. Podíval se na sebe do zrcadla. Byl spokojen. Teprve teď si uvědomil, jak malicherně uvauje. To pozvání nebude zadarmo. Určitě ne!

53

Dnení večer ho zřejmě má psychologicky dorazit a přimět k maximální spolupráci. Jene

on, doktor Lichner se přece nemůe podílet na objevu vakciny, která by Hitlerovi umonila pouít neznámý virus v plném rozsahu proti spojencům. Jene kdy odmítne, zlikvidují ho bez dalích úvah. Odklad mu dali jen proto, aby si ve mohl rozmyslet. Aby pochopil, e

nemá jiné východisko, ne spolupracovat. Jistě zbývá, jetě určitý čas. Nejsou přece ádní diletanti, aby nepochopili, e jim sebegeniálnějí mozek nemůe od večera do rána upéci protilátku! Dali mu také najevo, e pracovat nebude pouze sám. U dávno na tomto úkolu

jistě pracují týmy nacistických vědců. To, e se jim dosud nepodařilo vakcinu objevit svědčí o tom, e to nebude jednoduchý úkol. Bezpochyby ulovili v obsazené části Evropy i dalí odborníky, které donutili ke spolupráci.

Kdo odmítl, jistě u neije. A ostatní? Větina z nich asi uvauje podobně jako Lichner.

Někteří z nich se moná opravdu maximálně snaí, jiní spolupráci pouze předstírají. Naděje na přeití je minimální, ale přesto umírá poslední. Nezbývá mu nic jiného, ne obezřetně předstírat spolupráci. Kdyby se mu snad náhodou práce dařila, má vdycky čas a monost

výsledky pokusů zničit. Z úvah jej vytrhl bzukot zvonku.

Pospíchal ke dveřím. Doufal, e za nimi uvidí Charlottu, ale mýlil se. Kdy se dveře otevřely, stál za nimi mu, kterého dosud neviděl. Byl oblečený v civilu. Neřekl ani slovo, pouze pokynul doktorovi, aby ho následoval.

Doli k edozeleně nastříkanému mercedesu s vojenským číslem. Mu otevřel dveře k

zadním sedadlům a vyzval Lichnera, aby nastoupil. Sám usedl k volantu.

Lichner uviděl vedle sebe Charlottu. Dobrý večer.

Odpověděla mu pouze úklonem hlavy. Vůz se tie rozjel. Projeli kontrolními stanoviti, vude je okamitě propustili. Po několika kilometrech za lágrem odbočili ze silnice na úzkou vyasfaltovanou cestu. Projíděli hlubokými lesy, cesta neustále stoupala. Nabídl Charlottě cigaretu. S úsměvem odmítla. Lichner schoval krabičku zpět do kapsy.

V tom okamiku ucítil její ruku ve své. Jemně mu stiskla dlaň.

54

Potom dlaň opět odtáhla. Řidič co chvíli řadil na nií rychlostní stupeň. Jeli u nejméně hodinu. Náhle vůz zabrzdil.

Vystoupili. Lichner se rozhlédl. Teprve za několik okamiků, kdy jeho oči přivykly tmě,

uviděl před sebou obrysy stavby s několika věemi.

Budova byla postavena uprostřed lesů. Ke vchodu vedlo z pravé i levé strany schoditě,

ozdobené loveckým paroím. Malé nádvoří bylo posypáno drobnou bílou otolinou. Budova

tonula v naprosté tmě. Řidič je vedl po schoditi nahoru. U masívních dřevěných dveří zůstali stát. Řidič vytáhl klíč a odemkl. Vstoupili dovnitř. V okamiku, kdy dveře dosedly do veřejí, rozsvítilo se luté světlo. Stáli v chodbě, lemované elektrickými svícny. Vstříc jim spěchal olivrejovaný, holohlavý sluha.

Následovali ho. Vedl je směrem, odkud zaznívala hudba.

U dalích bohatě zdobených dveří se uklonil. Lichnerovi připadalo ve jako ve filmovém

ateliéru, zatím vak neviděl reiséra.

Ocitli se v rozlehlém salónu s dřevěným intarzovaným stropem. Pod nohama cítil Lichner

měkký koberec. V masívním krbu plápolal oheň. Hudba se ozývala z gramofonu,

u kterého stál důstojník ve stejnokroji luftwaffe. V místnosti porůznu sedělo asi dvanáct lidí.

Několik z nich v uniformách wehrmachtu, dalí ve smokingu. Tři eny, které Lichner

zpozoroval, měly dlouhou večerní toaletu. Při jejich vstupu se k nim větina přítomných na okamik obrátila. Lichnerovi připomínala situace atmosféru v klubu. V tu chvíli k nim přistoupil důstojník v letecké uniformě, který dosud naslouchal hudbě u gramofonu, srazil podpatky a představil se: Major Hohenberg.”

Charlotta mu podala ruku, Lichner se uklonil a řekl jméno. Důstojník je dovedl k volnému

stolku a strnule odkráčel zpět ke gramofonu. Nasadil novou desku s jakousi nasládlou

melodií. V salónu byl malý taneční parket. Ale nikdo netančil.

V třetí říi bylo za války zakázáno tančit. Lichner ani nezpozoroval, e po jeho boku stojí číník. Tentokrát nikoli hluchoněmý. Tichým hlasem odříkal menu. Lichner lhostejně přikývl.

Na otázku co bude dáma pít, Lichner rozpačitě pokrčil rameny. Sluha se bezhlučně vzdálil. V

minutě se vrátil s vozíkem, na kterém stály láhve koňaku a vermutu. Lichner ukázal na koňak a číník zručně naplnil dvě sklenky.

57

Charlotta první zvedla sklenku k přípitku.

Obávám se, e nevím na co, zaeptala. Napili se.

Místnost se pozvolna naplnila dalími hosty. Charlotta nabídla Lichnerovi, aby se li podívat na terasu. Rád ji následoval.

V uctivé vzdálenosti od nich se zastavil dalí obstaroní sluha, rovně v livreji. Uklonil se.

Mám poprosit pana doktora Lichnera, aby mě následoval. Dáma jistě promine. Račte za

mnou, pane doktore ..

Lichner se ohlédl na Charlottu. Stála u zábradlí a dívala se do noci.

Sluha jej uvedl do malého pokoje, zařízeného jako kuřácký salónek a odeel. Lichner zůstal sám.

Dobrý večer, milý doktore,” ozvalo se za jeho zády. Na zlomek sekundy se domníval, e k němu opět hovoří hlas z ampliónu, ale kdy se otočil, poznal plukovníka wehrmachtu, který ho v praské centrále gestapa hostil koňakem a pak přiměl k osudnému podpisu.

Jsem rád, e vás mohu pozdravit v domě svého otce. Neposadíte se? Lichner si sedl.

Opět koňak?” usmál se důstojník, který se ani teď nepředstavil jménem. Přistoupil k malé bufetové skříňce, a vytáhl láhev a dvě sklenky.

Lichner pokrčil rameny. Ani ano, ani ne.

Zklamal jste mě, doktore, a mého otce rovně.” Lichner tázavě zvedl obočí.

Bohuel je tomu tak. Zklamal jste. Poruil jste přísnou disciplínu, o které jste byl předem poučen. Takové přestupky se trestají velmi přísně. Jsme ve válce. To jste si měl uvědomit.

Natěstí se mému otci podařilo přesvědčit přísluné instance o vaí… řekněme,

nepostradatelnosti.” Vaemu otci?”

Ach ano, zatím nebylo moné, z důvodů, které jsem vám vysvětlil, abych se vám představil.

Činím tak dodatečně. Jsem plukovník doktor Runge, pane kolego.”

Lichner věděl, e významná kapacita, profesor Runge musí být mnohem starí. Odhadoval,

e mu teď můe být kolem edesátky, jako Kirstenovi. Tenhle Runge s plukovnickými

distinkcemi vypadá pouze o několik let starí ne on. Hádal by mu sedmatřicet.

58

Ne, nemýlíte se, usmál se jeho protějek. Jsem doktor Runge junior. Přejděme k věci. U jste byl obeznámen s tím, jaký úkol vás čeká. Doufám, e ho splníte. Můj otec se kvůli vám dopustil značného rizika. Uvedl svým nadřízeným, e pocházíte ze smíeného manelství.

e vae matka byla Němka. Obávám se, e kdyby si prověřili důsledněji jeho tvrzení, asi

byste tu se mnou dnes neseděl…

Smím se zeptat, z jakého důvodu se vy a vá otec o mě tak riskantně staráte?”

Pane kolego, respektujeme, e jste talentovaný člověk ve svém oboru. Válka je pouze

dočasnou etapou, která dříve či později skončí. Budu hovořit zcela otevřeně, nae vítězství je na vákách. I kdy se ani já, ani můj otec zcela neztotoňujeme s některými metodami nacionálně socialistického reimu, dostali jsme jako Němci rozkaz a ten je nutno splnit.

To je zatím vechno co jsem vám chtěl říci. Nyní mě omluvte a vrate se ke své půvabné

společnici.”

Lichner vstal. Kdy bral za kliku, uslyel za sebou: Jetě okamik, pane kolego!”

Runge na něho kývl, aby se vrátil ke stolku, kde stály dvě nevypité sklenky koňaku.

Chtěl jsem vám říci, e můete pracovat bez obav.” Bez obav?”

Upřesním to. Otec vzal na sebe určité riziko. Jene pozor! Nejsme vemocní! Ani já, ani

otec. Otec řídí pouze výzkum. I on podléhá velmi přísné kontrole.”

Kdy se Lichner vrátil, zjistil, e větina hostů u odjela. Charlotta seděla u stolku sama.

Důstojníka v letecké uniformě nebylo nikde vidět.

Podívala se na něho tázavě. V jejích očích zahlédl cosi jako obavu.

Pojedeme?” řekla a vstala. Přisvědčil.

Po schoditi je opět doprovázel holohlavý mu v livreji. Před vchodem čekal jejich řidič s automobilem. Nasedli.

Lichner přemýlel o celém tom podivném pozvání, které musel někdo pečlivě naaranovat.

Proč Runge mladí dával tak okázale najevo, e bez pomoci jeho otce by u Lichner dávno

neil? A proč ho přesvědčoval o tom, aby pracoval bez obav? Mělo to snad znamenat, e se

nemusí obávat toho, e by byl objev protilátky zneuit?

59

Ten hlas v ampliónu zřejmě patřil profesoru Rungemu. Chová se tímto způsobem i k dalím

vědcům, kteří mají pracovat na nové vakcině?

Pokud jde o jeho skeptický názor, který projevil k vývoji válečné situace i výhrady k

nacistickým metodám, mohl si to snadno dovolit. I kdyby ho chtěl Lichner udat, neměl komu.

Ostatně nikdo by mu nevěřil. To Runge dobře věděl. Přesto ho Rungeho názory udivily.

Zřejmě se situace na frontách pro třetí říi zhorila. Runge je natolik uválivý, aby dokázal situaci střízlivě posoudit. A fanatik rozhodně není. Spíe prohnaná lika. e by si snad u předem vytvářel alibi pro případ, e válka skončí pro Německo porákou? Stejně mohl hovořit i s ostatními vědci. I jim mohl dávat najevo svůj zdánlivě liberální postoj i přízeň a předstírat, e jim pomáhá.

Právě tak mohl mít i naléhavý důvod k včasnému objevu protilátky. Je docela moné, e

plukovník Runge a jeho otec jsou hitlerovským pohlavárům odpovědni za monost včasného

pouití tajné bakteriologické zbraně. A jestlie by zklamali, čeká je právě tak jako jejich podřízené smrt. Na milost by se sotva mohli spoléhat. Zejména jestli je pro Hitlera nová zbraň poslední nadějí.

Z úvah se probral, a kdy vůz zabrzdil před ubytovnou.

Lichner pohlédl na Charlottu s otázkou v očích. la pomalu před ním. Otevřela dveře

ubytovny a vela první.

V místnosti se objali. Lichner přemýlel, zda se má Charlottě svěřit.

Náhle se ho zeptala: Má enu a děti?”

Jsem enatý, Charlotto. Děti? Nevím. Zatkli mě. Ani jsem nevěděl, e moje ena je těhotná.

Asi to zjistila a ve vězení. Mně to oznámili a pouili toho jako nátlaku, abych spolupracoval ve výzkumu. Zaručovali, e se jí nic nestane, e jedině tak jí mohu pomoci.”

Lichner otevřel okno. Ovanul je svěí vzduch. Zaslechli dlouhotrvající hučení leteckých

motorů. Někde vysoko nad nimi přelétávalo určitě několik velkých bombardovacích svazů.

Lichner se obrátil k doktorce Scarové.

A ty, Charlotto?”

Já? Ano, byla jsem vdaná. Můj mu padl na frontě. Měli jsme chlapečka. Zahynul při

bombardování.”

60

Jak se jmenoval?” Alexandr, ale říkali jsme mu Saa.

To není německé jméno, prohodil Lichner.

Ne, to není německé jméno, a l e … můj mu se také jmenoval Alexandr.”

Myslí, e jetě někdy uvidím svoji manelku a dítě?

Charlotta ho objala a políbila.

Nemysli na to, bude se trápit, nemá to smysl. Nikdo z nás neví, co bude zítra.”

Musíme ít. ít tak dlouho, dokud … dokud se nezpronevěříme sami sobě.”

V tom okamiku se Lichner rozhodl.

Charlotto, ví ty vůbec, na čem pracujeme?” Nerozumím ti.”

Přece nevěří, e se tu provádí běný bakteriologický výzkum.” A ty?”

Výzkum je zaměřen docela jinak. Zkouí se tu působení zhoubných virů, které mohou

vyvolat obrovské epidemie.” Jak jsi se to dověděl, Edy?”

Připravil jsem si tkáňové preparáty. Ověřil jsem si vechno sám, pod mikroskopem. Chtěl

jsem se ti svěřit u dávno, ale nenael jsem dost odvahy. Teď u je to jedno. Přili mi na to.”

Charlotta se prudce zvedla.

Obávala jsem se, e něco takového provede. Je to téměř zázrak, e j s i … zůstal naivu.

Obávala jsem se, e jednoho dne nepřijde. Snaila jsem se tě varovat, ale ty jsi neposlechl.

Bála jsem se i toho, e se nakazí. Před tebou pracovalo v laboratoři pět lidí. Vichni

postupně zmizeli. Jednoho dne prostě nepřili. A potom se vdy objevil někdo nový.

Naposledy ty. Nedovedu pochopit, e tě nechali dále pracovat.”

Lichner mlčel.

Chce mi říci, kdo s tebou dnes mluvil? Co chtěl?” Lichner vyprávěl obsah rozhovoru s Rungem. Ty jsi hovořil s profesorem?”

Ne, Charlotto, představil se mi jako jeho syn, doktor Runge junior.”

Take po tobě chtějí, abys spolupracoval na vývoji vakciny?”

Ano, domnívám se, e právě proto zatím nepouili vypěstované viry na frontě.”

61

Moná, e má pravdu. Jene plán na výrobu bezpečné antivakciny není reálný. U nemají

dost času. Jsou v koncích.

I kdy to nechtějí připustit, uvědomují si, e válku prohráli.

Ty nejsi Němka, Charlotto?” Na tom snad přece nezáleí, jestli jsem Němka!”

Charlotta si nervózně vjela rukou do vlasů.On nebude váhat nasadit vechny prostředky, aby zachránil sám sebe a svůj ílený sen o tisícileté říi. Bez ohledu na samotné Němce.”

Charlotto, uvaoval jsem mnohokrát o tom, jakým způsobem varovat ty na druhé straně, ale je to prakticky neproveditelné.”

Velice bych si přála, aby ses mýlil. Ké by ses opravdu mýlil!”

Ticho noci znovu přeruil hukot letadel. Blíil se. Byl silnějí, mohutnějí, zdálo se, e tentokrát přelétávají mnohem ní a přímo nad objektem.

Charlotta se k němu přitiskla.

Edy, my dva nemáme naději, e se odtud dostaneme iví, musela jsem ti to říci.”

V tom okamiku zavyla siréna. Vzápětí vykřikl z ampliónu ostrý, úsečný hlas:

Letecký poplach!”

Současně se ozval bzučák u dveří. Objevil se stráný. Chodba se zaplnila lidmi. Odváděli je po cestě do podzemního krytu, vzdáleného asi sto metrů. Seděli uvnitř potmě, beze slova, obklopeni vojáky, kteří dreli v pohotovosti samopaly.

Za hodinu byl poplach odvolán.

V dalích dnech se u neopakoval.

Charlottu spatřil Lichner a za dva dny, na společné poradě. Ale nemluvili spolu, pouze při odchodu mu stiskla ruku.

xxxx

Koncem března měl Lichner noční slubu. Po půlnoci si dopřál cigaretu. Sotva si zapálil,

rozezněly se sirény.

Vzal z police silnou baterku a vsunul ji do kapsy.

Chystal se opustit laboratoř, kdy uslyel palbu protiletadlových děl. A pak dosud neznámý hvízdavý zvuk. Hned nato otřásl zdmi budovy mohutný výbuch.

Pospíchal k východu. Palba protiletadlových děl houstla, ale přehluovaly ji dunivé detonace bomb.

62

Stráný stál u vchodu a posunky naznačoval Lichnerovi, aby jej následoval do bytu.

Tmavé nebe prořezávaly paprsky světlometů. Vedlejí budova hořela. Přijíděl k ní poární vůz a hned za ním náklaďák, z kterého jetě za jízdy vyskakovali vojáci. Bomby dopadaly v bezprostřední blízkosti tábora. Vysoko na nebi se ozval výbuch, vylehl plamen a dolů se řítil zasaený letoun jako kometa. Stráný pobídl Lichnera do běhu. Utíkali.

V tom zaslechl Lichner svist letící pumy. Dopadla blízko. Tlaková vlna ho odhodila. Zmateně vstával. Ohlíel se po stráném, ale toho nebylo vidět. Hořící budova dostala dalí zásah.

Lichner se rozběhl směrem ke krytu. Míjel objekt, odkud jednou v noci, jak zpozoroval,

odváeli rakve.

Vchod neexistoval. Přední stěna se zhroutila. Lichner se zastavil, protoe v několika

vteřinách ticha, které nastalo mezi palbou flaků a výbuchem bomb, uslyel zoufalý křik.

Přelezl hromadu sutě a vstoupil dovnitř. Podobně jako v jejich laboratoři byla budova

rozdělena dlouhou chodbou.

Světla nesvítila.

Lichner vytáhl z kapsy baterku a spěchal chodbou dál. Po levé straně náhle přela chodba

ve skleněnou stěnu. Za ní spatřil ve svitu baterky klece. Od skleněné stěny byly přehraeny silným drátěným pletivem. A právě odtud se ozýval křik a nářek. Skleněná stěna byla na několika místech roztřítěna.

A pak uviděl hrůzný obraz.

V kleci byli dva mui.

Pobíhali beze smyslů, naráeli do ocelových mříí klece a vraceli se. Jeden druhého zřejmě nevnímal. Byli nazí, neholeni a nestříhaní. Jeden z nich reagoval na kuel světla. Otočil se k Lichnerovi, vyráel neartikulované skřeky, potom se otočil a schoulil v koutě klece.

Pro Lichnera to byl ok. Jeho podezření bylo oprávněné.

V dalí kleci uviděl samotnou enu. Nedovedl odhadnout ve světle baterky její věk. Lezla po kolenou, ruce jí bezvládně visely podél těla. Připadalo mu, e se ocitl v pekle.

Chtěl se vrátit, utéci před pohledem, který se mu naskytl, ale něco ho nutilo jít dále.

Zahlédl v jiné z klecí starího mue, který chodil pozpátku.

63

Udeřil se o mří, klesl k zemi, znovu se zvedl a pokračoval ve své podivné chůzi.

Lichner přistoupil blí. Zavolal jediné slovo, které jej v tom okamiku napadlo: Haló!” Mu drmolil cosi neuvěřitelně rychlou frekvencí řeči. Lichner nemohl postřehnout jediné slovo.

Viděl dost! To u přestali být lidé, lidské bytosti. Pouhé trosky, odsouzené k hrůznému

umírání. Pokusné oběti.

Udělalo se mu nevolno. Vracel se klopýtaje chodbou zpátky k východu.

Vyel z objektu ven. Několik okolních budov hořelo. Nádvoří zastalo prázdné, moná e

nálet mezitím skončil a lidé jsou dosud v krytech. Bylo ticho. Ale v tom okamiku se znovu ozval hukot dalí vlny nalétávajících letadel, prudká palba a opět začaly dopadat pumy.

Lichnerovi blesklo hlavou, aby se pokusil o útěk. Utéci za kadou cenu! Po tom, co uviděl, věděl naprosto jistě, e by u déle nemohl na výzkumu pracovat.

A ho raději zastřelí na útěku, v té chvíli mu to bylo jedno.

Zamířil k hlavní bráně, vzdálené necelý kilometr. Strání vě u neexistovala. Zásah bomby ji smetl ze země. Těká elezná vrata byla vytrena z betonových sloupů a zprohýbána.

Nikdo ze stráných nebyl v dohledu. Jen kdesi vzadu za sebou slyel zmatené povely a

výkřiky.

Ocitl se necelých deset metrů od brány. Rozběhl se. Zaslechl hvízdavý zvuk. U ho znal, vrhl se na zem a zůstal leet. Ucítil tupý náraz do hlavy a pak u nevnímal nic.

xxxx

Z hlubin vědomí se dral podivný hukot. Blíil se a zase vzdaloval. Pojednou sílil, bodal do uí. Letadla, napadlo jej. Budou shazovat bomby. Trhl sebou. Musí utéci. Musí pryč. Namísto toho jen pootevřel oči.

Oslnilo jej světlo. Zase oči zamhouřil. Hukot v uích se zmírnil, teď u tolik nebolel. Pozvolna si uvědomoval, e to nejsou letadla …

A potom se mátoně probral k vědomí. Uvědomil si, e leí na posteli. Nad sebou viděl bílý strop. Pokusil se pootočit hlavu, ale prudce ho v ní zabolelo.

Uviděl skříň, dveře a umyvadlo. Za jeho hlavou proudilo do místnosti světlo. Mělo by tam být okno.

64

Kde to jsem? Co se se mnou stalo?

Hukot v uích mu připomínal útočící bombardéry. Pomalu se rozvzpomínal. Zail nálet, svist letící pumy, padl k zemi. K bráně se nedostal, chtěl pryč, chtěl uprchnout z hrůzného pekla …

Postupně se mu vybavily události oné noci, kdy se dostal ke klecím s lidmi.Opatrně zaátral rukou. Na hlavě nahmatal tlustý obvaz. A hlava nepřestávala bolet. Musel být zasaen, čím?

Asi střepinou bomby. Nezemřel. ije. Někdo ho dopravil do nemocnice. Ale kde je ta

nemocnice? V táboře. Mimo tábor?

Kdo ho sem tedy dopravil? Musel to být někdo, kdo měl zájem na tom, aby přeil. Co se asi stalo s Charlottou? Zahynula? Je mrtvá nebo ije? Je mrtvá nebo …

Doktor Lichner znovu ztratil vědomí.

K ivotu ho probral pocit bolesti v předloktí. U chtěl otevřít oči a bránit se, kdy si uvědomil, e je to injekční jehla. A současně si uvědomil, e v místnosti někdo hovoří.

Říkáte, e je mimo nebezpečí?”

S jistotou to tvrdit nemohu. Jde o commotio cerebri s mírným epidurálním hematomem. Na

operaci nejsme zařízeni. Indikujeme infusi hypertonické glukosy a sulfonamidy. Uvidíme, jak na tom bude, a se probere k vědomí. Krevní tlak a tep se lepí. Pravděpodobně přestaneme podávat lobelim.”

Jak dlouho trvá bezvědomí?” Třetí den.”

Doktore, vy mi něco zatajujete, není přece moné, aby byl tři dny v bezvědomí!”

Jak vidíte, sturmbannfůhrere, tak to moné je!”

Doktor Lichner začínal chápat. Je v nemocnici, ale oni o něm vědí. S lékařem hovoří někdo z velitelů objektu. Zřejmě ho sem dopravili sami. Nemohl se upamatovat, co se s ním vlastně stalo. Věděl, e prchal. Ale co se stalo potom?

Je vám jasné, doktore, e nám odpovídáte za jeho zdravotní stav. Je nutné, aby se co

nejdříve uzdravil!”

Rozumím vám, sturmbannfůhrere, ale o brzkém uzdravení se zatím nedá mluvit. Musí mít

absolutní klid a dokonalou lékařskou péči. Tedy, alespoň takovou, jakou mu můeme

poskytnout my.”

Lichner ucítil, jak ho zkueným hmatem kdosi uchopil za zápěstí a měří tep.

Dělejte, co je ve vaich silách. Před dveřmi jeho pokoje zůstane nepřetritě jeden mu na strái. Střídání zařídím. Jasné?”

67

Jasné ..

Jakmile se probere, podáte mi okamitě zprávu!”

Samozřejmě, e vás okamitě budu informovat, ale je vyloučené, abyste s ním mohl hovořit, nebo dokonce trvat na jeho převozu. Potom za nic neručím! Dokud se neprobere k vědomí, nejsem schopen stanovit jakýkoliv termín. U těchto případů bývá obvyklé, e procitnou a za několik minut znovu upadnou do bezvědomí.”

Doktoru Lichnerovi se chtělo upadnout do bezvědomí hned, ale snail se přinutit k tomu, aby vnímal. Snail se zachytit kadé slovo.

A se probere, nedojde-li ke komplikacím, jako například k poůrazové epilepsii, budeme

moudřejí. Kdy vechno půjde bez problémů, domnívám se, e za čtrnáct dnů by snesl

krátký rozhovor. Pokud bude ovem schopen odpovídat.”

Co tím míníte, doktore?”

Nemohu posoudit, zda nedolo k naruení některých mozkových center, na příklad paměti..

Paměti? To by bylo zlé, velmi zlé, doktore!” Jistě, to by bylo zlé.”

Vida, take já nemusím mít pamě, pomyslel si Lichner. Já nemusím vůbec nic vědět, ze

mne můe být totální blbec. Aspoň na čas. Sestra je spolehlivá?”

Naprosto, sturmbannfůhrere. Je si vědoma svých povinností k vůdci a k Velkoněmecké říi.”

Take sestra je spolehlivá, musím si to dobře pamatovat. Lékař se mu zdál sympatičtějí.

V tom se opět ozval zlověstný hukot v uích. Lichner, přestoe se snail zůstat při vědomí, znovu upadl do mrákot, U nevnímal ve svém okolí ani slovo.

Neslyel, jak před jeho pokojem přechází voják se samopalem. Toho se dovtípil a v noci,

kdy se znovu probral z bezvědomí. Nejprve se vyděsil, e oslepl, ale sotva oči přivykly tmě, pochopil, e je noc. Měl hroznou ízeň a chtělo se mu někoho zavolat.

Jeho rozbolavělý mozek vak pracoval natolik jasně, aby si uvědomil, e tím by překazil

vechno, o co se chtěl pokusit…

Usnul a k ránu a probudil ho ostrý hlas sestry. Vyměňovala mu obvaz a zřejmě mluvila jetě s druhou sestrou.

68

Zacházela s nim dosti neetrně, při kadém pohybu ho bodlo v hlavě. Teprve kdy ho

nadzdvihly z lůka, poznal, e druhá pomocnice, zřejmě také sestra, mlčí.

Uslyel, jak se otvírají dveře. Hned od nich zaslechl podráděné volání lékaře, jeho u

poznal po hlase.

Co to s ním děláte, sestro? Jak si to představujete!” Je to nepřítel říe,” odsekla.

Tak? Zaprvé je těce nemocný a hlavně by vás mělo zajímat, e odpovídáme za jeho

uzdravení a za jeho ivot sturmbannfúhrerovi. To se vám zdá málo? Nebo mu snad mám

zavolat?”

Sestra zmlkla. Lichner si uvědomil, e by se teď měl probrat k vědomí.

Herr D o k t o r . . s l y  e l sestru. Někdo se přiblíil k jeho posteli. Sklonil se nad ním. Cítil jeho teplý dech. Páchnul cigaretovým kouřem.

Několikrát se nepravidelně pohnul, zamrkal víčky a nepatrně pootevřel jedno oko.

Lékař ho jemně poplácával po tváři. Hóren Sie? Na, also?”

Lichner otevřel i druhé oko, ale okamitě zase obě víčka nechal klesnout. Lékař se nenechal odradit.

Lichner po několika vteřinách znovu otevřel oči a nechápavě zíral. Doktor vypadal starí, asi na věk kolem padesátky, měl mírnou ple, ale dosud černé vlasy, byl hubený a jeho obličej nesl na tváři hlubokou zarudlou jizvu. Sestra, ta spolehlivá, napadlo ho, měla mohutné poprsí, odbarvené vlasy, učesané do drdolku a silné rty. Mohlo jí být třicet, nanejvý

pětatřicet. Druhá její pomocnice stála v pozadí a Lichner z ní viděl jen část bílé zástěry.

Wie heissen Sie?” ptal se lékař.

Mein Gott, ich habe Sie auch wo g e h ó r t . . m l u v i l přerývaně Lichner a ani mu nedalo velkou námahu se při tom zakoktat.

Rozuměla jste? Říká, e u mě také kdesi slyel,” konstatoval udiveně lékař.

Hóren Sie zu. Wer sind Sie? ptal se znovu lékař.

A Lichner odpověděl, co mu slina na jazyk přinesla.

Prosil bych jedno světlé, číníku.”

Druhá sestra v pozadí vyprskla smíchem. Ale sestra Spolehlivá se na ni zlostně obrátila.

69

Poslouchejte mě, snail se lékař. Jste v nemocnici, utrpěl jste úraz. Máte těký otřes mozku, rozumíte mi?

Lichner si bůhvíproč vzpomněl na úryvek z díla dramatika Heinricha Kleista, jemu se učili nazpamě v gymnáziu. Das Katchen von Heilbronn se ta hra jmenovala. A zarecitoval.

Ganz recht. Da eben wars. Das woll ich wissen,

Der Felsen am Gestaďdes Rheins, wo wir zusammen

ruhten, in der Mittagshitze.

Není při smyslech,” vzdychl unaveně lékař. Z čela mu spadla kapka potu na Lichnerovu tvář. Vyvolala v něm asociaci ízně. Tentokrát bez jakéhokoli přetvařování zaeptal: Wasser…

Konečně první rozumné slovo,” poznamenal lékař.

Sestra Spolehlivá se u k jeho lůku hnala s hrnkem.

Přiloila mu jej ke rtům jako dítěti. A Lichner vděčně pil. Nebyla to sice voda, ale příjemně vlahý čaj. Chutnal mu.

Děkuji ti, anděli,” usmál se odevzdaně a opět zavřel oči. Začal kytat. lo mu to docela dobře.

Budeme pokračovat v sulfonamidech,” slyel doktora, a naordinuji mu sedativa.”

Dobrý lékař, pomyslel si Lichner. Konečně mu dali pokoj. Odeli. Lichner si usmyslel, e se pokusí vstát, ale hned takový nápad zavrhl. Kadou chvíli se můe někdo objevit. Tenhle pokus si nechá a na noc.

Mohl by se pokusit posadit, napadlo ho. Opatrně se vzepřel na loktech. Nadlehčil levou ruku a zapřel se dlaní o pelest lůka. Zkusil se napřímit. Podařilo se mu to, ale okamitě pocítil, jak se mu dělá nevolno. Nechal toho. Pokouel se v přiblině hodinových intervalech toté opakovat. Zdálo se, e u mu to jde lépe.

V poledne mu přinesli stravu. Druhá sestra byla mladinká. Krmila ho jako nemluvně hovězí

polévkou. Opravdu si ho předcházeli. Musel se zapřít, aby nesnědl celý talíř. Sestřička z něho viditelně měla radost. K večeru se cítil pořádně unaven.

Lékař se na něj přiel podívat, pronesl několik přátelských vět, jako e mu brzo bude lépe, ale nepokouel se z něj vytáhnout ani slovo. Lichner byl rád.

Těil se, e večer se přinejmením pokusí spustit nohy z pelestě na podlahu, ale přila

sestra Spolehlivá a bez řečí mu píchla injekci. Za několik minut pocítil ospalost a ne se nadál, usnul.

70

Kdy se probudil, tma v pokoji řídla. Navíc se cítil malátný a rozespalý. Uvědomil si, e chce-li se pokusit vstát z postele, musí to udělat okamitě po odchodu sestry. Jinak opět usne. Zřejmě mu píchají sedativa. Nesmí sice pospíchat s uzdravováním, ale určitý pokrok jim musí dát najevo.

Po snídani, kterou pohodlně polykal po lících, podávaných jinou, tentokrát starí sestrou, která byla zcela neosobní, se přiel podívat lékař. Sestra Spolehlivá chyběla.

Guten Morgen, wie gehs?

Chvíli se na lékaře díval, potom se pokusil usmát a jakoby ztěka promluvil:

Danke, danke … danke … vielleicht wirďs besser.

Lékař se rozzářil.

Aber naturlich. To víte, e vám bude lépe. Děláte pokroky. Tak jenom klid, dobře jíst, spát a poslouchat.” Změřil mu tlak a tep, pokývl hlavou a pak zamířil ke dveřím. Zastavil se, povzbudivě se na Lichnera podíval a řekl: Alles wird in Ordnung.”

Večer se pokusil vstát, jakmile sestra za sebou zavřela dveře. Podařilo se mu to bez větí námahy. Ale sotva se vzpřímil a přestal se dret čela postele, zatočila se mu hlava. Dostal prudkou závra a jen tak tak se mu podařilo sesout na postel. Málem by upadl na podlahu.

Chvíli odpočíval, potom se pokusil vstát znovu, ale tentokrát u se drel postele. Vydrel stát několik minut, a znovu se zhroutil. Tvrdohlavě svůj pokus opakoval. Vtom vak ucítil, e na něho jde malátnost a sotva přes sebe přetáhl přikrývku, usnul.

Přítí den ho doktor vyetřoval velmi pozorně a Lichner si uvědomil, e nebude moci dále

předstírat úplnou fyzickou ani psychickou ochablost.

Kdy se ho znovu ptal, jak se jmenuje, řekl své příjmení. Odpověděl i na otázku jak je starý, kde se narodil, jakou kolu vystudoval. Ale kdy se lékař docela chytře zeptal, kde pracoval, Lichner předstíral, e úporně přemýlí, aby nakonec bezmocně pokrčil rameny. Zřejmě se mu docela dobře podařilo předstírat zoufalství, protoe lékař ho uklidňoval.

V přítích dnech Lichner neustále slevoval ze své zapomětlivosti, ale nadále předstíral

fyzickou slabost. Bál se, aby ho nepřevezli nazpět. Kadý den večer trénoval, zejména kdy mu přestali podávat sedativa. Obhlédl si i terén. Umístili ho sice v prvním patře, ale vedle okna vedla okapní roura.

71

U se cítil docela dobře. Podařilo se mu bez obtíí zvládnout padesát dřepů, hlava se mu

přestala točit. Strava byla opravdu vydatná a chutná. Pokud dobře počítal, byl v nemocnici u čtrnáct dnů a uvědomoval si, e chce-li se pokusit o útěk, nesmí jej dále odkládat.

Kadým dnem se mohl objevit sturmbannfůhrer a odvézt ho nazpět. Uvědomoval si, e jeho

pokus je takřka beznadějný, ale přesto byl rozhodnut riskovat.

Marně vak přemýlel, jak se dostane ke svému civilnímu obleku. Kdyby uprchl v

nemocničním úboru, daleko by se nedostal. Hned při přítí vizitě se lékaře Steinbacha, jak se jmenoval, dotázal, zda by mu neumonil kratí vycházky. Steinbach dlouho váhal, ale nakonec přikývl. Venku bylo dosud chladno, dostal přes nemocniční úbor jetě plá.

Spolehlivá sestra ho provázela.

Kdy ouravými kroky vyel ze dveří, uviděl stráného. Sestoupil dolů do přízemí, sestra

stála vedle něho. U na chodbě zjistil, e jde o provizorní vojenský lazaret, zřízený ve

vyklizené kole. A nápis nad vchodem mu jeho domněnku potvrdil. Ke kole patřila zahrada

a ovocný sad. Na keřích a stromech se u objevily zpola rozvinuté pupeny. Lichner se

procházel bez cíle, sledován v patách sestrou a stráným. Nenápadně si obhlíel terén.

Okno jeho pokoje vedlo do sadu. Za plotem jak zjistil, se táhla pole, kdeto před zahradou vedla silnice, podél ní stály obytné domky. Vesnice nebo městečko ustupovalo do níiny.

kola stála na kopci, takřka na konci obce. To vechno Lichnerovi nahrávalo. Sestra

Spolehlivá ho doprovodila i s vojákem zase zpátky do pokoje. Lehl si na lůko a předstíral spánek. Brzy nato se objevil doktor Steinbach. Nebudil pacienta. Lichner doufal, e druhý den opět dostane vycházku. Steinbach souhlasil. Na vycházce jej opět doprovázel stráný, tentokrát vak s jinou sestrou. Po hodině se posluně opět vrátil a znovu ulehl.

Večer, kdy sestra odnesla teploměr, Lichner napjatě čekal. Po deváté hodině chodba

ztichla. Čas utíkal zoufale pomalu.

Konečně se rozhodl. Opatrně vstal, po pičkách se přiblíil k oknu a vytáhl zatemňovací

roletu. Otevřít křídla oken trvalo celou věčnost. Vyklonil se ven. Noc byla tmavá, ale i tak rozeznal poměrně irokou římsu. Dalo by se na ni vystoupit. Jene současně zpozoroval, e se venku děje něco, co nemohl předpokládat. Spatřil pobíhající postavy s nosítky a zaslechl tlumené německé pobízení: Los! Los!” Kdesi bouchla dvířka auta, někdo hlasitě sténal.

72

Zumachen!” ozvalo se od dveří pokoje. Zavřete to okno!” Současně ucítil, e ho ovanul průvan.

Poznal hlas doktora Steinbacha. Uposlechl, stáhl zatemňovací rolety, přibouchl okenice a

zůstal nerozhodně stát.

V místnosti se rozsvítilo. Jste schopen delí chůze?”

Otázka byla nečekaná a v této chvíli Lichner nedokázal nic jiného ne místo odpovědi pokrčit nechápavě rameny. Vy jste mi nerozuměl?”

Lichner hleděl na oetřujícího lékaře, který na sobě neměl obvyklý bílý plá. Přes ramena mu visela nezapnutá polní blůza se stříbřitými důstojnickými nárameníky. Hodnostní distinkce na nich Lichner nerozeznal.

Herr Chefartz,” zakoktal, aby se vyhnul vojenskému oslovení, kam bych měl jít?”

Doktor Steinbach zdvihl palec ke stropu: Himmelfahrts-kommandó. Víte přece, co je to

nebeské komando? Nebo se tomu tam u vás říkalo jinak?” Uklíbl se, vytáhl z kapsy sloený list papíru, poniklované pouzdro s injekční stříkačkou a z okrouhlé kartonové krabičky skleněnou ampuli. Poloil ve na noční stolek. Naznačil Lichnerovi, aby si sedl na lůko.

Sám se posadil na pelest vedlejí prázdné postele.

Jetě do večerní vizity jsem osobně odpovídal SS-ober- sturmbannfůhrerovi doktorovi

Schoppkemu za vá ivot. Teď mu osobně ručím za vai smrt.”

Lichner zíral na oetřujícího lékaře stále nechápavěji.

Podotýkám, e milý Schóppke vyslovil přání, abych vám usnadnil rychlý a bezbolestný

odchod. Jeho přání je pro mne rozkazem. Tady je injekční stříkačka, v ampuli dávka, která zastaví srdce, dejme tomu během patnácti vteřin, zato definitivně. Ten papír je úmrtní list dr.

Eduarda Lichnera, občana protektorátu Bóhmen und Máhren. Podepsal jsem ho předem. To

je vechno. Vím, e jste vystudoval medicínu, take by pro vás nemělo být problémem

vpravit si intravenózně dva kubíky. Jinak by to provedla sestra Erika, ale ta spolehlivá sestra bohuel utekla mezi prvními. Vy asi nevíte, e před hodinou přiel rozkaz okamitě evakuovat lazaret. Fronta je na dostřel. A já odcházím podle předpisu jako poslední. Vám

jsem na přání éfa pitálu v uzavřeném pásmu, otubafa Schóppkeho, také usnadnil

odchod. Kdybyste se snad rozhodl jinak, ve skříni na chodbě visí vá civilní oblek, ve kterém vás přivezli, kdy vybombardovali ten vá supertajný objekt včetně jeho pitálu.

73

Toho vojáka, co stál na postu u dveří, jsem odvolal. V rámci evakuace. A teď mi konečně

řekněte, zda jste schopen delí chůze.

Myslím, e ano, pousmál se Lichner. Děkuji vám. Nerad slyím, kdy mi děkuje nepřítel říe, která je u v agónii. Poděkujte spí Heinrichu Kleistovi. Potěilo mne, e jste i v traumatickém oku dokázal citovat vere klasika naí humanistické literatury. Já ho mám taky rád, skládal jsem z něho kdysi maturitu.”

Steinbach pohlédl na hodinky a zdvihl se k odchodu. Lichner rovně povstal z lůka.

Prosím vás, pane éflékaři… já vůbec nevím, kde se nalézám. A kam mám j í t … 

Tahle díra se jmenuje Leutschenbach im Schwarzwald. Pohoří Schwarzwald je momentálně

poslední opěrný bod, který zůstal za Rýnem marálu Kesselringovi. Jak dlouho, to vám

nepovím. Američané jsou na dostřel a sotva je zadrí pár volksturmáků a dvě divize

nevycvičených rezervistů wehrmachtu. Běte a schovejte se někde v kopcích, jít po silnici bych vám neradil, ústup zadruje polní četnictvo a SS, střílejí bez vyzvání jako dezertéra kadého, kdo jim padne do ruky.”

xxxx

Ocitl se v polích. Pod nohama mu čvachtalo bláto. Vál jarní studený větřík a Lichner se pustil nazdařbůh kupředu. Ve vzduchu opět uslyel letadla. Někde v dálce, směrem na západ, ozářily oblohu světlomety a hned potom ohnivé záblesky, po nich doléhaly a sem

detonace. Ze tmy matně vystupovaly obrysy lesa. Tam by mohl najít skrý. Kdy vstoupil pod hradbu stromů, cítil se v bezpečí. Kráčel lesem, a doel k hluboké stri. Uslyel, e někde poblí zurčí voda. Byl to potok. Snail se v chůzi naruovat stopu tím, e kráčel po kamenité půdě. Moná ho budou hledat. Kdy dorazil k potoku, vstoupil do vody a postupoval po proudu korytem. Několikrát uklouzl a málem upadl do vody. Vzchopil se a el dál. Věděl, e mu jde o ivot.

Začínal pociovat únavu, ale přemohl ji. Asi po hodině chůze vylezl na břeh. Potom se znovu odhodlal vlézt do vody a brodil se dále. Rozednívalo se. Kdy uviděl ve stráni kamenitou rozsedlinu, vydrápal se nahoru, nalámal pár smrkových větví a vystlal jimi malou jeskyňku, která ho chránila ze tří stran.

74

Pak roztáhl ruce k několika cvikům, aby se zahřál. Vyel z jeskyňky a sestoupil k lesnímu potoku. Voda byla průzračně čistá. Nabral do dlaní a pil. Kdy si opláchl obličej a vylezl nazpět do svého doupěte, odvinul z hlavy obvaz. Necítil u ádnou bolest. K polednímu se oteplilo, nad lesy vysvitlo slunce. Jednu chvíli se mu zdálo, e slyí hřmot motorů. K večeru sevýkal dalí kus chleba a sotva se setmělo, vydal se na cestu. Rozhodl se, e se pokusí jít tím směrem, odkud slyel hluk motorů. I horský potok tekl ve stejném směru. Postupoval obezřetně po jeho břehu.

Konečně vyel z lesa a pohyboval se otevřenou horskou krajinou. Nohy takřka necítil. Na

obzoru uviděl tmavou hmotu. Připomínala stavení. Kdy přiel blíe, zjistil, e je to stoh staré slámy. Tady bude dalí noclech. Sláma páchla stařinou, ale příli mu to nevadilo. Zavrtal se co nejhlouběji. Za chvíli se mu po těle rozlilo příjemné teplo.

Ráno pocítil slabost. Snědl poslední kus chleba. Uvaoval, kterým směrem se vydat. Ve

vzdálenosti asi tří kilometrů spatřil dalí lesnatý masiv. Jinak vyhlíela krajina docela pustě.

Na polích se tu a tam zelenaly jařiny. člověka nespatřil. Přečkal ve stohu do odpoledne a pak vyrazil. Nebyl zvyklý chůzi a bolely ho lýtkové svaly. Ale přemohl bolest a el. Trvalo dlouho ne před sebou uviděl obrys lesa. V hlavě mu vířily vzpomínky na poslední události. Co je s Charlottou? Přeila nálet? A co bude s ním? Osamělým uprchlíkem v Černém lese? Na tváři jej pálilo strnisko raících vousů. Kdy přiel blí, viml si, e krajní stromy lesa jsou polámány. O kus dále narazil na jakýsi pokroucený plech. Bylo to utrené křídlo letounu.

Pátral dále. Spatřil trosky kabiny a nahlédl dovnitř. Byla prázdná. Pilot asi vyskočil padákem.

Jaký to byl pilot? Americký, anglický nebo německý?

Rozhodl se, e v kabině letadla přenocuje. Nacpal se dovnitř a únavou usnul. Zdály se mu

divoké sny, objevovaly se v nich Dáa, Charlotta, mladý Runge a doktor Steinbach. Probudil se třásla jím zimnice. Měl zřejmě horečku. A hlad. Vylezl z kabiny.

77

Teprve po dalí obhlídce spatřil zbytek kormidla, zarytého v zemi. Rozeznal na něm anglické nápisy. Se zbytkem sil vlezl zpět do kabiny. V horečce usnul.

K vědomí se probral, kdy zaslechl rachot motorů. Hučely docela blízko. Vydrápal se z

kabiny a dokobrtal se k okraji lesa. Necelé dva kilometry od něho se valily tanky.

V lese u svítalo, kdy s ním někdo zatřásl.

Otevřel oči a spatřil nad sebou černou tvář. A rukáv batldresu s barevnou náivkou.

Who are you? Tell me, who are you ..

Z posledních sil zaeptal: I am not German, I am from Czechoslovakia. Please, help mel”

Fine, poor boy, come on.

Černá tvář se přátelsky zaklebila.

Podruhé procitl a jeho oči spatřily bílý strop. Rozhlédl se kolem sebe. Nemocniční pokoj.

Téměř stejný, jako byl ten, který tajně opustil před, nevěděl kolik dní od té doby uplynulo.

Copak se mu to vechno jen zdálo?

Vstal z lůka a přioural se k oknu. Uviděl několik terénních dípů s bílými hvězdami,

zaparkovaných mezi stromy. Vrátil se a padl vyčerpaně na postel.

První jídlo mu přinesla oetřovatelka v khaki stejnokroji a v čepečku s červeným kříem.

How are you?” zeptala se ho a poloila mu dlaň na čelo.

Thanks, is better.”

Are you hungry?

Mlčky přikývl.

Naservírovala mu jídlo. Kakao, unku, dem, máslo, suchary.

Snail se jí vysvětlit, odkud je a e není ádný sestřelený pilot. Zřejmě to pro ni nic

neznamenalo.

Pak přiel na vizitu mladý americký kapitán, lékař. Vysvětlil Lichnerovi, e zůstane a na dalí v nemocnici.

Lichner se mu snail svou kolní angličtinou objasnit, e byl do Německa nasazen jako

vězeň na práci. Lékař jej pozorně vyslechl. Jetě během dopoledne se objevil v

nemocničním pokoji důstojník ve stejnokroji US Army, s náivkou, na které byl jakýsi

plamenný meč. Malek představil se obstojnou četinou. Vyptával se na vechno. Pečlivě

zapisoval kadé Lichnerovo slovo. Lichner se rozhodl zatím o své práci v tajném objektu

nehovořit. Pouze řekl, e pracoval v jakési chemické továrně.

78

Nic bliího nedovedl určit. Uprchl při náletu. Pohyboval se v neznámé krajině. Nevěděl

odkud vyel a kam doel.

Kapitán Málek poděkoval, sdělil Lichnerovi, e ho předá zvlátní repatriační komisi, poloil na stůl balíček cigaret a oznámil, e se jetě zastaví.

Jak se zdálo, přestal ho Lichner zajímat. Po proputění z nemocnice Lichnera vybavili khaki koilemi, kravatou, vojenskými kalhotami a jakousi polovojenskou bundou bez distinkcí.

Dostal nové prádlo, batoh, naplněný konzervami a cigaretami, dali mu potvrzení repatriační komise a poukaz na transport do sběrného střediska osvobozených vězňů.

xxxx

Osvobozenou Prahou doznívala vzruená a radostná atmosféra květnových dnů. Vraceli se

vojáci zahraničního odboje i ti, kteří přeili nacistické koncentrační tábory. Repatriantské vlaky přiváely transporty muů i en. Nevraceli se mrtví, i kdy mnozí z nich byli stále jetě očekáváni. Vrátil se i Eduard Lichner. el Prahou a nevnímal to opojné ovzduí, nevímal si ani stop, které ve městě zanechaly poslední dny války. Spěchal ke svému bývalému bytu v zoufalé naději, e ho tam očekává Dáa.

Kdy stiskl několikrát zvonek u dveří, na nich nebyla ádná tabulka s jménem, ruka se mu třásla vzruením a nemohl se nadýchnout. Nikdo se vak neozýval. Konečně zaslechl tiché, pomalé kroky. Ne, to není Dáa, uvědomil si dříve, ne se dveře otevřely.

Za nimi stál starí hubený člověk. Polostín chodby jeho hubenost jetě zvýraznil. Díval se na Lichnera nejistě:

Co si přejete, pane?

Lichner nevěděl jak odpovědět. Pak téměř vykřikl:

Kdo jste? Já jsem tady doma, vracím se, hledám svou enu a dítě! 

Promiňte, pane, pojďte dále.”

Neznámý člověk ustoupil od dveří a Lichner veel. Naráz na něho dýchl bolestný, tichý

smutek. Byla to tá předsíň a tý pokoj, ani kuchyně se nezměnila. Do lonice nevstoupil.

Starý mu se zvolna oural za ním.

Omlouvám se vám, pane, vrátil jsem se před týdnem z koncentračního tábora v

Sachsenhausenu.

79

Nemám nikoho, ani kde bydlet, ná dům vybombardovali, tak mě prozatím přidělili sem. Já

samozřejmě z a s e … toti zajdu na národní výbor, domluvit se.

Lichner ho vnímal jen napůl. Na věáku v kuchyni visela Dáina zástěra. V zasklené

kredenci stály dva stejné álky. To jediné si koupili při svatbě na památku. Nový obyvatel asi příli nevětral a neuklízel. Na vem leel prach a okna byla dlouho neumyta.

Posaďte se, pane … já se jmenuji Kepka.”

Lichner si bezmylenkovitě sedl, ale hned zase vstal.

Víte něco o mé eně? Já jsem doktor Lichner, Eduard Lichner. Manelka se jmenovala

Dáa!”

Mluvil bez rozmyslu. Ani nestačil rovnat věty. Jeho protějek rozpačitě zavrtěl hlavou.

Je mi líto. Jsme na tom asi stejně. Ani já nevím, co se stalo s mými dětmi. Jen o eně mám jistotu, je mrtvá. Snad by sousedi..ti třeba vědí víc. Nevěte hlavu, pane doktore. Taky jste teprve přiel.. Lichner se rozběhl ke dveřím. Jetě se vrátím,” zvolal a přibouchl za sebou.

Vyběhl o patro vý. Horečně hledal vizitku.. Ano, pořád tam byla: MUDr. Jaroslav Boček.

Opět zazvonil. Jednou, dvakrát, t ř i k r á t …

Doktor Boček se konečně objevil. Díval se nechápavě na Lichnera, ne ho konečně poznal.

Boe můj, to jste vy … vítám vás! eno, pojď se podívat, pan doktor Lichner se v r á t i l . .

Vyla lékařova ena, malá kulaoučká, stejně tak překvapená ze setkání jako její mu.

Pane doktore,” eptala a hlas se jí zlomil.Co vae ena, co Dáenka?”

Kvůli tomu se jdu k vám zeptat. Víte o ní?

Něco přece jen věděli. Dáu zatkli asi čtrnáct dnů potom, co přili pro Lichnera. Bočková se jí pokusila přinést do vězení na Pankráci prádlo. Skutečně dostala povolení ke krátké návtěvě. Dáa jí řekla, e je těhotná. Zkoueli vechno, co se dalo, psali prosebné dopisy na protektorátní úřady, ale ádosti o dočasné proputění z vazby aspoň v předporodní době přicházely zamítnuté nazpět. Potom zjistili, e Dáu z Prahy převezli jinam. Kam, to se nedověděli.

80

Bočková hledala v knihovně a vrátila se k Lichnerovi s nevelkou obálkou.

To vám u nás nechala jetě předtím, ne ji zatkli.. Lichner roztrhl obálku rozechvělýma

rukama.

Byl v ní přeloený seitový list:

Miláčku,” psala Dáa, chtěla bych ti toho tolik napsat, ale já to neumím, vak ví. Mám tě moc ráda. Tvoje Dáa.” To bylo vechno.

Nikomu z nich nebylo do řeči.

Pane kolego, já se poptám, kam zajít. Vdy takových bude moc. Nezoufejte. Ani se vás

nebudu vyptávat jak jste to přeil, ale i to je veliké těstí. Já vím, ono se mi to mluví, ale musíte se na to tak dívat.”

Lichner poděkoval a vyklopýtal před dům. Slunce u začínalo zapadat, ulicí vanul vlahý

vánek.

Kam jít? Je tu jetě doma? Vrátil se přece jen k svému bytu. Ani nemusel zvonit. Ten starý člověk ho vyhlíel. Okamitě ho vpustil dovnitř a řekl: Chcete, abych odeel, nebo mě tu aspoň do zítřka necháte přespat?

Jen zůstaňte jak dlouho chcete. Vak se dohodneme.”

V tom okamiku Lichner nevěděl, zda si přeje být sám, nebo zda je vděčný za nenadálou

společnost.

Mnoho toho za ten večer nenamluvili. Podělili se o večeři, kadý nabídl ze svých zásob.

Starý měl i chléb a kousek venkovského másla, přivezli mu je příbuzní. Starý?! Jak se

Lichner dověděl, bylo mu pětačtyřicet! Vypadal na edesát.

Ani jeden z nich neměl příli chuti vyprávět o svých osudech. Kepka pustil rádio, ale zase je zhasl. Nadená nálada, veselá hudba … to nebylo nic pro ně. Aspoň ne dnes. Brzo li spát.

Lichner poslal spolunocleníka do lonice. Nechtělo se mu tam. Ani do skříní se nepodíval.

Jen pootevřel dvířka a zase je rychle zavřel.

Moc toho v noci nenaspal. K ránu se ani necítil unavený. Vstal, oholil se břitvou, kterou nael na svém místě,a vydal se do ulic.

Bloudil sem a tam a teprve jakoby se setkával s Prahou. Vydal se na hlavní nádraí. Viml si zdí, otřískaných kulkami, zbytků barikád, rozstřílených oken. Ve výtopně narazil na Frantu Vacka, se kterým občas jezdil jako topič na lokomotivě. Strojvůdce Vacek byl jen o málo starí, do sebe uzavřený, mnoho toho nenamluvil.

81

Právě s ním odjíděl toho rána, kdy ho v Českém Brodě vytáhli tak náhle z vlaku.

Člověče, jsi to ty, chytil ho Vacek za rameno. Tak ty ije? To jsem rád, přece to bylo k něčemu platný … Představ si, hned v Kolíně na nás vlítli. Kde j s i … Měli děsnej vztek. Pak nás několikrát vyslýchali, ale nic. Prostě se ti udělalo nevolno a museli jsme tě vystřídat.

Vacek ze sebe chrlil jednu větu za druhou.

Co Hybe? vskočil mu Lichner do řeči.

Jo Hybe,” ztuhnul Vackovi obličej. Hybee zastřelili. Udělali nám tady razii. Nali nějaký výbuniny a…Sebrali jich tenkrát asi osmnáct. ádný velký vyetřování, odvezli je a za tejden nám tady vylepili plakát. Třiadvacet z nás tady padlo o revoluci. Promiň kamaráde … a kde jsi se nacházel ty?

Lichner pokrčil rameny. To by bylo dlouhé vyprávění.”

Vacek ho poplácal po zádech.

A bude mít čas … tak přijď. Musí přijít! A co bude dělat? Na mainu se u nevrátí, co?”

Lichner pokrčil rameny. U dále nikoho nehledal.

Kam jít? Kde se ptát?

V repatriačním oddělení na hlavním nádraí mu nějaký důstojník s trikolorou na čepici

poradil, aby se obrátil na Červený kři, kde se začínají organizovat návraty pohřeovaných lidí. Ale neřekl mu, kde by to mohlo být.

Lichner se vrátil unaven domů. Tentokrát byli k sobě se spolubydlícím Kepkou sdílnějí.

Kepka u na Červeném kříi byl. Dám vám adresu. Ale pokud jde o moje děti, nic nevěděli.

Mám přijít, ptát se … 

xxxx

O tom, e Dáa je mrtvá, se Lichner dověděl a třetí den. Podle údajů ve vězeňské evidenci zemřela na plicní embolii krátce po porodu. Mohlo a nemuselo to být pravda. Ve spisu byl i dovětek, e se Dagmar Lichnerové narodilo dítě enského pohlaví, zdravé, váilo tři kilogramy dvacet dekagramů a měřilo čtyřicet osm centimetrů. Jméno nebylo vedeno.

Následovala strohá věta, e bylo předáno do péče německé rodině.

To bylo vechno.

Lichner se s tím nemohl vyrovnat. Řekli mu, e se organizuje mise, která odjídí do Berlína organizovat návraty naich lidí.

82

Mimo jiné budou pátrat i po českých dětech, zavlečených do Německa.

V té chvíli to Lichner vnímal jen jako plané utěování. Udal svou adresu, poděkoval a odeel.

Přesvědčoval sám sebe, e nic jiného stejně nemohl čekat, říkal si, e právě tak se nemusel vrátit ani on, ale nebylo to nic platné. Ta svíravá bolest, e Dáa je mrtvá,se neustále ozývala. A k ní se přidával smutek, e nikdy neuvidí své dítě.

Teprve nyní si uvědomil, e ani sám sobě neodpověděl na otázku, kterou mu v nádraním

depu poloil jeho válečný kolega, strojvůdce Vacek: Co bude dělat?”

Musí zjistit, zda vůbec někdo bude mít zájem o jeho profesi. Napadlo ho, e se také dosud nesvěřil nikomu s tím, co proil. Vdy je to jeho povinnost. Ale na koho se obrátit?

Zkusil sehnat na Bulovce telefonicky doktora Bradu. Avak na oddělení, kde pracoval, mu

sdělili, e doktor Brada byl za války zatčen a od té doby o něm není zpráv.

Na ministerstvu národní obrany, kam se nakonec Lichner vydal, jej strá u vchodu zavedla k dozorčímu důstojníkovi.

Představil se mu jako podporučík v záloze. V této hodnosti Lichner také prodělal mobilizaci.

O co vám jde?”

Lichner dost těko hledal slova. Nemohl se přece svěřit s tím, co poznal, komukoliv.

Pane kapitáne,” řekl dozorčímu důstojníkovi, nedávno jsem byl repatriován z Německa … 

Odkud,” reagoval důstojník. Z kterého okupačního pásma?” Ze Schwarzwaldu. Z americké zóny.” Kapitán si ho nedůvěřivě prohlíel.

Byl jste vězněn v koncentráku? Nebo jste byl v rajchu na práci?”

Ne. Já vám prostě nemohu říci, co jsem dělal a kde jsem byl.” Co tedy vlastně chcete?”

Rád bych mluvil s někým … sdělil něco závaného někomu z vojenské zpravodajské sluby, povauji to za svou povinnost.”

Kapitán se zamyslel, pak odvedl Lichnera zpět do přijímací místnosti u vchodu a poádal ho, aby počkal. Lichner čekal a asi po hodině začínal být netrpělivý.

83

Konečně se dozorčí důstojník objevil s mladičkým poručíkem.

Máte nějaké doklady?” oslovil ho poručík.

Lichner ukázal identifikační kartu, vystavenou repatriační komisí a prozatímní potvrzení, které mu vydali na národním výboru po návratu do Prahy.

Půjdete se mnou,” řekl úsečně poručík.

Proli chodbami do dalí budovy. V jedné kanceláři je očekával podplukovník, jemu mohlo

být přes padesát. Na stejnokroji měl řadu vyznamenání. Nepředstavil se a vybídl Lichnera, aby uvedl, co jej přimělo učinit výpověď.

Kdy Lichner začal, zdálo se mu, e je podplukovník poněkud netrpělivý. Ale sotva se dostal ve vyprávění k dohodě, kterou musel na gestapu podepsat, plukovník ho přeruil a řekl: Moment, souhlasíte s tím, abych si vai zprávu dal nastenografovat?”

Lichner souhlasil. Kdy obsáhlou výpověď dodiktoval a podplukovník propustil těsnopisce,

nabídl Lichnerovi cigaretu.

Poslyte, to, co jste u v e d l … zní téměř neuvěřitelně. Hlavně myslím fakt, e jste se odtamtud vrátil iv.” Lichner se sotva znatelně pousmál.

V kadém případě jste se rozhodl správně, e jste za námi přiel! Dnes vám víc neřeknu.

Ale buď si pro vás přijedeme, nebo se tu zastavte sám, řekněme za týden. U jste někde

zaměstnán?” Chtěl bych se vrátit k výzkumu. Ale ..

Lichner s odpovědí zaváhal a podplukovník si toho viml.

Nejdřív bych ale rád, toti, ve vězení mi zahynula ena. Porodila tam dítě, holčičku. Němci ji svěřili adoptivním německým rodičům na vychování. Chtěl bych se pokusit ji najít. Kdybyste mi v t o m mohli p o m o c i . .

Podplukovník dlouho mlčel. Potom podal Lichnerovi ruku.

Dobře, budu na to myslet! Uvidíme … “

Dny ubíhaly v napjatém očekávání. Nikdo se neozýval. Kdy uplynul týden, Lichner se

rozhodl, e nazítří za podplukovníkem zajde sám. Ale sotva ráno vyel před dům, právě

přijíděl vojenský vůz. Vyskočil z něho mladičký poručík, kterého Lichner poznal na

ministerstvu, zasalutoval a řekl: Mám rozkaz dovézt vás k nám.

84

Podplukovník ho tentokrát přivítal velmi srdečně. Začal Lichnerovi důvěrně tykat.

Má hlad, doktore? Má, vid? Já taky!

Vytáhl z papíru kus uzeného. To je jetě frontová zásoba, dostal jsem ji na Moravě. Take ji ochutnáme.” Podplukovník zavolal do vedlejí místnosti.

Ve dveřích se objevil poručík.

Seeň nám kousek chleba a dva talíře. A taky noe a vidličky.”

Kdy pojedli, podplukovník vytáhl z brany, leící na stole, zápisník v koených deskách.

Take, abych začal, my sice nevíme tolik co ty, ale něco přece! Ten letecký útok,

pravděpodobně to byl onen březnový, o kterém jsi hovořil, protoe datum se shoduje,

provedli Američané na podkladě údajů sovětské rozvědky. Předpokládali, e bombardují

válečnou chemickou továrnu. Ale o tom, co se tam vlastně dělo, zatím nikdo nic přesnějího neví. Po vem jako kdy se slehla zem! A teď jsi přiel ty jako očitý svědek. Samozřejmě, e jsem si tě prověřil, doktore. A důkladně.”

Pane podplukovníku, vy říkáte, e Američané bombardovali tábor na základě informací

sovětské rozvědky? To by znamenalo, e v táboře musel být někdo…kdo u tenkrát měl

spojení ven.”

Lichner si vzpomněl na Charlottu.

Napadlo mě … poznal jsem tam jednu německou občanku. Zdálo se mi, e není nacistka,

sblíili jsme se … “

Má pravdu, doktore. Nebo jsi blízko pravdy. Ano, buď přímo v táboře, nebo v jeho okolí

působila sovětská rozvědčice. Německá antifaistka, která pro Sověty pracovala od roku

devatenáct set třicet sedm. I to jsem si stačil u svých přátel ověřit. A teď to hlavní. Pokud jde o případ tvé dcerky, můe počítat s naí pomocí. Samozřejmě, nebude to hned. Nejdříve to musí schválit nadřízené orgány. Oficiálně bys jel jako člen československé vojenské mise s posláním pátrat a organizovat návrat naich občanů, zavlečených do Německa, včetně své dcerky. A neoficiálně, podívat se co se děje tam, odkud se ti podařilo utéci. Říkám naprosto otevřeně, e to nebude jednoduché a můe se stát ledacos.”

Pojedu,” řekl Lichner.

Teď pojede nejdřív domů. Připraví si věci, jestli má co.

87

Jinak tě stejně vybavíme. A tohle u je rozkaz: S nikým nebude o ničem hovořit. A ti dáme vědět, řekne v domě, e ti přidělili jiný byt a bude se hlásit zase u mne, u podplukovníka Vrába.”

Kdy se Lichner vrátil domů, zmocnila se ho netrpělivost. Nebydlel rád v bytě, ve kterém ho přepadaly vzpomínky na Dáu, stále ho tu něco svíralo. Myslel, jak asi vypadá jeho dcerka.

Kadá představa v něm probouzela záblesk naděje. Nemohl se dočkat, a dostane zprávu,

e má přijít za podplukovníkem Vrábem. Konečně se znovu objevil poručík, tentokrát v civilu.

Lichner se rozloučil s podnájemníkem a s Bočkovými a naposled se rozhlédl po bytě, který

kdysi obývali s Dáou. Vzal si několik maličkostí, dva malované hrníčky na čaj, dvě stříbrné ličky, bůhví, e tu přes válku zůstaly.

Za hodinu poté se hlásil u podplukovníka, kde podepsal předloené prohláení, stal se

nadporučíkem Eduardem Lisým a přestal být doktorem Eduardem Lichnerem.

Alespoň na čas …

xxxx

Z okénka oumělého vagónu, kterým odjíděl ve stejnokroji čs. nadporučíka do Berlína,

zahlédl střechy vesnice, kde se narodil. Zastavil se tam před odjezdem, v civilu, postál u hrobu rodičů, proel se po humnech, vykouřil cigaretu a vrátil se. Nikdo ze vsi ho nepoznal a on byl tomu rád.

Do Berlína přijel vlak pozdě odpoledne. Na polozbořeném Východním nádraí čekal major

Čech s vojenským vozem. Dopravil jej do provizorních místností mise v sovětském pásmu,

poblí středu Berlína. Pohled na město v rozvalinách Lichnerem otřásl. Znal tak trochu

Berlín, jetě v roce 1936 tu pobyl čtrnáct dní na mezinárodním sympóziu, ale teď nepoznával takřka nic. Kanceláře československé mise nebyly nijak zvlá vybaveny, psací stoly, kadý odjinud, několik skříní, idle, psací stroje, nezbytné vařiče, fotografie z domova a několik pohovek. V jedné místnosti se pokusili členové mise, větinou mui, vytvořit něco, čemu říkali společenská místnost. Měli tu rádio, gramofon, achy a karty. Občas se nalo něco

lepího na zub a něco silnějího k pití. Major ho hned na cestě varoval před poíváním

zdejího alkoholu. Objevily se toti případy otravy z methylalkoholu.

88

Dodal, e se tu ovem dostanou také destiláty nejlepích světových značek. V Berlíně začal bujet černý trh.

Jako nováčka ho vichni uvítali bouřlivě. Uspořádali na jeho počest večírek, do kterého

přispěl dvěma balíčky cigaret a lahví slivovice z Prahy. Jak se ukázalo, nezbylo pro něj, tak jako u pro některé starí členy mise, místo na nocleh.

První noc se vyspal na pryčně kolegy, který toho dne odjel mimo Berlín. A hned druhého dne ho major poslal se svým zástupcem, kapitánem Valentou shánět ubytování.

Valenta znal předválečný Berlín stejně dobře jako Prahu. Kdy vezl Lichnera rozbitými

ulicemi, svěřil se mu, e sem před válkou jezdil jako kurýr na československé velvyslanectví.

Kdy mu Lichner vyhýbavě odpověděl na otázku, jak přeil válku, u se dále neptal.

Podívej, Edo, s ubytováním to tu je velmi zlé. My jsme ale navázali dobrý kontakt s místní samosprávou. Tajemník naeho okrsku je můj známý, pracoval před válkou na ambasádě, teda u nás, jako údrbář. Přeil to. Take pojedem za ním a on ti něco najde v soukromí. Věř nebo nevěř, jsou tu i baráky, kde zůstala zasklená okna.”

Zastavili před budovou, která se zdála být v obstojném stavu. Valenta se legitimoval a mu s červenou páskou na rukávě je pustil dovnitř.

Hans, wie gehs? pozdravil Valenta mue, který seděl za kuchyňským stolem, obklopen

hromadou nejrůznějích papírů a zaujat psaním.

Servus Mirek,” odpověděl mu za stolem, vstal a hnal se k Valentovi s nataenou dlaní.

To je kolega, nadporučík Lisý,” představil Valenta Lichnera. Potřebujeme pro něho najít solidní ubytování.”

Moment, dneska mi kolega o něčem říkal, počkejte, hned se ho zeptám.”

Hans zmizel, ale netrvalo ani pět minut, vracel se a nesl kus papíru s načmáranou adresou.

Tohle by mohlo vyhovovat, je to asi tři kilometry od vaí mise, v ulici Heineho. Byt obývá paní Frommová, ráda si něco přivydělá. Nemusíte mít obavy, pane nadporučíku,” obrátil se na Lichnera, je to sluná ena, ádná nacistka, to bychom ji nemohli doporučit. Přihlásila volný byt sama. Má dva pokoje a kuchyň, je tam i koupelna. Teplá voda samozřejmě neteče.

Tak co?”

89

Prima, Hansi, děkujeme,” ozval se Valenta. Vím kde to je. Zajedeme tam hned.”

Kdy nastartovali, změnil svůj úmysl:

Edo, sjedeme pro tvoje věci a hned se tam můe nakvartýrovat. Lepího stejně nic

neseeneme. Dohodni si nájemné, měsíčně mi to musí vyúčtovat.”

Heineho ulice vlastně ulicí nebyla. Náhoda tomu chtěla, e několik domů po pravé straně

zůstalo nepokozeno, zatímco levá strana leela v rozvalinách, z nich trčel pouze jeden

dům se zřícenou přední stěnou. Ve druhém poschodí se zachytila dětská postýlka a visela

do ulice jako podivné domovní znamení.

Vstoupili do jednoho ze zachovalých domů a ve druhém patře zazvonili. Na dveřní tabulce

stálo: Erich Fromm.

Otevřela jim zřejmě jeho manelka. Kdy jí Valenta ukázal průkaz a řekl proč přili a kdo je posílá, opatrně sundala řetěz.

Kommen Sie herein.”

Vedla je do pokoje na konci chodby. Byla to sluná a světlá místnost, zařízena těkým

masívním nábytkem. Na stole leela prostřená krajková dečka. Místo postele byla v pokoji

velká pohovka a u okna stál pohodlný uák se stojací lampou. To vechno Lichner vnímal

jen částí svého vědomí. U ve dveřích mu Frommová někoho připomínala. Blíe si ji prohlédl teprve nyní. Mohlo jí být kolem třiceti, měla slunou postavu, snad a příli tíhlou, světle katanové vlasy se jí mírně vlnily, modré oči se dívaly přívětivě, ale unaveně.

Tak co?” otočil se Valenta k Lichnerovi.

V pořádku. Pokoj se mi líbí.”

Also, Frau Fromm, pan nadporučík Lisý bude u vás bydlet. Za pokoj a úklid vám zaplatí

podle vaich poadavků. Kufry má tady, já u tu nemám co dělat. Uvidíme se zítra. Na

shledanou, paní Frommová.”

Valenta se dotkl prsty títku čepice a odeel.

Frommová se podívala na Lichnera.

Vy rozumíte německy, pane nadporučíku?”

Ale ovem, určitě se dorozumíme, nemějte obavy, paní Frommová,” odpověděl Lichner.

Frommová se usmála. Pochopila, e její otázka byla zbytečná.

Promiňte. Nemáte ízeň? Mohu vám nabídnout jen vodu se sirupem, anebo ípkové víno?”

90

Lichner poděkoval.

Jste velmi laskava, sklenici vody, pokud smím prosit.*’

Frommová ji přinesla, jetě se zeptala zda něco nepotřebuje a nechala ho samotného.

Lichner byl s vybalením kufrů hotov za chvilku. Na příborník postavil fotografii Dái.

Najednou si uvědomil, koho mu jeho nová bytná připomíná. Nikoliv podobou, ale zbarvením

hlasu, jeho modulací. Takhle přece mluvila Dáa …

xxxx

Za dva dny odjel Lichner za svým prvním úkolem. Dostal přidělený vůz a řidiče, desátníka.

Měl převzít Frantika Máchu, desetiletého chlapce z Prahy, kterého vypátrali v německé

rodině v městečku Marienkirche poblí koncentračního tábora Bergen-Belsen. Uvědomil si,

e kdy si zajede asi padesát kilometrů od hlavní silnice, dostane se do Girrenstadtu.

O Girrenstadtu se zmínila Charlotta tenkrát v noci, kdy zůstala u něho. Bydleli tam její rodiče a sestra. Vzpomněl si přesně na slova, která mu tenkrát zaeptala: Pro případ, e bychom se po válce setkali.”

K tomu, aby se za Charlottou vypravil, nebo se alespoň pokusil zjistit, zda válku přeila, ho vedly hned dva důvody. Ten první, oficiální: Plnění úkolu, který na sebe vzal. A druhý, osobní: Přál by si ji vidět.

Snail se hodnotit věci střízlivě. S Charlottou ho sblíila situace, ve které se oba ocitli. Citově hlubí pouto mezi nimi vzniknout ani nemohlo. Přesto se marně snail potlačit touhu, aby ji nael. I za cenu, e setkání přinese pro něho a moná i pro ni zklamání.

Girrenstadt bylo malé městečko, přes které se přehnala fronta a zanechala tu stopy.

Několikrát se marně ptal na Hospitalstrasse, kterou mu Charlotta udala. Odpovědí bylo buď mlčení nebo pokrčení ramen. Potom se zkusil zeptat na nemocnici.

Ke svému údivu zjistil, e ve zdejí obci ádná nemocnice neexistovala. Jméno ulice bylo

tedy náhodné. Nechal řidiče na malém náměstíčku a pátral dále. Konečně jakýsi stařík mu

ukázal, jak se dostane do Hospitalstrasse. Kroutil přitom nevěřícně hlavou. Nechápal, e se na něco takového můe ptát.

91

Brzo pochopil proč.

Kdy po několika dalích dotazech objevil Hospitalstrasse, zjistil, e ji představuje pouze tabulka, kterou někdo přitloukl na kůl. Celá ulice, a na dva domky, neexistovala. Zůstaly pouhé rozvaliny.

Lichner zael k jednomu z obou domků, který se zdál obydlen. Neochotně mu otevřela starí ena, nedůvěřivě hledíc na jeho uniformu. Kdy se zeptal na rodinu Scarových, přikývla poněkud vlídněji, e je zná. Vy jste příbuzný? Proč je hledáte?”

Ne, příbuzný nejsem, ale znal jsem se dobře s Charlottou,” odpověděl popravdě.

Bydleli tady,” mlčky ukázala směrem k rozvalinám. Rodiče při bombardování zahynuli, ale Charlottina sestra nebyla tenkrát tady. Přeila to. Nechala mi tu adresu, kvůli Charlottě.

Přestěhovala se do Neukirche, to je kousek odtud. Kdy říkáte, e jste jejich známý, tak se snad nebude zlobit. Počkejte, já vám adresu opíu.”

Lichner byl netrpělivý, opisování zřejmě dalo eně dost práce. Potom konečně přinesla na

kusu papíru ze staré obálky slíbenou adresu. Poděkoval a odjel hledat Charlottinu sestru.

ena mu vypodobnila přesně cestu. Obec Neukirche byla vzdálena est kilometrů.

Chalupu s prejzovou střechou poznal snadno. Zaklepal na dveře. Nikdo se neozval. Ale

viml si, e z komínu stoupá kouř. Zkusil zaklepat na okno a zůstal stát, aby si obyvatelé mohli prohlédnout, kdo přiel.

Za chvíli zaskřípaly dveře. kvírou ho kdosi pozoroval. Co chcete?”

Jsem přítel vaí sestry, doktorky Charlotty Scarové, ve válce jsme spolu pracovali. Dala mi vai adresu do Girrenstadtu. Odtamtud mě poslali za vámi. Charlotta … “

Přeruila ho. Ne, Charlotta není doma. Nevím, co se s ní stalo.”

Chtěla přibouchnout dveře. Lichner ji poprosil, zda můe alespoň pro Charlottu nechat

zprávu. Nepříli ochotně souhlasila.

Nakrabal na list, vytrený ze zápisníku, svou adresu v Berlíně a pozdrav. Jestli Charlotta můe, a se ozve. Charlottina sestra vzala kvírou ve dveřích papír.

Lichner pokračoval v cestě. Převzal v Marienkirche chlapečka, který si pamatoval jen několik málo českých slov, byl ustraený a zamlklý.

92

Po návratu do Berlína ho předal do péče zdravotníků.

xxxx

Do své oficiální úlohy se Lichner brzo vil. Jezdil, pátral, vyptával se a po prokázání

totonosti odváel nalezené děti do sběrného střediska. Nebyla to vdycky radostná

povinnost. Někteří adoptivní rodiče děti bránili, zvykli si na ně a děti se s nimi často loučily s pláčem. Mnohé z nich u neuměly ani slovo z mateřské řeči, nevěděly, jak se tu ocitly a proč mají opustit svůj domov. Zatím vak ádná cesta nezavedla Lichnera směrem do Schwarzwaldu.

Se svou bytnou si večer často povídali. Mu Hanne Frommové padl na frontě. I Lichner se jí částečně svěřil se svým rodinným osudem. Napjatě poslouchala, ale náhle jakoby se uzavřela do sebe. Ten večer u nepromluvila.

Lichner marně přemýlel, jak se vydat do oblasti, kde se nalézal tajný objekt, ve kterém

pracoval. Doel k závěru, e by bylo snadnějí pokusit se nejdříve vypátrat, kde leí onen lovecký zámeček, ve kterém ho Runge přijal na večírku. Věděl, e takových zámků v pohoří Schwarzwaldu a v jeho okolí můe být hodně. Kdo by mu v tom mohl pomoci?

Jedině nějaký znalec, historik umění. Pochyboval vak, e zámeček bude současně

historickým objektem. Prostřednictvím Valenty se seznámil s dvěma německými profesory

zeměpisu. Jeden se mu taktně vysmál a druhý po marném uvaování a několikadenní

námaze svou úlohu rovně vzdal.

Lichner se rozhodl zajít na správní komisi za Hansem. Vymyslel si přijatelnou legendu o tom, e v zámečku byly umístěny české děti na převýchovu. Hans se mu snail vyjít vstříc. Asi po týdnu mu vzkázal, aby za ním přiel a dovedl ho za vyzáblým sedmdesátníkem, bývalým gymnaziálním profesorem. Lichner asl, kdy uviděl jeho byt. Stěny obou místností byly

obloeny a ke stropu policemi. A v policích srovnány stovky pečlivě označených

lepenkových krabic. Obsahovaly profesorovy poklady. Pohlednice a fotografie hradů, zámků

a zámečků v celém předválečném Německu.

Lichner trpělivě penzionovanému profesorovi vysvětloval co hledá. Mohl mu vak udat pouze to, e průčelí zámečku bylo typicky novorenesanční. Potom si vzpomněl, e na nádvoří stála překrásná kana.

93

Kamenná kana s několika andělíčky. Vylíčil rovně profesorovi, e cesta k zámečku stále

stoupala lesními serpentinami. Jaký les? To Lichner nevěděl. Zdálo se mu, e to mohly být borovice. Stařík si pečlivě vechno zapisoval a poádal Lichnera, aby mu dal týden času.

Jeho ochota vzrostla, kdy mu Lichner poloil na stůl několik vojenských konzerv s masem.

,,Jste přesvědčen, e to byly borovice? Nebyly tam spíe smrky a jedle?” ptal se Lichnera při odchodu.

Lichner se zamyslel. Vzpomněl si, e proti nebi trčely úzké pice.

Snad to byly opravdu spíe smrky,” připustil.

Profesor pokýval hlavou a poádal ho, aby přiel znovu za týden.

Lichner si od dalí návtěvy příli nesliboval.

xxxx

Kdy se Lichner jednou k večeru vracel ze sluby do svého bytu, napadlo ho, aby se proel parkem, Zachovalým malým kouskem zeleně uprostřed rozvalin Berlína. Byla to jen malá zacházka. Blíilo se k létu, prvnímu mírovému létu po válce. Ptáci v korunách stromů se

hateřili, občas kolem přeli lidé, proběhly děti. U odcházel, kdy v ohbí cestičky narazil na matku s dítětem. Hrály si s míčem. Kdy je míjel, ena se zvedla z podřepu a Lichner v ní poznal Hanne Frommovou. Zdálo se mu, e jí setkání není milé. Pozdravil a usmál se na holčičku, která se na něho zvědavě dívala.

Dobrý večer, paní Frommová, je tu krásně, viďte?” Plae přikývla.

Ano, vyla jsem si trochu na vzduch.”

Vtom se holčička natáhla pro míč, který Frommová drela v ruce.

Mutti, bitte … “

Lichner byl překvapen. Tázavě se zadíval na svou bytnou. A znovu měl pocit, e jí setkání není právě vhod.

To je vae dceruka? Nevěděl jsem.” Sáhl do kapsy a vytáhl balíček čokolády, kterou pro repatriované dostávali od Mezinárodního Červeného kříe. Chystal ji jako dárek pro Frommovou, ale tohle byla lepí příleitost.

94

Dítě se na něho překvapeně podívalo,

No, jen si vezmi,” řekl zcela podvědomě česky.

Holčička sáhla po čokoládě, rozpačitě ji obracela v prstech, usmála se na Lichnera, ale

nepromluvila. Děkujeme,” eptala Frommová.

Jak to, e jsem vai dcerku, jakpak se jmenuje, jetě neviděl?” vyzvídal.

Ach, to je náhoda. Dneska ji přivezla babička. Bydlí u ní na venkově v Erkneru, kousek od Berlína. Je tam na zdravém vzduchu. Cítí se tam mnohem lip.”

Lichner by byl jetě rád zůstal, ale vycítil, e jeho přítomnost přivádí Frommovou do rozpaků.

Rychle se rozloučil. Poběím, promiňte, e jsem vás zdrel.”

Frommová se nadýchla k odpovědi, ale u odcházel.

Přiel do pokoje a z hlavy mu neel zmatek, který vyvolalo náhodné setkání s bytnou.

Nedovedl si to vysvětlit. Kdy se u chystal ulehnout, Frommová zaklepala na dveře.

Prosím, pojďte dál,” řekl poněkud překvapen.

Přinesla jsem vám od babičky trochu tření.” Podávala mu talířek.

Děkuji vám, paní Frommová, ale měla jste je nechat pro … nevím bohuel, jak se vae

dceruka jmenuje?”

Také Hanne, jako já. Ale nesmí jich sníst moc, bylo by jí patně.” U spí?”

Ano, usnula hned, jak jsme se vrátily.”

Smím vás tedy na oplátku za ty třeně pozvat na malé, na kousek chleba s patikou?

Neurazíte se?”

Neurazím. Proč? Nemá přece smysl skrývat, e příděly jídla jsou stejně malé jako za války.

Snad to po ních bude lepí.”

Posadila se a sama se ujala úlohy hostitelky. Obratně nakrájela tenké krajíčky chleba,

potřela je patikou a srovnala na talíři. Přinesla dbán studené vody s trochou ávy. Kdy dojedli, najednou nevěděli o čem mluvit.

Lichner se chtěl zeptat, kolik je malé Hanne let, ale pak se rozhodl, e se ptát nebude.

Moná, e by se její matka chovala stejně rozpačitě jako v parku. Zřejmě ji deprimuje

skutečnost, e dítě je bez otce …

Kdy Lichner po týdnu zaklepal u dveří starého profesora, udělal to jen proto, aby si nemohl vyčítat, e nevyčerpal vechny monosti. Profesor ho vítal jako starého známého.

97

Nasadil si brýle, posadil Lichnera ke stolu a předloil mu asi deset pohlednic. Barevných i černobílých. Tak prosím, vybírejte ..

Lichner si prohlíel pohlednice jednu po druhé. Byly mezi nimi větinou titěné, ale i

amatérské snímky na pohlednicovém formátu. A hned čtvrtý obrázek mu vyrazil dech. Ano,

to … to přece musel být zámeček, který hledá! Ovem, byla tam i kana, na kterou si

vzpomněl.

Myslím, e tahle budova je to docela určitě. Jak jste ji objevil?

Profesor se cítil potěen.

Nebylo to jednoduché, dalo to práci, ale hlavní věc, e se nalo, co jste potřeboval.”

Vysvětlil Lichnerovi, e zámeček není historický objekt, ale přesná zmenená kopie jiného zámku, postaveného v Anglii v novorenesančním slohu. Budovu, kterou Lichner viděl, postavil německý architekt na začátku dvacátého století jako lovecký zámeček pro

porýnskou podnikatelskou rodinu Glitzerů. Kdo je dnes jeho majitelem, profesor nevěděl.

Zámeček se nazývá Hohenstein a je situován v pohoří Schwarzwald, asi sedmdesát

kilometrů jině od Karlsruhe. Lichner si pečlivě poznamenával vechny údaje. Potom

profesorovi, který nebyl k zastavení, poděkoval, vstrčil mu do ruky krabici cigaret, balíček kávy a nějaké peníze a rychle se rozloučil.

Tak přece se čekání vyplatilo, napadlo jej. Objekt tajného výzkumu nemohl být od zámečku

příli vzdálen. Pokud se nemýlil, dojeli k němu ani ne za dvě hodiny.

Rozhodl se, e tam při nejblií příleitosti zajede. Snad by se mohl dovědět i něco bliího o svém tehdejím hostiteli.

Mohlo by to ovem být nebezpečné. Zámeček se nachází v americké okupační zóně, v

lesích, v naprosté odloučenosti. Co kdy se tam dosud skrývají i ti, kteří ovládali tábor?

Koncem války plukovník doktor Runge naznačoval, e nechce mít nic společného s

nacismem. Jistě, byla to pro něho zadní vrátka a pokus o jakési alibi. Ale v tom případě by asi neposkytl úkryt faistickým pohlavárům. Spíe by se snail i se svým otcem od veho distancovat. Pokud ovem válku přeil.

Oznámil Frommové, e na nějaký den odjídí.

Zdálo se mu, e zahlédl v jejích očích zklamání. Kdy se vrátíte?”

98

Za dva, za tři dny … Kdybych se nevrátil do týdne, buďte tak laskava a předejte vedoucím u mise tuto obálku. Uděláte to pro mne?1’

Zkoumavě se na něho zadívala. Pak přikývla.

Jednal přesně podle podplukovníkova příkazu. O Lichnerovi druhém neměl nikdo vědět, ani

na misi. A kdyby cítil, e jde do nebezpečné akce, měl pro podplukovníka Vrába zanechat

stručnou zaifrovanou zprávu. ifrovat jej naučili jetě před odjezdem z Prahy, kód a

ifrovací tabulku mu předal na praském nádraí poručík, Vrábův pomocník.

Frommová by jistě obálku doručila. Vedoucí mise by dostal uvnitř obálky zapečetěný dopis, adresovaný ministerstvu a odeslal by jej co nejrychleji do Prahy.

xxxx

Lichnerův řidič vedl vůz do táhlých kopečků. Za Karlsruhe začínaly kolem lesy. Po obou

stranách silnice se rýsovaly ostré pičky smrků a jedlí. Serpentin přibývalo. Starý profesor se nemýlil. Odhadl polohu zámku i cestu k němu. Příjezd k Hohensteinu potvrdil na rozcestí ukazovatel. Vjeli na úzkou pranou cestu. Po několika kilometrech Lichner uviděl věe

zámečku. Přijeli před bránu. Řidič zabrzdil a Lichner vystoupil z vozu. Budova se mu zdála oputěná. Na oknech byly uzavřeny dřevěné okenice. Jen v přízemí spatřil dvě okna, ve kterých se zrcadlily záblesky odpoledního slunce. Stiskl zvonek. Nad dveřmi v bráně se po dlouhé době otevřelo malé okénko. Vyhlédl z něho holohlavý sluha. Tý, který je s Charlottou tehdy doprovázel dovnitř. Co chcete?” zavrčel.

Rád bych mluvil s panem doktorem Runge, juniorem.”

Lokaj na něho dlouho civěl. Potom si odkalal a řekl: Vy ho znáte?”

Zajisté. A dobře.”

Je mi líto,” nasadil sluha, lokaj, komorník a hlídač v jedné osobě zdvořilejí tón. Pan doktor se zatím neozval. Nemáme o něm ádné zprávy. Čekáme, e se co nejdříve vrátí, aby se ujal rodinného jmění.” Pan profesor u neije?” Bohuel,” zněla suchá odpověď.

Lichner poděkoval a chystal se k odchodu.

99

V tu chvíli uslyel cvaknutí závěrky fotoaparátu a v jednom z přízemních oken zahlédl stín, který přivíral okenici.

Nechcete tu nechat pro pana doktora zprávu?” nadhodil sluha. Ne, děkuji.”

Lichner nasedl, řidič nastartoval a odjíděli. Na co zprávu, pomyslel si. Mají jeho fotografii i číslo auta. To znamená, e ten hlídač lhal. A nebyl v zámku zřejmě sám. Samozřejmě, e je s Rungem v kontaktu. Ale co jiného vlastně chtěl? Bude-li mít Runge zájem, určitě se sám ohlásí. A kdy to neudělá? Zapálil si. Nevěděl, co v tom případě podnikne.

Vrátili se do Berlína pozdě v noci. Tie odemkl, aby nevzbudil svou domácí. Měl vyprahlo v ústech a tak si zael do kuchyně, kde hltavě pil. Kdy se otočil k odchodu, stála ve dveřích Hanne Frommová, zahalená v upanu.

Jste to vy!”

Promiňte, e jsem vás vzbudil. Měl jsem ízeň.”

To vůbec nevadí, hlavně, e jste se vrátil. Nechcete trochu čaje?”

Ne, děkuji, jste moc hodná, ale jsem unaven. Chci se trochu vyspat.”

Přikývla a odela.

Kdy se ráno Lichner probudil, nael dopis, který svěřil před odjezdem Frommové. Pečlivě si prohlédl peče. Byla neporuená. Ozvalo se zaklepání. Otočil se. Ve dveřích stála malá Hanne s kyticí a za ní její matka s talířkem, na něm leely koláče.

Nevěděl, co má říci.

Malá Hanne k němu přiběhla: Wir wúnschen alles beste.”

Nechápal. Vzal od ní kytku, políbil ji na tvářičku a vzhlédl k starí Hanne.

Usmívala se a podávala mu ruku.

Vechno nejlepí k vaim narozeninám. Snad jste na ně nezapomněl!”

Zapomněl. Docela zapomněl. Teprve teď se ho na okamik zmocnilo dojetí. A hned potom

rozpaky. Nabídl oběma místo. Nevěděl, jak a čím jim poděkovat. Seděli u stolu ve třech.

Malá Hanne se náhle zeptala: Jak ti mám říkat?”

Říkej mi strýčku, Hanne, ano?”

100

Strýčku? podívala se na matku. Kdo je to strýček, Mutti?

Strýček? podívala se na Lichnera v rozpacích, strýček, to je hodný pán, který tě má rád.

Ty mě má rád?” To ví, e tě mám rád, Hanne.

Straně rád by býval řekl něco jiného, ne tak otřelého, ale otázka dítěte jej natolik překvapila, e se nezmohl na jinou odpověď.

xxxx

Kdy se Lichner vrátil z úřadovny mise, bylo v celém bytě ticho. Umyl se, zaukal na

kuchyňské dveře. Nikdo se neozval. Byt byl prázdný. Velká i malá Hanne někam odely.

Nechtěl zůstat sám. Vyel ven a bezcílně bloumal zmrtvělým městem. Na malém

náměstíčku u stanice podzemní dráhy, která dosud nejezdila, se konal pouliční trh.

Prodávalo a kupovalo se tam vechno a nic. Od jednorukého invalidy v pomačkané vojenské

čepici koupil docela zachovalou panenku.

Přiel do bytu a navečer. Doufal, e se Hanne Frommová s dcerou vrátily, ale nikoho

nenael. Poloil panenku na stůl v kuchyni a vydal se znovu do ulic. Zamířil k domu, kde

sídlila mise. Svítilo se tam. S důstojníkem ve slubě tu seděli jetě dalí dva osamělci. Hráli karty. Lichner se k nim přidal.

Domů se vrátil a před půlnocí. S Hanne Frommovou se potkal teprve za dva dny, kdy se

vrátil ze sluební cesty.

Tie mu odpověděla na pozdrav a řekla: Die kleine dankt fůr die Puppe … dankt seinem

Onkel … “

To je dobře, Hanne,” usmál se. Líbí se jí panenka?”

Přikývla. Odváil se navrhnout, aby spolu v sobotu zajeli za malou k babičce. Mohou jet

vozem.

Viděl, e hledá slova. Cítil, e ho nechce zklamat, ale e jí jeho návrh nepřiel vhod.

Musím si to rozmyslet. Prosím vás, pochopte mě. Má matka se dívá na vechno jinak, ne

já. Pro ni patříte k těm, kteří zabili mého mue. Ne, nikdy nebyla nacistkou, ale … pláče nad poraeným Německem. Neuvědomuje si, e my jsme začali válku, e my jsme první ničili a zabíjeli.”

Rozplakala se. Lichner se sám sobě divil, e si u dříve neuvědomil celou situaci. Tíhu,

kterou v sobě Hanne nosí. Pohladil ji po vlasech.

101

Mezi slzami se na něj vděčně usmála.

Kdy odcházel do svého pokoje, řekla: Děkuji vám. Za dneek i za zítřek.

Kdy Lichner pospíchal ráno do sluby, zastavila ho zdvořilá prosba: Promiňte, nemáte

oheň?”

Lichner hmátl pro zapalovač, aby neznámému zapálil. Zvedl ruku k obličeji a … poznal

Rungeho.

Dobrý den, pane doktore, samozřejmě jste uhodl. Čekám tu na vás.”

Lichner byl překvapen. Takové nenadálé setkání nepředpokládal. Runge byl oblečen v civilu, tváře měl pohublé, pravé oční víčko se občas chvělo lehkým tikem.

Dobrý den, pane plukovníku. Jistě víte, e jsem vás hledal,” odpověděl Lichner.

ádný plukovník. Uniformu jsem nechal v zajateckém táboře, kdy mne Američané

propoutěli.”

S vámi si taky pospíili. Já jsem uniformu svlékl, vy jste ji oblékl a dokonce s důstojnickou hodností. Gratuluji! Doufám, e přesto neodmítnete obyčejnému civilistovi pozvání na večeři.

Asi nebude na takové úrovni, jako kdy jsme se viděli naposled, ale přesto věřím, e pozvání přijmete. Mám pro vás zajímavé zprávy. Řekněme dnes v sedm večer. Vyzvednu vás tady, kde jsme se potkali. Budete v civilu. Kdybyste nepřiel sám, u se nikdy nesetkáme. A vy

nikdy nespatříte vai dceru.”

Lichner strnul. Runge pokývl rukou a spěně odcházel. Take moje dcera ije, vířilo

Lichnerovi hlavou. A současně ho pojala úzkost. Co za ni bude Runge poadovat? Za války

byla Rungeho rukojmím Dáa. A zemřela. Teď má být dalím rukojmím jeho dcera, kterou

ani nezná jménem. Do večera si bude moci vechno důkladně promyslet. Rozhodně nelze

Rungemu věřit. Runge by ho ovem sám nevyhledal, kdyby po něm něco nechtěl. Jak to, e

jej Američané pustili ze zajetí, vdy Runge stejně jako jeho otec patří na seznam válečných zločinců! V kadém případě je třeba okamitě informovat podplukovníka Vrába, i kdy

poradit si bude muset v nastalé situaci Lichner sám.

xxxx

Runge byl přesný. V sedm hodin zastavil u chodníku v polním otevřeném dípu, označeném

bílou hvězdou US Army.

102

Řídil sám. Kde vzal to auto, napadlo Lichnera. Zřejmě slouí Američanům. Ale teď není čas uvaovat. Nasedl. Runge projíděl se znalostí situace rozbitými ulicemi, zastavil poblí

Tempelhofu před osamělým domem. Vedl Lichnera ke dveřím. Odemkl je a opět za sebou

zamkl. Pohyboval se tu jako doma. Chodba byla pinavá, zdi oprýskané, bílý nápis vápnem

Luftschutzraum se ipkou ukazoval do sklepa, který jetě nedávno slouil jako protiletecký kryt. Sestoupili po schodech dolů, proli sklepem, osvětleným nouzovou árovkou. Octli se na konci sklepa před těkými eleznými vraty. Vyhlíela tajuplně. Runge se po Lichnerovi podíval, ale ten na sobě nedával nic znát. Kdosi o nich u musel vědět, protoe se vrata v polovině otevřela. Za nimi to vypadalo jinak. Čisté světlé stěny, svícny s planoucími svíčkami na stolcích, pokrytých pestrými ubrusy, na podlaze koberce. Jakýsi soukromý noční podnik jen pro zasvěcené. Bylo tu málo lidí. Obsluhovala mladá, půvabná a spoře oblečená

děvčata. Lichner si viml několika anglických, francouzských a amerických důstojníků. Jeden z nich se s Rungem přátelsky pozdravil.

Posadili se. Runge nabídl Lichnerovi z kulaté ozdobné plechovky anglickou cigaretu Navy

cut s kanárkově lutým tabákem.

Tak co říkáte, pane doktore? Jak vidíte, Berlín neumřel. ije! Runge se rozesmál krátkým suchým smíchem. Večeře byla připravena z amerických vojenských konzerv. K pití jim servírovali nefalované bavorské pivo, čepované ze sudu. Z tlampače, zavěeného u stropu

zaznívaly skladby ve stylu boogie-woogie, zpívané anglicky s americkou výslovností.

Tak tedy přejděme k věci, začal Runge. Proč jste mě hledal na Hohensteinu?”

Mám za povinnost pátrat po dětech, zavlečených z okupovaného Československa na území

bývalé německé říe a určených nacistickými úřady k násilnému poněmčení. Mezi těmito

dětmi je i moje dcera. Vy jste mi tenkrát v Praze slíbil, e podepíu-li vědeckou spolupráci s vaím institutem, zachráním tím svoji těhotnou enu. Svůj slib jste nedodrel. Manelka zemřela a dítě bylo odvezeno z Prahy k německé asimilaci. Co je s mojí dcerou, doktore

Runge?

Sorry, křivdíte mi, doktore Lichnere. Vae ena nezemřela následkem vězeňských útrap.

Prostě nepřeila komplikovaný porod, přestoe o ni bylo, na můj příkaz, ve vězeňské

nemocnici náleitě pečováno.

103

Mohu vás ujistit, e stejně náleité péči se těila a těí i vae dcera. Bude záleet jen a jen na vás, kdy se s ní setkáte, abyste ji mohl převzít z rukou německých pěstounů.”

Aha, opět se mám k něčemu zavázat? A opět se má nejblií člen mé rodiny stát rukojmím

a nástrojem vydírání a nátlaku na moji osobu? Jene já u nejsem vá vězeň. Nezapomněl

jste, pane doktore, e Hitlerova třetí říe byla definitivně poraena a neexistuje?”

Nebudu vám nic předstírat, doktore Lichnere. Třetí říe leí v troskách, Hitler je mrtev.

Rusové jsou v Berlíně a na Labi, avak boj o Německo a o Evropu půjde dál. Na mne si,

pevně doufám, nemůete stěovat. Pro vai enu jsem učinil ve, co bylo v mých silách,

rovně pro vae dítě. Nechci připomínat své zásluhy o vá ivot. Vrátil jste se sem. Dobrá, chci věřit, e jako repatriační důstojník. Budu upřímný. Potřebuju vás a vy potřebujete mne.”

Lichner si viml, e se Rungemu chvějí ruce.

Pane doktore, vyjadřujete se poněkud nejasně.”

Budu mluvit konkrétně. Jsem pověřen tlumočit vám osobní nabídku naeho éfa,

pokračovat ve vědeckém výzkumu, který byl přeruen. Ovem za zcela jiných podmínek, pro

vás, mohu-li to bez přehánění nazvat, přímo grandiózních. Nejmodernějí laboratoře, tým

vysoce kvalifikovaných spolupracovníků, platové podmínky si stanovíte sám … nu a bydlet budete ve vlastním bytě a s vlastní dcerou.”

Runge se na Lichnera usmál, jako kdy hráč vynese a poloí na stůl poslední nejsilnějí

trumf.

Lichner byl skutečně v prvním okamiku ohromen. Nikoli nabídkou, ale tím, co se za ní

skrývá. Kdo můe mít zájem na vývoji smrtelné bakteriologické zbraně teď, sotva skončila v Evropě válka? Uvědomil si, e má na dosah ruky anci. Získat informace z hlediska zpravodajského nesmírně cenné. Současně odmítal představu vrátit se do minulosti a

dokonce se podílet na znovuvzkříení zrůdných projektů Institutu fůr Sonderforschung.

Naplňoval ho zoufalý pocit touhy spatřit a obejmout vlastní dítě stejně jako nenávist vůči těm, kdo se netítí pouívat je k vydírání.

Vidím, e vás nae nabídka poněkud zmátla,” zachrčel pobaveně Runge. Chápu vás. Co kdybychom si dali nějaký drink, ne mi odpovíte?” A ani vyčkal Lichnerova souhlasu, objednal eptem cosi u jedné z čínic.

104

Přinesla obratem dvě těké sklenice s dvojitou dávkou nápoje, jeho chu připomínala

whisky. Kdy se napili, řekl klidně Lichner: Dejte mi důkaz, e moje dcera ije!

Dostanete ho, doktore. A co uděláte potom?” Musím si vechno rozváit. Dokud nebudu mít bezpečný důkaz, e je moje dcera naivu a e je to skutečně moje dcera, je vae nabídka pro mne naprosto bezvýznamná.” Runge se na něho zkoumavě podíval.

Nu dobrá. Proč ne. Přihlásím se vbrzku sám. Ale nepovaujte mne za naivního. Ani moje

éfy. Dojde-li z vaí strany k sebemenímu pokusu o indiskreci, opravdu neuvidíte nikdy víc ani mne, ani vlastní dceru.

Máme oči a ui vude, o tom buďte ujitěn.”

Nevím, o jaké indiskreci hovoříte. Já jsem se vás přece ani nezeptal, kdo j e t í m vaím éfem, jeho osobní nabídku jste mi tlumočil.”

To vás ovem mělo zajímat. Moná, e byste tak dlouho s odpovědí neváhal. Já vám to

tedy povím. Ná éf se jmenuje profesor Herbert Kirsten. Pokud vím, odcestoval na falený pas s vaím jménem v únoru 1939 z Prahy do Curychu.”

Coe?” vykřikl Lichner.

Přemýlejte o naí nabídce, čas spěchá,” poznamenal sue doktor Runge. A poádal čínici o účet.

Platil dolarovými bankovkami. V tomhle tajném baru se asi jinak platit nedalo. Kdy vyli k autu, přidal se k nim americký důstojník, který se s Rungem zdravil. Lichnerovi se zdálo, e Runge není příli naden. Ale opilý důstojník se nedal odbýt a cpal se do dípu. Kdy ho Runge zdvořile odmítl, vytáhl pistoli a vystřelil do vzduchu. Runge u nic nenamítal.

Důstojník odjel s nimi. V autě okamitě usnul a hlasitě chrápal. Zastavila je teprve vojenská kontrola. Lichner se legitimoval a rozhodl se vystoupit.

Runge se nabízel, e ho doveze a k jeho bytu, ale Lichner odmítl. Chtěl se projít. Hlavou mu vířilo tisíce mylenek. Vydal se pěky do Heinovy ulice. Přepadla ho neuvěřitelná ospalost. Cítil se slabý, nohy pod ním podklesávaly. Silou vůle se dovlékl domů, padl a

usnul. Kdy se probudil, měl v ústech sucho a bolela ho hlava. Chvíli trvalo, ne se probral k plnému vědomí. V té whisky muselo být něco přimícháno, napadlo jej. Kdyby se k nim nebyl přidal opilý americký důstojník, Lichner by asi v autě usnul a Runge si s ním mohl dělat co chtěl.

107

Ani by ho nenali.Hanne nebyla doma. Umyl se, oholil a el jako kadodenně na misi.

xxxx

Kdy se přítí den s Hanne setkal, usmívala se.

Přinesla na talíři čerstvé upečené koláče. Byly ze patné mouky, takřka bez omastku a

potřené nedobrou marmeládou, ale jedl s chutí. Zůstala sedět na idli v jeho pokoji.

Zítra přivezu malou Hanne. Na sobotu a neděli,” řekla náhle a zase se odmlčela.

To je dobře.” Nevěděl, co by dodal.

Kdybyste chtěl, sám jste ř í k a l …‘oslabovala předem svou nabídku, mohli bychom si vyjet někam za město.” Přijal rád.

Kdy poádal majora, zda by mu na neděli půjčil auto, souhlasil.

Nic proti tomu, nadporučíku. Ale pozor. Valenta mi říkal, e tvá domácí je pěkná ena. Já vím, jsi mladý a … No nic. Nebudu se ti do ničeho plést.”

V neděli ráno si vyjeli za Berlín ve třech. Malá Hanne nadené výskala. Utábořili se u lesíka, posvačili, opalovali se na sluníčku a Lichner si s holčičkou hrál jako kluk. Zadíval se do slunce a náhle mu v mozku vytanula vzpomínka na jinou neděli, před válkou! Na výlet s Dáou.

Ta vzpomínka mu pokazila bezstarostnou náladu. Po poledni se počasí zkazilo. Obloha se

zatáhla mraky, zvedl se vítr, začalo pret. Vrátili se domů.

Ráno ho v práci uvítal Valenta:

Kamaráde, ty to s těmi enskými začíná přehánět. To bych byl do tebe nikdy neřekl.”

Lichner jeho vtipu nerozuměl. Nechápavě pokrčil rameny.

Jen se nedělej! Copak je tohle?”

Valenta mával obálkou. Zřejmě dopis, co na tom?”

Oveme dopis! Ale od koho je ten dopis? Určitě od eny.”

Valenta přejíděl po obálce prsty, čichal k ní a předstíral, e do ní vidí.

Je černovlasá, modrooká a má vechno jak má být.”

Podával Lichnerovi obálku s jeho jménem.

108

Byla tady za tebou včera. Měl jsem slubu. Řekl jsem jí, e jsi mimo Berlín a vrátí se a v noci.

Lichner roztrhl obálku. Obsahovala kratičký vzkaz.

Budu čekat dnes v pět hodin odpoledne před vaím úřadem. Ch.

Charlotta, napadlo okamitě Lichnerovi. Valenta ho soustředěně pozoroval.

Tak co, měl jsem pravdu?” Měl,” usmál se rozpačitě Lichner.

Nechce, abych n a t o rande el za tebe? e bych tě omluvil jetě jednou?” chechtal se Valenta. Ne, děkuji ti. To by opravdu nelo.” Lichner poznal Charlottu u zdálky.

Měla na sobě lehkou květovanou halenku a úzkou sukni. Také ona pohubla, ale sluelo jí to.

Charlotto,” stiskl jí vzrueně obě ruce, je to moné, e tě vidím ivou a zdravou?”

Jsem ráda, e jsi to skutečně ty! Nedoufala jsem, e se jetě někdy uvidíme.”

Kráčeli rozbitými berlínskými ulicemi. Lichner vyprávěl Charlottě o sobě. O tom, e jeho ena je mrtvá, e porodila ve vězení holčičku, kterou marně hledá. Rozdal svým kolegům z repatriační komise v Berlíně i v ostatních městech, kde působili, desítky fotografií své eny, napsal jim, e by jí asi jeho dcerka mohla být podobná, uváděl vechny podrobnosti kolem předpokládaného věku dítěte a místa narození. Několikrát se vzruil, kdy dostal nadějnou zprávu, ale brzo jeho naděje pohasly. Nalezené dítě patřilo jiným rodičům.

Charlotta mu mlčky pohladila ruku.

Je mi tě líto. Kdy jsi byl u nás, sestra o mně pochopitelně věděla, ale nediv se, e mě zapřela. Ostatně jsem opravdu tenkrát nebyla doma. Vrátila jsem se a za tři týdny, od tety.

Ranila ji mrtvice. Nemohla se pohybovat. Poslouila jsem jí. Netrvalo to dlouho, zemřela.

Rodiče jsou také mrtvi … a … Promiň, ale já jsem dostala příznivějí zprávu ne ty. Můj manel nepadl. ije. Dostal se do sovětského zajetí. Pracuje ve Výboru pro svobodné Německo. Brzy se vrátí. C h c i … na něho čestně počkat. Má jenom mě. Rozumí mi?”

Rozuměl. Řekla to zřejmě také proto, aby snad nechápal její návtěvu jinak.

Jsem rád, Charlotto. Přeju ti, aby se manel vrátil co nejdříve.”

109

Teprve od Charlotty se dověděl, co se dělo té noci, kdy se rozběhl k bráně, zalitý potem a hrůzou z toho, co uviděl.

Kdy začaly padat bomby, Charlotta spala. Po vyhláení poplachu se oblékla a sela do

úkrytu. Doufala, e se tam setká s ním. Jenome on se nevracel. Bomby padaly stále hustěji a nacházely cíl. Přes vechny příkazy velení propukla panika. Někteří z vězňů zaútočili proti stráním jednotkám. I strání ve vlastním objektu, odděleném od věznice, přestali plnit povinnosti a snaili si zachránit vlastní kůi. Charlotta vyuila zmatku a unikla z krytu ven.

Objekty na mnoha místech hořely. Rozběhla se k laboratořím a uviděla ho právě v okamiku, kdy se rozběhl k bráně, zapotácel se a upadl. Na nádvoří stálo několik vozů. Řidiči je opustili.

V jednom z nich zůstaly v zapalování zasunuty klíče. Nastartovala, dojela k bráně a vtáhla ho do vozu. Z rány na hlavě se mu řinula krev. Vyjela. První kontrolou projela bez problémů, u druhé ji zastavila závora. Kdy velitel stráe viděl, e veze zraněného, propustil ji. Tak se jí podařilo dovézt Lichnera do polní nemocnice, vzdálené asi edesát kilometrů od objektu.

Bála se, e jí v autě zemře, ale podařilo se jí ho dovézt do nemocnice ivého. Dostal

transfuzi krve. Pravděpodobně ho zasáhla střepina granátu nebo nějaký úlomek zdiva.

Těký otřes mozku, natípnuté kosti, mírný hematom. Obávali se edemu. Nemohli určit, jak

dalece je zasaen mozek.

To vím, Charlotto …  přeruil její vypravování Lichner. Jak to, e to ví?”

Vyprávěl jí, e kdy se probral k vědomí, zaslechl rozhovor lékaře s nějakým

sturmbannfuhrerem.

Měli jsme těstí. Sturmbannfúhrer po tobě pátral vude. Mezi mrtvolami tě nenali. Uvěřil mi nakonec, e jsem konala svou povinnost! Dokonce mi poděkoval, protoe měl rozkaz najít tě za kadou cenu. A pokud mono ivého.

Odvezl mě s sebou, ale zpátky u jsme se natěstí nedostali. Celý objekt byl v okruhu

několika kilometrů obklopen jednotkami eses. Lidé se snaili proniknout z objektu ven, ale sotva se dostali na dostřel, byli bez milosti pobiti. Bez rozdílu, zda lo o vězně, vědce nebo německé vojáky. Stalo se toti něco hrozného. Bomby zasáhly skladitě, ve kterém byly uloeny nádoby s plyny. V nekodném plynu byly rozptýleny smrtící viry. Inkubační doba

byla hrozně krátká. Příznaky onemocnění se začaly objevovat u druhý den po náletu. Proto ta opatření.

110

A potom to začalo. Musela jsem se na to dívat. Jen díky tomu, e jsem odjela s tebou,

zachránila jsem si ivot. Jinak u bych se z objektu nedostala.

Ze vech stran postupovali k táboru mui, oblečení v neprodyných oblecích a v maskách.

Měli plamenomety a samopaly. Nikdo nesměl zůstat naivu. Kdy dokončili tu stralivou

práci a vraceli se, zahájily jiné jednotky palbu z kulometů i do nich.

Hned potom začaly pracovat enijní stroje. Rovnaly vechno se zemí. Znovu pouili benzín, vechno co mohlo hořet, shořelo. Kdy oheň dohasl, vyjely znovu buldozery. Zůstala tam jen rovina. Nákladní vozy na ni naváely prs. Pamatovali na vechno. Zaseli tam i trávu.

Podařilo se mi utéci. Sestra mě ukryla. Charlotta se odmlčela. Vypravování ji vyčerpalo.

Dodnes mi není jasné, od koho dostali spojenci zprávu o umístění objektu, o tom, co se v něm děje. Charlotta sklopila hlavu. Byla to moje povinnost. Splnila jsem ji, ale za jakou cenu. Do smrti nezapomenu na to, co jsem viděla.”

Kdybys to neudělala, asi by dále neváhali. Pouili by viry bez ohledu na to, co se stane.

Mohlo dojít k obrovské katastrofě.” Charlotta se na něho podívala.

Děkuji ti, Eduarde. Ale u o tom nechci mluvit.”

Charlotto! Mladý Runge ije!” Coe? Jak to ví?” Setkal jsem se s ním.”

Lichner jí řekl ve, co se odehrálo v bývalém protileteckém krytu u Tempelhofu,

přeměněném na tajný bar. Dlouho mlčela. Dívala se mu do očí. Tak proto ses vrátil?”

Také proto, Charlotto. Jene, rozuměj! Netuil jsem, e Rungeho potkám. Nedoufal jsem, e tě najdu. Neznal jsem nic z toho, co jsi mi řekla.”

Pokývala hlavou.

Tolik jsem se těil, kdy jsem nechával u tvé sestry v Neukirche vzkaz. Těil na to, a se shledáme. A teď mám obavu, e nae setkání třeba někdo pozoroval. Nemohl jsem ti nikam dát zprávu, abychom se seli jinde ne před naí misí. Mám obavu, e mě lidé od Rungeho

sledují, třeba tě i někdo z nich zná. Rungeho můe napadnout, e jsem se ti svěřoval a

nedodrel jeho podmínku mlčení.

111

Charlotto, pochop mě, mám dítě, které dosud neznám ani jménem, ani jak vypadá. Co kdy

Runge splní svoji pohrůku a u se neukáe?”

Eduarde, ukáe se, protoe tě potřebuje. Ovem za této situace přece nemůe proti

Rungemu a jeho novým společníkům stát osamocen!” Co tedy mám dělat?”

Počkat do zítřka na doktorku Charlottu Scarovou, která se mezitím poradí s dobrými přáteli, kteří mají o věcech lepí přehled. A zítra ve čtyři hodiny odpoledne, pokud mono přesně, přijít do bytu mých známých, u kterých jsem se ubytovala. Adresu jsem ti napsala na tenhle papírek, neztra jej!”

A co kdy se mezitím objeví Runge nebo po někom vzkáe, abych okamitě přiel tam a

tam, e mi přivedl ukázat dceru?”

Musí si najít nějakou výmluvu, pokud ovem má jetě zájem o schůzku se mnou.”

A kdyby se tobě nepodařilo přijít?” Ozvu se ti, jako jsem se ozvala teď.

Podala mu pevnou, teplou dlaň, kterou Lichner dlouho tiskl.

V dlani byl malý sloený papírek.

Kdy se vrátil domů, Hanne ho čekala v bytě s večeří. Připravila ji z konzervy. K hovězímu, které konzervováním takřka ztratilo konzistenci a do jisté míry i chu, připravila domácí nudle a těila se, e Lichnera překvapí.

Necítil se dobře. Kdy ho zvala ke stolu, málem odmítl. Pak viděl její tvář, omluvil se, e je unaven, aby mu prominula a pozvání přijal. Rychle se opláchl a zasedl k prostřenému stolu.

Jedli, ale Hannina dobrá nálada byla pryč. Uvědomoval si, e to zavinil a dostal na sebe

zlost.

Hanne sklízela se stolu. Pomohl jí s nádobím, ale pokusy o konverzaci se mu nedařily.

Odpovídala jednoslabičně, a Lichner pochopil, e je zklamaná a moná také uraená.

Popřál jí dobrou noc. Odpověděla jen pokývnutím hlavy. Odeel do svého pokoje, aby

připravil k bleskovému odeslání ifrovanou zprávu pro podplukovníka Vrába. Zapálil si

cigaretu. Slyel, jak Hanne přechází po kuchyni. Potom cvakl vypínač a nastalo ticho.

Řadil si v duchu vechno, co se dnes od Charlotty dověděl. Vracel se v mylenkách ke

včerejku. Stále nemohl věřit, e by profesor Kirsten mohl mít něco společného s Rungem.

112

Charlottino varování v něm zdůraznilo pocit nebezpečí. Ano, nemůe stát proti Rungemu

osamocen. Charlotta má pravdu. Ale na pracovníky mise se obracet nesmí, tak zní příkaz

podplukovníka Vrába.

Nic jiného mu nezbývá, ne počkat, s čím přijde zítra Charlotta a pak se rozhodnout. Znovu u poněkolikáté, pročítal adresu, kterou mu Charlotta dala při rozloučení.

Ráno časně vstal, chtěl odejít dříve, ne se Hanne probudí. Rozmrzelost ze včerejího

večera v něm vzrůstala. Vstrčil do aktovky dvě masové konzervy, sklenici demu a sáček

suenek. Charlotta to jistě ráda přijme, určitě ani ona nemá jídla nazbyt.

Ulice města, ve kterých se přes den střídaly tisíce zajatců i starých obyvatel na odklizení trosek, zůstávaly jetě tiché. Ráno bylo svěí, foukal lehounký vánek, obloha slibovala hezký den.

Lichner vybavil na misi zásilku kurýrní poty, v ní byla i zaifrovaná zpráva pro

podplukovníka Vrába. Čas mu ubíhal velmi pomalu, nemohl se dočkat odpoledne..Stále se

obával, e se nějak přihlásí Runge a překazí mu schůzku s Charlottou. Studoval starý plán Berlína, ale ten je nespolehlivý v rozbitém městě. Uvaoval, má-li jet do Mowegasse vozem nebo jít pěky. Nakonec se rozhodl, e jistějí bude vůz, aspoň do blízkosti. Dál půjde pěky.

I kdy měl propustku, vydanou spojeneckým vojenským velitelstvím, musel časově

kalkulovat s četnými kontrolami. Proto si vyádal u dozorčího vůz s řidičem raději na půl třetí.

Těsně před smluvenou hodinou veel do vilové ulice Mowegasse ve čtvrti parků a jezer,

poměrně málo pokozeného válkou. Zastavil se u jedné z přízemních vilek. Na dvířkách v

zahradním plotu přečetl číslo 198 a pod ním na tabulce jméno, udané v adrese. Karl Richter.

Dvířka byla pootevřena. Rychle vstoupil, proel upravenou cestičkou kolem záhonů a vzal za kliku domovních dveří. Ani tady nebylo zamčeno. Vkročil do předsíně a zůstal stát. Čekal, e se objeví někdo z obyvatel vilky. Ale v celém domě vládlo ticho. Charlotte! zvolal polohlasně. ádná odpověď. Zmocnil se jej neklid. Popoel k dalím dveřím, za nimi tuil obytnou místnost. Zaklepal. Charlotte!” zvolal dosti hlasitě. Pak se rozhodl vstoupit do místnosti.

113

Vtom ucítil prudkou bolest v týlu. Chtěl se obrátit, ale místo toho se sesul do kolen. Přestal vnímat, co se s ním děje. Před očima se mu roztančila tmavěrudá kola.

xxxx

Zasykl bolestí. Hned potom ucítil, jak mu někdo pod hlavu zasunul chladivou poduku. Bylo to příjemné. Otevřel oči. Nad sebou uviděl neznámý muský obličej.

Na, endlich, uslyel cizí hlas. Jen s největí námahou mohl reagovat. Kde to jsem? Co se stalo?” Vtom mu to dolo! Vlezl do nějaké pasti jako pitomá my. Ale kde je Charlotta. Patří snad k Rungemu? Ne, to je přece nesmysl! Klid, mein lieber, vechno bude v pořádku.”

Neznámý mu podal sklenku vody. Napil se a udělalo se mu lépe. Pozvolna se zorientoval.

Leel v malém pokojíku, kam dopadalo denní světlo jen úzkým světlíkem ve stropu. Spatřil

umyvadlo, stůl, skříň a holé bílé stěny. A robustní postavu ve světlé kazajce.

U je vám lépe?” slyel jako z povzdálí. Neznatelně přikývl. V týlu ho zabolelo. Opatrně si jej ohmatal. Málem jste mě zabili!” Ale kdepak, pane doktore, to bych jim nedovolil.”

Naráz zvedl hlavu. Tenhle hlas dobře znal. Ve dveřích pokojíku stál Runge.

How d o y o u do?” Runge se spokojeně uchechtl. Obávám se, e nepříli dobře. Ale máte u sebe Willyho. Ten vás o  e t ř í … I am … sorry, ale musel jsem to udělat. V zájmu svého bezpečí. Edy, vy jste příli nespolehlivý kolega. Díky … many thanks … Podařil se nám dobrý lov. To by mě nenapadlo ani ve snu! Willy, nech nás teď o samotě!”

Robustní chlap posluně sklopil hlavu a odeel. Runge začal mluvit znovu, trhaně, chvílemi jako kdyby hleďal slova, pomáhal si angličtinou.A nyní k věci. Vá ivot je absolutně v mých rukách. Zachráníte si jej, pokud budete rozumný.“Opět se začal nepřirozeně smát. Smích přeel v kael. Dlouho trvalo, ne se Runge uklidnil.Já svou nabídku splním. Dostanete, co jsem slíbil. Laboratoř, pokusná zvířata, vechno, co budete potřebovat.

114

Viry, které objevil můj nebotík otec. Zatraceně nebezpečné viry! Usmrcují velmi rychle … A já potřebuju protilátku. Lék. Vy jste ho v naem institutu objevil. Teď ho musíte znovu připravit. Jinak … umřete.”

Kadence Rungeho řeči se zrychlovala. Chrlil ze sebe slova a věty, obsahující samé

výhrůky. Dívali se na sebe mlčky. Přestával Rungemu rozumět. Hovořil téměř

nesrozumitelnou směsicí němčiny a angličtiny. Zadrhával se, k o k t a l … A náhle umlkl. V

pokojíku nastalo ticho.

Lichner úporně a horečně přemýlel. Situace se změnila. Ten lék chce Runge pro sebe.

Zřejmě se nakazil některým ze zeslabených virů. Ano, mohlo se to stát. Teď u mu asi jde

jen o záchranu vlastního ivota.

V tom je Lichnerova jediná naděje. Musí předstírat, e přistoupil na Rungeho poadavky.

Zorientovat se, kde vůbec je, co se stalo s Charlottou, co je s jeho dcerou. Rungeho

proplétání angličtiny s němčinou není pouhou konjunkturální záleitostí, jak se zprvu

domníval. Runge se dostal do stadia, kdy zapomíná některá slova ve své mateřtině. Virus

postihl centrum paměti a zřejmě i řeči. Začíná zadrhávat, koktá … jakmile se rozčilí, hovoří stále rychleji a rychleji.

Uvědomuje si to. Má strach, aby se nestal obětí vlastních zločinů. Nechce zeílet, nechce umřít. Dokud bude věřit, e má naději na záchranu, nechá Lichnera ít.

Jene co můe provést v náhlém záchvatu vzteku, v afektu, které se mohou projevovat stále častěji a silněji? Musí Rungeho přesvědčit, aby začal uívat nějaká sedativa. Kdy

poslechne, na nějaký čas se mu udělá lip. A tím spí mu bude důvěřovat. A pak můe

Rungeho znekodnit.

Tak co? Dal jsem vám dost času na přemýlení? Přijímáte můj návrh? Řekněte, řekněte,

raději řekněte ano, mám prostředky, jak vás donutit!” vykřikl Runge.

Občas některá slova opakoval. Lichner ho nechal domluvit.

Pochopil jsem a nemám na vybranou. Pokusím se udělat, co bude v mých silách. Ale

otevřené přiznávám, e to, co po mně chcete, není snadné. Ale je v mém zájmu to dokázat.”

Runge se křečovitě usmál.

To je dobře. Zítra vás odvedu … do laboratoří. Najdete tam vechno, co po .. potřebujete. A kdy ne, stačí říci. Vechno zajistím. Ale pospěte si, pospěte s i … nebo … “

115

Runge zdvihl ruku jako k pohrůce a couval pozpátku ke dveřím. Za chvíli Lichner uslyel, jak zasouvá závoru na druhé straně dveří.

xxxx

Ráno přinesl robustní oetřovatel Willy do Lichnerova pokojíku servírovací tác s bohatou

snídaní. Posadil se v rohu a čekal, a Lichner dojí. e není pouze oetřovatelem, ale

i strácem, zjistil Lichner snadno, pod rozevřenou světlou Willyho kazajkou se objevil opasek a na něm černé pouzdro, v jakých nosívali esesáci v objektu tajného institutu těké pistole parabely.

Kdy Lichner posnídal, odvedl ho Willy do vedlejí místnosti, zařízené jako koupelna. Byly tam připraveny toaletní potřeby, osuky a holicí strojek s pevně vsazenou čepelkou. Stejně jako kdysi na Lichnerově ubytovně. Willy bezostyné dohlíel na vechny Lichnerovy hygienické úkony. Z věáku mu nakonec podal bílý pracovní oblek.

Pak jej vedl dlouhou chodbou, na jejím konci bylo schoditě, po něm sestoupili do přízemí.

Tam jim vstoupil v ústrety Runge. Vypadal na rozdíl od minulého dne daleko klidněji. Vzal Lichnera za rameno a otevřel iroké, masívní dveře. Vstoupili do laboratoře, ozářené árovkami s denním světlem. Runge nepřeháněl, ve tu bylo dokonale zařízeno.

,,Edy, začal Runge důvěrně přátelským tónem, tahle laboratoř patřila mému otci, který

bohuel u neije. Avak zůstaly po něm vechny pracovní záznamy. Budou vám k dispozici.

Chápete, co vám s v ě ř u j i …výsledek díla profesora Rungeho! Mohl jsem jej nabídnout novým  é f ů m … zahrnuli by mě přízní, uznáním ..

Runge opět začínal zadrhávat.

Lichner vyuil této chvíle a s předstíranou devótností ujistil svého věznitele, e si váí jeho důvěry.

Runge nepostřehl Lichnerovu přetvářku, ztěkle pokýval hlavou a pokračoval v trhavém

monologu: Čtu ve vaich očích otazníky, doktore Lichnere. Ano, jste na zámku

Hohensteinu. U po třetí, pokud se nemýlím. Ná výzkumný instit u t … Američani

vygumovali… total ausgebombt… a teď chtějí vyhrabat z rozvalin a popele výsledky n a  í …

naí vědecké činnosti.

116

Tady je vechno, co z nich zůstalo,” rozmáchl se rukou po laboratoři. Ale já jim to nepodám jenom tak na s t ř i … stříbrné míse a s poklonou. Nabídnu jim … zbraň a jak se s l u  í …

současně i protizbraň. Nebude to zadarmo. Ani pro vás to nebude zadarmo, Lichnere. Vy

dostanete ivot, svoji dceru, sednete s ní v Southamptonu na zaoceánskou Liberty, kabina

první třídy, dostanete anci, pokračovat u profesora Kirstena … nedělejte si ádné iluze, Lichnere, u loni po invazi ho koupil Donald Lewis Putt a odvezl ze výcarska do Států ..

Kdo je Donald Lewis Putt?” odváil se dát otázku Lichner.

Dvouhvězdičkový americký generál. To vám asi nic neříká. Je éfem komanda

Pipperclipp”. Lovci vědeckých mozků. Smejčí po Evropě, po naem Německu, odlifrovali u za oceán von Brauna, profesora Obertha, odlifrují i doktora Rungeh o … ale ten nebude zadarmo. Herrgott, dejte se do práce, Lichnere, není čas na dlouhé ř e č i . .

Runge se chytil za prsa a prudce se rozkalal. Stráce Willy k němu přiskočil, ale Runge jej odstrčil.

Obrátil se na Lichnera:

Na stole najdete otcovy záznamy. Pozor! Leí tam i … kovové pouzdro. Má dvojité stěny.

Uvnitř je zatavená skleněná baňka a v ní uchovávám viry. Kdybyste je zničil, zabiju vás!”

Musím se přesvědčit, zda jsou viry ivé,” odvětil klidně Lichner. Jediné tak se mohu pokusit je kultivovat, určitě budou oslabené. Teprve potom se mohu pokusit injikovat je zvířatům a hledat protilátku .. Tak proboha začněte!”

Lichner si navlékl gumové rukavice, vzal kovové pouzdro a vtom si vzpomněl:

Potřebuji kuřecí zárodky, abych mohl začít s kultivací!”

Chvíli bylo ticho. Pak Runge řekl: Zítra je budete mít.”

Odeel bez pozdravu, u vchodu laboratoře se usadil stráce Willy. Lichner otevřel záznamy profesora Rungeho. Horečně obracel stránky, a doel k pasái se iframi E 225, 226, 227.

Runge nazval E 225 Encefalitis Runge.

Lichner se nemýlil ve svých poznatcích. Tento virus zabíjel naprosto spolehlivě. Inkubační doba byla velmi krátká. První příznaky se objevovaly ji po dvou a pěti hodinách, k úmrtí docházelo u zvířat po jednom a třech dnech.

117

S napětím četl záznamy o pokusech s výrobou vakciny. Byly pečlivě číslovány, uváděla se i podpůrná terapie. Avak nikde nebyl zaznamenán sebemení úspěch. Vechny pokusy končily úmrtím zvířete.

A pak objevil zápis, v něm nebyly uváděny objekty pokusu. Jen čísla a značky. Pokusnými

objekty byli lidé! Umírali stejně rychle a za podobných příznaků jako zvířata.

V deníku vak nebyla ani zmínka o tom, jak Runge tento virus objevil.

U viru 226 byla úmrtnost asi padesátiprocentní. Inkubační doba se pohybovala mezi esti

týdny a pěti měsíci.

Profesor Runge uváděl velmi podrobně příznaky onemocnění, zejména v postakutním

stádiu. A mezi nimi i afázii, částečnou nebo úplnou ztrátu schopnosti dorozumívání. A opět značky a čísla. Bylo to jasné. Ztráta paměti se na zvířatech nedala zkoumat tak precizně jako na lidech. Předevím pokud lo o čtení (alexii), psaní (agrafii) a samozřejmě řeč (afázii).

S důkladností popsal i dalí příznaky poruch jednání, ztráty hudebních a početních

schopností. Profesor Runge psal i o poruchách senzorických, o naruení sluchu a zraku i o motorických defektech.

Lichner se dočetl, e v budoucnosti by bylo moné prostřednictvím specifikovaného viru

působit pouze na určitá mozková centra a docílit tak přizpůsobivost objektů k plnění určitých příkazů s naprostou posluností a spolehlivostí.

Skutečně, u Rungeho mladího se projevují některé z popisovaných příznaků, předevím

postupná ztráta schopnosti hovořit.

Profesor zaznamenával, e při podávání sedativ se příznaky nemoci tlumí a zpomalují. Ale

ani u viru E 226 nenael Lichner popis úspěné terapie. A tímto virem byl zřejmě postien profesorův syn.

O viru, který kdysi Lichner identifikoval pod ifrou E 227, nenael v deníku ani řádku. Několik stránek bylo vytreno.

Na poslední stránce nael krátkou poznámku, datovanou 4. dubna 1945 a psanou

roztřeseným písmem:

U dále nemohu ..

Patrně den profesorovy smrti.

Runge svůj slib splnil. Druhý den ráno byly v laboratoři čerstvé kuřecí zárodky. Lichner

opatrně odstranil uzávěr kovového pouzdra. Pilníkem nařízl hrdlo zatavené skleněné baňky.

118

A potom začala zdlouhavá práce, aby si mohl ověřit, zda zůstaly viry dosud ivé.

Třetí den nabyl jistoty a oznámil to Rungemu. Ten propadl neuvěřitelnému vzruení. Dostal se do jakési euforie. A Lichner jí vyuil.

Pane plukovníku,” oslovil Rungeho jeho hodností z času Wehrmachtu, svůj slib splním.

Splňte jako německý důstojník i vy své slovo. Kde je moje dcera? Kde jsou důkazy její

totonosti?” A kde je vae vakcina, Lichnere?” Dostanete ji během čtyřiadvaceti hodin. Ale neodpovídejte mi otázkou, pane plukovníku.” Runge chvíli uvaoval, pak jakoby mimochodem prohodil: Křestní list vaí dcery byste marně hledal, zničil jsem jej. Ale stálo v něm, e jí bylo dáno na matčino přání jméno Dagmar a příjmení Lichnerová. Zvlátní znamení při porodu, mateřské znaménko pod levým prsem dítěte. To vám zatím musí stačit.

Dítě ije, v Německu, o tom vás ujiuji.” Lichner mlčel. Tuil, e naděje na setkání s dcerou je minimální. Věřit tomuhle válečnému zločinci, který se třese o vlastní ivot? Pane plukovníku, co se stalo s doktorkou Scarovou?” Přivedl jste nám ji do rukou, Lichnere. Měli jsme vás na muce. A od chvíle, kdy za vámi přila k vaemu úřadu v Berlíně, jsme ji sledovali. A do té roztomilé vilky v Mowestrasse. Jako Němka zradila. A jako se zrádkyní jsme s ní bez sentimentality naloili. A stejně tak dopadnete i vy, pokusíte-li se mě oklamat.”

V té chvíli byl Lichner rozhodnut. Smrt za smrt.

xxxx

Na přítí den připravil Rungemu misku s kulturou viru E 225. Označil ji velkými písmeny, i kdy uvnitř byla jen naprosto nekodná látka. Pečlivě označil ampuli s vakcinou, aby se Runge mohl informovat na první pohled. Ani ta ovem neměla smysl. A konečně připravil

injekční stříkačky. Jedna z nich byla naplněna destilovanou vodou a v druhé byl fenol. Po poloviční dávce této injekce musel člověk zemřít v několika minutách.

Runge přiel v deset hodin ráno, tak jak se dohodli. Za ním vstoupil Willy.

119

Moje práce skončila,” řekl Lichner bez jakéhokoli úvodu. Pokusy na zvířatech prokázaly, e vakcina má výborné účinky. Devadesát devět procent očkovaných zvířat se uzdravilo. Tady je!” Ukázal Rungemu malinkou ampuli s údajnou vakcinou.

A tady mám připravenou injekční stříkačku.” Vzal misku s nápisem E 225.

Toto je vykultivovaný a zesílený virus. Působí jednoznačně.”

Lichner vykročil směrem k Rungemu. Podával mu misku s virem i vakcinu. Rungemu se ruce

třásly. Lichner mu podal nejprve vakcinu. Runge si ji pozorně prohlédl.

A pak přikázal Lichnerovi: Injekci s vakcinou dáte nejdříve Willymu. Stačí jeden kubický centimetr. Potom sobě, také jeden centimetr. Pro jistotu,” usmál se Runge a posadil se na pracovní stůl jako divák.

Lichner si vyhrnul rukáv a toté učinil nepříli ochotně stráce Willy.

Pak vzal do ruky injekční stříkačku, naplněnou fenolem. Vpravil celou dávku do íly v

obnaené Willyho pai. Teď lo o minuty. Willyho obličej začínal blednout, Lichner jej vzal za zápěstí, jako by mu chtěl sledovat tep. Cítil, e ruka začíná ochabovat. Pak prudkým pohybem vytrhl z Willyho otevřeného pouzdra parabelu, odjistil ji a vypálil do překvapeného Rungeho celý zásobník.

xxxx

Léto končilo. V přítích dnech měl odjet do Československa vlak s vězni z koncentračních

táborů, kteří se ji pozdravili natolik, e mohli snést převoz. V jednom vagónu měl odjet i nadporučík Lisý.

Večer před odjezdem Hanne Frommová připravila večeři na rozloučenou. A malá Hanne za

ním přila s návrhem, aby ji strýček vykoupal.

Lichner přijal návrh rád. Nevěděl sice, jak se koupají malé děti, ale doufal e to zvládne.

Velká Hanne mu připravila vaničku, ohřála vodu a Lichner svlékl malou do naha. Posadila se do vody s rozkoí. Lichner namočil a namydlil ínku a v tom jakoby se mu srdce zastavilo.

120

Na prsou, pod levou bradavkou měla Hanne mateřské znaménko. Bylo maličké, ale

Lichnerovi se zdálo, e je navlas podobné tomu, které měla jeho ena. Vykoupal dítě jako ve snu. Osuil ji a pomohl obléci pyamo.

Doel za její matkou do kuchyně. Usmála se na něho. Hanne, odpověz mi. Malá Hanne je

tvoje vlastní dítě? Úsměv jí zmrzl na rtech. Proč se ptá?” Odpověz mi, je to tvé vlastní dítě? Mlčela, sklopila hlavu. Vzdychla. Ne, malá Hanne není moje vlastní. Dali mi j i …

poádala jsem o adopci tenkrát, kdy jsem dostala zprávu, e můj mu padl. Nechtěla jsem

nic zlého … Starala jsem se o ni jako o vlastní.” Zná její národnost? Ví něco bliího? Jak se opravdu jmenuje?” Lichner ze sebe chrlil otázky. Křičel. Nevím nic, nevím jak se dřív jmenovala, odkud přila … prostě nic, vůbec nic.” Lichner těce dopadl na idli. Věděl, e Hanne nele. Kdy mi ji dali, byly jí sotva dva měsíce. Zapsali ji do matriky jako mou vlastní dceru. Neřekli mi ani datum narození. V jejím rodném listu je uveden den, kdy jsem ji dostala do opatrování.” Naděje, která v Lichnerovi vylehla jako plamen, opět pohasla. Lichner si uvědomil, e nikdy nezjistí, zda nael své vlastní dítě anebo je to sebenepravděpodobnějí náhoda. Hanne ho pohladila po tváři.

Copak je to tak důleité? copak záleí na tom, čí je to dítě, kdy oba víme, e … “

Hanne se odmlčela. Je to dítě, a má mě, má nás rádo.” Lichner věděl, e Hanne má pravdu.

Malá Hanne má hodnou mámu. Hanne!” Pohlédla na něho s úzkostí. Udělám vechno pro

to, aby Hanne nala i tátu. Rozumí mi?” Neřekla nic, ale Lichner naprosto jistě věděl, e rozuměla.

Konec