Tajemství houslového klíče - Jiří Marold

1

Gelati!

Zmrzlinář s bednou přes rameno překračoval připečené naháče. Jeho sandály jim přihrávaly do očí gejzíry písku.

Písek byl jako najemno umletá mouka a větřík od hor mu činil neustálá vyzvání k tanci i bez zmrzlináře.

Viktor Lázinka se pracně narovnal na ucházející matraci a zaátral po drobných. Dneska si dá čokoládovou.

Grazie, poděkoval zmrzlinář a oblail reportéra praského týdeníku Výhled kornoutem v oplatkovém zábalu

Lázinka se svalil zpátky na matraci a systematicky pokračoval, v hypnotizování slunečního kotouče, který stál na nejvyím schodu své kadodenní pochůzky a pálil jako kovářská výheň.

Koule zavěená v prostoru.

Viktor Lázinka přivřel oči. Takové slunce viděl nedávno; bylo studené a kovové, povrchovou teplotu nemělo est tisíc stupňů (tak se to praví ve kolních učebnicích), ale příhřívaly ho divadelní reflektory.

Jo, Ludvík Taner, kde je ho konec… Někde v jiních Čechách courá po lesích a uívá divadelních prázdnin.

Hamlet… Ludvík v roli titulní. Reisér Dolínek vymyslel pro ducha Hamletova otce neobvyklý fígl: kovový hnoucí kotouč, zavěený na hradbách Elsinoru. Kotouč, který mluvil. Synu, dej si pozor, bude hodně mrtvol. Já byl tou první…

Viktor dolovil zbytky zmrzliny a usoudil, e je čas k obědu.

Moře bylo nazelenalé a vlnky randily bůhvíkde daleko, Klid. Ticho.

Jen megafon parníčku, který tady kadý den zakotvil a lákal turisty na odpolední projíďku, hulákal v několika řečech:

Luxusní loď DELFINO VERDE zve na nezapomenutelnou projíďku .. ryby … nejlepí víno … cena … Za ty prachy by museli podávat lanýe a naráet plzeň, propočetl si Lázinka a vstal.

Zase budou pagety. Nebo nějaké křupavé grundle s chlebem. Aqua minerále. Nejdraí nápoj celé Itálie.

Za jednu flaku se platí jako za litr kvalitního stolního vína.

5

A zmizela.

Tak podívejte se, vzdechl major. Vy jste vyřizo

5

Nakřáplý hlas otylé matróny vyřvával na vedlejím lehátku celému okolí prezenční listinu zaběhnutých ratolestí.

Si, mamma, řvaly děti a klopotně se dávaly do kopy. Tatínek nebyl. Hledal někde opodál sedmé dítě. Lázinka proel kolem řičícího populačního výbuchu a zamířil k hotelu.

Práce na tři minuty. Přejít ulici, rovnoběku s pláí, co se táhne od starého Perrini a někam k Andoně, dát pozor na ílené automobilisty a motorkáře, kdekdo je tu Brambilla a nejmíň Agostini, ponořit se mezi baráky, z nich kadý je hotelem nebo penziónem, restaurací nebo krámem.

Tak. A jsme tady.

Lázinka vytřepal z plavek před vchodem zbytky písečných erupcí a vyběhl nahoru do pokoje.

Z balkónu zkontroloval, jestli na dvoře jetě stojí Venouek. Venouek tam stál a opaloval se, podle vzoru svého pána.

Stejně jsi potřeboval nový lak, utěil ho na dálku reportér a pak nechal upečeného trabanta svému osudu. Dole bouchli do gongu.

Oběd.

Koili, kalhoty. Oprava uloení sporých vlasů. Umýt ruce. A dolů.

Come stai? Jak se máte?

Viktor nasadil konverzační úsměv. S majitelem hotýlku je třeba vycházet dobře. Kvůli pořádku, obsluze, jídlu, účtu a taky kvůli něčemu jinému. Ale to signor Bartolomeo Piola nemusí vědět; po posledním důvodu je mu houby s octem.

Bene, signore!

Lázinka má pokoj čtrnáctku, taky stůl se stejným číslem. Je sám. Také přicestoval sám. Jinak je sestava hotelu LUCIA kompletní. Nikdo nechybí.

Taky je září. Sezóna končí.

Buon giorno, usměje se Lázinka na vechny strany.

Buon giorno, signore.

Prohlíejí si ho jako zvlátní exemplář v zoologické zahradě. A to je tady u čtvrtý den a pokadé Je to stejné.

Exotický host.

6

Z Československa.

Jednička Je Cristina. Má tohle číslo na stole a Je to opravdu tak. Cristina je prostě Jednička se vím vudy. Vlasy má tak černé, e jsou a fialové. Oči jí Jdou k hnědé pleti. Samozřejmě, zas má na sobě tričko, za ně módní návrhář asi dostal zvlátní prémii za úsporu materiálu.

Nohy, e by mohla přes Taxisův příkop baletit a vůbec ne skákat.

Má jednu vadu. Mluví tie, chraplavě, má astma a tatíček z Milána ji poslal dýchat jód. Prostě Perrini Je pro Cristinu generální opravnou hlasivek.

Buon giomo, pitla.

Lázinka vrhl po duné krasavici světácký úsměv.

estka. Manelé Craftovi. S těmi se dá rozmlouvat natěstí anglicky. Italtina je pro Viktora toté jako byla zpočátku pro profesora Hrozného sple chetitského písma. Hrozný se to ale naučil. Lázinka tuhle anci nemá. Zná pár vět a tu hlavní: Quanto costa? Kolik to stojí? A odpověď: Troppo caro. Moc drahé. Tohle umí perfektně.

Plukovník John Patrick Craft. Vypadl ze Shawa. Nebo snad u z Dickense. Chybí mu kostkovaný pléd a síka na motýly. V zimě se snad plédem pochlubí, co by s ním dělal tady a teď? Motýly nechytá. Zato kadému vypravuje, e bojoval proti Rommelovi u El Alamelnu a byl plukovním přeborníkem ve střelbě z pistole. Zajímavý pán, tenhle syn Albionu, plukovník Jejího Veličenstva. Má ke dvěma metrům, ale kdy se váí, musí snad do lékárny. Na větru by jistě uletěl. Zato panička. Lorňon, sto kilo, pletení, Agathu Christie v ruce. Slunce, plá, voda? Brr. Jedině zahrádka před hotelem, houpačka, martini, whisky. Long John. A soda.

Hallo, křikne Craft na Viktora přes tří stoly, pusu má plnou nedovařeného potrubí. Takhle se snad ctihodný gentleman nechová, myslí si Viktor. Chtěl bych vidět jeho londýnský klub. To musí být asi třetí, čtvrtá třída.

Hrajete brid? křičí Craft, kdy polkne.

Ano, reportér týdeníku Výhled hraje. A proč by při partičce nevyuil příleitosti popovídat si s hrdinou poutních bojů? Třeba se to bude hodit. Nebo jeho střelecké záitky. To by čtenáře zajímalo. Nejvíc ale mne, myslí si Lázinka.

Devítka. Zástupce galského kohouta. Maurice Larmont. Hudební vědec z Grenoblů. Vypadá trochu Jako Einstein, trochu jako pánbůh z pohádky. Po večerech usedá k rozvrzanému pianinu v rohu jídelny a vyhání hosty do ulic. Preluduje modernisty, o nich se Lázinka neetrně před pánbíčkem z Grenoblů vyjádřil asi v tom smyslu, e by se jim měl zakázat prodej notového papíru.

Larmont ale také zná Dvořáka, Smetanu a Janáčka.

Byl jsem v Praze. Poslyte, monsieur, ta řeka… Jak ona se… ach … Vltava, oui, tu kdyby dnes pan Smetana viděl… těko by se mu psalo … pína … co vy na to?

Coby na to. Pravda pravdoucí. Ted sedí Larmont u stolu a labunicky válí po ponebí dary italského nebe, zakleté do baňatky s vínem.

Večer bych vám rád přehrál něco ze Schónberga ..

Lázinka má výraz, jako kdy se spolkne citrón. Oui, monsieur, bude mi ctí. Ale nevím, jestli budu mít čas. Na večer u mám něco sjednáno…

Nic nemá sjednáno. Seel by se s kýmkoliv, jenom ne se Schenbergem při klávesách. Ale Larmont svou obě jen tak nepustí.

Jedenáctka. Hans Wagner s paní. výcarsko. Jeho němčina spí připomíná krční chorobu ne Goethův jazyk. V Curychu má obchod se staroitnostmi. Manelka v kase, on oprauje míeň a rosenthaly, amfóry a kopie velijakých Venuí; počítá frantíky.

Lázinka usoudil, e krize dolehla zřejmě i na staroitníky, kdy se pan Wagner z Curychu ubytoval v LUCII, která je spí penziónkem a to jetě jedním z nejlevnějích.

Čtyři tisíce lir jeden den s plnou penzí. Zhruba est dolarů. Pakatýlek. Dolar je dnes ve světě malovaný obrázek s Washingtonovým portrétem. O moc víc ne.

Wagner má kulaoučké bříko a ple, jí by nezhrdl ani ten nejnáročnějí osvětlovač na Barrandově, kdyby mu v ateliéru selhal celý světelný park.

U vás bych měl monosti, mein Lieber. Kam se člověk u vás podívá, vude umělecké památky. Historie, dějiny, umění, krása. koda …

Čeho koda? medituje Lázinka. Chtěl by si snad u nás otevřít keft? Herr Wagner, národní podnik? Nebo lituje, e se u nás nenarodil?

Znám Prahu. Krásné město.

Odkud? To u neřekne. Asi z obchodních cest. Budu se muset zeptat v Praze Adély, Jestli nemají na krimi’ nálce nějakou povědomost o tomhle pánovi, dělá si Lázinká uzel do paměti.

Ano, krásné město, přikyvuje a kouká z okna. Slunce se snad zbláznilo. Asfalt venku teče, jetě jeden stupínek na rtuti a ulice chytne.

Pak je tu patnáctka. Erhardt Busch. Spolková republika Německo. Zrzek s pihami. Je z Mnichova. Asi pětadvacet let, rád hraje golf, taky tenis a ve volných chvílích doma prodává sportovní potřeby.

Hrajete tenis, Herr Lázinka?

Proč ne. Jako Kode zrovna nereturnuje, ale sem tam míč přes sí dopraví.

Snad zítra, řekl Lázinka, navečer. A nebude takové vedro.

Viděl jsem vae tenisty s Austrálií. Hráli fantasticky.

V televizi?

Z Mnichova je to do Prahy kousek. Viděl jsem ten zápas na vlastní oči.

Tak prosím. Kadý zná Prahu, jezdí tam za bekhendem a madonami z lipového dřeva a pak se vichni sejdou pod italským nebem.

Víte, e z té budovy v Mnichově je teď hudební kola? Kdy se zeptáte Mnichovana, aby vám ten barák ukázal, bude na vás civět, jako kdy se ho ptáte na cestu na Měsíc.

O jaké budově mluvíte?

Hitler, Daladier, Mussolini, Chamberlain.

Ach tak.

Promiňte, budeme se bavit o něčem příjemnějím Co říkáte Borgovi?

Kdo je zase tohle? Borg … aha, ten tenista.

Ucházející, řekne Lázinka.

Ostatní stoly zívají prázdnotou. Signor Piola je s přípravou jídla hned hotov. Kuchyně jede na půl plynu. Číník Beppo pracuje v rytmu tanga a klidně stačí vechny obslouit k plné spokojenosti.

Víno nebo vodu?

Aqua minerále, Lázinka se rozoupne. Dá si jeden z nejdraích moků Itálie.

Na talíři zbyla poslední mikroskopická rybička. Spí pulec. Jetě broskev jako poslední dějství.

K broskvi patří nů. Pěkně oloupat, způsobně nakrájet. Lázinko, dej si záleet, vichni se dívají, uka, e ví, jak se konzumuje ovoce.

Poloil nů a zamnul si zamyleně zrůovělý nos. Mělo to vůbec cenu sem jezdit? Tolik let se těil, e se jednou podívá do Říma, konečně dostal devizový příslib, v redakci odevzdal materiály na měsíc dopředu, Venouka nechal oivit ma resuscitačním středisku v servisu, koupil si ortky, slovník, automapu, průvodce Římem, nastudoval jej s hravostí Tanera, který se naučí za večer sebetěí roli.

A pak najednou: co kdybys do Říma nejel? Pape není nic zajímavého, Kolosseum má na pohlednici, Fórum Romanům jakbysmet.

A proč bych nejel? Vechno mám nakoupeno, papíry, vybavené, peníze vyměněny, Venouek se u Jen třese, aby na dálnicích ukázal mercedesům bakelitové paty.

Jetě broskev?

Co? Aha, Beppo, neslyný, věčně vímavý. Vypadá jako vystřiený z Kmotra nebo ze spagetiwesternů.

Zavrtěl hlavou.

Grazie, Beppo.

Prego.

Broskve oduměly na alpakovém tácu.

Neměl Jsem raději jet do toho Říma?

Uvidíme.

Takhle to slyel před nedávném v Praze.

Uvidíme, řekl major Doubrava.

A Vaek Klen mu, to se rozumí, hned přitakal.

Jenom Adéla neříkala vcelku mic. Jen se uculovala. Kdy se loučili, projevila náramnou starost. Abyste se tam nespálil, dejte pozor!

Nespálil… U se stalo.

Nebo jetě ne?

U Adély jeden nikdy neví, co svými výroky vlastně míní.

Co by za to dal, kdyby teď tady s ním byla. Jene Adéla teď v Praze honí zloděje a kdy jde po ulici, chlapi se za ní otáčejí a prohlíejí si snad nejhezčí nohy hlavního města. e patří poručici kriminálky, to u nevědí.

Pořád si ze mne utahuje, uzavírá Lázinka své meditováni, ale přece jen je to děvče pro patné počasí.

2

Major Doubrava se pohledem na kalendář ujistil, e zítra je skutečně sobota. Volná. Rozsvítil stolní lampičku a obřadně otevřel objemnou knihu. Nebyl to ádný spis o vradě ani o partě narkomanů; takové věci si domů nebere, ty leí spořádaně v trezoru a čekají, a na ně přijde řada a major na poslední list krasopisně napíe VYŘÍZENO.

Tyhle spisy nikdy nečekají dlouho ve’ frontě. Ale kníka, ji právě otevřel, ádné VYŘÍZENO nemá a nebude mít. Pořád, a do smrti ji bude mít po ruce. Je to ATLAS HUB a je pro majora tím, čím byly pro Einsteina housle nebo pro státníka Paderewského klavír.

Zítra pojede na Příbramsko. Jetě rostou kolodějt, kováři, snad i hřiby královské.

Einstein a housle. Pořád se mu tenhle příměr dere na mysl. Housle… Zpropadená záleitost.

A pak ten inzerát. Čert aby to …

To spí zítra najde májovku a v červnu václavku, me tenhle případ vyřeí.

Podíval se na hodinky. Sedm.

Pohledem pohladil svou oblíbenou favoritku, čechrat-ku podvinutou; shlíela na Doubravu z křídového papíru v barevném provedení. Vizitka lesa, lákající k návtěvě.

Dostanu se tam zítra vůbec? pomyslel si major, kdy zadrnčel zvonek.

Přesnost je ctností králů, hlaholil Lázinka svůj obvyklý vstupní monolog a sháněl se v předsíni po trepkách.

Jedna z mála, ne-li jediná, odtuil Doubarava a el postavit na kafe.

Za pět minut se na stole kouřilo z míeňského servisu.

Kromě lesnatých porostů byly cílem dalích Doubra-vových vycházek obchůdky se staroitnostmi. Tenhle servis koupil v Karlově ulici, hned jak jej dostali dn prodeje. Vedoucí promptně zavolal Doubravovi do práce; kdysi mu major během pěti hodin přivedl za límec pobudu, který si v noci spletl výkladní skříň s normálním vchodem i otevírací dobu …

Kolik?

Dvě.

Kostky se potopily do vonící černoty jako ztroskotaná loď do oceánu.

Co je? Lázinka jako vdy spěchal, a proto okamitě zaútočil k věci. Musím do rána jetě napsat pár stránek do přítího čísla, jinak mě éf přetrhne. Ledae bys mi dal dobrozdání, e jsem ti musel pomáhat u sloitého případu ..

Kdy jede na dovolenou? zeptal se major a zamyleně krouil ličkou v álku. Měl zvyk mluvit občas odta-ivě od věci; aspoň se to Lázinkovi jevilo.

Za týden. Proč? Chce mi ji zatrhnout?

Do Itálie?

Jo. Kolikrát ti to mám povídat? Večer mí půjčí slovník a dnes se zase ptá … U Bezdrevu bych nepotřeboval italská slovíčka, ne?

Do Říma?

Vedou tam vechny cesty ..

Mno..Major se v křesle protáhl a pátravě pohleděl na udivený Lázinkův obličej. Myslí?

Lázinka se podíval významně na hodinky. Myslím, tedy jsem. Descartes. Jene, kdy hned nevysype, o co kráčí, nemusím zítra být u reportérem ctěného a váeného týdeníku VÝHLED. S naím starým nejsou erty. Mám jetě odevzdávat materiály do zásoby. Jedu toti na dovolenou. Do Itálie. Do Říma. Víme?

Major místo repliky na Lázinkovy naráky sáhl po haldě časopisů, neomylně nahrábl to, co chtěl, a na ořechovou desku stolku obřadně rozloil týdeník VÝHLED, číslo estnáct z letoního roku. Zapálil sí dramaticky cigaretu. Vypadalo to, jako kdy v orchestru před artistovým saltem mortale zavíří bubny, předpovídající na-pínavost následujících chvil.

Jene ádné salto se nekonalo. Doubrava nalistoval předposlední stranu, kde bývají obvykle inzeráty. Kupodivu, byly i v tomhle čísle na správném místě.

Tak se podívej!

Lázinka vytáhl z kapsy saka plachtu, kterou vydával tvrdoíjně za kapesník, a obřadně se snail zprůhlednit brýle. Měl tři dioptrie.

No a co? Časopisy si přece musí na sebe vydělat. Kromě toho neřídím inzertní rubriku. Nechtěl bys laskavě..?

Doubrava píchl prstem doprostřed stránky. Tam. co byla hlavička RŮZNÉ.

Druhý odspoda. Laskavě nahlas!

Lázinka si odkalal a bezbarvě odrecitoval:

MATE DEVIZOVÝ PŘISLIB? HOTEL LUCIA V PERRINI NABÍZÍ UBYTOVANÍ S PLNOU PENZI ZA EST DOLARŮ. PADESÁT METRO OD MOŘE! PLÁ. TENIS. KOMFORT. BARTOLOMEO PIOLA, HOTELIÉR.

Nu? Doubrava si liboval v citoslovcích. Obvyklo Jích uíval ve chvílích, které by ádaly obírnějího vysvětlení. Třeba kdy zatýká vrahy, lupiče a vůbec lepí sortu galérky. ádné dlouhé povídání. Zamylený pohled a jediné slovo.

Nu?

To ostatní u poví ten druhý.

Adéla ne. Ta si potrpí na vypointování situace. Mohla by psát divadelní hry. Stejně to odkoukala od Tanera. Od té chvíle, co jí Lázinka poznal, snaí se jít na její city přes divadlo. K tomu Taner poslouí. Dá volňásky a Lázinka koupí jen program a pralinky. Ty Adéla k smrti ráda.

Kdy zatýkala v divadle barmana pro vradu, pravila roztomile: Tenhle koktají jste si namíchal patně. Mohu vás pozvat k nám? Tam si ho v klidu vypijete..

Nebo posledně. Vrah Patera, průvodčí z vlaku. Adéla si na něj počkala večer u jeho baráčku na periférii, sluně pozdravila a s dikcí, hodnou heroiny Národního divadla, oznámila: Jel jste ve patném vlaku. Ale teď u jsme na konečnél

Nu? opakoval Doubrava.

Lázinka vyjeveně četl inzerát jetě jednou a pak nejistě řekl: Co nu? Nic. Co je na tom zvlátního?

Doubrava se naklonil blí. Málem přitom převrhl kávu.

Tak ty se ptá, co je na tom zvlátního? Tak si představ, e jsi majitel hotelu v italském přímořském městě. Napadne tě, e bys měl inzerovat v jakémsi týdeníku Výhled a lákat hosty z Československa? Jak ten chlap vůbec něco ví o devizových příslibech? To biu nestačí Italové? Perrini je italské Máchovo jezero. Před lety tam byla moje známá, někdy v pětatřicátém. U tehdy tam byla hlava na hlavě, hotel vedle druhého a pořád stavěli, protoe kapacita nestačila ..

Krize, odtuil Lázinka.

Neblázni, pár lidí z Prahy to nezachrání. Stejně větinou kadý jede se stanem nebo spí v kempu.

A pod hlavou plechovky od lanmítu.

Vůbec, ví co dnes znamená dolar? Ten člověk nabízí v inzerátu cenu pro bratra. Za est dolarů se dnes sotva naobědvá v průměrné restauraci. A tady… tenis, pláe, penze . . hodinky s vodotryskem.

Třeba nás má rád.

Doubrava si změřil Lázinku pohledem, jakým by kadý normální člověk kvitoval výskyt Eskymáka na Sahaře.

Já tě můu milovat, ale to neznamená, e tě budu obdarovávat stovkami, nemyslí?

Lázinka se vysmrkaly do své rozměrné kosatky.

Co chce vlastně vědět?

Zjisti mi v redakci, kdo a jak ten inzerát podával. A zítra mi to řekne.

Ty tam chce jet?

Doubrava dostal najednou výraz člověka, seznamujícího se právě s mučidly svaté inkvizice. panělské boty jsou někdy proti Lázinkovým výrokům přímo utiujícím prostředkem.

Ne, já mám své houby. Ale taky občas hobby. Třeba mě zajímají inzeráty.

Lázinka sklapl časopis, Jednoduchá věc. Zahraniční inzeráty musí projít reklamním oddělením TISKOVÉ AGENTURY. Ta je pak zadává novinám a časopisům podle přání zákazníka. Inzerenti ze Západu musí’ platit samozřejmě v tvrdých. Třeba letecká společnost za ploný inzerát na čtvrt tiskové strany vyplácne zhruba čtyři sta dolarů.

Kolik mohl stát tenhle?

Tak dvacet.

Dobře. Chce skleničku?

Lázinka odmítl. Venku má trabanta. Ale prosím tě, co tohle má vechno znamenat? Neříkej, e tě zajímá v naem týdeníku zrovna jeden pitomý inzerát a láme si hlavu nad ekonomickými mylenkovými pochody nějakého pana … jak se jmenuje .. ?

Piola 

Jo, jako ten slavný fotbalista. Jetě hrál proti Pučovi.

Perrini. Nic ti to neříká? prohodil odměřeně Doubrava.

Ne.

A Doubek?

Lázinka vyskočil, Jako kdy ho někdo píchne.

No jo. To bylo tam… Ale co tenhle fotbalista… toti hoteliér .. ?

To Já nevím. Co dělá zítra? Tak v deset ráno?

Spím. Do noci budu psát.

Tak si dej budíka. Sejdeme se u Klena. U Jsem mu volal, e s ním chce nutně mluvit. A e přijdeme s hezkou slečnou. Take neřekl ne.

A proč zrovna u něj?

Doubrava vstal. Audience Je u konce. Čechratka podvinutá čeká na dalí zálibné pohledy. Reportér musí psát. Káva je vypitá. Podstatné řečeno.

Já tomu nerozumím, smutně řekl Lázinka a obouval si v předsíni zablácené ífy.

Doubrava mu soucitně půjčil líci a ne reportér stačil zvenčí zabouchnout dveře, Jen tak mimochodem se otázal:

Klen má stradivárky?

Jo. Chce je vidět?

Doubrava chvíli mlčel.

Copak Já …

3

Václav Klen přijel večer z Olomouce. Hrál tam Dvořáka s místní filharmonií; zrovna ten koncert, který si výslovně přála zahraniční agentura pro zájezd, jen ho za pár dní čeká. Ustaven byl Jak náleí.

Jene ráno mu zazvonil jako vdy budík. U ho takhle pronásleduje od esti let. A minulý měsíc slavil Václav pětadvacáté narozeniny. Kde? Samozřejmě na cestách Při přeletech mezi Moskvou, Takentem, Chabarovskem a Kyjevem neměl čas ani myslet na to, e u není zázračné dítě, které oslňovalo publikum dětským úsměvem. Je ve věku, kdy u mu nikdo ádnou spadlou notu pod pult neodpustí. Sedm hodin denně. Minimální dávka k udrení a rozvíjení formy.

Teď je deset a housle na chvíli dostaly volno. Leí na klavíru, tmavohnědé, s oprýskaným lakem, smrk a javor potřený zázračnou směsí, kterou uměl namíchat jen zázračný pan Stradivari a po něm u nikdy nikdo.

Lázinka zná Klena u pár let. Kdysi o něm psal a náhodou se mu to tak povedlo, e houslista ho pasoval na svého nejlepího kamaráda. Jezdili spolu na zájezdy a občas si trnkli domácí slivovičky, kterou posílala tetička z Moravy; aby prý klukovi neochrnuly prsty.

Lázinkovi spí ochrnulo po třech sklínkách zaívací

ústrojí, ale budi řečeno, e k tomu nedocházelo často.

Dny, kdy byl Klen doma, by se daly spočítat na prstech. Obvykle přijímal Lázinku v apartním kabátku od pyama ve svém pokoji ozdobeném na zdi Beethoveny, Dvořáky, Smetany, Janáčky a dalími velikány. K tomu otrhané dínsy Pod bradou obrovský červený flek od houslí. Tyhle otlačeniny má kadý houslista, který hraje těch svých sedm hodin denně; nikdy se jích nezbaví, Krásné zvlátní znamení, pomysli si major Doubrava. Jak by se to vyjímalo ve spisech  pozor na flek od houslí pod bradou! To u zní jinak, vzneeněji ne ty otřepané jizvičky na uchu, mateřská znaménka.

Dnes udělal Klen výjimku K dínsám si vzal luté tričko s nápisem VETERÁN KLUB a dokonce se ráno oholil. Vlasy spořádal do koncertního tvaru. Vypadal k světu.

Dáte si slivovičku?

Lázínka mírně pobledl, Ráno zaspal a nestačil se nasnídat.

Doubrava souhlasil, Poručice Adéla Soukupová poádala jen o symbolické pokrytí dna. Nepije. Ale kdy je to od Václava Klena, přece neodmítne

Byla jsem na vaem koncertě před měsícem, Na Čajkovském Ta druhá věta mě přímo uchvátila. To snad musíte vidět při hře jetě něco víc ne noty, nemám pravdu?

Jak kdy, řekl leérně houslista a dával pozor, aby Adéle nepřelil skleničku Viděl jsem tehdy v hlediti hezkou dívku, Seděla v první řadě s nějakým mladíkem a kdy jsem začal hrát druhou větu, chytli se ti dva za ruce. Tak jsem hrál jen pro ně. koda, e jsem neviděl vás… Ty si dá kafe? obrátil se k Lázinkovi.

Reportér znal jeho nechu k prodlévání v kuchyní. Ne, nechce.

Obřad nalévání skončil. Václav Klen zálibně upřel oči na Adélu, Lázinka nakvaeně konstatoval, e i ona si dnes dala záleet. Měla hrákově zelené aty, semiové střevíce a dokonce nalakované nehty. Snad jetě ráno stihla kadeřníka, hnědé vlasy měla zvlněné přímo výstavně,

To se divím, e si nesundala brýle, meditoval Lázínka pro sebe a s uspokojením zjistil, e jí letní slunce kolem nosíku tědře dopřálo jetě větí příděl pih.

Znal jste Doubka? začal Doubrava.

Bodej by ho houslista neznal. Vdy ho Karel Doubek, vynikající virtuos a skvělý pedagog, učil před pěti lety na konzervatoři. Jetě vloni spolu hráli v Berlíně Bachův dvojkoncert.

Víte, ta jeho smrt mě trochu překvapila. Kdy mu zemřela ena, prodělal sice nervový otřes, ale zase to nebylo tak zlé, aby si snad sahal na ivot. Jetě na jaře mi říkal, e byl na prohlídce a doktor si liboval, e je na tom lip.

Co si myslíte o jeho smrti? řekla Adéla. Způsobně si cucla.

Chcete pralinku? átral Lázinka po kapsách. V je jí blízkosti měl vdycky zásobu z Orionky po ruce.

Ne.

A se přítě narodím, budu se učit na housle, umiňoval si vztekle.

Klen chvíli přemýlel. Já vlastně nevím. Nečekal jsem to. A ani přesně nevím, jak to bylo. Lidé toho pak napovídají, znáte to ..

Tak si to zopakujeme, řekla Adéla. Doubrava přikývl. Tak, usoudil Lázinka, sličná poručice dostala k rozlousknutí dalí oříek, to je jasné. To za prvé.

A za druhé?

Take to nebyla náhoda? vyhrkl ze sebe bezděčně.

Nikdo si ho nevímal. Adéla začala.

Před rokem odjel Karel Doubek na turné do Itálie. Po dvou vystoupeních ve Veroně měl jetě jeden koncert v Perrini. Mozartův koncert A dur s místním lázeňským orchestrem.

Před odjezdem absolvoval Doubek prohlídku u lékaře. Jeho nemoc vyadovala neustálou kontrolu. Lékař dal svolení. etřit se, vyvarovat se rozčilení, nepřehánět cvičení. Brzy chodit spát. Ráno procházky.

Pořadatelé v Perrini ubytovali Doubka v hotelu Vienna. Luxusní dům, přímo u moře, první kategorie. Co Doubek před koncertem dělal, jak trávil volné chvíle, nevíme. V určený den odehrál koncert, a těsně po skončení se omluvil z plánované večeře. Necítil se dobře. Chtěl se prý jít jetě před spaním projít. Z koncertní budovy bylo do hotelu Vienna asi pět kilometrů. Po cestě, vedoucí rovnoběně s mořem, dá se říci i s pláí.

Doubek byl v Itálii vlastním vozem. Fiatem 128. Parkoval před budovou. Vrátný ho viděl odjídět hned poté, co se odporoučel. Ale Doubek se přece chtěl projít. Kde? Po plái těko. Byla noc. Ale za budovou je poměrně rozlehlý park s cestičkami a lavičkami. Dejme tomu, e zvolil tuto monost.

Avak od té chvíle u nikdo neviděl Doubka ivého. Do hotelu nedojel. Na poloviční cestě se kolmo napojuje rozestavěná silnice. Tam ráno nali dělníci auto, které ve tmě sjelo z cesty a narazilo do stromu. Ale za volantem nikdo neseděl. Auto bylo prázdné. Doubek byl nalezen ráno městským zřízencem v parku za koncertní budovou. S kulkou v hlavě. Stradivárky, bez nich neudělal ani krok, zmizely.

Italská policie nic nezjistila. Předala dokumentaci a průvodní dopis, e s politováním atd.

Zdánlivě o nic nejde. Jene vrátný v koncertní budově Doubka poznal, kdy lezl do auta. Jetě ho zdravil a ten mu přátelsky mával. Kdy odmykal auto, vrátný si viml, e v ruce má pouzdro s houslemi. Dával si je dozadu na sedadlo. Pak odjel.

A to je celá záhada.

5

Kdy Adéla skončila, vichni mlčeli. Lázinka u dávno přestal ustit pralinkami Klen dolil sklenici a zhluboka se napil.

My si vichni mysleli, e mu někdo ukradl stradivárky a on si to vzal tak k srdci, e se zastřelil.

Odkdy virtuos vozí na turné armádní revolver typu Walter? řekla udiveně Adéla. A zprávy v novinách jsme úmyslně zklidnili. Tragicky zemřel … následky dlouhotrvající choroby.

A jak víte, e to byla vrada? Klen jetě pochyboval.

Protoe by u mrtvoly musela patrně také leet zbraň. Zkuste se zastřelit a pak diskrétně někam odejít, schovat revolver, vrátit se a zaujmout původní polohu.

Třeba tu zbraň někdo ukradl.

Adéla vzdychla. Pak pohlédla na Doubravu. Ten neznatelně kývl. Karel Doubek, řekla tichým hlasem, byl zastřelen ranou do týla. Ze vzdálenosti víc ne jeden metr. Tolik zpráva italských kriminalistů.

Klen vyjeveně přemítal a pak vyjekl: Ale vdy odjel… Vrátný ho viděl-

Nevíme, kdy auto havarovalo. Kde byly housle. Kdy přesně byl zastřelen. Lékařský nález se pojiuje rozmezím dvou hodin. Roli ale mohly hrát minuty. Vzdálenost mezi parkem a místem havárie se dala překlenout vozem za pár minut. Místo činu jsme neviděli. Dedukujeme na dálku.

Lázinka sebou netrpělivě zavrtěl. Promiňte, ale co chcete dělat? Já nechápu, jak tady v Holeovicích chcete chytat nějaké mafiány.

Doubrava zřejmě otázku přeslechl. Místo vysvětlení se obrátil s dotazem k Lázinkovi:

Co ten inzerát?

Volal jsem známého v agentuře. Podával ho nějaký Josef Vrábel, ročník 1899. Profesor dějepisu na penzi. Vykázal se pověřením pana Pioly, který pak poukázal ek přes banku.

Oni se znali?

To nemohu slouit, řekl smutně Lázinka.

Tak si toho pana Vrábela seeneme, ne? Kde bydlí? V agentuře přece musí být jeho adresa.

Lázinka posmutněl jetě znatelněji. Najde ho na Olanech. Oddělení římská III. řada 2, hrob číslo 3. Bydlí tam přesně měsíc.

Doufám, e zemřel přirozenou smrtí, řekl ztrápeně Doubrava a rozhlédl se po přítomných.

Tak abychom to nezdrovali,- dodal slavnostně.

Taky si myslím, ivě souhlasil Lázinka. Pořád mi není jasné ,.

Jde toti o to, otočil se major ke Klenovi, e vy za pár dní jedete do ttálie na turné. Je to tak?

Je. Do Říma. A co?

Nic. Jenome u nás v domě bydlí jedna krásná blondýnka s modrýma očima a ta je zaměstnaná na Pragokoncertu. Kromě jiných věcí má na starosti také vae kontrakty.

Jo, Haniová? Ta bydlí u vás v baráku? No tak ji pozdravujte

Není třeba. Včera večer mi vyprávěla, e dnes za vámi musí zajít. Z italské agentury přila toti dost důleitá telegrafická zpráva o změně vaeho zájezdu A protoe vás včera nemohla sehnat, máme ji tady za chvíli jako na koni.

6

Blondýnka z Pragokoncertu přila pět minut po Doubravové monologu. Přesně Jako v pořádném dramatu. Před vstupem hlavní postavy musí být chvíli prodleva, zámlka, pauza. Těch pět minut nikdo v Klenově pokojí toho moc nenamluvil. Lázinka átral po pralinkách, ale ty byly dlouhým pobytem v kapse tak umolousané, e neměly u Adély praádnou naději na úspěch.

Janínko, vstup do mého království! pravil galantně mladý virtuos hned mezi dveřmi, protoe Janinka byla dívka velmi půvabná a navíc dovedla pro něj vdycky, perfektně a včas zařídit vechny náleitostí při zahraničních cestách.

Co vy tady..? udiveně konstatovala v pokoji přítomnost souseda z domu, který měl být teď někde na houbách.

Tak se pochlub, Jano, copak Jsi přinesla … Nás si nevímej..

Otočila se k houslistovi. Já zas hned půjdu… Ono toti, ty se na mne bude zlobit, Já vím, ale ono to Jinak nejde, ale jestli chce, tak napíeme, e Jsi marod. Nebo, e ti moře nesvědčí,..

Koukal na ni jako na zjevení. Co se stalo? Proč bych měl marodit? A proč by mi mělo vadit moře?

Pátravě si ji prohlíel.

Poslouchej, nechce náhodou skleničku? Roztřesenými prsty vytáhla z kabelky zmuchlaný télegram. Tady… Včera přiel… Změna programu.. Místo Říma hraje v Perrini…

Lázinka málem převrhl idli: Coe?

Václav Klen mírně pobledl. Bezděky vrhl pohled na housle, které odpočívaly stále na klavíru.

Pak do sebe obrátil zbytek skleníčky a roztřeseným hlasem, kterému se v muzikantské hantýrce říká víbrato, řekl: No, říkal mi zrovna včera doktor, e se mu nějak nelíbím …

Teď zasáhla Adéla.

Víte, já jsem kolegyně vaeho souseda. A byla bych moc ráda, kdybyste tu změnu akceptoval. Co vy na to? Nemám chu dát se zastřelit a pak jít jetě organizovat autohavárii!

Adéla se usmála a rafinovaně předestřela houslistovi k nahlédnutí rozevřený vějířek pih kolem nosu.

Pak pravila slavnostně a váně, jako by skládala

bůhvíjak důleitou přísahu: Nutit vás nemůeme, ale slibuji vám, e tam nebudete sám!

Při posledních slovech se významně podívala na Lázinku.

Reportér náhle pochopil, co se chystá. Křečovitě sevřel okraje křesla a začal lapat po dechu. Po chvíli kyslíkového nedostatku se zmohl na jediné:

Já jedu do Říma. Vichni to vítel

Mno ..procedil mezi výrobou cigaretového obláčku Doubrava. Řím u popsalo muů od pera. A lepích .. /

To bych si vyprosí, ohradil se Lázinka.

Ale takový případ vrady na březích Jaderského moře, to u je jiné kafe, ne?

Čí vrady? ádal o upřesnění Klen.

Uklidněte se, řekla Adéla.

Janinka si hryzala nehty. Nejezdi tam, já to stornuju a bude to.

Jedu, řekl Klen, protoe se u drahnou chvíli díval do prosebných očí sličné poručice. A pihy, ty se mu vdycky moc líbily.

Mno..Doubrava se dokázal někdy protivně opakovat.

Máte mě na svědomí řekl Lázinka zlomeným hlasem.

Janinka Haniová se rozetkala.

Adéla Soukupová dostala chu na pralinku.

A major Doubrava vstal a uzavřel dopolední sezení. Tak jdeme. Václav musí cvičit a já pojedu jetě paběrkovat do lesa.

Prosím? vzlykla krásná sekretářka, která přestávala vemu rozumět.

Večer se stavím. Přinesu vám na smaenici, řekl otcovsky Doubrava.

Lázinka seděl zhroucen v křesle jak hromádka netěstí a rukou si otíral pot z čela. Pak vzal láhev čiré tekutiny a s bezohledností vůči vlastnímu prázdnému aludku sám sobě prozíravě připil na zdraví.

7

Slunce si zřejmě usmyslelo, e zrovna dnes roztaví zemi. Lidé zděeně prchali po obědě do stínů stromů a pod milosrdné lopatky ventilátorů v pokojích. Na plá se vydali jen ílenci touící po úpalu.

Amplión z DELFINO VERDE marně lákal k projíďce. Měl by počkat tak do tří, čtyř. Pak zase nastane hemení lidského mravenitě.

Lázinka dopil kávu, která v Itálii z unavených srdcí rázem činí dunící zvony. Z okna jídelny civěl do zeleně parku, který osvěoval oči, unavené edostí nekonečného písku na plái.

Za stromy, roztodivnými keři a spletí lutavých cestiček probleskovaly bílé arkády honosného domu, který zapustil základy zcela očividně v době největího rozkvětu secese.

Lázinka dobře viděl na střechu. Nad průčelím stál jakýsi nepovedený mramorový anděl a v ruce drel harfu.

Vzdunou čarou od hotelu k secesí bylo tak asi sto padesát metrů.

Beppo líně sklízel ze stolů nedopité láhve s vínem a minerálkou a rovnal je do lednice. Večer je bude mít kadý host zase před sebou.

Teď si viml Lázinky. Usmál se. Lámanou němčinou navázal konverzaci. Vy milovat hudbu?

Odněkud z otevřených oken secesního domu byl slyet a do LUCIE táhlý poryv violoncella.

Vy ne? řekl Lázinka a zapálil si spartu. Pamatoval na zadní kolečka, přivezl si s sebou tři kartóny. Italské výrobky tabákového průmyslu by pro naincovy plíce měly být vybaveny kompresorem.

Mamma mia, sezóna léta končit. Na podzim tady prázdno. ádný obchod, zavřeno. Teď u je koncertů málo. Finito. Já bez toho obejdu. Večer vechno tady slyet a já raději ticho. Nervy caputo.

Lázinka by rád zvěděl, z čeho má číník Beppo nervy nadranc. Po Čele se mu táhla klikatá jizva, v opálené tváři svítila svou bělobou a straidelně. Asi z války. Ale na které z bojujících stran utril Beppo rám?

Válka? ukázal na jizvu.

Si.

Lázinka dosrkl poslední kapku černého smráku a měl se k odchodu. Do jídelny veel Bartolomeo Piola. Přehlédl ostříím zrakem Beppovu práci. Pak se otočil s úsměvem k Lázinkovi.

Máte nějaké přání, signore?

Ne, ale… děkuji pěkně. Vechno klape. Dovolená jako z pohádky. Jídlo dobré, klid, počasí, vechno.

Signor Piola, víte, e umřel pan Vrábel?

Ano, vím. Vy jste ho znal?

Tak trochu. Kdysi mě učil… To on mě upozornil na inzerát..

Ach tak … Byl to dobrý člověk.

Otočil se a beze slova zmizel v kuchyni.

Beppo cinkal sklenicemi.

Lázinka vyel skleněnými dveřmi na betonovou terásku, kde vyrostly barevné hříbky slunečníků s reklamou firmy Cinzano.

Pod jedním seděl monsieur Larmont a v ruce drel objemný ivotopis Igora Stravinského.

Lázinka kvapně opětoval Larmontův přátelský úsměv a zrychleným krokem proel terasou. Sestoupil po třech schůdcích a ocitl se v parku,

Tóny violoncella unikly. Koruny stromů unaveně schlíply své větve a dýchaly těce jako lidé. V tom vedru se nebylo čemu divit.

Lázinka vykročil směrem k bílé secesní budově, na jejím průčelí svítil zlatý nápis CASA VERDL

Verdiho dům Něco jako Smetanova síň. Nebo Dům umělců.

Tady navíc s andělem na střee a zeleným obloením parku.

Kdyby se reportér praského týdeníku VÝHLED otočil, uviděl by pana Larmonta a rozhodně by se podivil.

Tvář hudebního vědce ztratila svůj přívětivý nádech. Pohled, jím poměřoval Lázinkova záda, se ani při nejlepí vůli nedal nazvat přátelským.

8

V odlehlé části parku, vlevo od hotelu, na odvrácené straně od moře, byl tenisový kurt. Lázinka u zdálky slyel monotónní zvuky odpalovaných míčků. Tady se dalo hrát i v poledne. Stromy vrhaly na dvorec stín.

Lázinka otevřel skřípající dvířka v pletivu, obklopujícím dvorec, a přátelsky pokynul vyznavačům bílého sportu.

Servírovala Cristina. Za sítí stál připraven Erhardt v podřepu, jaký odkoukal patrně z přenosů wimbledonského finále.

První míček do sítě. Druhý se snáel jak padající list k Erhardtově raketě

Return skončil v síti.

Lázinka se v duchu zasmál. Takhle se to hrávalo v Mokropsích. Pane doktore, račte si pinknout, prosím paní radová, Jeden balónek na smeč. e se netrefíte do míče? Aha, to bude tím sluncem …

Servis jako z děla, řekl váně.

Cristina se usmála. Z jejích úst to znělo Jako zachrčení v útrobách rozjídějící se lokomotivy.

Je vedro, řekl Erhardt objevně. Mysleli jsme, e si dáme set, abychom nezlenivěli, ale bude asi lepí Jít si odpočinout. My si dáme zítra, platí?

Platí.

Vy Jste zde letos poprvé? zeptala se sípavě Cristina.

Oba hráči u opustili hrací plochu a ovinuti ručníky se přezouvali na lavičce u plotu. Lázinka stál za nimi jak hlídací pes. Nechtěl polapat antuku upiněnými sandály.

Ano, signorina. A vy?

Jezdím sem kadý rok. Erhardt tady taky byl u vloni, e?

Erhardt přisvědčil. Byl.

Lázinka se rozhlédl kolem. Pohledem ulpěl na střením andělu. Violoncello zase začalo někde trápit Čajkovského.

Rokokové variace, řekl Erhardt.

Jste hudební znalec, zpozorněl Lázinka.

Nic zvlátního. Návyk z rodiny.

Po tatínkovi?

Tak trochu.

Vy hrajete na nějaký nástroj? zachrčela lakovně Cristina.

Ano, hlesl Lázinka. Pak učinil dramatickou pauzu po vzoru majora Doubravy (kde je ho konec, chlapa! Někde dloubá v mechu bedly) a dodal ledabyle:

Trochu na housle.

A chtěl se odporoučet. Cristina mu sevřela pai a ukázala směrem ke CASA VERDI.

Vloni tady potkalo vaeho krajana netěstí. Víte o tom?

Neříkejte? divil se Lázinka.

U půjdeme, Cristino, vloil se do debaty Erhardt. Vzal dívku za rameno a odváděl ji z Lázinkova dosahu jako by začátek vyprávění o zastřeleném houslistovi byl banální záleitostí, o které je koda ztrácet slov.

Večer vám to pavím, otočila se jetě k Lázinkovi duná dívka a věnovala mu úsměv.

Erhardt se neotočil. Lázinkovi se zdálo, e přidal do kroku a cosi rozčileně Cristině vykládá. Co, to u neslyel.

Lazinka se chtěl vydat na dalí okruní procházku po parku. Otočil se. Co já si budu namáhat hlavu, pomyslil si. Doubrava s Adélou mu jasně řekli, e moc iniciativy kodí. Aby se do ničeho nepletl. Bohatě stačí, kdy se bude dívat kolem sebe a dělat společnost Klenovi. Václav přijede zítra.

Na poslední schůzce před Lázinkovým odjezdem připravila Adéla adeptům perrínského pobytu dvě lahůdky pro nervy.

Nejdříve oznámila Klenovi, e je třeba odříci nocleh v hotelu Vienna a ubytovat se v LUCII. Janinka u nějaký důvod vymyslí. Pole třeba telegram, e tam kdysi bydlel jeho známý a straně si to pochvaloval. Nebo tak něco.

Klen se netvářil, e by ho to mrzelo.

Lázinku nechala Adéla dlouho napínat. U lezl do trabanta, zadní sedadla napěchovaná mapami, průvodci, slovníky a přecpanou branou první pomoci.

Do Itálie nestačí lékárnička? zeptala se Adéla,

Jak komu, pravil sklesle Lázinka.

Pak nezbylo ne se rozloučit. Adéla popřála reportérovi astnou cestu. Na poslední chvíli mu strčila do ruky papír s jakýmsi plánkem.

Omlouvám se, e vám to dávám za pět minut dvanáct. Pojiuji se, abyste se náhodou jetě nerozmyslel. Tak zlomte vázl

A zmizela.

Lázinka rozevřel plánek. Byl na něm zakreslen park kříkem označeno místo, kde byl nalezen Doubek, jasně bylo vidět, jak daleko je CASA VERDI.

Malý čtvereček na druhé straně parku byl označen číslem 3.

Lázinka se podíval dolů na vysvětlivky. Pod trojkou četl: HOTEL LUCIA.

Zaúpěl a místo jedničky se mu podařilo zařadit zpátečku. Drcl do embéčka za sebou a jetě ne ujel první metr směrem vpřed, byl lehčí o padesát korun, těí o pokutový blok a dalí poznání, proč byl donucen oelet vidinu Říma.

Cristina na dvorci něco zapomněla. Plátěné pouzdro na raketu. Z její postranní kapsy čouhal kousek papíru. Lázinka neodolal.

Ten kousek měl uvnitř jetě pokračování. Byl to úhledný arík malého formátu … Z fotografie se na Lázinku usmíval jeho přítel Václav Klen. Pod ní vytitěno velkými typy jeho jméno. A datum. Pak jetě DVORAK CONCERTO A MOLL.

Program.

Datum bylo zakrtnuto červenou tukou.

Lázinka usedl na lavičku a zapálil sí cigaretu.

9

Velký sál byl vytukován nadýchanými ornamenty a pokryt zlatistou polevou, aby působil masívnějím dojmem. Akusticky byl výborný. Jméno velkého skladatele nenosil zřejmě nadarmo, i kdy se zdálo, e tenhle barák postavili a hezky dlouho potom, co autor Aidy vypustil dui.

Vchod se skleněnými křídly dveří, které se sem hodily jako jednoploník na odpalovací rampu, byly otevřeny. Jen vrátný lelkoval ve foyeru a převykoval jablko. Okénko pokladny bylo staeno. Vedle byla připíchnuta narychlo vyrobená cedulka, hlásající, e na koncert fenomenálního českého houslisty Václava Klena u ádné vstupenky nejsou.

Lázinka lístek má. Koupil si ho hned po příjezdu. Jeden z posledních.

Violoncello stále vibrovalo.

Lázinka přeel kolem vrátného a mířil po schodech nahoru.

Wohin?” otipoval stařík jeho sluncem oloupaný nos na nordický původ.

Mohu se podívat nahoru? Kdo tam zkouí?

Signorína Asensio. Večer má koncert. Tak běte, ale tie. Ředitelství to nerado vidí

Lázinka dobrému mui nabídl spartu. Ten zíral na krabičku jako u vytrení. Teď se zeptá, kde jsem sehnal tvrdé balení, předvídal zděeně Lázinka vývoj přítích věcí.

Cecol vyhrkl mu stejně pyně Jako Kolumbův námořník, kdy uviděl Ameriku.

Jak to víte?

Kouřil je signor Doubek. Vloni mi daroval krabičku, Moc krásně hrál. Čei vůbec krásně hrají.

Doubek? Umřel, ne?

Vrátný nasadil bolestný výraz. Ach, takové netěstí. Sebevrada. A jetě po koncertě jsem ho viděl odjídět … A pak ho ráno nali tady v parku.

Vy jste ho viděl?

Vdy to říkám.

A jak se pak dostal do parku, kdy odtud odjel? Není to divné?

Třeba se pak jetě vrátil. Rozbil vůz a vrátil se pro pomoc. Moná, e utrpěl ok a v tom stavu ,..

Vy znáte umělce, kteří po koncertech tahají s sebou muniční sklad?

Díváte se na televizi?

Občas.

Myslím na italskou. Tak se dívejte. Samé mordy, přepadení, únosy, krádee. A signor Doubek v Itálii u hrál… Znal poměry. Tak proč by nemohl mít s sebou pistoli?

Moná.

Zkouka končí ve tři. Pospěte si, změnil vrátný téma.

Lázinka se podíval na vzdálený plakát s Klenovým jménem a řekl: Prosím vás, co bude ten Klem vlastně hrát?

Vrátný pohlédl na plakát, zamoural očima a pak popoel a těsně k němu.

Dvořáka.

Lázinka poděkoval.

A začal vystupovat po schodech do sálu.

10

Na pódiu objímala violoncello snědá Argentinka. Probírala Čajkovského snad u podesáté. Na klavír ji korepetoval zjevně znuděný chlapík, který poprvé uviděl sluníčko také někdy pod pampami.

Lázinka usedl na krajní sedadlo hned u vchodu, aby neruil. Rozhlédl se. Nad prostorným pódiem byly varhany. Jako v kadém pořádném sále. Nad nimi bidýlko k stání pro nejlevnějí vstupenky.

Obvod sálu obepínaly peluňky lóí, přizdobené červeným čalouněním. Balkón vzadu byl trochu

snesitelnějí. ádné barevné efekty z textilu. Jen pět řad křesel. Lázinka spočítal řady v přízemí. Dvaadvacet.

Kdy Je vyprodáno, musí to hodit pěkný balík, Ředitel asi ví, proč na zimu zavírá krám. Letní sezóna mu stačí k aktivní bilanci.

Argentinka odloila nástroj a začala se se svým partnerem hádat. Ten Ji překřičel, oba se pak láskyplně objali a odcházeli postranním vchodem do aten.

Lázinkovi chvíli trvalo, ne rozlutil, e ti dva vůbec nepředváděli předehru k pěstnímu souboji, ale docela střízlivou a klidnou výměnu názorů na interpretaci poslední věty. Tak, Jak je to u jiních národů zvykem. Lázinka usoudil, e italský temperament musí být proti argentinskému ukázkou vzorového klidu a chtěl vstát.

Zabránil mu v tom člověk, který právě veel. Obtloustlý, s pleí, je u delí dobu stagnovala jeden krok před začátkem malého mozku. Koilí měl propocenou, jako by vyel z prádelny. V ústech vyhaslý doutník.

Uviděl Lázinku a nasadil hrozivý výraz. Spustil kanonádu z muničního skladu italského Jazyka, ale Lázinka ho odzbrojil nevinným úsměvem.

Sprechei Sie Deutsch?

Ja. Co tady děláte? To u znělo o poznání mírněji. Pleatec taky musel přesadit z palebných dávek na Jednotlivé náboje z hloubi paměti.

Chtěl Jsem si jen poslechnout… Trochu jsem kdysi hrával…

Vrátný vás pustil? Jak to?

Asi si mě neviml.

Mávl rukou. Bodej. Vdy pořádně nevidí..

Lázinka usoudil, e má před sebou ředitele. Zamumlal své Jméno a nastrail ui.

Verardi, těí mě. Chcete na večer lístek?

Bylo zjevné, e nabídku činí Jen ze zdvořilosti, aby něco řekl. Asi by byl nejraději, kdyby Lázinka rychle vypadl. Za to Je ochoten oelet Jednu reijní vstupenku.

Děkuji, Jste velmi laskav. Ale na večer jsem u zadán. Znělo to, Jako kdy lechtic odmítá pozvání na hon do Windsoru, protoe večeří s Lordem, strácem pečeti.

Jak chcete. Vy jste Němec? Otázka zazněla trochu pochybovačně.

Praga.

Ředitel zvlídněl. Jezdívám tam na Praské Jaro. Ano?

Slyel jsem tam hrát Klena. Proto jsem si vydupal na agentuře v Římě, aby mi ho sem poslali. Na závěrečný koncert sezóny. Na tom si dávám vdycky záleet. Zlatý hřeb. Vyvrcholení, capito?

Jistě, Lázinka rozumí. Je tady vůbec v Perrini někdo, kdo nebyl v Praze, neslyel o ní, slůvkem nezavadil?, A ten Klen přijede? Po tom, co vloni…

Ředitel vyndal doutník z úst a posadil si ho apartně za ucho. Pak se podrbal za druhým boltcem a konečně ze sebe vypravil:

Signor Doubek? Vy o tom víte?

Čtu noviny. Smůla, co?

Ach ano, prekérní věc, věřte, e nás to straně mrzelo, ale ředitelství na té věcí ádnou vínu nenese … Denně jsem byl na policii, aby něco dělala..No a?

Nic. Ředitel posmutněl.

Proč by se taky policie měla zdrovat sebevradou? vystřelil Viktor.

Vrada, signore. Sebevradu jsme pustili pro noviny. Stálo mě to dost přemlouvání, aby policie podrela čmuchaly od novin hezky od těla. Nemohu si dovolit ádný skandál, to bych mohl jít o ebrácké holi. Kdo bý mi sem přijel, kdo by přiel, mamma míal

Přemlouvání… kulantní výraz, chechtal se Lázinka v duchu. Byla to diskrétní obálka nebo ek?

Neříkejte, vrada?

Říkám vám to jen, protoe jste z Prahy. A tam se to přece musí vědět. Policie tam musela posílat zprávu, A pravdivou, samozřejmě.

Proč mi to tenhle chlap povídá, přemítal Lázinka. Udret reportéry v Itálii od těla není laciný pás. A tady najednou… přijde cizí turista, nemá tady co pohledávat a hned… nechcete lísteček … kdepak sebevrada, ale vrada…

Leda e by… e by chtěl říct: Hele, já vím, e ví.

Zajímavé. Lázinka se zvedl. Grázle, signore. Rád se přijdu podívat na Klenův koncert. Lístek u mám. Ale to jste nemusel…

Na pódium se vrátila Argentinka. Za ruku táhla svého gauča. Začali opakovat poslední větu Variací.

Ředitel stiskl Lázinkovi ruku a vypadl ze dveří.

Reportér se zaposlouchal do čarovných tónů. Nehraje patně, zjistil.

Za pár minut korepntica skončila. Lázinka vstal a měl se tie k odchodu. U chtěl za sebou zvenčí zavřít dveře, kdy uslyel za zády tiché cvaknutí. Podíval se na pódium. Víko klavíru bylo jetě otevřené. A odtamtud taky zvuk nepřicházel.

Lázinka pohlédl nahoru do řady lóí. V jedná z nich právě kdosi za sebou zavíral dveře a ten kdosi byl na odchodu stejně jako Lázinka.

Stačil zlomek vteřiny, aby Lázinka, ač neviděl neznámé postavě do tváře, nabyl přesvědčení, e záda a hlava, která na nich seděla, byly a podivuhodně podobné jistému mui.

Ten mu měl ale teď podle vech předpokladů sedět na terase hotelu LUCIA a číst si v hudební literatuřa.

11

Lidé u vyrazili k vodě. Slunce sestupovalo po svém schoditi k západu. Bylo počasí na koupání, očividně nevhodné na schovávanou někde mezi čtyřmi stěnami.

Lázinka se plouil parčíkem k LUCII a přemítal, jestli si můe dovolit vymáchat plavky v Jaderském moři. Nos na loupačku ho svrběl jako tisíc čertů. Půjdu, rozhodl se nakonec a těch několik posledních kroků k hotelové terase přehodil na vyí rychlost.

U lavičky, trčící u vyústění cesty, těsně před posledním stromem, se zastavil. Přímo zabrzdil. Na lavičce seděl Bartolomeo Piola a četl si v umolousaném obrázkovém časopise.

Z procházky? řekl, kdy identifikoval příchozího.

Ano. Jiná alternativa odpovědi se nenabízela.

Nechcete si sednout, je krásně…

Chci se vykoupat.

Tak to vás nebudu zdrovat.

Lázinka se rozhodl, e natankuje nějaké vědomosti. Po kousku, pomalu, aby nevypadal divně.

Jen tak mě napadlo… kdy inzerujete u nás, … e tady nemáte kromě mne jiného hosta z Československa?

Piola se shovívavě usmál.

Konec sezóny, signore. Jetě před čtrnácti dny tady

byly tří rodiny. Nemohu si naříkat, e by se mi ten inzerát nevyplatil … Teď u jste tu jen vy.

Ano, to mě nenapadlo. Tak děkuji. Arrivederci..

Piola pokynul rukou a zahloubal se do upiněných obrázků, které líčily únos krásné Venuanky zlými Marany.

Počkejte!

Lázinka se otočil Prego?

Aby se vám tak nestýskalo po rodné řeči,.. vzpomněl jsem si… brzy se u nebudete cítit jako trosečník.

Nerozumím.

Dostanete krajana. Představte si, signor Klen, ten houslista, co bude vystupovat v CASA VERDI, si objeďnal u mne pokoj! Znáte ho?

Trochu, pitl Lázinka Tvářil se překvapeně.

A pak jetě jedna dáma. Ohlásila příjezd na dnes večer.

Tak to jetě chybělo. Nějaká bláznivá enská, která kdy objeví krajana, popadne ho za os a nedá mu minutku pokoj. Jeíi, to je náhoda, taky z Prahy? A odkud? Z Vrovic, no tak to jsme sousedi, já jsem z Vinohrad, neznáte náhodou nějakého Nováka, bydlí v Nuslích …

Tak já jdu, vzdychl Lázinka. Opravdu jste mě potěil.

Rád, rád, hlaholil za ním Piola.

Lázinka dorazil k hotelové terásce. Pod slunečníkem seděl Maurice Larmont, na klíně bichli o Stravinského: kompozičních postupech.

U zpátky? zavolal na Lázinku.

Nejdete večer na koncert? zeptal se reportér nazdařbůh.

Na tu Argentinku? Tu znám. Nic zvlátního. koda času.

Byl jsem se podívat na zkouce, tvrdoíjně útočil Lázinka. .

Opravdu? Larmont líně zvedl oči a pak se pohrouil do knihy. Lázinka se odebral do svého pokoje.

Přece jenom el pro plavky.

12

Na plái nebylo k hnutí. Člověk měl dojem, e kroky

naháčů bude muset brzy řídit počítač, aby nedolo k hromadnému ulapání.

Lázinka nael s bídou volné místečko. A u samého břehu, kde končily řady lehátek pro movité předplatitele. Tady byla třetí třída pro vlastníky dek a matrací takté hubnoucích peněenek. Lázinka se uvelebil metr od idličky a slunečníku místního plavčíka, který čas od času zahrál na své tetované svaly sviný kvapík, aby probudil zájem kolemleících krasavic. Dost se mu to dařilo. Včera večer ho Lázinka uviděl v jedné kavárničce s letitou védkou, která zřejmě propadla kouzlu tancujících italských svalů.

Pokynul přátelsky plavčíkovi.

Ten zaujatě pozoroval dalekohledem klidné moře. Měl při tom výraz kapitána záchranné lodi, který čeká na Titanic, aby mohl vyrazit do práce.

Moře bylo zcela pusté. Plavčík odloil optické zvětovadlo.

Ahoj!

Za ty dva dny se naučil Lázinku zdravit v jeho mateřtině.

Co nového, Nino?

Pokrčil rameny. védka odjela. patná nálada A večer do práce.

Nino je strojvůdce v Perrini. Jezdí v noci na lokálce do Bologně. Přes léto si přivydělává v roli plavčíka.

Přejete si člun?

Grazie. Nechce se mí veslovat.

Zítra večer mám volno. Jedu do Bologně a ve čtyři ráno a pak hned zpátky. Nemáte chu si se mnou něco vypít?

Lázinka si pátravě prohlíel bronzovou tvář svého protějku. Nael v ní modré oči, úsměv a chrup, který by mohl opravdu slouit jako reklama na thymolin. Vůbec nic znepokojivého neobjevil.

Rád. Zítra večer?

Nino přikývl. Uvidíme se zítra na plái… Jetě se domluvíme. Rád bych se něco dozvěděl o vaí zemi ..

Dalí, konstatoval Lázinka. Celé Perrini, cizinci i domácí, se zajímají o Československo. U by se z nich dal utvořit docela početný spolek. Larmoiat jako kulturní referent, Nino sportovní Instruktor, Pioia odborník přes rekreace

Byl jste někdy u nás?

Troppo caro, pravil Nino.

Lázinku napadla bláznivá mylenka o lokomotivě, na které by mohl Nino soukromě přifrčet na Hlavní nádraí a zaparkovat na odstavné koleji. Jene místní přednosta by mu jí asi nepůjčil.

Tak tedy troppo caro, moc drahé.

Viml jsem sl vás… dnes po obědě…

Nebyl jsem na plái, konstatoval sue Lázínka.

Nino zavrtěl hlavou.

V parku, el jste z CASA VERDI. A otec mi o vás vyprávěl.

Kdo?

Je vrátným ve VERDI. Občas si přes poledne za ním zajdu na kus řeči. Plá je v tu dobu prázdná, kolega stačí sám dávat pozor.

Nino dokončil informaci: Otec říkal, e tam byl nějaký Čech s oloupaným nosem … promiňte … trochu spálený v obličeji… s brýlemi… A navíc jsem vás viděl odcházet parkem …

Vechno se nějak moc točí kolem CASA VERDI. Vědci, astmatický, hejsci z Mnichova, plavčíci vulgo mainfírové.

Takové campari se sodou nebude zítra k zahození.

Italové skoro nic jiného nepíjí. Nino asi nebude výjimkou.

Tak zítra.

Ciao.

Ciao.

Lázinka se rozběhl bujarým klusem do moře. Kdy míjel několik krásných černovlasých Italek, ráchajících se pár metrů od břehu s míčem, zatáhl poněkud přetékající bříko a rychle se ponořil. Déle by v roli tíhlého mue nevydrel; zmodral by.

Nino se usadil pod slunečníkem a uchopil dalekohled. Bez zájmu si prohlíel moře.

Lázinka rozverně cákl po krasavicích stylem play-boyů z hostivařské pláe.

Podívaly se na něj a daly se do smíchu.

Lázinka si s hrůzou uvědomil, e před rozběhem do vody zapomněl odloit pokrývku hlavy, umně vyvedenou ze slámy do tvaru apartního kloboučku.

Neztratil duchapřítomnost. Smekl a pravil:

Pardon.

13

Slunce spadlo za horizont Jako podaté. U bylo přece Jen září a dnům se krátil dech.

Lázinka se zabalil do froáku a vydal se zpátky do LUGIE. Nino u byl pryč, jen Jeho kolega líně obhlíel svůj rajón. Byl očividně spokojen. Nikdo se neutopil. Dětí se ztratily a zase naly.

Na kraji pláe brebentil u snack baru babylón několika jazyků. Stolky před vchodem byly plně obsazeny. U Jednoho seděli manelé Wagnerovi. Popíjeli cinzano. Wagner měl běloskvoucí koili, tmavou kravatu a sako. Teploměr ukazoval osmadvacet stupňů ve stínu. Ted po esté večer.

Upocený číník v tričku si prohlíel Wagnera Jako cizokrajmou rostlinu na severním pólu.

Lázinka u se jim nemohl vyhnout. Musel projít těsně kolem stolu a k převtělení do role nevidomého bylo u pozdě.

To je náhoda, zaveholila Wagnerová. Byl jste se koupat?

Lázinku svrběl jazyk, aby vysvětlil curyské matróně, e jsou případy v historii, kdy někteří lidé přicházejí ve vedru k moři v plavkách proto, aby do něho vlezli.

Místo toho se co nejvlídnějí usmál.

Tak trochu.

Slunce je zrádné, řekl zimomřivě obchodník se staroitnostmi.

Proč nemá álu? uvaoval Lázinka. Jetě nastydne.

Ano.

Půjdete na ten koncert? pokračoval Wagner. Odsunul volnou idli. Nechcete se posadit?

Nedalo se vykroutit. Lázinka dopadl na proutěnou idli.

Campari se sodou.

Cinzano je lepí. Ale kadý má své gusto, poznamenal Wagner. Ach … ten koncert… půjdete?

Koncert? zatvářil se Lázinka přihlouple.

Ten vá český houslista … jak se jmenuje..

Klen, pitla Wagnerová a cucla si cinzaaa.

Ten… rozpomínal se Lázinka s gesty začínajícího ochotníka, moná ..

Hraje Dvořáka. Wagner byl jak informační kancelář.

Chodíte často na koncerty? Lázinka vypil ledové

campari jedním doukem. Paní Wagnerová po něm vrhla káravý pohled.

Ano, ano … milujeme hudbu … viď, Trudi?

Trudí blahosklonně přikývla. Wagner pokračoval:

Slyel Jsem jednou v Curychu i Kubelíka. To byl houslista, mein Lieber, z milosti boí.

Lázinka nic nenamítal.

Raději zkusil zbraň ostřejí ráe: Takový Doubek také nebyl patný. Jene u umřel…

Wagnerovi mlčeli. Bylo slyet plouchání vln. Zvedal se mírný větřík.

Nebyli jste tady vloni? Byly zde prý zajímavé koncerty? pouil Lázinka nejtěí kalibr.

Pár dní. Jezdili jsme po celé Itálii. Letos se ale nechceme trmácet. Není nad odpočinek na jednom místě.

Hlavně tam, kde se střílejí houslisté a ztrácejí stradivárky, pomyslil si Lázinka a usoudil, e tahle jeho sonda pro dneek stačí. Wagnerovi sice vypadají přihlouple, ale člověk nesmí nic uspěchat.

Lázinka zaplatil tři sta lir a odporoučel se.

Uvidíme se u večeře.

Manelé s úsměvem pokývali hlavou. Wagner oviálně pokynul rukou. Lázinka si viml jeho prstů. Byly dlouhé, tíhlé, jako stvořené pro to, aby si pohrávaly s hudebním nástrojem. Se strunným, například …

14

Beppo pečlivě prostřel k večeři. Na terase seděla Cristina a zapíjela hrst práků minerálkou. Na ulici se zastavila dvojice asi desetiletých kluků a začala faleným hlasem zpívat Santa Lucia. Kdy hoi skončili svou alostnou produkci, natáhli čepici a strkali ji pod nos kolemjdoucím. Lázinka, který se mezitím převlékl do světlého obleku, na jakém by neshledal závadu ani vrátný v monackém Kasinu, udiveně zíral na dvojici otrhánků bez hudebního sluchu a finančních prostředků.

Kam jdete? zasípala Cristina, kdy se zvedl a začal átrat v kapse.

Dám jim aspoň sto lir… řekl Lázinka provinile a zastavil se.

Zbláznil jste se? A se o tyhle chudáky postará vláda. Pak nebudou stávky a věčné diskuse o sociální politice. To jen cizinci strkají peníze takovým uličníkům

a ti se pak tady bouřují, protoe vycítí bezpracný zisk. Co vy víte ..

Lázinka přistoupil blí, aby sípající krásku lip slyel. Vdy to jsou děti… zaprotestoval chabě Prosím vás, co kdy za rohem čeká tatínek s mercedesem? Objede takhle pár hotelů a má za večer na královskou hostinu … Vy doma také takhle rozhazujete? Lázinka zavrtěl hlavou. U nás není komu, slečno. Cristina si vzala práek.

Promiňte … ale já znám, jak to tady chodí… nemyslete si, e mluvím jako dcera bohatého tatínka … prostě si myslím, e ebrota je zbytečná instituce. Nemusela by být. My tou stovkou lir nic na věci nezměníme, tak co …

Kluci mezitím zmizeli za rohem. Lázinka zasunul minci do kapsy a díval se na Cristinu.

Zlobíte se? řekla.

Zavrtěl hlavou. Proč by se měl na ni zlobit. Přece ji tady nebude teď kolit.

Co bude k večeři?

Asi studená mísa. Piola etří, aby měl na stará kolena. Víte, e ten hotel vůbec není jeho?

Lázinka poádal o dovolení, aby si mohl přisednout .Pokynula mu s gestem královny.

Neříkejte? Vdy si nechá říkat hoteliér.

To v Itálii kadý… Je jen nájemce, rozumíte? Hotel patří jednomu podnikateli z Milána, má jich tady v Peruni asi pět. Mení i větí. Piola je jen správce.

Které hotely patří tornu, ech … koncernu? Rozesmála se. Vy jste dobrý Koncern .. Kdyby vás tak slyel papá. Ten je ředitelem koncernu, několika továren na léčiva, rozumíte? Ale tohle je prachobyčejné drobné podnikání…

Drobné… Lázinka zaslechl zdálky ubohý zpěv těch dvou kluků. Nevzdávali se naděje. Moná, e jejich tatínek pracuje v takovém koncernu… Nebo pracoval. A rád by třeba drobně podnikal, ale nemá ani floka.., Co jste se to ptal?

Ty hotely.

Já pořádně ani nevím. Ale kromě LUCIE jetě také VIENNA.

Lázinka nadskočil na idli.

Víenna?

Prohlíela si ho s údivem. Co je na tom zvlátního?

Nic, nic… A komu to tedy patří?

Má dům v Miláně, jméno jsem zapomněla. Ale otec někde četl jeho inzeráty a tak jsem tady ..

Proč ne ve Vienně? To je přece větí, luxusnějí hotel..

Mám ráda klid a ticho. Tam bych pořád musela poslouchat nějaké vanění a neměla bych chvíli pro sebe, sípla Cristina a lehla po Lázinkovi očima.

Jasné. Co je moc, je moc. Lázinka vstal.

U bude večeře…

Cristina zase nasadila úsměv. Dobrou chu.

Lázinka se voural do jídelny a proel skleněnými dveřmi do haly, kde byl věčně oputěný recepční pult se zavěenými klíči od pokoje. Tentokrát ale byly recepční prostory plně obsazeny. Před pultem i za ním.

Nájemce hotelu LUCIA Bartolomeo Piola rozkládal rukama a Lázinka mu nerozuměl ani slovo. Jen výraz bellissimo, který létal z jeho hrdla kadou chvíli jako náboj z opakovací pistole, mu napovídal, e Piola vychvaluje přednosti podniku

Lázinka strnul. .

Díval se na záda nového hosta, jeho nohy byly obloeny objemnými kufry jako vozovou hradbou. Host odpovídal Piolovi plynnou italtinou a promíchával ji zvonivým smíchem.

Ten smích byl Lázinkovi důvěrně známý. I nohy, jejich zlomky se mu podařilo mezi vozovou hradbou identifikovat, nebyly pro něj hádankou. Byly to nejhezčí nohy, jaké kdy viděl.

Jen ta italtina ho mátla.

Piola drel v ruce zelený pas a jal se zapisovat do knihy hostů. Nahlas si přitom opakoval:

Signora Adela Soukupova.

Signorina, řekla poručice a otočila se.

Dobrý večer, řekla Česky

Lázinka sáhl bezděčně do kapsy, ale ádné pralinky tam nenahmatal.

15

Co tady děláte? zasténal Lázinka, kdy Beppo ukázal signorině pokoj, přinesl kufry, inkasoval sto lir a decentně zmizel. Lázinka se vkradl do pokoje a teď těce oddychoval na rozvrzané idli.

Mám dovolenou a chci se trochu opálit, řekla s nevinným výrazem Adéla a pásla se rozkonicky na Lázinkově tváři. Ta neskýtala zrovna obraz vtělené moudrosti …

To jste mi nemohla říct v Praze?

Třeba byste si to rozmyslel a Jel nakonec přece Jen do toho Říma.

Jo. Na víc se nezmohl.

Klen přijede zítra, řekla věcně.

Ne? tvářil se jako by mu sdělila, e na Venui pobývají lidé. To je mi novinka …

Nechte si to. Raději mi řekněte vy, co je nového? Moře je teplé, campari studené, ryby nejsou k pozření, vraha jsem nepotkal. Vechno. Vy budete mít asi víc těstí. Na vás přece mutí letí.

Adéla si zamyleně mnula konec pihatého nosíku. Nemáte pralinku? řekla.

To vám nestačí, e nám Doubrava namíchal italskou směs? zavtipkoval Lázinka.

Mám hlad, řekla Adéla.

Lázinka ji začal podezřívat, e se sem přijela opravdu jen krmit, koupat a sbírat dalí pihy.

Budeme sedět asi spolu u stolu, řekl mstivě.

Ne?

Piola dává krajany k sobě.

Milá pozornost.

Po večeři bychom se mohli projít, co říkáte, nasadila o poznání milejí tón.

Ale ne do parku! vyhradil si Lázinka výjimku, i kdy v jiném případě by nejraději zvolil právě tuto monost, V Perrini ne.

16

Z procházky selo.

K večeři byla samozřejmě studená mísa. Pár koleček mortadely a unka, připomínající při styku s příborem tahací harmoniku s nezničitelnými měchy.

Vichni hosté věnovali pozornost novému přírůstku. Erhardt měl oči navrch hlavy a prohlíel si Adélu zcela bezostyně. Cristina na něj vrhala pohledy, které obsahovaly ekrazit trítivé střely a pro jistotu jetě několik zápalných granátů. Erhardt měl ale zřejmě neprůstřelnou vestu.

Adéla rozdávala kolem sebe půvabné úsměvy a Beppo se mohl přetrhnout. Dal jí o kolečko salámu vic.

Po večeři vichni usedli na terasu. Slunečníky byly teď schlíplé, ztratily po odchodu slunce svou naditou podobu. Beppo myslel na ve. Co kdyby v nocí prelo. Pokryl hříbky igelitovými pouzdry …

Adéla způsobně cucala minerálku. Lázinka kontroloval martini s ledem.

Spoutíte se nějak, konstatovala.

K jejich stolu přistoupil plukovník.

Dovolíte? Cvakl podpatky jako na execíráku v pouti. Vyuil chvíle, kdy paní Craftová odela do svého pokoje. Patrně pro pletení.

Jak se máte, plukovníku řekl oviálně Lázinka. Moje krajanka, taky z Prahy. Známe se pár minut, ale krajané musí dret v cizině pohromadě ..

Plukovník políbil Adéle dvorně ruku. Jestli jsou ve vaí zemi vechny eny tak krásné, pak lituji, e jsem se tam nenarodil, pravil podle oxfordského bontónu. To je jiná ne to jeho věčné hulákání přes stůl s plnými ústy spaget, usuzoval Lázinka. Najednou, podívejme. Jene u nás by ti penka nekvetla, hochu, nae děvčata moc netrikují.

Plukovník lačně koukal po prázdné idli. Adéla jej přívětivě vybídla, aby se posadil.

Jen na chvíli, řekl Craft.

Jistě, aby tě panička nepropíchla jehlicí, meditoval vztekle Lázinka. Jetě bude nakonec chtít, abychom sl s ním dali brid; koneckonců proč ne. Ale ne teď.

Hrajete brid? zeptal se plukovník.

Ráda, řekla Adéla a plukovník se rozzářil.

Vskutku? Pak mně a mé paní bude potěením…

Darling!

Ze dveří jídelny se ozval řezavý hlas paní Craftové. Plukovník se vymrtil a postavil se do pozoru.

Promiňte, jetě bude jistě Čas … S omluvným úsměvem vycouval k jídelně, kde ho čekala povinnost dret v napjatých paích přadena skotské vlny.

Lázinka zamyleně hleděl za tíhlou plukovnickou svící, která zmizela v jídelně.

Vy hrajete brid?

Vy ne?

Plukovník taky obstojně střílí. Z armádní pistole.

Ne?”

Ale nevím, jestli z Waltera.

Tak si s ním budeme muset zahrát, usoudila Adéla Nepůjdeme se teď projít? zeptal se Lázinka Tady mohou mít i slunečníky ui.

Také si myslím. Jen jestli neutrpí moje pověst. První večer, neznámý krajan a hned na pacír.

Lázinka opovrlivě mávl rukou. Nejsme ve výcarskám penzionátě ..

To ne. Poslyte … kdy u jste na to narazil, není tady někdo ze výcarska?

Lázinka nabyl dojmu, e by Adéla mohla s úspěchem konkurovat majitelce delfské větírny. S tím rozdílem, e paní Pythie byla trochu karedějí a bydlela v jeskyni.

Ukázal na stolek v rohu terasy. Právě se tam přitrachali manelé Wagnerovi. On měl na sobě dva svetry. Přátelsky Lázinkovi zamával. Paní Wagnerová lehce pokynula hlavou.

Hodinář nebo výrobce ementálu? Adéla byla věcná Umělecké předměty. Staroitnosti.

Stradivárky by do komise nevzal?

Co kdybychom se ho zeptali? řekl Lázinka příkře Viděl, e jeho role se Adéliným příjezdem nachýlila k finále, ani by se dostal k obstojnému monologu. Hrají aspoň poker?

Ne, zboňují koncerty.

Adéla znuděně promnula nosík.

Takových je… Na tom není nic zvlátního.

Kdyby tak měl Wagner v krámě sbírku starých zbraní, mezi nimi Waltera, ze kterého se jetě před rokem střilelo, to by snad slečnu Soukupovou zajímalo víc? Nebo snad ani to ne?

Wagnerovi stále civěli k jejich stolu. Adéla se rozhodlá. Máte pravdu, připadám si tady jako na výstavě. Půjdeme. Kde je tady vlastně moře?

Padesát metrů. Je cítit jódem a sem. A vlny by probudily i hluchého, Jak jsou slyet. Lázinka se chtěl jedovatě pozeptat Adély, zda nemá potíe s čichem a sluchem, ale u se k tomu nedostal.

Ze dveří jídelny se vyřítil vyděený Beppo, zevnitř byl slyet dupot a kulometný křik, vycházející z úst Bártolomea Pioly.

Lázinka rozeznal slova TELEFON a CAPUTO Pak také MADONNA MIA, ale to by ho tak moc nevzruovalo,

to patří k běnému vybavení kadé Italské konverzační věty.

Signor Larmonti hlesl Beppo a ukázal veobjímajícím pohybem ruky za sebe, do jídelny, do recepce, do celé budovy hotelu LUCIA.

Piola uvnitř konečně začal vytáčet čísla. Telefon začal pracovat.

Co se stalo? zeptala se Adéla.

Wagnerovi vyskočili ze idle. Odněkud se přiřítil Erhardt a s ním samozřejmě Cristina. Craft se zjevil mezi dveřmi a zdálo se, e je na rozpacích, zda má věnovat pozornost Piolovi nebo Beppovi. Na rukou stále drel skotskou vlnu.

Beppovy oči se zalily slzami. tkal a nebyl k utiení.

Co se děje? zaburácel plukovník.

Beppo se zmohl jen na repetici předchozího výroku.

Signor Larmont! A znovu vytrčil ruku k hotelu.

Bydlí v devítce, pojďte, řekl Lázinka.

17

Hudební vědec z Grenoblů se zdál být na hraničním přechodu mezi ivotem a smrtí. Leel na zemi a chroptěl. Obličej mu modral.

Adéla byla s Lázinkou v pokoji první. Za ní se nahrnuli dalí zvědavci. Zůstali bázlivě u dveří. Adéla se naklonila nad Larmontem a hluboce vdechla nosíkem.

Vzhlédla. Zavrtěla hlavou.

Infarkt.

Co jiného, vdy se na něj podívejte, řekl Lázinka. Co s ním budeme dělat.. ?

Musíme počkat na lékaře.

Craft měl mezi dveřmi nápad. Nalejte do něj trochu whisky! Nejlepí lék na mdloby!

Cvok, napadlo Lázinku. Jestli hraje brid jako myslí, vsadím do první hry s klidem celý devizový příslib.

Na Larmomtových berkrevných rtech se objevila pěna.

Ve dveřích se ozvala temná rána. Paní Craftová omdlela jako palek.

Po schodech se ozvaly spěné kroky.

Excuse me, řekl majitel kroků anglicky a objevil se mezi dveřmi. V rukou třímal branu s patentním uzávěrem.

Craft ustoupil. Do místnosti vstoupil urostlý

pětapadesátník se stříbrnými vlasy. Měl na sobě černý stmoking a blytivé lakýrky. Vypadal, jako by právě vystoupil z některého z Felliniho filmů o ivotě horních deseti

tisíc.

Na ruce mu svítil smaragdový prsten s kamenem, zvícím velikosti golfového míčku.

Shut the dooř, please, řekl temným barytonem, vhodným pro kadé dabingové studio. Pokynem ruky dal netrpělivě přítomným najevo, aby vyklidili pokoj.

Rozevřel branu a sklonil se nad Larmontem.

Vichni váhavě odeli. Plukovníkovou odtáhl Piola s Beppem. Poslední vyla Adéla. Zavřela za sebou dveře .Myslela jste, e ucítíte hořkou vůni mandlí? zeptal se Lázinka.

Pokrčila rameny. Člověk nikdy neví.

Co prosím? zeptal se Erhardt, který bezmocně sledoval český dialog.

Ale nic. Jen jsem říkal, e u večeře byl jetě jako rybička, přeel Lázinka do Goethova jazyka.

To se stává. V dnení době ..Erhardt nasadil zasmuilý výraz. Chudák.

Piola se přidal. Snad se z toho dostane.

Adéla se na něj podívala s velmi smutným výrazem.

Myslíte?

Doktor Bergi je skvělý lékař. Nejlepí z okolí. Určitě mu pomůe.

Pomalu vichni seli dolů do jídelny. Zůstali shluknuti kolem recepce. Hned u schodů, aby jim lékař neunikl.

Lázinka s Adélou vyli zpátky na terasu.

Nejste optimistka ..

Podívala se na něj.

Larmont měl něco společného s hudbou… řekla bych kritik nebo teoretik ..

Jak to víte?”

U jste mi to mohl dávno říct. Takhle jsem si musela vimnout knih na stole v jeho pokoji. Samá hudební literatura. ádné noty. Odborná pojednání.

Lázinka zíral odevzdaně na hvězdy. Adéla pokračovala.

Bylo mu u tady patně? Nejedl práky v jídelně?”

Pokrčil rameny. Asi ne. To by si snad viml.

Vy byste taky z kadého infarktu hned vykombinovala dokonalý zločin. Víte, kolik je denně na světě selhání srdeční činnosti? řekl znalecky.

Ve vaí společnosti k němu člověk přijde raz dva odtuila Adéla a vstala. Ve dveřích terasy se objevil hrozen lidských vos, dotírajících na doktora Bergiho. Ten jen smutně vrtěl prostříbřenou hlavou.

Lázinka s Adélou pokročili blí.

Lituji, váení, říkal lékař velmi dobrou angličtinou, Ale nedalo se opravdu nic dělat. Zanedbaný případ, …zřejmě se neléčil.

Lázinka pohlédl na Adélu, jako by chtěl říct vidí, děvče, tady to má potvrzeno z povolaných úst. Infarkt jako hrom.

Popoel k doktorovi a řekl německy: Vypadal tak zdravě… na nic si nestěoval.

Bergi na něj hleděl jako na příchozího z jiné planety. Promiňte, vy také nevypadáte nejhůř a třeba za dva dny budete leet na posteli jako tamten… ukázal prstem výmluvně nad sebe. Jeho němčina nebyla tak plynulá jako Shakespearův jazyk. Mazlil se s ní, jak dělávají Italové, Zněla dokonce komicky i v téhle váné situaci.

Pán je z Československa, řekl Graft, jako by tím jasně vysvětlil prostoduchost Lázinkovy poznámky.

Praha? zahleděl se Bergi na reportéra. Ten kývl.

Znám … hodně jsem o ní četl. Máte u vás řadu odborníků. Četl jsem jejich vědecké práce. Někteří lidé od vás mají světu co říct… řekl Bergi a při poslední větě přímo pohledem bodal Lázinku do očí. Ten jen pokrčil skromně rameny.

Adéla mlčela. Vůbec neměla zájem, aby nějaký informátor kadému oznamoval, e je křtěná Vltavou, i kdy ovládá perfektně italtinu.

Lékař se podíval na hodinky. U musím jít. Zmekal bych koncert. Signor Piola bude tak Iaskav, zařídí ve potřebné, ano?

Piola kývl.

Úmrtní list vystavím zítra.

Ano.

Poroučím se, řekl Bergi a vyel přes terasu do parku,

Lázinkovi sice vrtalo hlavou, proč nechává stát před hotelem auto a jde pěky přes park, ale pak si vzpomněl, e autem by mu to trvalo při večerním provozu na pobření trádě nejméně dvacet minut. Takhle to zvládne za pět minut. A za deset záčíná koncert.

Od mrtvoly rovnou na koncert, pronesl, kdy oba zase vyli na terasu a nechali zbytek osazenstva diskutovat uvnitř.

Nebo z koncertu k mrtvole. To tady také bývá zvykem, dodala sue Adéla.

18

Večerní ruch v Perrini si s ničím nezadal s jeho denní obměnou na plái. Hlavní třída, táhnoucí se podél moře, byla jako ňůra náhrdelníku, na kterou podnikaví obchodníci navlékli perličky krámků a obchůdků. Večer rozsvítili barevné árovky, rozblikali reklamy. Lákadlo pro ty, které tíila v kapse naditá peněenka. Víc lidí ale okounělo před vchody a prohlíelo si zboí, vystavené v regálech přímo na chodníku,

Lázinka s Adélou se pomalu vraceli zpátky. Místní pohřební ústav u před hodinou odvezl nebohého Larmonta. V CASA VERDI pomalu končil koncert. Lázinka podrobně vysypal Adéle vechno, co se za těch pár dní dověděl a co se mu podařilo zjistit,

Neříkal vám Doubrava, abyste etřil iniciativou? ala ho vyčítavě, kdy si vryla do paměti vechny informace.

To nic není, řekl Lázinka skromně. Ani jsem se moc nesmail. Člověku stačí koukat se kolem sebe..

Tamhle mají melouny.

Lázinka posluně přikvačil k pultu a ukázal na dva nejkrvavějí plátky. Prodavačka jim naservírovala nů a mlčky ukázala na kohoutek s tekoucí vodou a čistý ručník. Po poití melounu se můete dát do původního stavu, říkal její pohled.

Usedli k hrubě sbitému stolku ve výklenku chodníku a dali se do sladkého díla.

Odkdy plavčíci pořádají recepce pro pláové hosty, které ani pořádně neznají?” řekla s plnou pusou,

To chci právě jistit, zahuhlal Lázinka a vyplivl jádro.

Dva plátky melounů stály tři sta lir. Umyli se a vykročili dál.

Zítra půjdeme spolu na plá, ano? řekla Adéla s úsměvem. Touím poznat toho spanilého Nina 

Lázinka nebyl zrovna naden, protoe znal Ninovy slabůstky pro krásné erny, Jak myslíte…

Nejvyí čas jít spát, oznámila Adéla, kdy doli k LUCII. Lékařovo auto stálo jetě před vchodem. Modrá renaultka patnáctka, radiálky michelinky. Metalíza jako zrcadlo. Nebylo těko poznat, komu patří, za předním sklem kadého auta v Itálii je upevněna dobře čitelná pojiovací karta majitele.

Dr. Bruno Bergi, recitoval Lázinka, kdy přitiskl nos a na sklo a lovil krátkozrakýma očima písmenka z karty.

Zdá se mi, e jste taky u unaven, řekla Adélá a vela dovnitř. Ve dveřích se otočila a prohlíela si reportéra týdeníku VÝHLED. Ten stál u auta a nerozhodně přelapoval.

Co tam stojíte?

Půjdu se jetě projít. Nechce se mi spát.

Dejte pozor, ráda bych vás přítě uviděla u snídaně. Ne někde pod smrčkem s dírou v hlavě.

Dám si pozor.

Dobrou noc.

Ciao, řekl rozverně a otočil se. Obeel hotel a obezřetně si prohlédl terasu. Bylo půl jedenácté. Stolky u byly oputěné, slunečníky schlíple čekaly, uvězněny v igelitových pouzdrech, a jim zítřejí den dá opět vejít do slávy s otevřeným hledím.

V jednom okně se svítilo. Lázinka si uvědomil, e patří Craftovým. Pak vykročil cestičkou směrem ke CASA VERDI. Před vchodem do secesního domu stály řady naletěných aut. Koncert argentinské violoncellistky jetě neskončil. Zevnitř doléhal detík potlesku. Konec. Děkovačky. Květiny. Přídavky. Znovu úklony. Lázinka tohle vechno dobře zná z Klenových koncertů. Kolikrát je houslista unaven a k smrti a obecenstvo stále tleská, nemajíce vůbec tuení, e ten na pódiu u toho má plné zuby a prsty mu dřevění.

Vystoupil po schodech a nakoukl do foyeru. Uviděl vrátného. Díval se na hodinky. Zdálo se, e trochu nevrle. Koncert se protáhl.

Lázinka veel dovnitř a pozdravil.

Buon giorno, rozzářil se stařík. Aspoň si má s kým popovídat. Vy jste nebyl na koncertě? Hrála dobře. To víte, tady v té kukani mám za ta léta na to u odhad.

Ze sálu se ozval přídavek. Bylo to Largo z Novosvětské.

Neměl jsem čas, řekl Lázinka.

Dvořák, pravil věcně vrátný

Lázinka kývl Vytáhl sparty a nabídl dědovi.

Poslyte, vy jste znal pana Larmonta? zeptal se ledabyle,

Ach, monsieur Larmont .. samozřejmě . . byl letos v Perrini skoro na kadém koncertě 

A dnes?

Vrátný se pokrábal za uchem Máte pravdu, dnes jsem ho neviděl Ale odpoledne říkal, e večer určité přijde … asi mu do toho něco přilo ..

Asi, řekl mnohoznačně Lázinka.

Byl se podívat na zkouce. Často sem chodil i přes den. Ten člověk snad za celou dovolenou vůbec neviděl moře

Take Nina asi těko mohl znát .

Vy znáte Nina? vykulil vrátný oči,

Ze sálu se vynořily první hloučky diváků. Koncert zřejmě definitivně skončil.

Tak trochu, řekl Lázinka e jsem Larmonta odpoledne vůbec neviděl … v sále kromě mne nikdo nebyl , .

To on byl asi nahoře. V lói Měl ji předplacenou celou letní sezónu.

Předplatné snad neplatí pro zkouky …

Pro stálé abonenty je dovoleno vechno, zafilozofoval si stařík a ustoupil stranou Diváci se hnali do noci po schodech jak stádo splaených koní. Skoro tři hodiny poslouchají violoncello a pak se enou, jako kdy hoří.

Dobrý večer . . Vy jste nebyl na koncertě?

Po schodech kráčel ředitel Verardi. U měl zase v ústech doutník. Zastavil se na předposledním schodu a krtl sirkou Pak doutník obřadným zabafáním uvedl do provozu Hlas mu zněl spokojeně. Měl vyprodáno Půjdu a na Klena, děkuji, uklonil se neohrabaně Lázinka. Ta otázka nebyla od Verardiho vůbec zdvořilostní, konvenční Lázinkovi se zdálo, e to ani otázka nebyla, spí konstatování. Zajímavé, ředitel se nezeptá, proč se tady potlouká ve vrátnici, kdy na koncertě nebyl. A vdy mu přece říkal u odpoledne, e má večer něco jiného na práci jestlipak ředitel také ví, e jedna lóe byla prázdná . ?

Co říkáte chudáku Larmontovi? Bydlíte přece také v Lucii… Verardi zřejmě uměl číst mylenky.

Lázinka se na chvilku zarazil Vůbec si nevzpomínal, e by odpoledne byla sebemení řeč o tom, e přebývá ve stejném hotelu jako Larmont.

Pokrčil rameny. Vichni tam musíme.

Ale proč spěchat, vtipkoval nemístně ředitel

Po schodech liknavě scházel doktor Bergi. Jeho srnoking měl stále bezvadný tvar. V rukou třímal glazé rukavičky.

Bylo to krásné, opravdu záitek, zahlaholil a, bodře stiskl Verardimu ruku.

Pak se jeho oči střetly s Lázinkovými. Doktor se přátelsky usmál.

My u jsme se viděli, e? přeel do angličtiny.

Lázinka rozpačitě přikývl.

Vrátný zalezl do své kukaně a trachal se na stole v papírech.

Verardi vzal lékaře za rameno.Nepůjdete ke mně na skleničku? Máte toho dnes dost za sebou..

Dobrý nápad.

Lázinka se pozvání nedočkal. Ani po něm netouil Odporoučel se, kývl vrátnému přes sklo a vykročil do tmy.

Pomalu kráčel směrem k hotelu. Po pravici mu zůstal oputěný tenisový kurt. Kdosi navečer zapomněl stáhnout sí. Bílá páska svítila do tmy. Hvězdy vykukovaly z oblohy jen sporadicky. Bůhví, jestli zítra bude na koupání.

Hrubý písek na cestičce skřípěl. Reportér usedl na jednu z laviček pod koatým stromem a začal hledat cigaretu.

Ten Verardi je a podezřele vevědoucí. A co Nino? Místo utopenců má na muce reportéry z Prahy a touí nepochopitelně po jejich přátelství. Okruh zajímavých lidí se začíná rozrůstat. Konečně nahmatal sirky. Ve chvíli, kdy si chtěl zapálit, uslyel hlasy. Blíily se spolu s ozvěnou kroků směrem od LUCIE.

Lázinka vstal a tie změnil stanovitě. Přitiskl se ke stromu a zoufale si přál, aby splynul s jeho kmenem

Hlasy patřily mui a eně. Jeden z nich znal. Jeho majitelem byl Erhardt Busch. Hovořil bavorskou němčinou, její vnímání Lázinkovi činilo potíe i za bílého dne.

Druhý hlas vlastnila zřejmě mladá dívka. Hovořila měkkou němčinou, jasně, zřetelně.

Kdy mu to řekne? pravila.

Jetě je čas, řekl Erhardt.

Oba se zastavili, vzdunou Čarou k nim měly Lázinkovy krátkozraké oči dobrých dvacet metrů. V té tmě mohl rozeznat jen matné obrysy.

Obávám se, e mě zabije, řekla.

Musíme to promyslet.

Stíny se začaly zase vzdalovat. Vracely se směrem k Lucii.

Lázinka počkal, a zmizely za ohbím cesty a pak si konečně zapálil cigaretu.

Zajímavé, ten enský hlas v ivotě jetě neslyel. Na to by mohl přísahat. Čím to tedy je, e je mu tak povědomý … Ale a si namáhal hlavu sebevíc, v téhle noční chvíli na to nepřiel.

Pomalu se loudal domů. Adéla u bude spát. Musí být po cestě notně unavená. Konečně, je zde přece oficiálně na dovolené; proč by si neodpočinula. ádný major Doubrava ji teď v noci nebude telefonicky budit a honit do práce.

Adélko, tam a tam vyloupili kasu… v Louecké ulici dolo k vradě … soudruko Soukupová, pospěte si…

Zítra konečně přijede Klem. Lázinka ucítil v zádech podivné svrbění. Vdycky, kdy se schylovalo k nějakému průvihu, mohl se na tenhle neklamný symptom spolehnout. Něco jako v divadle předehra.

Opona se brzy zvedne, začne děj; určitě.

Lázinka doel k hotelu. Loudavě zamířil k svému zapráenému Venoukovi, aby navykle obhlédl, zda je ve v pořádku.

Nebylo.

Vechny čtyři pneumatiky byly prázdné a připomínaly spí rozlápnutou bačkoru ne zbrusu nové, neojeté gumy značky Pneumant.

Za stěračem svítil bílý lísteček.

Lázinka jej vztekle vykubl a přiloil co nejtěsněji k brýlím.

Velkými tiskacími písmeny tam bylo anglicky napsáno: UÍVEJTE DOVOLENOU A NEBUĎTE ZVĚDAVÝ!

Taková starostlivost člověka přímo dojme!

Lázinka si pro jistotu přečetl vzkaz jetě jednou. A znovu.

e by si takhle zavtipkovala Adéla? Zítra se jí na to bude muset zeptat.

Kdy vkročil do haly, usoudil, e můe dotaz vznést u teď. U recepčního pultu stála v molkovém dínovém kompletu, který přepravou v kufru neutrpěl praádnou újmu.

Vůbec nebylo patrno, e by byla vyburcována ze spánku. Ba právě naopak.

Usmívala se do bakelitové mule, jako by právě obdrela zprávu o zdědění zlatých dolů na Aljace. Roztomile pravila:

Ano, strýčku, dojela jsem v pořádku… počasí se zdá být nádherné … podle očekávání.., ano … dám na sebe pozor… tak dobrou noc, strýčku.

Zavěsila.

Vy jetě nespíte? podivila se, kdy spatřila ztrápenou postavu mezi dveřmi.

Lázinka jí beze slova vrazil do ruky papírek.

Nael jsem to za stěračem. Na pokutový blok to zrovna nevypadá, ádný přestupek na svědomí nemám.

Adéla si vzkaz pečlivě přečetla.

To se neví, řekla. A strčila papírek do kapsičky blůzy.

Co vy na to? řekl prosebně.

Co by?

Vy máte strýčka? odbočil nasupeně.

Ano. A je tak hodný, e ani nespí starostí, jestli jsem v pořádku dojela.

Začala zdolávat schoditě tanečním krokem. Nahoře se otočila a pobídla Lázinku, který dole civěl a bezmocně kroutil hlavou. Bylo toho na něj u víc ne dost

Běte si lehnout, zuřivý reportére. Dnes u ádné zajímavosti na programu nebudou.

Jste si tím tak jista? řekl a dooural se nahoru.

Proli kolem pokoje, který jetě večer patřil nebohému Larmontovi. Na dveřích svítila velká devítka. Lázinka si viml lepicí pásky s razítkem hotelu, která pečetila dveře. Piola dbá předpisů. Nechce mít opletačky s úřady. Policie ráno udělá soupis věcí a odele ho do Grenoblů společně se zinkovou rakví.

Klíč od devítky dole nevisel. Piola ho uzamkl do trezoru.

Peče byla neporuená.

Čekáte jetě vloupání? projevila zájem.

Zastavila se u vedlejích dveří. Pohrávala si s klíčem. Dobrou noc.

Na dveřích Adélina pokoje byla dobře čitelná desítka.

Lázinka vzdychl a oural se odevzdaně ke své čtrnáctce.

19

Ráno bylo přesně tak, jak se dalo čekat. Noční výstraha s černým flórem na obloze přivedla na scénu olověnou pokrývku mraků, které chystaly co chvíli skropit vyprahlou zem.

Lázinka proklel vechny turistické prospekty, básnící o azurovém nebi, jeho jediným zaměstnáním je sálání slunečních paprsků.

Plavky byly jako houba.

Hotel jetě spal. Snídaně je a za hodinu. Lázinka si dopřál dobrodiní sprchy a vypravil se shánět ikovné ruce, které by uvedly do původního stavu propíchlé gumy.

Tie se prosmýkl chodbou, dole ledabyle pozdravil Beppa, který lechtil stoly k snídani koíčky s čerstvými houskami.

Buon giorno.

Beppo se přihlouple zaklebil.

Autodílna byla nedaleko. U hlavní třídy. Lázinka se notnou chvíli dohadoval s montérem, který zrovna snídal lahvinku bílého vína a ovládal pouze spou kulometné italtiny.

Lázinkovi se podařilo umně srazit poadovanou cenu o dva tisíce lir a gestikulací hodnou protřelého mima vysvětlit montérovi, kde se nachází jeho nebohý vůz.

Pomocí hodinek se domluvili, e věc bude vyřízena k Lázinkově spokojenosti do oběda. Reportér mu předal klíčky a vypadl.

U novinového kiosku ospalý prodavač právě vyvěoval čerstvé zásilky z celé Evropy. Lázinka ulpěl pohledem na titulní stránce bulvárního západoněmeckého BILDU.

Prostitutka ukrcena na vlastní punčoe! hlásal palcový titulek, doprovázený jakousi rozmazanou fotkou.

Vedle BILDU byly úhledně naskládány časopisy s nahatými kráskami, rafinovaně uzamčené do celofánových obalů. ádné listování. Koupit nebo popojít!

Jetě e tu nemají VÝHLED, pomyslil si patrioticky. Vyjímal by se zde jako růe na hnojiti. V duchu

odprooval svůj mateřský list za občasné sakrování, kterým kvitoval některá  podle jeho skromného názoru  nevyvedená čísla.

Koupil si krabičku sirek. Stála sto lir.

Pak zamířil k hotelu.

Adéla u seděla v jídelně a labunickými pohledy polykala chřupavé houstičky. Beppo jetě nenosil na stůl

Byl jste se koupat? řekla se zájmem.

Povaujete mě za ílence? opáčil nejistě. Nebyl si jist, zda Adéla tuto monost jednoznačně vylučuje.

Ne.

Usedli ke stolu.

Shora se začali trousit nevyspalí hosté. Zřejmě dlouho do noci přetřásali Larmontovu smrt.

Craft se zastavil u čtrnáctky a srazil podpatky.

Také jste měli mizerné spaní? Rozebírali jsme tu stranou událost skoro do rána. Nemohli jsme usnout. Ani práky nepomohly ..

Ano? řekla Adéla. Pustila se do housky. Beppo se přiřítil s kouřící konvicí kávy.

Něco mě napadlo, řekl Craft spiklenecky. Zdá se mi to nadmíru podivné. Larmont byl přece zdravý jako ryba. Kadé ráno běhával tady v parku před snídaní nejméně půl hodiny …

Neviml jsem si, řekl sue Lázinka a nalil si kávu Ten plukovník je nadmíru otravný. Kdyby tak měl Larmont v sobě střelu ráe 7,65 z pistole značky Walter, bylo by to zajímavějí.

Protoe v tu dobu jetě spíte. Ale já u absolvuji kondiční procházku, oznámil vítězoslavně Craft. A Larmonta jsem vídával na vlastní oči. Prosím vás, člověk s nemocným srdcem přece nemůe lítat po parku jako Nurmi!

Třeba ho něco rozčililo, oponoval Lázinka a touebně prosil pohledem paní Craftovou, aby k sobě přivolala neposedného chotě.

Stalo se.

Darling, má nalitou kávu, zaskřípal stůl číslo est falenou fistulí.

Plukovník odcouval s tajemným úsměvem.

Zajímavý člověk, řekla Adéla.

Ani bych neřekl.

Ranní ptáče se víc dozví… Vy jste si to uvědomil a dnes. Moná, e trochu pozdě…

Přece nepojedu do Itálie s budíkem a běeckou výstrojí, bránil se Lázinka. Stačí mi plavky 

Jene dnes jsou zbytečné, Co kdybychom si udělali odpoledne malý výlet? navrhla Adéla.

Kam?

Třeba do San Marína.

Proč a odpoledne?

Protoe vy teď půjdete sehnat Nina a domluvíte se s ním na večer A já mám nějakou práci. Sejdeme se u oběda.

Kam máte namířeno?

Do městské knihovny. Chci si něco přečíst 

Lázinka zkoprněl. Jestli se nudíte, mám s sebou nějaké detektivky . .

Adéla poděkovala. Najde si sama, co je třeba.

Vstala, Tak domluveno.

U víte, kdo si se mnou dopisuje? zeptal se s nadějí.

To ne. A také nevím, s kým a hlavně o čem si dopisoval Larmont, řekla tie a vstala, Zamířila ke dveřím na terasu. Venku se schylovalo k deti. Lázinka málem překotil idlí, jak vyskočil, protoe Adéliny okující meditace přicházely obvykle v nejméně očekávanou chvílí.

Coe? vytřetil oči.

Teď si vlastně uvědomil, e Adéla včera večer v Larmontově pokoji při svém pokusu o první pomoc něco sebrala ze země, Ano, teď viděl před sebou ten včerejí obraz docela přesně Adéla se naklání nad Larmontem, nosíkem pátrá po stopách cyankali a přitom se rukou jako by opře o zem. Těsné vedle překocené idle od stolu, u ní spočívala Larmontova hlava. Na první pohled se mohlo zdát, e odstrkuje idli, aby měla víc prostoru, tak to aspoň Lázinkovi připadalo.

Tak u oběda . . Adéla teď neuznala Lázinku za hodna dalího dialogu, Vyplula tanečním krokem do sychravého dne.

20

Račte si přát? vyilý úředník s klotovými rukávy vypadal, jako by nejméně týden nespal. Perrinská knihovna byla umístěna v renesanční budově ve středu města, který měl s rekreační oblastí společné jedině

jméno. Sple křivolakých uliček, vedle odřených barabizen výstavné ulice, jejich výzdobu obstarával snad jetě Michelangelo.

Velký sál byl obleen regály od země a ke stropu. Pohyblivé tafle pojíděly neslyně od beletrie k vědě, od A a k Z.

Podle přání zákazníka. Bylo jich zde asi pět, est. Zřejmě studenti, které sem tak časně dopoledne přivlekla hrozba blíícího se kolního roku. karedá matróna zatěovala tafle nad únosnou míru, zato promptně plnila jakékoliv přání, tlumočené nevyspalým éfem.

Noviny archivujete také? zeptala se Adéla.

Samozřejmě. O jaké máte zájem?

Gazzetta di Perrini.

Který ročník?

Loňský. Září.

Vládce knihovny byl očividně zklamán. Zřejmě byl zvyklý na přání vidět noviny, přivedené na světlo světa původním Guttenbergovým lisem.

Okamik, řekl hlasem, jakým prodavač v obchodě s automobily reaguje na touhu po koupi ventilku.

Za tři minuty připlula na taflích k Adéle objemná kniha.

Prosím, ukázal nevyspalec navykle k řadě stolků v rohu místnosti.

Adéla obdařila chlapíka zářivým úsměvem a s několikakilogramovým břemenem se odebrala na vykázané místo.

Měla před sebou celý ročník místního deníku, který, snad z komplexu provinciální malosti, se snail centrálním listům vyrovnat aspoň objemem.

Dvě třetiny jednoho vydání tvořily samozřejmě inzeráty. Týkaly se Perrini a okolí, hoteliéři vábili hosty, obchodníci nabízeli své zboí, signor Verardi hvězdy kadoroční letní koncertní sezóny.

Adéla nalistovala září a začala systematicky studovat kulturní rubriku.

Třetího září: CASA VERDI si dovoluje oznámit milovníkům koncertů, e 8. t. m. se ve velkém sále uskuteční koncert význačného českého houslisty Karla Doubka. Na programu N. Rimskij-Korsakov: eherezáda (opus č. 35). W. A. Mozart: Koncert pro housle a orchestr A dur. H. Berlioz: Fantastická symfonie. Hraje Perrinský symfonický orchestr, řídí Victor Aldi. Začátek v 19.30 hodin.

Jméno Karla Doubka bylo vysázeno nápadnými, velkými typy písma; větími ne ostatní text

Pátého září: Do Perrini přibyl včera Karel Doubek, Jeden z nejvýznačnějích houslových virtuosů naí doby. Karel Doubek se narodil …

Následovalo curriculum vitae, opsané zřejmě z propagačních prospektů Pragokoncertu. Nic zajímavého.

estého září: Hvězda z Prahy. Ná reportér Carlo Tassi hovoří s Karlem Doubkem.

Adéla vytáhla z kapsy dínového kabátku notýsek a tuku.

… Maestro Doubek se zdá být při naí návtěvě v dobré pohodě. Přímo kypí zdravím a zjevnou chutí předvést náročnému mezinárodnímu obecenstvu v CASA VERDI jeden ze svých vrcholných výkonů.

S jakými pocity přijídíte do Perrini?

Jako vdy. S těmi nejlepími. Doufám, e obecenstvo nezklamu.

Mozartův koncert patří mezi vae oblíbené skladby? Jestlie ano, tedy proč?

Protoe Mozart jej napsal v osmnácti letech. Je to skladba plná mládí a já mládí drím palce. Navíc je v této hudbě a překvapivě plno ivotni moudrosti.

Budete mít v Perrini také trochu volného času? Jak jej chcete vyuít?

Předevím k rozhovorům se starými přáteli. S ředitelem Verardim, dirigentem Aldim; těil jsem se i na setkání s hudebním vědcem Larmontem z Francie, který ale bohuel nemůe přijet. Pojí mě s ním letité přátelství

Zajímavé.., Mohou se nai čtenáři dozvědět, kde jste se seznámili? Signor Larmont je hudební vědec světového formátu.

Známe se u z válečných let.

Maestro Doubek se podíval na hodinky. Čas, vyměřený k naemu rozhovoru, uplynul. Přejeme sympatickému umělci, aby jeho Mozart promluvil nejen k sluchu, ale hlavně k srdcím vech diváků …

Adéla dočetla a nakrabatila nosík. Tak vida, Larmont a Doubek … A sotva se ona objeví v hotelu LUCIA, má Larmonta na dosah ruky. Jene bez známek ivota. Ani věhlasný lékař u nebyl nic platný.

Sedmého září: Vechny vstupenky na zítřejí koncert jsou ji vyprodány!

Osmého září: Karel Doubek dnes večer v CASA VERDl. Stradivárky českého génia dají promluvit Mozartovu

Hleďme, kdo si tak dal záleet, aby informoval celé Perrini, e Doubek hraje na housle, jejich cena se pořádně nedá ani odhadnout

Adéla si opsala z tiráe listu adresu redakce. Také telefonní číslo na kulturní rubriku. Signor Tassi si snad najde chvilku k rozhovoru.

O den později, devátého, nemusela listovat a ke kulturní rubrice. Z první strany křičely palcové titulky:

Poslední koncert Karla Doubka! Houslista mrtev, cenné stradivárky zmizely beze stopy!! Havarované auto příčinou sebevrady? Utrpěl génius nervový ok? Dohrál Mozarta a skoncoval se ivotem.

Následoval barvitý popis neastné události, ale to Adélu příli nezajímalo. Podstatu, převedenou do zde úředního jazyka italské policie, u znala ze spisů, uloených v Praze. A trochu v jiném podání.

Pod čarou ji zaujala poznámka, podepsaná Carlem Tassim. Opsala si pár řádek.

V prvých dvou větách prokázal Doubek své nesporné mistrovství, řadící ho ke pičkám evropských reprodukčních umělců. Rokoková křehkost tónů prýtila z jeho stradivárek jako ivá voda z pohádkové studnice. Jedině v závěrečné větě ztratil houslista na okamik nečekaně kontakt s orchestrem, který ten večer podal jeden ze svých nejlepích výkonů. Při zcela lehké pasái hrané v první poloze, kterou zvládají zcela běně i posluchači konzervatoře, vynechal náhle maestro zcela nepochopitelně několik tónů. Viml jsem si, e jeho pohled utkvěl nahoře na jedné z lóí a v tváří Karla Doubka se objevil na zlomek vteřiny výraz úleku, smíeného s překvapením. Ve trvalo jen chvilku, dirigent Aldi rutinovaně zvolnil tempa a Doubek se vzápětí opět chytil. Závěr koncertu proběhl u v obvyklé pohodě. Nai taktní otázku, poloenou bezprostředně po koncertě, zodpověděl maestro poukazem na malou zdravotní indispozici..

Adéla dočetla.

Tak vida, o tomhle neměl nikdo nejmení tuení. Indispozice … Zajímavé.

Odpoledne přijede Klen. Pokud se podiví, e jeho učitel vynechal v Mozartovi tóny v první poloze, bude dobré při jeho Dvořákovi občas mrknout na osazenstvo

lóí. A zabránit zbytečným procházkám houslových virtuosů z Prahy po perrinském parku.

Adéla sklapla svázané noviny a dopravila je zpět vyilému knihovníkovi.

Jetě něco, signorina? zaevelil úsluně.

Zavrtěla hlavou. Grazie, signore.

Rozloitá matróna uchopila Gazzettu di Perrini a vyplhala s ní a ke stropu, připomínajíc vzpěrače, pokouejícího světový rekord.

Arrivedercil

Knihovník se uklonil.

Adéla vyla na denní světlo a zhluboka se nadechla vzduchu, v něm poletovalo víc jódu, ne bývá zvykem na březích Vltavy.

Počasí se vylepilo, nahodilo mejkap obstojného zevnějku, ale na plavky dnes u síly nemělo.

Vhodné počasí na výlet do Sam Marina.

Adéla se podívala na hodinky. K obědu je jetě dost času. Podívá se trochu po obchodech. Mají tady docela pěkné laky.

V duchu si opakovala několik slov, roztřeseným písmem napsaných na zmuchlaném papíru. Jetě včera leel vedle chroptícího Larmonta.

Je to neuvěřitelné, ale pravdivé. Dnes jsem potkal mue, který mě pronásledoval i ve snu. ije, ačkoliv si to nezaslouí. Je to Fing…”

Poslední slovo je u rozmazané, z rozplizlých tahů vysvítá, e infarkt se u ohlásil. Larmont u nestačil dopis dopsat. Ani poslední slovo …

Co je to FING?

Adéla potřásla hlavou a vela do obchodu.

21

Nino byl zabalen do nepromokavé bundy a tvářil se značně rozmrzele. Lázinka byl jediným příchozím na nevlídné plái, která absencí slunce připomínala enu, je přes noc zestárne o deset let.

Nebyl to vábný pohled. Moře mělo naedlou barvu a třískalo vztekle vlnami o břeh. DELFINO VERDE se ani nenamáhalo vysílat do éteru lákavé nabídky k projídce. Nebylo uí, které by poslouchaly.

Lázinka se přioural se svěenou hlavou. Jako by cítil spoluvínu na mizerném podnebí.

Nino se nakysle uklíbl.

Dnes se to u nezlepí.

Chci Jet do San Marína.

Vy jste tam jetě nebyl? Dnes máte na výlet ideální počasí. Pret nebude, nebojte se.

Ninovi se zřejmě dalo věřit. Je odborník.

A večer? sondoval Lázinka pokud mono ledabylým tónem.

Platí. Budu vás čekat před hotelem Vienna. Bydlím hned naproti. V osm. Hodí se vám to?

Hotel Vienna… Lázinka začal věřit, e kadý člověk, s kterým tady přijde do styku, má něco společného s místy, kolem nich se točí loňská záhada. Kdy u nic jiného, tak aspoň bydlitě.

Platí.

Nino si zapálil. Nabídl Lázinkovi.

Dnes přijede ten vá houslista, e? řekl a oči měl lhostejně upřeny na mořský horizont. Jako neznatelná tečka se po něm pohybovala loď, zanechávající nad sebou prouky dýmu. Tanker do Terstu, dodal Nino. Lázinka zbystřil pozornost.

Jak to víte?

S tím tankerem?

Ne, s houslistou.

Od otce 

Lázinka sice neměl jistotu, e by vrátný byl zrovna tou kompetentní osobou, informovanou o příjezdech zahraničních sólistů, ale nechal si své úvahy pro sebe. Vidíte, zapomněl jsem …

Nino se usmál. Zůstanete v Perrini dlouho?

Nevím. Jetě pár dní.

Nino odtrhl zrak od moře a zabodl jej do výe reportérovy hlavy.

Člověk by si neměl kazit dovolenou. Odpočívat, to je podle mého gusta. I kdy je patné počasí..

Co je zase tohle.. ? Varování? Nebo zbytečné plácání znuděného plavčíka?

Jeho slova nemají svým významem daleko do přátelské rady, trčící v noci za stěračem Venouka.

Máte pravdu, řekl Lázinka. Já si dovolenou kazit nenechám. Dokouřil a měl se k odchodu.

Arrivederci.

Ahoj, usmál se Nino.

22

Montér jak slíbil, učinil. Trabantík dostal vyspravené obutí v určený čas. Skoro na minutu. Lázinka učinil chabý pokus o dalí smlouvání, ale nesetkal se s pochopením. Samozřejmě, montér by se cítil trochu uraen, kdyby zákazník hodlal jen tak beze veho zaplatit poadovanou sumu, protoe v Itálii patří handrkování o ceny v jakémkoliv oboru podnikání přímo k národnímu sportu.

Zákazník ale musí včas poznat, kde je hranice hry a kde u přestává legrace. Před dvěma dny to Lázinka poznal na vlastní kůi. Na bleím trhu v Perrini. U prodavače semiových bund začala přestřelka číslic na čtyřiceti tisících lirách. Lázinka nabídl třicet. Prodavač informoval zákazníka o třech hladovějících dětech, hrozícím bankrotu, vydřiduích a sympatiích, kterými zahořel právě k turistovi s oloupaným nosem. Proto je ochoten jít na pětatřicet. Lázinka trval neochvějně na třiceti a to neměl. Prodavač prokázal značné vlohy k sprintérské profesi, spojené s rohovnickým talentem. Mával paemi jak Muhammad Ali v Manile a honil Lázinku po triti: Nepříčetně při tom řval: Bandito, bandito!

Lázinka byl rád, e zmizel z trhu ve své vlastní bundě,

O italském semiovém produktu vůbec nemluvě…

S povzdechem odlehčil své peněence, montér zasalutoval a spokojeně odcházel.

Oběd proběhl bez mimořádných událostí. Policie dopoledne udělala úřední soupis Larmontových věcí, vyplnila potřebné formuláře. Přítomen byl samozřejmě

i doktor Bergi. Vypsal úmrtní list. Dohadování nastalo jen kolem otázky Larmontových příbuzných. Vědec ádné neměl, a tak mrtvola v zinkové rakvi poputuje do Grenoblů na jeho vlastní účet. O pohřeb se u postarají jeho přátelé z hudebních kruhů. Skončeno, podepsáno.

Doktor Bergi zůstal na oběd na Piolovo pozvání.

Za ten včerejek… nebylo to nic příjemného, zdůvodnil Piola pozvání. Bude mi ctí… To u znělo věrohodněji. Bergi byl přece známým specialistou. Na svých asi pětapadesát let vypadal stále zachovale. Patřil k těm typům lidí, kteří mohou mít na sobě zmačkané tepláky, a přece jako by vypadli ze stránek módního urnálu.

Adéla se nedívala při obědě napravo nalevo, hleděla si své sporé flákotky skopového a sklenice stolního vína.

Lázinka si viml, e doktor dostal protekční porci. Také víno mělo jinou barvu a láhev vypadala o trochu honosněji ne jejich.

Dobré, řekla Adéla. Bylo to první slovo, které během oběda Lázinkovi věnovala. Ten, a doráel jak chtěl, nic z ní nevypáčil.

Maso? hádal.

Víno.

Piola krouil kolem Bergiho jako druice.

Lázinkovi se ho podařilo při jednom okruhu zadret.

Jak je daleko do San Marina? zeptal se, protoe byl líný lovit v automapě.

Pětadvacet kilometrů. Jedete se tam podívat?

Asi ano.

Bergi, sedící hned u vedlejího stolu, na kterém zcela bezúčelně stálo jako sirotek číslo patnáct, labunicky dosrkl protekční víno a naklonil se k čtrnáctce.

Pokud vám mohu doporučit, nenechte si ujít v San Marínu voskové muzeum. Madame Tussaud to sice není, ale určitě se vám to bude líbit. Hned vedle je příjemná kavárnička, dělají tam nejlepí capuccino v celém státě.

Děkujeme, uculíla se Adéla.

Stát, řekl si Lázinka. Pár čtverečních kilometrů, pětadvacet vojáků a víc prodejen nádherných známek ne obyvatel… Ale právě proto stojí zato se na tu mini-republiku podívat.

Od svého stolu vstal Wagner a přioural se s vystrčeným a právě nacpaným bříkem k doktorovi.

Promiňte, řekl a spustil stavidla jakýchsi blíe neidentifikovatelných slov ve výcarské němčině. Lázinka nerozuměl ani slovo. Adéla se snaila napíchnout na vidličku neposlunou jahodu. Piola se blýskl sladkým náupem.

Do you speak English? To byl Bergi.

Wagner přeel do váhavé angličtiny a Lázinka si oddechl. Adéla konečně udolala jahodu.

Promiňte, říkal jste, e smrt pana Larmonta byla vlastně důsledkem jeho patného zdravotního stavu ..

Jistě, řekl doktor netrpělivě, to se přece pozná podle určitých symptomů i bez pitvy. Je mi líto, ale opravdu se u nedalo nic dělat…

Ale, Wagner pokračoval jetě s větí váhavostí, která u ale nebyla způsobena nástrahami cizího jazyka, plukovník Craft mi dopoledne říkal, e Larmont kadý

den ráno běhal po parku. Jako závodník, který trénuje na olympiádu …

Bergi vstal a změřil si Wagnera jako psychiatr pacienta, který tvrdí, e Je Napoleon.

Podívejte se, pane ..

Wagner, prosím.

Tak… pane Wagnere … moderní lékařská věda léčí srdeční onemocnění, dokonce i poirifarktové stavy aktivním pohybem. Mohl bych vám citovat z literatury případy, kdy člověk po těkém infarktu startoval na významných běeckých soutěích a ne bez úspěchu. Jene, Bergi rozhodil bezmocně rukama, ne vdy je na konci cesty úspěch. Larmont zřejmě začal pozdě, podcenil nebezpečí, které mu hrozilo. Mám takový dojem, e si ordinoval léčbu sám. Koneckonců práky, které měl u sebe v pokoji, tomu jen nasvědčují. Zboí dávno vylé z módy. Jetě něco, pane … Wagner, jestli se nemýlím?

Wagner se provinile usmál.

Ne, děkuji. Jen jsem chtěl … to víte, taková událost, člověk druhý den na nic jiného nemyslí..

Bergi shovívavě podal Wagnerovi ruku.

Jistě, to chápu. Ale buďte ubezpečen, e jsem udělal vechno, co učinit lo. Nejsem ale kouzelník.

Ano, ano, jistě, Wagner byl zjevně rád, e je rozhovor u konce .

Bergi se při odchodu usmál na Adélu a oviálně řekl:

A se vám v San Marínu líbí.

23

Václav Klen seděl ve vlaku. Zoufale počítal hodiny, které mu zbývaly do konce cesty. Natěstí seděl v kupé sám, a tak si mohl udělat pohodlí. Kufr s frakem a dalími nezbytnostmi se mu pohupoval nad hlavou v síti pro zavazadla. Pouzdra se stradivárkami a náhradními houslemi, které vozil vdy s sebou pro případ, e by nástroj italského mistra utrpěl újmu a potřeboval opravu, měl vedle sebe na sedadle. Přivázány pečlivě k opěradlu. Na housle byl samozřejmě Klen daleko víc opatrný ne sám na sebe. Kdysi při autohavárii vyletěl zadním oknem na silnici, absolvoval řadu salt a kotoulů a kdy se pomlácen zastavil o obrubník chodníku, jeho první věta zněla:

Housle jsou v pořádku?

Obvykle vozil dvojicí houslí v jediném objemnějím pouzdru. Tentokrát, sám neví proč, má kadý nástroj své vlastní. Bude to tak lepí, řekl mu před odjezdem major Doubrava, kdy se seli v jeho bytě nad obrázky hub se sklenkou koňaku.

Trochu nepohodlné, ale pro jednou se snad nic nestane … naléhal Doubrava.

Klen pokrčil rameny. Pro mne za mne…

Náhradní housle nebyly patné. Sice ádný italský maestro, solidní Pótzl z chebské Cremony, ale zvuk měly docela sluný. Byly to Václavovy první pořádné housle na konzervatoři. Ovem proti stradivárkám měly daleko ostřejí zvuk, nezpívaly jasným tónem a také nedonesly svůj hlas do nejvzdálenějích míst galérií.

Lak měly podobný. Tmavě zlatý.

Doubrava měl ten večer podivuhodný zájem o housle. Dokonce se za celý večer ani jednou nezeptal, Jestli Klen sbírá houby. Tomuto truchlivému osudu zpravidla ádný návtěvník neuel.

Vyskytuje se prý hodně Stradivariho padělků .. nakousl téma, které bylo spřízněno trochu s jeho profesí.

Jo, kývl Klen. Proto taky na podvodnících krásně prosperuje jistá londýnská firma.

Překupnictví?

Vydává certifikáty o pravosti houslí, údajně zhotovených slavnými houslaři. Mají na to bůhvíjaké moderní metody a prakticky se nemohou splést. Take stačí mít jak tak sluné housle a pak si na ně nalepit títek, e je dělal Stradivari, Guarneri, nebo Amati…

Ty títky se dají lehce napodobit.. ? zkoumal Doubrava.

Rozhodně lehčeji ne housle, zavtipkoval Klen. Jeho stradivárky londýnský certifikát, jakýsi rodný list či ověření totonosti, samozřejmě měly.

Klena pozval na druhý den Doubrava k sobě na kriminálku. I s houslemi. Hoi z laboratoře by se prý na ně rádi podívali.

Zděsil se. Vechno, ale na stradivárky si sahat nenechá. To mu nemůe přikázat ani éf kriminálky.

Ani nápad, řekl rozhodně. Zahrát jo, klidně Ale ádné zkoumání. Na to jsou odborníci a stejně nikdo na světě jetě nepřiel na to, z čeho ty laky dělali.

Doubrava se dlouze zadíval na houslistu a pak rozváně, klidně, tak jako činívá, kdy rozmlouvá v lese se svými hříbky a bedlami, řekl:

Houby stradivárky. Já chci, abys přinesl ty druhé 

…Benátky u nechal vlak za sebou. Klen by se rád zdrel v městě lagun, Jetě zde nebyl, ale na přítí rok sem má pozvání na hudební festival. Take o nic nepřijde.

Jestli budu naivu, pomyslil si trochu morbidně a vnutil se do úsměvu. Moc mu neel.

Do Perrini zbývalo u jen kousek cesty. Václav Klen vytáhl z pouzdra, ve kterém leely stradivárky, noty s Dvořákovým koncertem A moll a začetl se do první věty.

Do konce cesty mu zbývalo jetě půl hodiny, kdy pohledem na hodinky zjistil, e u tři hodiny neměl housle v ruce.

Vytáhl nástroj, který vznikl nedaleko odtud, v italské Cremoně, před více ne dvěma sty lety, a pustil se do cvičení.

Kola vlaku zastoupila nepřítomný orchestr a snaivě se pokouela o doprovod.

24

Adéla s Lázinkou seděli na chodníku před rozkonou kavárničkou, její majitel vyzývavě vysunul do ulice pár stolečků s barevnými ubrusy. Pili capuccino. Bylo výborné. Doktor Bergi měl pravdu. S muzeem voskových figur u to bylo poněkud horí. Mělo s proslulým domem madame Tussaud v Londýně společného asi tolik jako Národní galérie s občasnými produkcemi malířů na Karlově mostě.

Před vchodem do muzea lákala svratělá figurína v smokingu a s motýlkem u krku, o ní Lázinka prohlaoval, e je to zcela určitě pan Wagner z Curychu. Mátlo ho, e figura měla ve voskových rtech doutník. To bylo také jediné, podle čeho se dalo zjistit, e jde o někdejího anglického premiéra. Pak jetě podle katalogu, samozřejmě.

Proč by měl být Wagner v muzeu? zeptala se Adéla s vánou tváří

Mívají tam přece i proslulé zločince a vrahy… meditoval Lázinka.

Kdyby vás tak slyel…* pokárala ho.

Lázínka poručil dvě zmrzliny. Se lehačkou.

Měli těstí, e dostali místo. Vude proudily davy turistů, kteří si miniaturní republičku nechtěli nechat ujít. Zejména, kdy nebylo na koupání. Saa Marino stálo .skutečně za návtěvu. Byl to spí pohádkový pohled ne výjev ze ivota. Sanmariftané ijí dole v údolí, v několika málo obcích. Tady na kopci, kde se dají mraky chytit přímo do ruky, je sice úředně hlavní město, ale sestává ze samých obchodů, kaváren, prodejen pohledů se známkami a jiných suvenýrů, vládního paláce s ope-retní stráí a středověkého bradu s modrobílou státní vlajkou. Ta teď nebyla chvíli vidět. Právě se valil hrozivý mrak.

Abychom nezmekali Klena, podotkl Lázínka, protoe viděl, e se Adéle tady očividně zalíbilo.

Zřejmě ho neslyela. Pustila se do právě přinesené zmrzliny.

Říkala jste něco?

Ne.

Vzdychl Proč jsme sem vlastně jeli?

Ukázala prstem na protějí vchod do království voskových velikánů. Podívejte!

Právě vycházel Erhardt s Cristinou a dreli se za ruce. Kdy je uviděli, rychle se pustili.

To je náhoda. Také jste byli v muzeu? řekl Erhardt. Lázinka kývl.

Cristina přikrceně zasípala: Jsou jako iví.

Vypadá jako Wagner, co? Lázinka se jetě nevzdal své představy. Ukázal na mue s doutníkem.

Erhardt se dal do smíchu. Máte dobrou náladu . . u se budete vracet? My u jedeme, nechcete vzít dolů? Máme zde také auto, řekl pyně reportér.

Dvojice jim zakývala a loudala se dolů Adéla je provázela zamyleným pohledem.

Pa . tie řekla:

Tak, teď jsme konečně sami a můeme si popovídat. Lázinka se přestal ourat v běloskvoucí zmrzlině. Ano? řekl s nadějí.

P,lř,a bych nerad??, abyste vyvedl zase nějakou hloupost. Za chvíli tady oudemr ve třem a vechna legrace půjde stranou.

Najednou měla hlas ostrý jako břitva. Takhle ji Lázinka znal, kdy lo do tuhého. Kdy se zakousla do

případu, jako teď do kousku ananasu, který plaval v poháru.

25

Klena tady budeme mít co nevidět a je na čase, abychom věděli, na koho si máme dát pozor, řekla Adéla.

Lázinka chvíli mlčel.

Proč jsme jeli do San Marina? vznesl po chvíli dotaz, protoe věděl, e Adéla určitě nevolila odpolední program jen s ohledem na patné počasí. Zvlátě, kdy se mezinárodním rychlíkem blíí dalí stradivárky a na plakátech se rychle přibliuje datum koncertu.

Na výlet, řekla zamyleně.

Hmmmm. Lázinka čekal.

A pak,.. dívala se dlouze úzkou ulicí, abych také věděla, kdo má nachlup stejný program jako my,

Vy myslíte, e .. ?

Pěkná dívka, vám se nelíbí?

Cristina?

Adéla zase nakrčila obočí. Podívejte se. Vezmeme to popořádku. Ale, proboha, člověče neastná, mějte na paměti, e nejsme někde v Praze. Tohle není ná rajón. Jsme v cizí zemi. Na dovolené. Můeme se jen dívat, sem tam s někým popovídat, dret se Klena a jeho houslí a to je vechno. Jestli ztropíte nějakou nepříjemnost, já vás z toho tahat nebudu, jasné?

Samozřejmě. Nic nenamítá. Vdycky touil po slavnějím konci, ne jakým by se jevilo polehávání v parku s kulkou v hlavě. Navíc v cizí zemi.

Jasné.

Zdálo se, e mu moc nevěří, ale pro klid due si opakovala, e udělala vechno, co udělat mohla. Varovala jej.

Chvíli váhala, pak rozestřela před Lázinku Larmontův nedokončený písemný výtvor. Přeloila mu francouzský text a vyčkávala.

No a? Potkal známého a chtěl to někomu napsat. A zrovna ho to kleplo. Lázinka byl někdy stralivý prozaik. Bez smyslu pro fantazii.

Srdeční slabost, Infarkt, nazvěme to jak chceme, přila na Larmonta zrovna ve chvíli, kdy psal jméno toho člověka. Kdyby to měla být nějaká příjemná zvěst, asi by se nerozčilil. Ale u při psaní pouhého jména se v něm

ozvaly vzpomínky na něco nebo někoho straného; na chvíle, na které člověk nezapomíná. A srdce to nevydrelo. Co říkáte téhle teorii?

Lázinka neříkal nic. Věděl, e to hlavní teprve přijde a chtěl to zvědět co nejdřív. Proto mlčel.

Vrame se k Doubkovi, přehodila Adéla kombinační výhybku. Samozřejmě, e po zprávě o jeho záhadné smrtí jsme se snaili dovědět vechno moné z jeho minulosti.

A na co jste přili?

Hledali jsme pohnutky, které by mohly vést k řeení. Kdy ho někdo zabil, musel mít nějaký motiv. Kdyby chtěl jen ukrást stradivárky, nemusel zabíjet. Známe přece z historie případy zlodějů cenných předmětů, nástrojů, obrazů… Vechno lidé, kteří by dali pro Rembrandta nebo Mona Lisu, chcete-li tedy i pro stradivárky, dui, ale nikdy by si nemáčeli ruce v krvi.

Co kdy se bránil?

Doubek nebyl silák, Takovou loupe bez střílení bych svedla i já. Podívala se pochybovačně na Lázinku. Moná, e i vy.

Nevěděl, zda je to pochvala, či výraz naprostého podcenění.

Doubek byl za války, jetě jako posluchač konzervatoře, nasazen do rajchu na práci. kolu zavřeli a studenty rozpráili po vech moných koutech. Pracoval někde v Bavorsku, v malém městečku Hardenu, ve zbrojní továrně.

A co jeho ruce? ” Lázinka si vzpomněl na Klena. Toho museli ve kole dokonce osvobodit od dílenské praxe, aby si nezničil ruce. Jinak by bylo po houslích. Prsty nesmějí ztratit cit.

Dělal u výstupní kontroly, tam si ruce nemohl zrasovat, řekla Adéla. Jene pak začaly nálety a po jednom z nich, kdy továrna lehla popelem, milý Doubek vzal do zaječích. Mířil domů, vůbec se mu nechtělo makat pro tisíciletou říi.

Oni ho chytli… hádal Lázinka.

Správně. A zavřeli. Do věznice gestapa v Hardenu. Měli tam kromě jiných bohulibých zařízení také místnost, v ní gilotinu a tam popravovali odbojáře z celé Evropy, kterým sondergerlcht věnoval milostivě dvě minuty Času k takzvanému soudnímu řízení a vynesení rozsudku.

Lázinka nervózně poposedl na idli. Promiňte mým zanedbaným mozkovým závitům, ale jakou tohle má souvislost s..

To kdybych věděla, vzdychla. Tak u bych to vyprávěla jinde a jiným.

A dál?

Dál u jen to, e Doubek se několikrát zmínil, e hrál ve vězení na housle …

Jako Dalibor?

Jene mu nikdo nedával do mony jídlo. Nechte sl vtípky na potom. Nic zajímavého u nevíme. Doubek se dočkal ve vězení konce války a vrátil se domů. Dodělal konzervatoř a stal se slavným.

Jak to víte… s těmi houslemi?

Říkal mi to Klen, ne jsem odjela. Jednou před nějakým koncertem se Doubek rozpovídal o válečných časech a začal vyprávět o Hardenu. V Praze jsem tomu nevěnovala moc pozornost, ale teď …

Jak mohl hrát v gestapáckém vězení na housle? Třeba mu to někdo umonil, řekla Adéla tajemně a podívala se na hodinky. Jetě máme čas.

Víte jetě něco? zeptal se Lázinka, kterého ze veho začala bolet íleně hlava.

Přisvědčila. li jsme za tím, co by mohlo vnést do případu Jakoukoliv stopu. Dávejte pozor!

Nemusela to zdůrazňovat. Lázinka byl napnut Jako tětiva luku.

Doubek hrál po válce v celém světě. A s příjemnými chvílemi obvykle kráčí ruku v ruce í nepříjemné záitky. Tak se stalo, e v Anglii, asi před patnácti lety, jej přili do hotelu navtívit nějací důstojníci, aby zahrál na koncertě pro britské vojáky. Snad si mysleli, e Doubka zkompromitují a přemluví k emigraci. Měl kolem sebe na Západě pořád dost lidí, kteří ho zahrnovali vemonými nabídkami…

Kde to bylo?

V Bedíordu, řekla Adéla. Kousek od Londýna. Ti důstojníci přili za Doubkem do pokoje a byli dost opilí. Kdy je samozřejmě odmítl, jeden z nich vytáhl na Doubka revolver. Na těstí bylo při tom dost hluku, do pokoje vletěl hotelový detektiv a incident skončil stejně rychle jak začal.

Craft, řekl Lázinka a plácl se do čela.

Prosím?

Craft je z Bedfordu. Léta tam slouil, vykřikoval Lázinka Sám mi to říkal. Přijeďte někdy do Bedfordu, budete mým hostem!

Neříkejte, usmála se potěeně. Tak vidíte, jak nám náhoda hraje do ruky. Pak tu máme jetě něco. Ve výcarsku od Doubka kdysi chtěli odkoupit stradivárky. Samozřejmě poslal zájemce ke vem čertům, ale v noci hned poté se mu někdo vloupal do hotelového pokoje. Natěstí byly housle uloeny v hotelovém sejfu, take koda byla jenom na vylomeném zámku a pocuchaných Doubkových nervech.

Jak to vechno víte?

Doubek přece podával zprávy o průběhu cest. To se tak dělává. A kdy má obsah zprávy charakter, který by mohl zajímat Bezpečnost, dostane se to z agentury jetě na jiný stůl..

To vloupání bylo patrně v Curychu, ne?

Ano, řekla udiveně. Proč?

Znám jednoho obchodníka s cennými a uměleckými předměty. Jmenuje se Wagner a bydlí v Curychu. Momentálně ale v hotelu LUCIA. Stejně jako plukovník z Bedfordu, který zase hraje brid a straně rád střílí z pistole.

Adéla nemrkla ani brvou.

Zaplate, zuřivý reportére,” řekla tie. Musíme u jít. A kupte mi pralinky.

Jen italskou směs, pralinky nevedou, odtuil Lázinka a vyrovnal účet. Adéla mu přes stůl přisunula polovinu vydané sumy.

Pak se s chutí zakousla do čokoládové pochoutky.

A myslela na to, zda je moné, aby se Larmont lekl někoho úplně totoného s tím, kdo před rokem tak v lói vylekal Doubka.

Jdeme, řekla a kráčela k trabantu, který se skromně krčil mezi mercedesy a nablýskanými fiaty.

Lázinka se díval na její půvabné nohy a litoval, e nesvítí slunce. Leeli by vedle sebe na plái a Nino by, mu záviděl.

26

Klen vyhlédl z okna. Vlak se sunul rovnoběně s modravou mořskou hladinou, chvílemi by se daly rukou, vystrčenou z okénka, pohladit koupající se krasavice.

Houslista si otřel pot z čela. Seděl v kupé v pruhováném tričku a vybledlých dínsách, vůbec nepodoben vysněnému načesanému a usměvavému idolu, po něm touí mnohé dívky od deseti do padesáti let, ba i vý. Frak čeká sbalen v kufru na svou příleitost, a mu začátek koncertu dá slavně vejít na prchavé dvě hodiny na pódium.

Raději by teď leel někde na blízké plái a líně se převaloval v písku. Nebo třeba odpočíval zachumlán v hotelu někde na Sibiři, kde hrál za padesátistupňového mrazu a během pětiminutové procházky po ulici mu omrzí nos a upadaly vechny knoflíky od kabátu. Ruce měl v teple. Chránil je třemi páry rukavic. Stradivárky odpočívaly v dvojitém zábalu.

Ochrání je tady?

Průvodčí strčil hlavu do kupé. Zaklebil se.

Perrini. Připravte se, signore.

Lámal příerně němčinu. Těko mu bylo rozumět. Perrini a signore ale Klen deifroval zcela obstojně. Sundal ze sítě kufr. Uloil stradivárky do pouzdra. Vedle nich poloil druhé.

e ten koncert raději neodřekl. Mohl si vzít pár dní volno, odjet na chalupu k babičce, ráchat se v rybníku a pozorovat ptáky na obloze. Ráno v est budíček a soupeřit s kohoutem v pestrosti tónů, kterými se probouzí příroda a někdy taky srdce.

Vlak začal přibrzďovat. Oknem vagónu se míhaly siluety prvních hotelů.

Brzdy příerně zaskřípaly. Pro Vakův vycvičený sluch to bylo horí ne natahování na inkviziční skřipec.

Vyklonil se z okénka a rozhlíel se po nástupiti. Pobíhali tam ztřetěně nosiči kufrů s čepicemi, na nich se skvěly zlatém vyvedené názvy různých hotelů.

Samozřejmě, signor Piola si takovou ambulantní slubu nedrel. To bylo vyhrazeno Hubertusům, Grandům, Perlám a taky Vienně.

Konečně! Na perónu stojí dvě povědomé postavičky. Obě mají brýle, ta mení je daleko půvabnějí. Kolem nosíku jí svítí ve slunci tečky pih. Chlapík vedle ní má nos, jako kdyby ho před chvílí strčil do vařící vody.

Počasí se k večeru zlepilo. Slunce zahnalo mraky. Teploměr ukazoval ke třicítce

Klen vyprskl smíchy.

Adélu ohodnotil kladně. Vlasy sčesané dozadu do

uzlu, bílé tričko se spartakiádním znakem, ortky stejné barvy . Klenový oči klouzaly po Adélině postavě od hlavy a k patě.

Jetě e na koncerty chodí dnes dívky v delích sukních. Jinak by musel hrát vechny věci z not. Prostě by ztratil pamě…

Zamával jim a okamitě zneuil Lázinku Jako amatérského nosiče. Oknem mu prostrčil kufr, pak pouzdro s náhradními skřipkami. Stradivárky z ruky nedal. Ty pronesl obezřetně chodbičkou, průvodčímu místo bakie věnoval oslnivý úsměv a sestoupil ze tří schůdků majestátním krokem státníka, přijídějícího na oficiální návtěvu.

Těbůh, pravil Lázinka se zkřiveným obličejem, protoe pod tíhou Klenová kufru mu povyskočila plotýnka.

Adéla zářila přívětivým úsměvem, stejně jako slunce nad mořským obzorem.

Vítací Četa v pohotovosti. Jaká byla cesta?

Docela fajn, usmál se Klen. Byl rád, e není na nebezpečné půdě sám a můe se o strach s někým podělit. S Lázinkou určitě. Jsem iv a zdráv, bandité vlak nepřepadli, v kupé mě nikdo neobtěoval, průvodčí sice jednou vytáhl na chodbičce kapesník, ale ádný chloroform jsem necítil.

Tak snad abychom lí, řekl Lázinka netrpělivě a trochu nasupeně. Klen toti z Adély nespoutěl oči a Lázinka si začínal připadat, e tady funguje opravdu jen jako nosič, fílen tomu dal korunu. S vánou tváří se k němu otočil, velitelsky ukázal na kufr a pouzdro, pak nakázal:

Odneste to do auta, chlapče!

Adéla se zvonivě rozesmála.

Lázinka se uklonil.

Jak si přejete, maestro!

Kráčeli k východu z nádraí. Napřed obtěkaný Lázinka, za ním Adéla s Klenem.

U turniketů se ke dvojicí přitočil rtuovítý pomení chlapík, který si na Černé vlasy vylil snad celou italskou produkci brilantiny. Spustil slunou angličtinou:

Maestro Klen, jestli se nemýlím?

Klen přikývl.

Carlo Tassi, kdy dovolíte. Redaktor Gazzetty di Perrini. Mohl byste ml poskytnout malý rozhovor? Nai čtenáři..

72

Klen u otvíral ústa, aby udělil vetečkovi souhlas ale Adéla ho předela.

Obdařila Tassiho jedním z galérie svých úsměvů o pak, o poznání méně příjemněji, pravila:

Maestro je po cestě poněkud unaven. Pokud mát. zájem, poskytl by vám rozhovor večer v hotelu LUCIA Řekněme … tak v devět hodin. Souhlasíte?

Vy jste…? Tassi byl zjevně překvapen.

Moje tajemnice, řekl s kamenným výrazem Klen a u se tak do rozhovoru nehrnul. Adéla mu toti lápla významně na nohu.

Ach tak .. dobře… budu se těit. V devět. Uklonil se a vycouval z nádraní haly jako rak z potoka.

Lázinka u skládal kufr do zavazadlového prostoru. Chyběla mu jen livrej.

Adéla cupitala vedle Klena, který znalecky ohodnotil Tassiho Alfu Romeo. Reportér perrinského listu nonalantně přibouchl dvířka, a vystartoval jak Lauda v Monze.

Přátelsky jim jetě pokynul.

To je fáro, hlesl Klen.

Lázinka usedl za volant. Klen se stěsnal dozadu, Adéla zaujala místo vedle řidiče. Lázinka se hrkotavě rozjel. Zanechal za sebou oblak dýmu, nepříli vonnou reklamu oleje značky M 2 T, mísící poměr 1:33.

K LUCII bylo z nádraí slabých deset minut jízdy. Nic? řekl Klen.

Adéla zavrtěla hlavou. Zatím ne.

Lázinka zarytě mlčel. Nikdo se ho taky na nic neptal. Adéla pootočila hlavu.

Pamatujete, co jste říkal v Praze o Doubkovi? O tom, jak byl za války ve vězení gestapa?

Jo. Co se děje?

Říkal jste, e hrál na housle…

Klen kývl. Vyprávěl mi jednou, kdy jsme cvičili Bachův dvojkoncert, e tam neměl ádný med. patné jídlo, samé mlácení, přes den odklízení trosek po bombardování ..

To nemyslím, řekla nespokojeně.

Aha, ty housle. Byl tam jeden esesák. Mladej. Prý zneuznaný talent. Měl něco se lachou na ruce, a tak se nestal Paganinim, ale mlátičem lidí. Kdy se dozvěděl, e Doubek studoval konzervatoř, bral si ho s sebou

do kanceláře, tam vytáhl skřipky, a Doubek mu musel hrát.

Dál, řekla Adéla.

A e kdy zahrál nějaký falený tón, a to nebylo divu, protoe neměl monost cvičit a měl přece jen zhrublé ruce, ten esesák ho mlátil do hlavy a do bezvědomí. Kdy přiel k sobě, polil ho vodou a musel hrát dál. Říkal mu prý… ty svině … legraci si ze mne dělat nebude … tyhle prsty byly lepí ne Paganiniho. Ale taky tě jimi můu umlátit k smrti.

To říkal?

Jo, pořád prý… moje prsty… ty mohl obdivovat svět… moje prsty tě teď umlátěj…

Jak se jmenoval? zeptal se Lázinka.

To Doubek nevěděl. S vězněm, s kterým byl na cele, si ho sami pojmenovali…

Ale… to jste mi v Praze neříkal, podivila se Adéla.

Neptala jste se mě na to. Kvůli těm prstům, co pořád inzeroval..

Co? Adéla najednou vykřikla, e Lázinka málem pozdravil nárazníkem telegrafní tyč.

Říkali mu PRST. FINGER, řekl Klen.

Trabant zastavil před vchodem do LUCIE. U tam čekal Bartolomeo Piola a přívětivě se usmíval. Klen pevně sevřel pouzdro se stradivárkami.

Ten spoluvězeň, řekla Adéla. Neříkal, kdo to byl?

Klen pokrčil rameny. To u nevím. Prý ho měl ten esesák taky ve zvlátní oblibě. Dík jeho přízní přiel u něj v kanceláři o vechny zuby.

Třeba to byl Francouz, pravila Adéla a vysoukala se z bakelitové schránky.

Lázinka u stál před vchodem a třímal kufr s pouzdrem.

Poslední vylezl Klen.

Srdečně vás vítám, maestro, řekl Piola a pokročil mu vstříc s napřaenou pravicí.

27

Do večeře zbývalo jetě půl hodiny. Klen dostal klíče od třináctky a Piola mu sám osobně vynesl kufr a do pokoje. Lázinka byl tak zbaven těkého břemene a mohl si konečně otřít pot z čela. Aby se neřeklo, vynesl za Piolou pouzdro s houslemi.

Doufám, e se vám u nás bude líbit. Je to pro LUCII velká čest. Takový umělec …

Poklonkoval pozpátku ze dveří.

Tak Piola se také zajímá o umění. Lázinka zamyleně zíral na zavírající se dveře. Bude si muset asi pořídit písemný seznam vech místních milovníků váné hudby.

Klen se tvářil spokojeně. Rychle smyl ze sebe prach z dlouhého cestování a vytáhl z kufru zbrusu nové bílé tričko. Před několika dny si je přivezl z Japonska. Bylo na něm vyito vycházející slunce, rudý kotouč, přilípnutý ve výi prsou.

To pravé, nefalované slunce tady, pod italským nebem, u zapadlo.

Docela sluný hotel, řekl Klen a podíval se z okna. Měl vyhlídku na moře, které se v této chvíli, kdy nadcházel čas inkoustové tmy, dalo spí slyet ne vidět.

Vlny dováděly a doráely na písčitou plá. Lázinka byl rád, e Piola nevolil pokoj s vyhlídkou do parku. Bůhví, jakou scenérii tam připravuje pro přítí chvíle neznámý reisér … Jedno představení tam inscenoval u vloni.

Není z nejhorích, souhlasil Lázinka.

Klen vytáhl z pouzdra stradivárky a pečlivě si je prohlíel. Navyklým pohybem pak přejel prsty po strunách. Dotáhl géčko. Trochu se uvolnilo.

Snad nechce cvičit… za chvíli je večeře, asl Lázinka.

Klen odloil housle.

Dám si aspoň hodinku po jídle. U mám dřevěné prsty.

Poloil housle ve stejné chvíli, kdy se ozvalo nesmělé zaukání.

Prego, řekl Lázinka.

Na prahu stál ředitel CASA VERDI signor Verardi. Usmíval se jako otec, který nachází ztraceného syna. Ple se mu leskla povlakem potu. Nadechl se a vplul do angličtiny.

Buďte srdečně vítán, Mister Klen. Omlouvám se, e jsem na vás nečekal na nádraí, zdrel jsem se v kanceláři … Neodkladná jednání… Pokročil do pokoje a vystrčil pravici směrem k houslistovi.

Klen se zazubil úsměvem, který znal u pomalu celý svět z plakátů na nároích, z novinových snímků i z obalů gramofonových desek.

Nic se nestalo. I am very glad to see you!

Lázinka zůstal stranou pozorností. Zapálil si spartu a očima hlídal otevřené pouzdro s cennými houslemi. Jeden nikdy neví…

Klen ukázal na idli.

Verardi zavrtěl orosenou lebkou.

Ne ne… děkuji, nebudu vás zdrovat, Jste jistě unaven … Chci Jen dohovořit technické podrobnosti..

Prosím.

Ředitel vytáhl z kapsy notes v safiánových deskách, nalistoval příslunou stránku a odkalal si jak před důleitým projevem.

Zkouka s orchestrem je zítra odpoledne ve čtyři. Stačí, kdy budete v CASA VERDI v půl čtvrté. S dirigentem nebude třeba dlouhých domluv, Dvořáka u několikrát dělal.

Klen spokojeně přikývl.

Mám pro vás poslat auto? zeptal se Verardi.

Není třeba. Je to přece kousek odtud. Projdu se parkem, řekl prostodue houslista a Lázinku polila ledová hrůza. Parkem je to opravdu kousek, to tedy ano. Pár set metrů. Několik minut chůze. Ale jsou také případy, kdy člověk vyjde do parku a u z něj nikdy nevyjde. Nanejvý ho vynesou ve vodorovné poloze, těího o několik gramů olova.

Ano, kousek. Máte pravdu, řekl spokojeně Verardi a oči mu lepkavě uvízly na stole uprostřed pokoje.

Mohu se podívat? řekl neodbytně a hrnul se k houslím.

Prosím, Klen drel stále na rtech thymolínový úsměv.

Lázinka zakalal.

Verardi znalecky uchopil housle, obracel je v rukou jako zlatokop z Klondike, který najde kilový valoun zlata.

Stradivárky! zamlaskal rozkoí.

Klen pokrčil rameny.

Nu, jsou jistě v pravých rukou. Těím se, e se nae Perrini o tom brzy přesvědčí…

Konečně přestal obracet housle jako kuře na roni a vloil je zpátky do pouzdra.

Tak zítra, maestro, řekl o poznání uctivěji ne při svém příchodu a po vzoru Bartolomea Pioly couval ze dveří.

Klen se náznakově uklonil. Lázinka s úlevou zamáčkl nedopalek a pravil:

Arrivederci, signor direttore!

Dveře za Verardim zaklaply ve stejném okamiku, kdy Beppo dole v jídelně uhodil na gong.

Pavlov měl pravdu. Sbíhají se mi sliny, řekl Klen s vánou tváří a vyel v ústrety italským kaloriím.

28

Po večeří se Lázinka brzy odporoučel.

Kam jde, člověče? divil se Klen s ústy plnými krvavého melounu. Nemá tady náhodou nějakou ohnivou signorinu?

Ne, řekl vztekle Lázinka.

Adéla cudně klopila oči.

e bych ti za mírný obolus třeba k tomu dostaveníčku zahrál. Santa Lucia nebo La Palomu… nabízel se nezitně houslista.

Raději si nacvič nějaký trauermar! pravil Lázinka větecky.

Vrate se brzy, řekla Adéla a v jejím hlase vůbec nebyl cítit závan ironie.

Lázinka se pokusil o nakřivený úsměv. Jeho zbytky jetě rozhodil mezi ostatní stoly. Osazenstvo jídelny po celou dobu stolování nepokrytě prohlíelo novou akvizici LUCIE. Jestli někdo nevěděl, kdo sedí s Adélou a Lázinkou u stolu číslo čtrnáct, pak to byla jedině kočka Baptista, patřící k hotelovému Inventáři, která se od rána do večera majestátně procházela jídelnou.

Lázinka se dooural k trabantu a pečlivě prohlédl vechny gumy.

Byly v pořádku.

Za stěračem ádná rada.

Nasedl a rozkoktal motor.

Propletl se na hlavní třídu a zamířil podél pobřeí k hotelu Vienna.

Podíval se na světélkující ciferník zánovních prímek.

Zbývá mu jetě pět minut času.

Zaparkoval před hotelovým vchodem. Vienna byl hotel, který by asi Lázinkovým skrovným finančním prostředkům mohl poskytnout nanejvý chléb a sklenku vína. Moná, e jeden nocleh.

Před vchodem stál vrátný, který zřejmě vypadl z

výpravné operety. Prýmky a třapce na něm v odlesku neonové reklamy zářily jako osvětlené lanoví na výletním parníku.

Lázinka se odloudal na protějí chodník, kde na světlo měl výsadní právo jen měsíc a hvězdy. Oba zdroje měly teď zřejmě náhradní volno. Obloha se zase zatáhla.

Dobrý večer.

Lázinka se ulekaně otočil.

Za ním stál Nino. Jste přesný, řekl a podíval se na hodinky.

Půjdeme, vybídl Lázinku a ukázal na nízký domek, který se stydlivě krčil na rohu u cesty, vedoucí na blízkou plá.

Tady bydlím. Nino odemkl a po paměti sáhl po vypínači. Spartánsky zařízený pokoj obsahoval dvě postele, rozvrzaný stůl, pár idlí a skříň. Tapety na zdi pamatovaly zřejmě jetě Italské království.

Vedle je jetě jedna místnost, ale tam je jen starý nábytek. Na zimu se přestěhujeme do starého Perrini, tam máme víc místa ..

Lázinka usedl na idli a vytáhl sparty.

Campari? řekl Nino a odkudsi z hlubin skříně vytrachal brouené sklenky. Hodily se sem jako pěst na oko.

Se sodou.

Nino postavil sklenky na stůl. Usedl.

Na zdraví!

Campari chutnalo lahodně.

Proč jste mě pozval? zeptal se Lázinka věcně, protoe mu Adéla nakázala, aby se dlouho nezdroval.

Nino chvíli Lázinku upřeně pozoroval.

Vy se zajímáte o ten tragický případ.

Nebyla to otázka. Nino se neptal. Jen oznamoval Lázinkovi, e nemá cenu něco předstírat.

Nerozumím, pokouel se Lázinka o kličku. Nezdařila se.

Doubek, upřesnil Nino.

Proč myslíte..Tuhle obranu Nino lehce protrhne, ale za pokus to stojí.

Nino se usmál. Přece mám oči a ui. A otce v CASA VERDI. Lidé se koupají, aby uili poslední vedra a vy nemáte nic jiného na práci ne se procházet parky, bavit se s vrátnými a pozorovat zkouky. A navíc jste ze stejné země jako ten houslista…

Chabé trumfy…

Neblufuji. Teď přijel zase jeden houslista z Prahy. A taky má stradivárky ..

Lázinka se zavrtěl. Jak to víte?

Před očima měl půlhodinku starý obraz z pokoje číslo třináct. Zpoceného ředitele Verardiho, který asné údivem nad zjitěním, e maestro Klen má v pouzdře Stradivariho výrobek. Ředitel nic neví a plavčík nebo taky strojvůdce je jako informační kancelář.

Co je na tom tak divného? Sáhl do kapsy a vytáhl zmuchlané noviny. Ranní vydání Gazzetty di Perrini.

Článek na kulturní stránce byl podopsán  kým jiným  Carlem Tassim.

Neumím italsky, řekl Lázinka.

Tady..Nino zabodl prst do posledního odstavce. Lázinka ve změti slov vylutil slovo STRADIVARI.

Píe tady, e houslista Klen vlastní jeden z nej cennějích Stradivariho nástrojů. Z jeho nejlepího tvůrčího období… Stačí číst noviny. Člověk nemusí být jasnovidec.

Tak signor Verardi zřejmě neví, koho angauje na své koncerty. A navíc nečte místní deník. Nebo ví víc, ne je milo a zdrávo.

Lázinka odtrhl oči od novin.

A co má být?

Nic. Jen jsem vám chtěl nabídnout pomoc. Nino ztiil hlas. Podívejte se, já dělám na nádraí v odborech. U jsme drahám několikrát zamotali hlavu. Italové, kdy se dají do stávky, jsou jako buldoci.

Ano, to Lázinka ví velmi dobře. Bolognou projíděl skoro tři hodiny. Městem táhl průvod demonstrujících dělníků, bojujících za zvýení mezd. Stovky transparentů, zaaté pěstě, na klopách rudé hvězdy, srpy a kladiva.

Vy jste taky … členem …?

To je teď vedlejí. Chci vám jenom říct, e kdybyste potřeboval, na Nina se můete spolehnout. Na mne i na mé kamarády … Jasné?

Jasné, řekl Lázinka a zvedl číi.

Nino sáhl do kapsy a vytáhl hrst lístků.

Půjdu se s hochy podívat na ten koncert…, řekl ledabyle a zapálil si cigaretu.

Nevíte..Lázinka měl najednou vyprahlo v krku, kdo mohl… Doubka …?

Byla to přece sebevrada, řekl Nino nevzruivě.

Myslíte?

Přečetl jsem si to přece v novinách.

29

Carlo Tassi se dostavil zcela přesně. Přiřítil se s Alfou Romeo jako blesk, před LUCII předvedl na brzdy krátký kvílivý koncert a vysoukal se křepce z vozu.

Klen s Adélou seděli na terase pod cinzanovským slunečníkem. Beppo zřejmě usoudil, e na skládání hotelové výzdoby je jetě čas.

Klen srkal kávu a Adéla si dopřála zmrzlinu s rozinkami.

Tassi dopadl na idli s halasem, který by kdekoliv ve středu Evropy vzbudil pozdviení, ale tady byl spíe diskrétním epotem.

Tady mě máte, maestro… dáte si koňak…? doporučuji vám armagnac, nic jiného nepiji… nebo sanmarinské umivé?

Tassi měl zřejmě od éfredaktora povolený sluný úvěr na předvídané výdaje.

Musím jetě cvičit. Klen se podíval na hodinky. A třeba po koncertě ..

Tassi se dunivě zasmál. Jasné. Objednal u Beppa dvojitý armagnac a vytáhl magnetofon.

Můeme začít?

Klen kývl.

Tassi zapnul mikrofon.

Proč budete hrát právě Dvořákův koncert?

A je to tady. Pokadé stejné otázky. A přijede kamkoliv, pořád jen proč hrajete tohle a ne ono, kdo byl vaím učitelem, kdy jste dostal poprvé housle do ruky, jak se vám líbí u nás ve městě… co vzkazujete naim čtenářům?

Páska se odvíjela a Klen odříkával tisíckrát opakované věty.

Jak se vám líbí v Perrini?

Jetě jsem neměl monost nic vidět. Znám jen cestu z nádraí do hotelu. Ale u jen z toho mála mohu soudit, e…

Slova plynula jako mráčky na obloze. Snad proboha nečeká, e řeknu, e se mi tady pranic nelíbí, e mám strach a nejraději bych byl doma na chalupě a vrzal kočkám na dvoře.

Děkuji za kompliment a nyní poslední otázka. Co vzkazujete naim čtenářům?

e doufám, e navtíví můj koncert. Vynasnaím se, aby byli spokojeni.

Cvak. Magnetofon ztichl. Tassi se spokojeně napil armagnacu a labunicky si otřel masité rty.

Dík. Jetě poběím do redakce, dám to přepsat a rychle do sazárny. Zítra to bude v ranním vydání. Luskl prsty na Beppa.

Patnáct set lir, signore.

Zaplatil, ani nemrkl brvou. Z jeho kapsy to zřejmě nejde.

Chtěl se odporoučet, kdy Adéla řekla sladkým hlasem: Mohu se vás něco zeptat?

Hlučně dopadl zpět do idle. Nezdálo se, e tak činí nerad.

Prego?

Myslíte, e by vae čtenáře nezajímalo, co soudí pan Klen o loňské neastné události…?

Nakrčil čelo. Myslíte maestra Doubka?

Kývla.

Víte, řekl rozváně, myslím, e není třeba oivovat rok starou událost. Dělat zbytečné senzace. Byla to neastná náhoda a e se přitom ztratily stradivárky, také. Zlodějů se tady v letní sezóně potuluje víc ne dost..

Stradivárky nejsou hodinky nebo zlatý náramek. Přece není lehké je zpeněit. Jako kdybyste chtěl prodat Monu Lisu …

Signorina, řekl blahosklonně kritik. Ten člověk zřejmě nevěděl, co krade. Pak se o tom dočetl v novinách, zalekl se a buď ty housle zničil, nebo je má někde pod postelí… Z hlediska umění je to nenahraditelná ztráta, ale nae policie udělala ve, co bylo v jejích silách. Výsledek … rozhodil rukama. Bylo to stejné jako by na ubrus namaloval velkou nulu.

Nemáte obavy, e se historie můe po roce opakovat? zeptala se Adéla se zájmem. Co kdy se ztratí dalí stradivárky?

I s dalími průvodními jevy? zeptal se přikrceně Klen.

Tassi těkal očima z Adély na Klena a zase zpět.

Pochybuji, zavrtěl hlavou. Nejsme v kině na detektivce ,.. Ale kdy nemáte jistotu, něco vám poradím. Pro klid due …

Ano? řekla vlídně.

Tassi se obrátil ke Klenoví.

Jistě máte s sebou náhradní housle. Viděl jsem přece dvě pouzdra ..

Viděl jste dobře.

Mohl byste před koncertem cvičit a zkouet s těmi náhradními? Jsou kvalitní?

Obstojné, řekl skoupě.

Vadilo by vám to?

Proč?

Dám vám návrh. Ulote si stradivárky v perrinské pobočce Banca ďltalia. Vyzvedněte si je a těsně před koncertem. Pak a do odjezdu je tam zase můete uloit ..

Tassi čekal, s jakou odezvou se jeho návrh setká.

Mně je jedno, na co cvičím, řekl houslista.

Adéla se vděčně usmála. Výborný návrh. A víte, e jsem na něco podobného myslela? Jsme vám velmi vděčni, signor Tassi..

Kritik vstal a uklonil se.

Doufám, e se jetě uvidíme. Na koncertě rozhodně.

Křepce odhopkal ke svému korábu italských silnic a vklouzl do kokpitu. Ozval se příerný řev. Tassi selápl plyn a k podlaze a odstartoval od hotelu LUCIA jako s kosmickou lodí.

Co je to za pitomosti? zeptal se Klen udiveně. Housle do sejfu … Opravdu geniální… Vyčítavě se zahleděl na Adélu. A vy se div nerozplynete radostí..

Zatvářila se provinile. Víte, e to není patný nápad … ? Ne nechte mě domluvit… dokonce myslím, e je to přímo geniální mylenka. A taková si zaslouí, aby o ní kdekdo věděl, co myslíte…?

Koukal na ni, jako by právě přicestovala ze vzdálené galaxie.

Prosím?

Chtěl jste jít cvičit, řekla přísně a vstala od stolu.

Klen osaměl.

Ve chvíli, kdy Adéla mizela ve dveřích hotelové haly, vzpomněl si na večer u majora Doubravy a na svou návtěvu v kriminalistické laboratoři.

Jsem pitomec, zvolal do italské tmy a veříkajícím pohybem dlaně pravé ruky se pratil do čela.

30

Lázinka se rozloučil s Ninem. Ne, pít nemůe. Jednu sklenku campari zdolal více méně symbolicky, ale má před sebou jetě cestu zpátky do hotelu. V Itálii se sice dopravní policie nad trokou jiných přísad v krevním oběhu tak nepohoruje, ale zásady jsou zásady.

Grazie, Nino.

Ahoj. Ukázal vyřízený dvojřad zubů a spiklenecky zamrkal.

Lázinka se ocitl ve vlahé nocí. Světla protějího hotelu neslyně řezala tmu jako laserový paprsek. Vrátný stále rozmrzele přecházel před balustrádou a čekal, a občas přiumí limuzína a z ní se vynoří více či méně společensky unavení hosté.

Teď měl zrovna chvíli prostoj. Hluchý čas.

Lázinka překobrtal přes vozovku a zamířil ledabyle k olivrejovánému stráci hotelové svatyně.

Vrátný se nevzruoval. Za léta přelapování u vchodu u dovedl otipovat své bliní. Tenhle přiel po svých a navíc jeho oděv nenapovídá, e by poíval pohostinství zdejího hotelu.

Sprechen Sie Deutsch? zeptal se Lázinka.

Vrátný se nepatrně usmál. Nic víc. K lámání v pase neměl ádný důvod.

Was wünschen Sie? řekl perfektní němčinou.

Lázinka vlastně nevěděl, co si přeje.

Nabídl vrátnému cigaretu. Aspoň získal čas na rozmylenou.

Krásný hotel… Jste u tady dlouho?

Čtyřicet let, pane. Dřív jsem dělal číníka, teď u na mne zbylo jen tohle… Vtáhl do sebe nikotinový extrakt z Kutné Hory.

Moji rodiče tady byli před válkou na svatební cestě, lhal statečně Lázinka. Jen by mě zajímalo, jestli jetě existují staré knihy hostů. Třeba z roku pětatřicet. Ze srpna… Rád bych se přesvědčil, jestli mi tatínek nelhal.

Vrátný smutně potřásl hlavou.

Milý pane, asi vás budu muset zklamat… Za války tady byl nejdřív táb německé armády. Pak anglické, potom dobyli Perrini zase Němci. Straný zmatek. Knihy se ztratily. Snad jimi páni oficíři v zimě topili. Ale jestli chcete, ije jetě signora Cecilia, majitelka hotelu,

třeba by se na pány rodiče pamatovala..Pak dodal: Jestli ovem byli stálými hosty …

Ne, stálými hosty nebyli. Kde by na to taky vzali. Nanejvý jezdili do boudy u Pikovic. Kdepak Vienna.

Děkuji, jste laskav. To víte, člověk se sem podívá Jednou za ivot… tak je trochu zvědavý ..

Odkud račte být?

Z Československa, řekl pokud mono nejlhostejněji. Vrátný zpozorněl.

Z Prahy?

Ano.

Vloni tady byl jeden z Prahy. Nějaký slavný houslista. Ale bohuel, stala se taková nehoda…

Ne? asl Lázinka.

Vrátný se rozpovídal. Co vyčetl z novin, vechno, co u Lázinka znal z Prahy. Ale e by nevěděl něco navrch? To by bylo navýsost podivné.

Mluvil Jste s ním někdy? hodil vrátnému udičku. Několikrát… byl to velmi příjemný pán. Jetě ten večer, co měl koncert. Přál jsem mu hodně úspěchů a on mi poklepal na rameno a řekl, jestli se nechci na něj přijít podívat. Řekl jsem, e lituji, ale mám slubu. A pak?

Pak ho nali mrtvého. Místo něj přila policie, otevřela pokoj, sepisovala protokol, vyslýchala personál. Vdy to byla sebevrada …

To se tak vdycky dělá … Byl to cizinec, a to musí být zpráva pro zastupitelský úřad naprosto úplná… Aby nás nepomluvili…

Po koncertě se u nevrátil do hotelu?

Ne. Jen tady zastavil vůz od kriminální policie a v něm byli dva úředníci a lékař. Ten se el prý podívat, jestli v pokoji nejsou nějaké práky, které by mohly v nadměrném mnoství způsobit depresivní stavy.. Doktor Bergi?

Proč? podivil se vrátný. Ach tak, vy myslíte, e kdy má ordinaci tamhle naproti… ukázal neurčitě do tmy nalevo od hotelu. Lázinka zasvěceně přikývl. I kdy o existenci Bergiho ordinace v blízkosti Viennv neměl nejmení potuchy.

Občas ho policie volá, je to známý odborník, ale pokud vím, doktor Bergi byl v tu dobu nemocný. Měl zlomenou ruku. Měsíc ji nosil v sádře. Chodil k nám do snacku na capuccino.

85

Take on u vyetřování nebyl?

Ne, dělal to doktor Sílaní, je to znamenitý soudní znalec.

Jak to víte?

Četl jsem to v novinách, řekl udiveně mu v livreji a vrhl se k chodníku. K obrubníku se tie přilísal velký chevrolet s bujaře naladěnou posádkou z Holandska.

Vrátný předvedl perfektní lom přesně v polovině těla a nonalantně otevřel dvířka.

Dostal tři sta lir a klíčky od vozu, aby s ním popojel na parkovitě.

Jetě vás něco zajímá, pane? zeptal se zdvořile, ale Lázinka v jeho hlase vycítil osten opatrnosti.

Ne, děkuji, jen jsem se trochu zapovídal..podíval se na hodinky. U musím jít.

Přijďte někdy do naeho snack baru. Budete určitě spokojen. Livrej oila profesionálním návykem. Host do domu, liry do domu. I kdy v tomto případě by byly určitě sporé, přece by cinkaly. A to je důleité.

Arrivederci, rozloučil se Lázinka.

Vrátný se uklonil. Kde račte bydlet? zeptal se.

Lázinka jen něco zamumlal.

Nasedl do trabanta a zanechal úsluného vrátného v obláčku dvoutaktního dýmu jako nějakou pohádkovou bytost.

Po padesáti metrech si viml elegantní vily po pravé straně. V jednom z četných oken se jetě svítilo. Za záclonou se mihl stín.

Lázinkovi se zdála silueta povědomá. Teď ale v ruce neměla branu a v ní lékařské pomůcky.

Přidal plyn a rozdrkotal se k LUCII. To bude Adéla koukat.

Ale poručice u spala.

31

Ráno se probudilo do zlatova. Slunce kobrtalo nadeně po prvních schůdcích mnohahodinového schoditě.

Lázinka měl divoké sny. Zdálo se mu, jak hraje na pódiu CASA VERDI svůj vlastní houslový koncert s ďábelskými kadencemi a Adéla v lói přímo třetí nadením. Najednou jeho produkci přeruil číník Beppo. Vyskočil v první řadě na balkóně a namířil na Lázinku

těký kulomet značky Oerlíkon. Ne mohl stisknout spou, Adéla vytáhla z kabelky perletí vykládaný kolt, otočila se a jediným výstřelem zhasla úkladnému jídlonosiči plamínek ivota. Koncert dokončil Lázinka za obrovských ovací. Adéla vyskočila na pódium a nadeně ho začala objímat. Z pootevřené kabelky se linula vůně střelného prachu, smíeného s malinovou příchutí její rtěnky…

Vtom opět někdo vystřelil. Celou dávku. A nejmíň z odstřelovací puky.

Lázinka sebou trhl a posadil se na posteli.

Někdo buil na dveře.

,,Neráčil byste vstávat, váený příteli? U mě bolí ruka …

Tak Adéla neílí nadením na pódiu. Nezachraňuje mu ivot přesnou střelbou. Adéla ho nemilosrdně budí, kdy se zrovna stává hrdinou večera.

Jene je ráno.

Podíval se na hodinky.

Skoro deset.

Hned jsem dole, krásná poruč … chci říci krajanko,řekl konspirativně a vrhl se pod sprchu.

Z vedlejího pokoje se ozývaly čarovné tóny Dvořákova koncertu. Klen u cvičil nejmíň od esti. Lázinka nic neslyel. Spal jako dřevo.

Kdy veel do jídelny, bylo zde takřka pusto. Beppo sklízel ze stolu a nepřátelsky si měřil zpozdilce ze čtrnáctky.

Kávu? Čaj? Kakao?

Neříkal to zrovna libozvučně, ale rozhodné to znělo příjemněji ne balkónový pozdrav těkého kalibru.

Čaj.

U vedlejího stolu se náhle zjevil plukovník Craft.

Trochu jste si přispal…

Yes, řekl Lázinka s oxfordským přízvukem. Pak, puzen náhlým vnuknutím, otočil hlavu k plukovníkovi.

Kdy si dáme brid, sir?

Craft se usmál. V takovém krásném počasí? Snad večer, ne? Vy přece půjdete na plá,odhadoval zkusmo.

Lázinka odmítavě zakroutil hlavou. Pak ukázal na svůj nos.

Můj pigment je proti tomu…

Nechcete si zastřílet? zeptal se Craft, jako by

rychlopalba byla tou nejvhodnějí náhrakou za karty a lapání bronzu.

Lázinka se zakuckal. Prosím?

Piola má sklep, který nepouívá. Je úplně prázdný. Občas mi dovolí, abych si tam cvičil ruku. Stačí stará plechovka a o zábavu Je postaráno.

Lázinka kvapně dopil ča] a pozřel hubený toast.

Jsem pro. Ale obávám se, e nejsem ádný Vilém Tell.

Za zády se mu ozval chraplavý smích. Zprvu si myslel, e Je to duná Cristina, ale byl to Wagner.

Kdopak to tady přednáí o naem národním hrdinovi …? Pak dodal:

Jdete střílet, plukovníku?

Craft zamračeně kývl.

el bych s vámi, ve sklepě je pro mé zdraví příjemněji ne na slunci, ale manelka mě vytáhla na procházku … Tak pevnou ruku ..

Odkráčel do parku.

A vae paní? zeptal se Lázinka

Leí, není Jí dobře, vysvětlil Craft. Zdálo se, e Je rád.

Craft el napřed. Po točitých schodech za kuchyní seli oba mui do sklepa. Craft rozsvítil. Byla to vlastně úzká dlouhá chodba, ve které se povalovaly staré bedny od vína a hromada plechovek. V rohu byla pyramida ze starých rozlámaných idlí.

Craft Jednu vzal a postavil k oprýskané zdi. Na ni umístil plechovku.

Z koeného pouzdra vytáhl revolver.

Z kapsy vydoloval krabičku s náboji.

Pak odkrokoval vzdálenost.

Patnáct metrů, souhlasíte?

Lázinka nic nenamítal. Začal se třást. Pro jistotu to přičítal podzemnímu chladu.

Není to náhodou Walter? zeptal se nejistě.

Ano. Nejlepí zbraň, jakou jsem kdy měl v ruce.

Sedm pětaedesát… kytl Lázinka a brýle se mu orosily.

Co jiného, divil se Craft a zaujal střelecký postoj.

Ozvala se rána. Lázinka sebou trhl.

Plechovka zařinčela a saltem přistála na hliněné

podlaze.

Teď vy, usmíval se spokojeně Craft a el postavit pikslu.

Lázinka cítil kávový chlad ohmatané paby a hned mu bylo lip. Rozpomněl se na dávná vojenská léta, ale bylo to marné. Střela uloupla jen kus omítky.

Slabé, sue konstatoval plukovník. U nás na střelnici by se vám vysmáli.

V Bedfordu? pípl Lázinka V Bedfordu. Znáte to tam?

Ne, nezná. Stále drel Waltra ve zpocené ruce a tak si troufl k dalímu výpadu.

Vy Jste tady střílel u vloni?

Neříkal jsem to? Jistě. Byli jsme tady …

Craft natáhl ruku po zbrani. Ne opustila Lázinkovu dlaň, reportér si pospíil:

Nepůjdete na koncert?

Pokrčil rameny. Zbraň změnila majitele.

Co jste říkal?

Ten koncert.. ?

Ach tak … nevím … byl jsem na Jednom vloni…”

Lázinka zaal zuby. Doubek? hlesl.

Ano.

Sklepem se ozval dalí výstřel. Plechovka zapanáčkovala a zřítila se ze idle.

Lázinka se s poukazem na náhlou indispozici urychleně odebral na denní světlo.

32

Major Doubrava otevřel okna kanceláře. Z Národní třídy sem doléhal nepříjemný skřípot tramvají, ve vzduchu u byl cítit podzim.

Za chvílí budou u jen václavky, povzdechl si zkormouceně. A na tebe se budu dívat jen na obrázku, postěoval si kolorované Čechratce podvinuté. Rozmrzele zabouchl atlas.

Veel nadstrámistr Bohou Huček.

Je tady ten notář v Doubkově věci, soudruhu majore.

Doubrava s uspokojením zjistil, e předvolaná návtěva se dostavila včas. Tohle měl rád. Přesnost a řád. Čas jsou nejen peníze, ale také bezpečnost, zdraví a klid lidí.

A jde dáli

Veel pomení muík s objemnou aktovkou v ruce. Nemotorně se uklonil.

Dobrý den.

Posaďte se, pronesl vlídně Doubrava. Víte, proč jsem si vás pozval?

Tuím, řekl skromně příchozí.

Tak podívejte se, vzdechl major. Vy jste vyřizoval vloni pozůstalostní řízení po panu Doubkovi, ano? Notář přisvědčil. Ano, prosím. Ale u jsem v té věci podal hláení, kdy se to vyetřovalo …

Ano, jene teď zemřela stará Doubkova sestra a v její pozůstalosti se nael jeden zajímavý dopis. Tak nám to aspoň sdělil vedoucí vaí kanceláře. Máte ten dopis?

Muík sáhl překotně do aktovky, chvíli v jejích útrobách přejíděl prsty a posléze vydoloval na světlo arch papíru.

Prosím ..

Doubrava si rozloil dopis na stole.

Je to francouzský, prosím… Kdybyste dovolil, ráčil bych vám …

Doubrava si ho změřil jako svátečního houbaře, který doluje z mechu hříbky i s podhoubím.

Mám klasické gymnázium, pane doktore!

Začetl se do dopisu.

Drahý příteli!

Promiň mi, e se nebudu moci zúčastnit Tvého koncertu v Perrini. V té době mám několik důleitých přednáek ve výcarsku a nemohu se uvolnit. Doufám, e se brzy naskytne jiná příleitost, abychom si popovídali o starých časech, kdy studené stěny gestapácké cely daly vzniknout naemu přátelství. Představ si, nedávno jsem byl v Hardenu a z naí věznice jsou teď kasárna bundeswehru …

Srdečně Tě zdravím a objímám.

Tvůj Maurice.

V Grenoblů dne 10. července.

Doubrava zvedl oči.

Jak se dostal ten dopis k Doubkově sestře?

Muík se provinile zaklebil, jako by to byla jeho vina.

Doubek měl u sestry část své knihovnv, která se do jeho bytu patrně nevela, a při sepisováni pozůstalosti ten dopis z jedné knihy vypadl…

Doubrava vstal. Děkuji vám, to je vechno. Ten dopis si nechám.

Notář se s ulehčením odporoučel.

Doubrava se vrátil ke stolu a znovu si pečlivě pročetl řádky psané vybrouenou frantínou.

Pak sáhl po telefonu.

Mezinárodni ohlaovna, ozval se monotónní dívčí hlas.

33

Adéla se vrátila k obědu z pláe. Slunce za těch pár hodin stačilo na jejím těle vykouzlit čokoládovou polevu. Nebylo se co divit. Měla u základ z hostivařské pláe. A léto v Praze bylo letos obzvlátě milostivé.

Klen seel dolů a tvářil se nevrle.

Bolí mě zápěstí. Jsem asi přehraný.

Moc cvičí, řekl Lázinka, který celé dopoledne proseděl ve svém pokoji a renovoval duevní síly, ztracené sklepní epizodou. Navíc pečlivě poslouchal, zda se Klenový neúnavné housle čirou náhodou ve vedlejím pokoji neodmlčí…

Normálka, zabručel houslista. To je změna podnebí.

Beppo začal nosit na stůl. Jídelna se zaplnila, jako kdy někdo mávne čarovným proutkem.

Z recepce se ozvalo řinčení telefonu.

Za chvíli se přiřítil signor Piola.

Telefon, signorina, adresoval informací stolu číslo čtrnáct.

Adéla odtančila do recepce, sledována obdivnými pohledy. Od patnáctky se zvedl Erhardt. Cristina se potýkala s obrovskou broskví.

V kolik? řekl lakonicky.

Lázinka si vzpomněl, e blonďákovi z Mnichova na dneek slíbil partii tenisu.

Navečer. Po zkouce v CASA VERDI.

Mávl rukou. Ta bude za hodinu odbytá. V pět se můeme setkat na dvorci, ano?

Jak tenhle člověk můe vědět, kdy má Klen zkouku? Ředitel Verardi to přece sdělil Klenoví po příjezdu prakticky mezi čtyřma očima. A pokud si Lázinka pamatuje, Erhardt se v té chvíli nablízku nevyskytoval.

Klen má pokoj číslo třináct. Erhardt patnáct. Vyloučeno, aby něco zaslechl jetě přes Lázinkovu Čtrnáctku…

Usmál se. Vynasnaím se. Ale budete mi musel dát

náskok. Nejsem ádný ampión… u jsem vás přece informoval.

Erhardt se zaklebil.

Uvidíme ..

Otočil se ke svému stolu, kde vyzvedl Cristinu. Oba odeli na terasu. Beppo jim u syčícího přístroje kouzlil dvě expressa.

Ty hraje tenis? zeptal se se zájmem Klen.

Občas. Ale musím mít zajímavého partnera.

Tak já si s tebou někdy dám, nabídl se bezelstně Klen. Třeba po koncertě ..

Jestli bude čas, řekl temně Lázinka.

Spí jestli budou hráči, ne? pokusil se Klen o nejapný ert. Pak vstal. Jdu si před zkoukou lehnout. Vzbuď mě ve tři. Ciao.

Sladké sny, maestro!

Vracela se Adéla. Zářila jako měsíček.

Kdopak to volal? řekl podezřívavě Lázinka. Strýček z Prahy. Ptal se, co dělá vá nos, pravila s úsměvem a přivolala Beppa.

Prego? hlásil se číník.

Campari se sodou. A s ledem!

Přineste dámě brčko, ádal sladce Lázinka. Prego? opakoval nechápavě Beppo, protoe prosba byla vyslovena česky.

Adéla zpraila reportéra mrazivým pohledem, který by sám o sobě stačil k vychlazení celé láhve campari. Neplate nebohé číníky. Nebo se naučte italsky! Obrátila se k Beppovi, který stále vyčkával. Signorovi přineste aqua minerále.

Co je?zeptal se Lázinka.

Nic zvlátního. Jen to, e Larmont i Doubek se zalekli společného známého.

Finger?

Beppo připlul s campari a minerálkou. Adéla si labunicky srkla a pak řekla:

Nemůe mít v té záhadě prsty? Co myslíte?

Lázinka se chtěl zdvořile zasmát, protoe povaoval zprvu Adélin výrok za povedenou slovní hříčku. Včas se aie zarazil.

V Praze by přece museli mít…

Adéla smutně zavrtěla hlavou.

Strýček navtívil jeden úřad na Malé Straně. Mají tam takové zajímavé kartotéky s jmény hledaných

válečných zločinců. Se vemi podrobnostmi. Jene o Hardenu moc nezjistil. Ze sedmi esesáků, kteří tam jsou vedeni, je jich pět evidentně po smrti. Dva jsou nezvěstní, lépe řečeno prohláeni za mrtvé. A jejich fotografie nemají.

A my nevíme, jak řečený Finger vypadal. A ti dva nám to u sdělit nemohou …

A také nikdo jiný. V té době ádný jiný Čech v Hardenu nebyl. Nemáme se koho zeptat.

Hmm, řekl Lázinka, protoe ho v té chvíli nic případnějího nenapadlo.

Pak jedním tahem vypil minerálku a zapálil si spartu z tenčící se zásoby.

Co budete dělat? Já bych si teď el lehnout.

Terasa se zaplnila. Selo se zde celé osazenstvo s výjimkou odpočívajícího houslisty.

Beppo začal poletovat zvýenou rychlostí a Piola, sledující provoz ze dveří jídelny, si mnul nad slunou akumulací ruce.

Adéla vstala a přistoupila k Piolovi. Perfektní angličtinu doprovodila elmovským hlasem.

Mister Piola, dokdy je otevřena Banca dTtalia? Chcete vyměnit eky, slečno? Piola byl vtělená úslunost. Na rohu je směnárna …

Učinila odmítavé gesto. Ne, ne. Jen tady pan Viktor bude tak laskav a odnese housle maestra Klena do úschovy. Vyzvedne je a před koncertem. Je mono si najmout na nějakou dobu bezpečnostní schránku? Samozřejmě. Banka je kousek odtud. Na hlavní třídě doleva po levé straně. Úřední hodiny do sedmi. Thanks, poděkovala.

Lázinka zíral na celý dialog s otevřenými ústy. Nebylo mu jasné, proč Adéla při dialogu s Piolou tak zvýila hlas. Hovořila tak nahlas, e Lázinka, ač seděl od dveří nejdále ze vech, slyel zřetelně kadé slovo. Asi jí při koupání zalehlo v uchu.

34

Adéla si vzala klíč od pokoje, kdy se u pultu znovu objevil signor Piola.

Mohl bych s vámi na okamik mluvit, signorina? řekl uctivě a vyčkával.

Prosím.

Ráčila byste se mnou do mé kanceláře? poádal a opatrně se rozhlíel.

Kancelář byla hned za recepcí. Otevřel dveře s bombastickým nápisem DIRETTORE a galantně vpustil Adélu napřed.

Kancelářský stůl, kalkulačka, halda papírů, bzučící ventilátor, skříň a zchátralý trezor, s kterým by si poradil i kasařský diletant.

Dvě idle.

Za Piolovými zády visela na zdi zvětená zarámovaná fotografie. Byl na ní zřejmě sám DIRETTORE, jene před pěknou řádkou let. Rysy tváře se nezapřely, ale nebyly na nich jetě dnení vrásky.

Piola seděl na pařezu na horském návrí, kolem zasněená krajina, beranici furiantsky posazenou do týla, v ústech smotek cigarety. Na kolenou mu leela puka.

Adéla se se zájmem zadívala na pozadí fotografie. Byl na něm vidět vrchol zasněené hory, zubaté, podávající si ruku s mraky.

Odkud jen tuhle horu zná … Nakrčila obočí a úporně přemýlela.

Piola počkal, a se usadila na idli. Poté otočil klíčem ve dveřích a s úlevou dopadl za svůj stůl.

Promiňte, sígnorina, e vás obtěuji, ale povauji za svou povinnost se vám s něčím svěřit… Dobré jméno naeho hotelu …

Netrpělivě ho přeruila.

Máte obavy z vyrovnání účtu? Mohu zaplatit napřed. Můj známý také.

Omluvně roztáhl ruce. Co vás vede… Ani ve snu by mě nenapadlo, mamma mia, co si o mně myslíte? Taková dáma jako vy… ne, ne… Zdál se být dokonale neasten.

Tedy?

Důvěrně se naklonil přes stůl. Ztiil hlas.

Mám obavy, signorina. A také pocit zodpovědnosti. Signor Klen … je to velká čest, e se u nás ubytoval… doufám, e vděčím vám za tuto poctu… nemýlím se, e?

Nic neřekla. A si myslí co chce.

Víte, co se stalo v Perrini vloni? Signor Doubek. Neastná smrt a zmizelé stradivárky. My Italové víme, jakou hodnotu má výrobek naeho slavného krajana z Cremony ..

Co máte na mysli? Aby se Klen odstěhoval?

Nasadil zoufalý výraz.

Ne, ne, proboha … mám jen strach, aby se mu nic nestalo. Aby ho nikdo neokradl. Ten nápad s uloením houslí do sejfu je báječný, ale račte uváit… před koncertem je bude muset vyzvednout… hrát na ně.., pak s nimi přijde do hotelu, banka bude mít zavřeno… kdoví, co se třeba můe přihodit… Moná, e u teď, jetě ne se vypravíte s houslemi do banky ..

Proč myslíte?

Protoe Člověk nikdy neví… A já bych navrhoval, abychom vyrozuměli místní policii.

Nic se přece nestalo …

Aby nenápadně poskytla signoru Klenoví ochranu. Co říkáte? řekl vítězoslavně a čekal, jaký bude mít jeho nápad účinek.

Zavrtěla hlavou. Vloni to přece byla náhoda. Dělal byste zbytečný poplach a odváděl místní policii od důleitějí práce.

Tvářil se neastně.

Mohu se taky něco zeptat? řekla Adéla, a ani by čekala na souhlas, pokračovala.

Proč inzerujete v naich novinách? Máte snad zvlátní sympatie k naemu národu?

Piola chvíli mlčel. Pak ukázal palcem za sebe. V jeho prodloueném směru visela fotografie s horským motivem.

Bylo to za války. Zběhl jsem z armády a dostal se a do slovenských hor. K partyzánům. Tam jsem utrpěl při jedné akci těký průstřel plic. Zachránil mě nějaký Vrábel. Býval učitelem dějepisu a často mi při chvílích odpočinku vykládal o italských dějinách víc, ne jsem znal sám ze koly … Táhl mě z německého obklíčení dva kilometry hlubokým sněhem … musel sí prostřílet cestu .. jinak bych zde nebyl… tady je ten důvod, signorina .. 

Ventilátor tie bzučel, jinak v místnosti zavládlo ticho.

Kriváň! rozblesklo se jí najednou. Teď u ví, proč jí byl ten snímek tak povědomý. Za nic na světě ale nedokázala najít nit mezi slovenskou horou a tropicky sálající kanceláří v italském Perrini.

Ano, signorina. Kriváň.

Vstal a stiskl jí ruku.

Usmála se. Děkuji, signore. A policii uetřte starostí. Jsem ráda, e jsem vás poznala ..

Vzala si klíč a vyla pomalu nahoru.

Tak Piolu si krtneme. Vechno si mohl vymyslet, ale tu fotku pod Křiváněm ne.

Otevřela dveře pokoje číslo deset.

Ani se nezdálo, e je překvapena, kdy hned mezi dveřmi zjistila, e v jejím pokoji někdo byl.

A důkladně přehrabal její věci.

Vzpomněla si, e vedle v jedenáctce bydlí Walterovi. A balkón mezi jejich pokoji je oddělen jen symbolickou nízkou přepákou.

Takovou, kterou zdolá i malé dítě. Nebo tělnatý mu.

35

Zkouka začala přesně ve čtyři. Lázinka vzbudil Klena podle přání a celou dalí půlhodinu proseděl na pelesti jeho postele.

Klen se rozkonicky sprchoval a pak na sebe líně navlékal čistou koili a světlé plátěné kalhoty.

Máme jít do banky s houslemi..utrousil Lázinka. Stihneme to?

A po zkouce. Jetě by mě orchestr pomluvil, e s nimi midlám na nějaké vlastnoručně vyrobené pastičky, odmítl rezolutně Klen. U neřekl, e to není z jeho hlavy. Ten nápad mu diskrétně vnutila Adéla.

Jak chce. Za dobrotu na ebrotu, meditoval Lázinka.

Hele, nekuř mi tady, buď tak hodný… prskal Klen. Nesnáel kouř. Cigaretu si dal jednou ročně. Na Silvestra, pět minut před půlnocí. Pak mu a do rána bylo patně od aludku.

Lázinka vztekle típl pačka.

Maestro je zřejmě indisponován. Kdyby tady seděla nějaká černovlasá Italka, tak by mohla dýmat jak komín od fabriky, pánovi by to zřejmě nevadilo .,

Proč černovlasá? Proč Italka? otázal se Klen s nevinným výrazem.

Jdeme, rozkázal Lázinka a uchopil náhrakové housle. Klen si své stradivárky nesl obezřetně sám.

96

38

V sále CASA VERDI bylo ivo Jako v úle při medové konjunktuře.

V atně u netrpělivě čekal ředitel Verardi. Pot se z něj jen řinul. Vypadal jak Niagara po jarním tání.

Orchestr byl nastoupen na pódiu v úplné sestavě.

Klen si potřásl rukou s dirigentem Aldim.

Vyměnili si pár zdvořilostních vět.

Po koncertě povečeříme?

Rád..

Můeme začít?

Klen kývl. Dvořáka mohl hrát o půlnoci ze spaní.

Nahrál jej spolu s Mazurkem na stereofonní desku, která byla vloni před vánocemi nejprodávanějí deskou na trhu. Japonci nahrávku koupili a zaplavili jí celou zemi. Výsledkem bylo pozvání na půlroční turné do země vycházejícího slunce …

Budu v prosinci v Japonsku..řekl ledabyle Aldi. Myslím, e se tam setkáme ..

Také doufám, řekl Klen a Jen on věděl, Jak tuto větu myslel opravdově …

Orchestr přivítal sólistu zdvořilostním buením smyčců o notové pultíky.

Verardi se usadil uprostřed hleditě. Vedle něj Lázinka. Odněkud se vynořila Adéla a po pičkách se do prvních tónů připlíila k Lázinkovl. Verardi se mlčky uklonil.

Na kraji Jejich řady usedl Carlo Tassi. Na kolenou měl poznámkový blok. Nevzruivě okusoval tuku.

Kdesi nahoře vrzly dveře od balkónu. Lázinka se otočil. Zdálo se mu, e mezi dveřmi zahlédl Nina. Ale v příeří sálu se mohl docela dobře mýlit. Orchestr hrál jako z partesu. Na Aldim bylo patrné, e Dvořák není pro něho neznámou pevninou; její břehy u mnohokrát okusil.

O Klenoví nebylo ádných pochyb. Hrál tak, Jak ho Lázinka znával. Uvolněně, s rozmachem, přitom ukázněně; virtuózní pasáe podřídil autorově mylence.

Za čtyřicet minut zkouka skončila. Aldi jen dvakrát napomenul dechy, aby nepřehluovaly sólistu; nechal opakovat část závěrečné věty.

Orchestr znovu zabuil o pultíky. Tentokrát uznání převýilo nad zdvořilostí.

Verardi spokojeně odfrkl.

Orchestr se začal trousit do aten.

Lázinka se otočil nahoru na balkón. Nikdo tam nebyl.

Adéla přátelsky pokynula Tassimu. Kritik se přioural napříč řadou sedadel a halasně se pozdravil s Verardim.

Těí mě, e vás vidím, řekl dvorně Adéle.

Věnovala mu pohlednici svých bělostných zoubků.

Zapomněla jsem se vás včera na něco zeptat, signore..

Jsem vám k slubám, řekl vyčkávavě.

Je to jen maličkost… psal Jste vloni recenzi na poslední Doubkův koncert… náhodou se ml dostal ten výtisk do ruky… nemáte tuení, čeho se Doubek mohl zaleknout?

Pokrčil rameny. Je mi líto. Prý indispozlce. Tak mi to maestro řekl hned po koncertě. Bylo vidět, e se se ranou nehodlá vybavovat, tak Jsem raději rychle ze atny odeel. Vím, jaké Jsou stavy umělců těsně po výkonu. Někdy je nejlepí nechodit Jim příli na oči…

Sám Jste sl neviml ničeho ..

Lituji, mám své recenzentské místo na sedadle, kde jste mě před chvílí viděla. Odtamtud nahoru k lóím nevidím.

Tassi měl vyhraeno krajní sedadlo. Mule lóí přesahovaly ze stran přes úroveň krajních sedadel.

Děkuji vám, řekla sladce.

. Prego, sígnorina. A propos, ten můj nápad s těmi houslemi…?

Bude realizován.

Na druhé straně vrzly dveře do sálu.

Stál v nich Erhardt Busch, v ruce třímal pugét tenisových raket a zjevně vyhlíel Lázinku.

Ten na něj zamával a hrnul se k němu.

Slyel Jste zkouku? otázal se se zájmem.

Kvůli tomu jsem nepřiel. Jen jsem se procházel parkem a tak mě napadlo, e si vás tady hned vyzvednu. Přímo hořím, abych vás roznesl.

Jsem připraven, řekl slavnostně Lázinka. Hned poté za sebou uslyel klapot Adéilných sandálů.

Budete muset počkat. Vá soupeř musí jet nejprve do banky. Pak vám bude k dispozici, řekla tónem, který nepřipoutěl repliku.

98

37

Klen zdvořile poslouchal v atně výlevy nadení, které plynuly z Verardiho úst Jako voda slapské kaskády

II divino Boemo! uzavřel své chvalozpěvy uznalým výkřikem a vsunul sólistu do drtivého objetí.

To se říkalo o Josefu Myslivečkovi, pokud se nemýlím, řekla Adéla, která byla třetí a poslední osobou, je se do titěrné atničky jetě vela.

Máte pravdu, zváněl Verardi. Ale vai muzikanti mohou tento přívlastek uznání nosit dál. Vichni, které jsem poznal…”

Také Doubek? zeptala se se zájmem.

Klen balil housle.

Za dveřmi na úzké chodbě čekal Lázinka, aby se vpravil do role bankovního kurýra.

Verardi přikývl.

Ano, signorina. Maestro Doubek byl skvělý umělec. koda, e… Potřásl smutně hlavou.

Ano, koda. Adélin hlas náhle ztvrdl. Signore Verardi, četla jsem kritiku na poslední Doubkův koncert … Během něho dolo k Doubkově Indispozici. Je to tak?

Ano… Bylo mi to divné. Před koncertem byl maestro ve skvělé formě. Nedovedl jsem si to vysvětlit. A u nebyl čas se jej na to podrobně vyptat…..

Něčeho se lekl. Není to zajímavé?

Klen se zájmem zvedl hlavu od pouzdra.

Doubek? Ten na pódiu nikdy neselhal. Co je to za hlouposti? řekl nakvaeně a neuvědomil si, e jeho četině Verardi nemůe rozumět.

Prosím? Verardi si řekl o překlad.

Adéla hbitě vyhověla.

Četl jsem ten Tassiho výplod ..Mávl rukou. Novináři vdycky troku fantazírují. Nesmíte jej brát váně… Copak v CASA VERDI straí…? zasmál se chraplavě, ačkoliv k tomu nebyl v této chvíli ani nejmení důvod.

Nikdo se tehdy neptal, kdo v těch lóích seděl? Třeba by se policie dověděla něco zajímavého, co myslíte? Adéla neměla chu k lacinému ertování.

To nevím, řekl a úsměv mu zmizel z tváře. Bylo vidět, e u se nehodlá o záhadném loňském večeru bavit.

Promiňte, eny Jsou od přírody zvědavé, signore direttore ..usmála se studeně.

Verardi se odporoučel. Zkouka u nebude zapotřebí, maestro Klen. Koncert Je zítra v půl osmé. Máte nějaké zvlátní přání?

Klen nic zvlátního nepotřeboval. Jen sklenici vychlazeného dusu a hlavně, aby ho v atně před koncertem nikdo neruil.

Podpisovat programy chcete o přestávce nebo a po skončení celého koncertu? zeptal se Verardi.

Klen hraje v první půlce pořadu. Samozřejmě, e zvolil první monost. Nechtěl se v CASA VERDI zdrovat víc, ne bude nutné.

O přestávce.

Verardi vycouval ze dveří. Tam přirazil nedočkavého Lázinku ke zdi. Reportér vykvikl, protoe se uhodil do hlavy.

Signor direttore, vzpomněla si jetě Adéla. Verardi se otočil z chodby zpět do atny.

Prego, sígnorina?

Maestro Klen trpí v horkém klimatu vysokým krevním tlakem. Doufám, e bude pro vechny případy zajitěna lékařská sluba.

Jistě. Bude přítomen doktor Bergi. Je takřka na kadém koncertě..

Na Doubkově byl také?

Jistě. Proč se ptáte?

Jen tak. Grázie, signore Verardi.

Ředitel definitivně zmizel.

Lázinka zaujal v atně jeho uvolněné místo a sápal se po stradivárkách. Klen je křečovitě drel za pouzdro, jako by se s nimi u nikdy neměl shledat a poulil na Adélu nechápavě oči.

Já e mám vysoký tlak? řekl zděeně.

Adéla objevila v atně miniaturní zrcadlo a pečlivě sl začala prohlíet rostoucí zásobu pih. Přes rameno prohodila?

Třeba o tom ani nevíte.

38

Adéla seděla na sedadle smrti vedle Lázinky. Vzadu trůnil Klen a hýčkal stradivárky.

Auto zastavilo před bankou.

100

Klen se drápal ven Jako artista, který se před uaslým diváctvem provléká onglérským kroukem.

To jsme nemohli ten kousek jít pěky?

Adéla neříkala nic. Přemítala si v paměti Piolova slova. Po zkouce zala jetě k němu do kanceláře. Seděl zasunut ve své idli a chladil si zpocenou tvář ventilátorem.

Přejete si, signorina? řekl přátelsky a vysoukal se k ledničce, odkud doloval láhev cinzana.

Děkují, nebudu.

Nakrčil zvědavě husté obočí. Čekal. Ne Adéla spustila, stačil si obratně naplnit sklenku a obrátit do vyprahlého hrdla.

Signore, kdo z hostů tady byl i vloni? řekla tie.

Kdy? Piola byl chvílemi lakonický.

Před rokem. Přesně osmého září.

Z hlavy vám to neřeknu. Musel bych se podívat do knihy … Proč vás to zajímá?

Osmého září, signore Piola… Ten večer hrál vedle v CASA VERDI český houslista Doubek..

Piola oil.

Vidíte, člověk zapomíná… Tak to vám mohu říci přesně.

Tedy?

Vichni. Piola si otřel čelo kostkovaným kapesníkem, tedy … skoro vichni… Plukovník s chotí, také Wagnerovi. A mladý signor Busch… Slečna Cristina tady nebyla, u mně je letos poprvé. Jako vy a signor..

Larmont? Ani Adéla neměla nic proti stručnosti.

Ne. Nebyl tady.

Adéla vstala. Tak děkuji. Kdybyste jetě věděl, kdo z nich byl na tom neastném koncertě… povzdechla. Piola se na Adélu upřeně zadíval.

Signorina, račte prominout… víte, e ml můete důvěřovat… chci vám jen říct, e se mi moc líbíte.,, Víte, vy jste …

Co?

… ikovnějí ne celá nae slavná policie, řekl slavnostně bývalý partyzán a zamrkal přátelsky sádelnatýma očkama.

Adéla se usmála.

Třeba si někdy popovídáme někde jinde. Podívala se na fotografii na zdi. Takhle pod Kriváněm, co říkáte …?

39

Přejete si?

Bankovní úředník byl vtělená úslunost.

Lázinka ukázal na pouzdro s houslemi.

Bezpečnostní schránku, pravil anglicky. Mohl to říci i hotentotsky; úředník vypadal, e hovoří vemi jazyky.

Na jak dlouhou dobu, prosím?

Dva dny, zaveholila Adéla. Klen se do ničeho nepletl. Byl bledý a zdálo se, e s jeho tlakem asi opravdu není něco v pořádku …

Lázinka otevřel pouzdro.

Stradivárky, řekl leérně, jako by náhodnému tazateli oznamoval, kolik je hodin.

Úředník se zdvořile usmál. Panstvo zřejmě ertuje. Byl zvyklý na svém místě na ledacos. e si lidé do sejfu ukládají milostné deníky nebo i prstýnky za tři sta lir z bleího trhu.

Proč by si také nezaertoval. Ná zákazník ná pán. Samozřejmě, váení. Na kolik jsou pojitěny? Musím to uvést ve formuláři…

Osmdesát tisíc, utrousil Lázinka. Nadarmo nebyl u několik let Klenovým přítelem. Znal nejen celou rodinu, ale i jeho housle.

Lir? řekl úředník a pomyslel si, e tahle společnost je opravdu veselá kopa.

Liber. Teď to byl od Lázinky přímo knokaut. Adéla se kousla do rtů.

Mu za pultem chvílí lapal po dechu. Klen sáhl do kapsy a vytáhl úřední certifikát houslí a mezinárodní pojistku.

V té chvíli se bankovní úředník zlomil v pase jako lodní stoár v tajfunu.

Jaká čest, jaká čest..mumlal zmateně a třesoucí se rukou začal vyplňovat potvrzení o najmutí sejfu.

Kdy Klen poloil na pult pas v zelených deskách, neznal u jeho údiv mezí.

Konečně byla operace skončena. Úředník hbitě vyplul ze své kukaně, zavedl zákazníky do podzemí a tam vlastnoručně uloil housle do jedné z dlouhé řady pancéřových schránek.

Zítra si housle vyzvedne tady můj nosič, řekl s vánou tváří Klen. U se mu do tváří vrátila barva.

Nezapomeňte mu vystavit plnou moc, staral se knokautovaný bankovní borec a poklonkoval Klenoví s Adélou a k východu. Lázinku vynechal.

Ten se pořád tvářil znuděně, jako by celý ivot nedělal nic jiného, ne ukládal do banky cenné poklady.

Klena ignoroval. Za ta léta si u zvykl na jeho prýmy.

Adéla se rozhlédla kolem sebe. Na chodníku nebyla příliná frekvence. Vichni byli u vody.

Nikdo známý kolem neel.

Jen na rohu se zjevil Nino.

40

Ahoj, volal.

Ciao. Lázinka se drel zaběhnutého pořádku.

Proč nejsi v práci? ukázal výmluvně směrem k plái.

Byl jsem za otcem. A taky za kamarády. Rozdat jim lístky na koncert. Na plái mě zatím zastoupil kolega …

Aby se vám někdo zatím neutopil… řekla Adéla.

To se těko stane. Já jsem jetě ádné krasavici nemohl dýchání z úst do úst předvést, řekl a bylo vidět, jak ho to mrzí. Kdyby náhodou … na plái je doktor.

Bergi? zeptal se se zájmem Lázinka.

Nino se dal do smíchu.

Ten? Toho jsem na plái v ivotě neviděl… Snad neumí ani plavat…

Adéla se přitočila blí k Ninovl. Lázinka nastrail ui, ale neslyel nic.

Kdyby poručíce mluvila trochu hlasitěji, uslyel by, e si s ním domlouvá docela bezostyně schůzku.

Za půl hodiny na plái.

Slunce u toho dnes moc na práci nemá. Za chvíli zavadí spodkem svého kotouče o moře.

Jdu si pro plavky, řekla a ztratila se za rohem.

Wagnera jsem taky neviděl v plavkách, pomyslil si Lázinka.

A Crafta taky ne.

Co budeme dělat? zeptal se Klen.

Nino ukázal zuby a rozklusal se k plái.

Já jdu bojovat, řekl neastně Lázinka a bláhově

přemítal, zda udolá Erhardta dělovým servisem nebo řezaným forhendem.

Já jdu spát, rozhodl se moudře Klen.

41

Erhadt byl ve formě. Podání měl falované a bekhend hrál obouruč jako Borg; ne tak geniálně, ale zdálo se, e na Lázinku to bude stačit.

Cristina seděla u sítě na lavičce a kadý úspěný zákrok svého favorita kvitovala uznalým zasípáním.

Lázinka se potil jako stokilový cvalík v sauně a v duchu bědoval, e se kdy v ivotě potkal s majorem Doubravou a jeho pihovatou podřízenou. Mohl se teď v klidu courat po Římě a vzdychat nad Kolosseem, Fontánou di Trevi, Michelangelovou Pietou a nádherou spanilých Římanek.

Zase dvojchyba při podání. Nejde to a nejde! Prohrává v druhém setu dva pět a nula čtyřicet.

Přeel na druhou stranu dvorce a připravil se k dalímu servisu. Co se posledně zmíněných římských skvostů týče, bez těch by se obeel  zná jiný, daleko lepí. Ale kvůli němu se tady teď blamuje.

Vztekle udeřil ví silou do míčku.

Erhardt returnoval liftovaným bekhendem a zápas byl u konce. Za necelou hodinku.

Cristina zapitěla a radostně zatleskala, jako kdyby Erhardt právě vyhrál Wimbledon.

Soupeři si podali ruce.

Nehrajete patně, pravil Erhardt jako pravý dentlmen.

Jsem zvyklý na umělý povrch. Hraji raději v hale, lhal nestydatě Lázinka.

Posadili se na lavičku a otírali sí pot.

Zítra večer revan? zeptal se nedočkavě Erhardt.

Lázinka se omluvil.

Zítra ne. Večer jdu na koncert…

Ach … vidíte, málem bych zapomněl… vá přítel, e?

Mlčky přikývl: Nepůjdete také?

Já bych chtěla, chraptěla prosebně Cristina.

Erhardt se k ní otočil a usmál se. Koupil jsem ti lístek, miláčku, mělo to být překvapení, ale teď u jsem to utajit nemohl.

Lói?” Lázinka měl někdy nenadálá vnuknutí.

Co vás vede… víte, kolik tam stojí lístek? Cristina má lístek do patnácté řady… Proč vás to zajímá?

Lázinka si otřel do ručníku zapocené brýle.

Jen tak. Musím přece dělat propagaci svému krajanovi, ne? Á propos, vy nepůjdete?”

Ne. Koncerty nejsou má váeň. Cristina promine, počkám po koncertě ve foyeru, viď, miláčku?

Cristina byla těstím bez sebe.

Sebrali rakety, míčky a ručníky a namířili parkem k LUCII.

Lázinka zlořečil sám sobě, e se nechal zlákat k nepovedené tenisové produkci. Bolelo ho celé tělo; tenis nikdy nepatřil k náplní jeho vedního dne. Ke vemu zjistil, e nechal na lavičce tenisky. S povzdechem se pro ně vrátil.

Cristina s Erhardtem li napřed. Měli u značný náskok. Lázinka chtěl přidat do kroku, ale náhle se zarazil.

Ti dva míjeli právě lavičku, na které seděl v v noci, kdy zemřel Larmont.

A Lázinka si uvědomil, e ta druhá neznámá silueta, tak znamenitě hovořící německy beze stopy jakéhokoliv onemocnění horních cesta dýchacích, patřila dívce, která má na zítřejí koncert lístek do patnácté řady.

Cristině, která umí jen sípat.

42

Po večeři si el Klen brzy lehnout. Spánek je někdy pro pičkového muzikanta lepím přítelem ne několik hodin namáhavého cvičení .Nesmí se to ale přehánět. Kdy jsou prsty přehrané, připravené k rozběhnutí po dráze čtyř strun, je lepí připravit ke startu i zbytek tělesné schránky, spojené s duevnem. K tomu je nejlepí postel, vata do uí, peřina přes hlavu.

Zamkněte se, řekla Adéla sue.

A tě nikdo neukradne, pičkoval Lázinka.

Měl byste dnes spát v pokoji s ním, vy vtipálku, obrátila se k němu Adéla.

To mám spát na podlaze?

Z balkónu si můete dát do pokoje lehátko… Musíte přece dávat pozor na Václavovo zdraví, ne? Vysoký tlak ..

Viděl, e Adéla neertuje.

Já radi jdu, řekl Klen a zmizel na schoditi.

Vy si váně myslíte, e se něco semele? doráel Lázinka.

Dnes těko. Ale jistota je jistota.

Tak to se tedy těím na zítřek, řekl skepticky a pokrábal se na čele, jako by hledal nejvhodnějí místo pro střelu ráe 7,65.

Craft odcházel od večeře. Zastavil se u čtrnáctky.

Nedáme si zítra révan?

Lázinka se zachvěl. Trochu jsem ve sklepě nastydl. Snad někdy jindy ..

Craft se krtivě zasmál a prkeně odkráčel. Jeho paní se za ním táhla jako kouř za lokomotivou.

Erhardt s Cristinou odeli na terasu. Beppo jim líně mixoval u pultu dva ovocné koktajly. Piola zalezl do kanceláře. Od jedenáctky vstali Wagnerovi. Ona si vzala klíč od pokoje, její manel zamířil ke čtrnáctce.

Hrajete achy? vystřelil na Lázinku bez jakýchkoliv okolků.

Adéla způsobně upíjela kávu a byla zvědavá, jestli si po tenisové blamái Lázinka troufne vydávat se za achového velmistra.

Trochu, řekl. Zalhal; achy skutečně uměl. Měl dokonce druhou výkonnostní třídu, protoe v redakci se kolil drahná léta pod vedením stařičkého mistra Kubínka, kdysi přeborníka Prahy. Kubínek vedl ve Výhledu achovou rubriku a trávil s Lázinkou nad figurkami kdejakou volnou chvíli. Lázinka ale nechtěl, aby Adéla měla sebemení důvod ke pičkování. Co kdy je Wagner mezinárodním velmistrem ve výslubě?

Schön! zařičel Wagner a bez okolků vytrachal z kapsy magnetické cestovní achy. Na figurky aby si člověk pořídil zvětovací sklo, ale při troe pozornosti se kůň dal s dámou zaměnit jen velmi těko.

Wagner usedl vedle Adély a natáhl před sebe zavřené pěsti.

Lázinka vylosoval bílé. Zahajoval. Pouil nezvyklého otevření, kterým v jedné partii udivil Karpov Petrosjana.

Wagner pochvalně zamručel. Táhl královským pěcem.

Jednou jsem v Praze koupil krásnou achovou soupravu ze slonoviny. Skvělá práce, řekl.

Kdy? Lázinka vytáhl do boje s jezdcem.

Někdy ve dvaačtyřicátém ..Wagner mířil k roádě. Otevřel cestu střelci.

To byla přece válka… řekla Adéla udiveně.

Lázinka zablokoval černého. Přeel do útoku dámou.

Ano, madame … válka. výcarsko bylo ale neutrální, pro pas s helvetským kříem bylo vude otevřeno …

Ano? Adélin hlas začínal mít nepříjemný osten.

Lázinka mu uzmul pěce.

Obchod Je obchod. A u vás Jsem mohl nakoupit spoustu gotických soek ..

Snad u nich, ne?

Prosím, kdy myslíte … Vidím, madame, e Jste se nikdy nevěnovala obchodu… Tam jdou vechny ideje stranou…

O koncentrácích Jste slyel? Adéle byl tenhle pán z Curychu krajně nesympatický.

Mávl rukou. Vechno nebylo takové, jak se psalo…

Garde, řekl Lázinka.

Wagner rychle představil střelce a neviml si, e otvírá cestu bílé věi.

Adéla vstala. Můj otec byl v Dachau. Víte, kde to je?

Wagner se dobromyslně usmál. Vy jste komunistka, madame?

Mat, oznámil sue Lázinka.

Wagner vstal a podával Lázinkovi ruku.

Byl jste lepí.

Lázinka ruku přehlédl.

Nebojíte se v Itálii, Herr Wagner? Komunisté tady v posledních volbách dostali přes čtyři milióny hlasů! pravila odměřeně Adéla a nečekajíc na odpověď, vyla z jídelny.

Lázinka za ní.

Wagner zůstal sám nad achovnicí s poraeným králem.

43

Den byl váhavý, jako by se nemohl rozhodnout mezi nabídkou slunečních paprsků a honícími se mračny.

Noc proběhla bez mimořádných událostí. V klidu a v pokoji. Za zmínku stála snad jen Lázinkova otlačená záda z nepohodlného lehátka a zarudlá očka bez známek vyspání.

Klen toti stralivě chrápe.

A od esti u zase cvičil.

Dej pokoj s tím Dvořákem. Večer si ho uije.. zíval pokroucený reportér.

Klen nasadil forte a vyzpíval s patřičným zaujetím finální tóny geniální skladby.

Po snídani pozval Verardi Klena na projíďku po okolí. Volal ze svého bytu a omlouval se, e včera po zkouce na pozvání zapomněl. Klen přikryl rukou sluchátko a opakoval Verardiho slova Adéle.

Řekněte mu, e byste rád vzal s sebou svého přítele redaktora, řekla velitelsky a la se nasnídat.

Samozřejmě, rozplýval se ředitel. Přijedu pro vás za hodinu. Do oběda jsme zpátky.

Lázinka přijal zprávu o svém úkolu bez valného nadení.

Co budete dělat vy? vyzvídal na Adéle.

Budu v hotelu. Nebo se půjdu vykoupat. Jetě nevím.

Verardi přijel s parádním bentleyem. Klen řičel nadením, protoe auta byla jeho koníčkem. Vykolil se na Lázinkově trabantu, a to byla kola k nezaplacení. Při několikakilometrové jízdě se naučil základním opravářským úkolům s neúprosnou pravidelností. Lázinkův vůz byl neustále neschopen provozu.

Bentley odfrčel směrem k horám. Hrad v San Marinu byl chvílemi vidět a sem dolů k mořskému břehu…

Vechno v pořádku? zeptal se Piola, kdy uviděl Adélu sedět samotnou na terase.

Zatím, řekla.

Ze sklepa se ozvalo suché prásknutí. Jako kdy někdo otvírá láhve ampaňského.

Beppo? zeptala se.

Craft, opravil ji. Zařídil si dole provizorní střelnici.

Trénuje jako na závody. Aby byl ve formě, pomyslila si. Včera, dnes dopoledne …

A co dnes večer?

Jdu na plá, oznámila Piolovi.

Slunce se přece jen prokutalo mračny.

44

Verardi drel slovo. Zpátky byli včas. Klen byl San Marinem naden. Adéla musela vyslechnout dlouhé

litánie o kníecím paláci, titěrných krámcích a voskovém muzeu. Lázínka trpitelsky poslouchal. Adéla jen zářila.

Na večer Jste připraven? přela k vánějímu tématu.

Já ano, řekl Klen. Teď u jde jen o to, jestli se nepřipravuje jetě někdo jiný..dodal zádumčivě.

Uvidíme, odtuila.

Tak já jdu spát, řekl Klen, kdy se naobědval a Lázinká u automaticky kráčel v jeho lépějích.

Do tří Klen jetě hrál, pak usnul spánkem spravedlivých.

Vzbuď mě v est, řekl. Za minutu u o sobě nevěděl.

Adéla se zamkla ve svém pokoji.

V hotelu Lucia panoval odpolední klid. Vude zavládlo ticho.

Někomu se ovem mohlo zdát, e je to ticho před bouří.

Lázinka v pět hodin vklouzl pod sprchu a rozkonicky ze sebe smýval únavu. Také napětí. Nepodařilo se mu to tak docela beze zbytku.

Zrovna vyel na chodbu, kdy ze dveří desítky vyhlédla Adéla.

Nezapomeňte na housle!

U jdu. Strčil do kapsy potvrzení s plnou mocí vykročil.

Jeďte autem, přikázala jetě.

Rozkaz!

A kdyby vás chtěl někdo o housle připravit, nemusíte se moc bránit, jasné?

Jasné, pravil, ačkoliv to vůbec nebyla pravda.

45

Lázinka bez potíí obdrel pouzdro s houslemi a s povzdechem poloil na pult poadovanou částku.

Úředník otevřel pouzdro. Housle byly na svém místě. Netknuté. V pořádku.

Arrivedercl, řekl blahosklonně Lázinka a vyplul ze dveří.

Vsoukal se do Venouka a housle poloil na vedlejí sedadlo. Hodil blikač a odlepil se od chodníku. Teď k večeru nebyl skoro ádný provoz. Zájmy rekreantů rozčíslo vrtkavé počasí. Polovina na plái, zbytek po

okolí na výletech. Auta se začnou trousit a večer. Nejvíce Jich zamíří ke CASA VERDI.

Lázinka přistál před Lucií. Vypnul zapalování a krábal se z auta. Sehnul se dovnitř pro housle a v týlu ho nepříjemně zamrazilo. Teď Je ta pravá chvíle pro to, aby mě někdo pěkně přetáhl po palici, zauvaoval, a raději se rychle napřímil.

Terasa i jídelna byly pusté. Nikde ani iváčka.

Na ulici se potulovalo jen pár koček. Prodavač ovoce odnaproti se líně vyvaloval před dveřmi do krámu.

Nikde nikdo.

Jen dusno, vzduch k nedýchání.

Vystoupil po schodech. Zamířil ke Klenově třináctce. A na chodbu bylo slyet jeho spokojené oddechování. Lázinka po pičkách odcouval od dveří a přesunul se ke svému pokoji.

Chvíli trvalo, ne nahmatal klíč. Vstoupil do místnosti a otočil se, aby za sebou zavřel dveře.

Vůbec netuil, e ta pravá chvíle, kterou předpokládal při výstupu z auta, nastala právě teď.

Uvědomil si to a ve chvíli, kdy se sunul bez hlesu k zemi a v zátylku se mu rozlévala palčivá bolest. Na tváři měl nechápavý výraz a poslední mylenka, ne ztratil vědomí, patřila houslím.

Nesmím je pustit, co kdy se rozbijí, řekl si bláznivě a pak odevzdaně omdlel.

46

Nad Lázinkou se skláněl doktor Bergi. Měl zase bezvadný smoking jako při poslední vizitě u Larmonta a bolavý Lázinkův mozek usoudil, e smoking se asi v Itálii bere povinně k návtěvám umírajících.

Nic to není, hlaholil mazlavou němčinou doktor. Jen pořádná rána do hlavy. Dáme mu obklad a za hodinu bude zase chlapík.

Vymyl mu krvavý slepenec mezi vlasy pálivou tinkturou a přelepil flastrem.

Adéla soustředěně pozorovala Lázinku.

Bolí?

Křivě se usmál. Kdepak ..

Piola, který se vtěsnal do pokoje zároveň s Klenem, prohlásil, e se nedá nic dělat, ale je třeba okamitě zavolat policii.

Co to bylo za housle? zeptal se Bergi. Stradivárky, řekl Klen přerývaně.

Lékař se napřímil. Zajímavé. Před rokem také.. Piola el dolů k telefonu. Adéla se za ním rozběhla. Signor Piola…

U drel sluchátko v ruce.

Prego?

Nikam, prosím, nevolejte. Počkejte a po koncertě

Piola chvíli mlčel. Pak rozváně poloil sluchátko. Jak si přejete ..

Telefon zadrnčel.

Uno momento, řekl Piola do bakelitové mule. Chvíli poslouchal, pak se otočil k Adéle.

Volá ordinace doktora Bergiho, Skočím pro něj nahoru.

Doktor právě scházel ze schodů.

Telefon, signore.

Si, nedbale vzal sluchátko, jak to dělávají elegáni ve výpravných filmech.

Samozřejmě, jdu na koncert. Vrátím se v noci, naléhavé případy odkate na nemocnici. Arrivederei..

Telefon zaklapl. Adéla lehce pochytávala Bergiho italtinu. Bergi mluvil zřetelně, bez kulometné kadence, bylo mu báječně rozumět.

Moje sekretářka… z ordinace, volají prý pacienti… Člověk nemá chvíli klid …

Otočil se k Adéle. Nic to není, nebojte se. Ani to lékaře nechtělo. Klidně můe jít na koncert…

Uklonil se a odcházel.

Lázinka měl vlastně těstí. Kdy ho Adéla objevila na zemi s pořádnou boulí, vyburcovala celý hotel. Ne se Piola dovolal na záchrannou stanici, Beppo nael naproti v bistru Bergiho. Byl v nedalekém penziónu u naléhavého případu a teď si před koncertem dopřával trochu oddechu.

V hale se u shromádili hosté. Rozčileně se překřikovali spletí vemoných jazyků.

Vem se ulevilo, kdy spatřili vrávoravě po schodech scházet pobledlého Lázinku. Klen jej podpíral.

Adéla se rozhlíela, jestli někdo nechybí. Byli zde vichni. Craftovi, Wagnerovi, Beppo, Piola, Cristina i Erhardt. Ten se vrátil s plavkami v ruce a s potápěčskými brýlemi.

Was ist passiert? ptal se udiveně v rodné řeči.

Kdybyste se nechodil koupat a zůstal v hotelu, tak Jste se nemusel ptát, řekl výsměně Wagner.

Jdu se obléci, řekl Klen smutně.

Na co budete hrát? zeptal se zvědavě Craft, kdy vám ukradli stradivárky …

Pokrčil bezmocně rameny.

Mám náhradní housle… Ale nebude to ono…

Co vy? otočila se Adéla k Lázinkovi.

Nic. Jdu taky.

Nezlobte se. Nemyslela jsem si, e vás pratí…

Zaklebil se.

To je toho, pravil se sebezapřením. Hlava se mu jetě točila. Připadal si jako na centrifuze.

Tak dávejte večeři, řekl Craft. Chceme jít na koncert.

Piola luskl prsty.

Beppo začal nosit předkrm.

47

CASA VERDI praskal ve vech. Před budovou parkovaly desítky automobilů. Ninův otec ve vyehlené livreji spokojeně přehlíel proudící davy.

Ředitel Verardi překousl doutník, kdy se dozvěděl o zmizení Klenových houslí.

Taková ztráta … volali jste policii…?

Myslím, e jetě dnes bude vechno v naprostém pořádku, řekla záhadně Adéla. Nemějte obavy, signor direttore.

Koncert u odloit nemohu, rozhodil Verardi neastně rukama. Maestro Klen, myslíte, e ty náhradní housle budou dobře slyet? Jsou aspoň trochu kvalitní? Nemohu si dovolit riskovat… sám uznáte, e na nějaké bezvýznamné housle se nedá hrát při tak význačných příleitostech ..

Nejsou nejhorí, řekl Klen. Doufám, e nebudete zklamán.

Ano, ano, promiňte… nechám vás o samotě … Otočil se k Adéle a Lázinkovi, Dávám vám k dispozici ředitelskou lói. Jako odkodnění za bolestivý záitek…

Adéla byla spokojena. To se nám hodí. Děkují, Jste laskav.

Nestřelí po mně někdo z hleditě? řekl Klen, kdy Verardi zmizel ze atny.

Po tobě ne, konstatoval smutně Lázinka. U se mu vracela barva do tváře.

Adéla se podívala na hodinky. Tak jdeme,

Ze sálu doznívaly poslední tóny Glinkovy předehry k Ruslanovi a Ludmile. Po ní nastupoval na pódium Klen.

Nakopněte mě, přátelé, adonil Klen a otočil se zády.

Lázínka s Adélou symbolicky kopli Klena pod krovky fraku. Pro těstí. Taková je muzikantská pověra. Věru, dnes bude zapotřebí.

Lázinka s Adélou spěchali do sálu.

Klen vyndal opatrně z pouzdra housle a podíval se do zrcadla. Nevypadal nespokojeně.

48

Sál přivítal Klena bouřlivým potleskem. Dirigent Aldi se přívětivě usmíval. Klen mu podal ruku, potřásl si pravicí i s koncertním mistrem. Dirigent čekal. Klen chvíli ladil.

Adéla s Lázinkou měli dokonalý přehled. Hleditě i s lóemi a balkón obhlíeli před sebou jako na dlani. Ředitelská kukaň byla hned u pódia na pravé straně. Naproti byla řada lóí, kde vloni kdosi překvapil Doubka.

Adéla se rozhlédla.

V patnácté řadě seděla Cristina. Měla sametovou toaletu a odváný výstřih.

Craft s manelkou zaujali místa v jedné z lóí na levé straně.

Wagner s chotí zasedli hned vedle nich. Patrně si kupovali lístky společně.

O tři lóe dál seděl doktor Bergi ve svém bezvadném smokinku. Spatřil Adélu a zdvořile se uklonil.

Opětovala pozdrav zářivým úsměvem.

Na balkóně v první řadě se bavilo pět poněkud hřmotných černovlasých chlapíků, kteří se zdáli být poněkud malí do svých obleků. Vypadali jako tým vzpěračů, který vyrazil za kulturou.

estý mezi nimi  Nino.

Lázinka mu zamával.

Neblázněte, nabrala ho Adéla loktem.

Dirigent zvedl taktovku.

Ozvaly se první tóny orchestru. Klen čekal s houslemi v ruce. Tentam byl najednou vtipálek, kluk, který nezkazí ádnou legraci a rád chodí v odrbaných dínsech a tričku.

Na pódiu stál virtuos, kterého u zná hudební svět. Teď je přípraven rozmlouvat s geniálním skladatelem, tlumočit houslemi jeho mylenky a pocity.

Zvedl housle pod bradu. Orchestr přeel do pianissima. Houslista smyčcem pohladil struny.

Adéla s Lázinkou se nedívali na svého přítele. Oči jim jezdily naproti po řadě lóí, občas sklouzly do přízemí, kde seděla v patnácté řadě Cristina, i na recenzentské sedadlo, kam se v poslední chvíli přihnal udýchaný kritik Carlo Tassi.

První tóny houslí se nesly sálem, někde vzadu udeřily o strop a snáely se dolů, k sluchu a srdcím pozorných posluchačů.

Housle promlouvaly čarovným hlasem, jaký do nich dovedl zaklít jen jediný člověk na světě. il před Čtvrt tisíciletím nedaleko odtud. V Cremoně.

Jmenoval se STRADIVARI.

Hleditě nedýchalo. Adéla cítila, e jí na rtech vytryskla kapička krve. Musí to vyjít, musí…

Cristina naslouchala hudbě s tajemným úsměvem.

Carlo Tassi uznale kýval hlavou.

Dveře lóe se neslyně otevřely, veel Verardi. Usedl na volnou idli a rozčileně eptal: To jsou přece……

Stradivárky, řekla Adéla, ani by se otočila.

V řadě lóí naproti vstala muská postava.

Adéla se do ní vpíjela očima a rukama drtila opěradlo lóe.

Hleďme, řekl Lázinka. Tak u vím, kdo mě pratil.

Ten ne, zavrtěla hlavou.

Z lóe se ozval třesk překotně zavíraných dveří. Návtěvník spěchal. Zřejmě to muselo být něco důleitého, kdy zmizel hned na začátku koncertu.

Adéla vstala. Podívala se na balkón. Zdálo se, e Nino také příli nevěnuje pozornost Klenoví. Spí se dívá na Adélu.

Nenápadně mu pokynula hlavou.

est muů z první řady balkónu se zvedlo a prodíralo se rychle ven.

I oni jak se zdálo, očividně spěchali.

Verardi s údivem kroutil hlavou, protoe Lázinka s Adélou opustili koncert také.

49

Shluk lidí před vchodem neustále narůstal. Dva policejní automobily s otáčivým světlem na střee dávaly tuit nezvyklou podívanou.

Lázinka s Adélou stáli na chodníku, vmíeni mezi dav a trpělivě čekali.

Bolí mě hlava, řekl Lázinka, protoe se mu čekání zdálo být nesnesitelně dlouhé.

Usmála se. Cítil, jak mu stiskla ruku. Přičítal to svému neodolatelnému kouzlu, ale letmým pohledem zjistil, e Je to reakce na blíícího se černovlasého mue, kterého byl zvyklý vídávat větinou v plavkách.

Prodral se davem a zubil se.

V pořádku.

Ano? hlesla Adéla.

Jeli Jsme za ním a sem. Kdy stál ve dveřích, trochu neetrně jsme se pozvali dál..Nadechl se a pomalu, aby vychutnal úspěnou akci, řekl:

V pracovně na stole leely dvoje housle. Jedny z nich jsou stradivárky.

Dál?

Dreli jsme ho, aby něco nevyvedl. A on řval jak pominutý na toho druhého, který na něj čekal. Nadával mu, e je idiot…

Nino skončil. Dav zauměl.

Dveře vily se otevřely a k vrátkům přicházela podivuhodná společnost.

Několik uniformovaných policistů a čtyři civilisté, tvořící doprovod dvojici muů, jejích ruce byly ozdobeny ocelovými náramky.

Doktor Bergi a Erhardt Busch.

50

Trabant se plíivě drkal do kopce k italským hranicím. TARVISIO 10 KM, hlásala informační tabule na silničce, prodírající se masivy Dolomit.

Za chvíli jsme v Rakousku, řekl Lázinka. čtyři sta kilometrů a budeme doma.

116

Nejvyí čas, ulevil si Klen, pokroucený na zadním sedadle. Vedle něj leela dvě pouzdra. Jeho stradivárky a náhradní petzlovky. Doubkovy housle poputují do vlasti úřední cestou.

Adéla se právě probudila. Usnout v trabantu Je sice věc hodná uznání, ale Adéla, jak se zdá, dokáe vechno, usoudil Lázinka a přidal plyn.

Já tomu pořád nerozumím, řekl Klen. Nemůete mi to vysvětlit Jetě jednou?

A Adéla spustila …

Bergi mluvil italsky s tvrdým přízvukem, takovým, Jakým mluvívají Italové ijící někde tady, na rakousko-italském pomezí. A přitom němčinu změkčoval jako rodilý Ital z jihu. Bergi se původně jmenoval úplně jinak. Ve dvaceti se přestěhoval s rodiči na rakouskou stranu Dolomit; kdy přiel Hitler, rychle optoval pro vůdce a jeho černé uniformy, nechal medicíny a vstoupil do SS.

Kdysi se učil hrát na housle, měl velký talent… Utrpěl zranění ruky a bylo po kariéře. Tohle víme z Doubkova vyprávění. Bergi byl tím esesákem Fíngerem z Hardenu, který si vyléval vztek střídavě na Doubkovi a na Larmontovi. Ovem teprve kdy zjistil, e mají mnoho společného s hudbou. Rozhodně víc ne on.

Larmont s Doubkem přeili. Válka se chýlila ke konci. Finger poznal, e vsadil na patnou kartu, utekl zpátky sem do hor, kde měl mnoho přátel. Ti mu opatřili papíry po jakémsi zastřeleném Italovi a tak se stal Bergim. Italsky uměl, potřeboval jen trochu simulovat nedokonalou němčinu. Pro vechny případy.

Bergi se rozpomněl na dřívějí časy, zapsal se na medicínu a úspěně vystudoval. Stal se dokonce po letech věhlasným odborníkem. Zařídil si ordinaci v Perrini a občas chodil na koncerty.

Jene vloni tady hrál Doubek, který ho v lói poznal … V Bergim se ozval strach, smíený se vztekem, kdy uviděl svého bývalého vězně, který se stal světovou hvězdou. A navíc  vdycky chorobně touil vlastnit stradivárky..

Jak to bylo s Doubkovým zavraděním? zeptal se Klen.

Bergi poznal, e musí jednat rychle. Vrátný sice patně viděl, ale Doubka si nespletl. Ten opravdu od CASA VERDI odjíděl. Ujel ale několik metrů a protoe byl rozčilen, zastavil a el se projít do parku. Bergi,

který ho sledoval svým autem, el za ním a tam ho bez okolků zastřelil.

To nosí doktor na koncerty pistoli? pochyboval Klen.

Doktor snad ne. Ale esesák, který se jetě po letech bojí odhalení, ano. Dokonce s tlumičem. Esesáci se také nechodí koupat… tetování by se někomu nemuselo líbit. A protoe má stále v hlavě zabijácké učení svého fuhrera, nespokojí se s pouhou krádeí, ale Doubka zezadu zastřelí. Pak nasedne do jeho auta, chce ho postavit k hotelu Vienna, aby zmátl stopy, jene na cestě domů dostane smyk a havaruje … Přitom si zlomí ruku.

Hmm, zabručel Lázinka, který si vzpomněl na vrátného v hotelu Vienna.

Jistě, pokračovala Adéla. Ten vrátný měl pravdu. Ale Verardi také, kdy říkal, e Bergi byl na Doubkově koncertu a o ádném zranění nic nevěděl. Musel si ruku zlomit tedy tu noc po koncertu. Ráno toti u neordinoval, protoe ji měl v sádře.

A Erhardt?

Povedený syn tatíčka, který dělá předáka v sudeto-německém spolku. Bývalý plukovník SS. Erhardt nepadl daleko od stromu. Byl členem neofaistické strany. S Bergim se tady seznámil a brzy si náramně rozuměli. Erhardt mu slíbil pomoc pří dalí akci; Bergi ho navíc navnadil slibem tučné provize.

Jak jste přila na Erhardta? Klen ani nedýchal.

Náhodou. Nebyl v hotelu, kdy přiel Bergi oetřit naeho reportéra. Ale předtím ano. Slyela jsem ho ramotit v jeho pokojí. Nebylo pro něj problémem přelézt přepáku balkónu a počkat si, a mu přijdou housle a pod ruku. A pak … přihnal se s plavkami z pláe, ale vůbec na nich nebyly stopy mořské soli. U moře vůbec nebyl. Namočil si je v umyvadle. V Bergiho ordinaci. Odtamtud mu také volal do LUCIE, e se akce podařila a stradivárky jsou v Bergiho vile. Vedle Doubkových … Jene: jak mohla sekretářka pana doktora telefonovat do LUCIE, kdy neměla zdání, e tam Bergi bude? el přece na koncert a nanejvý se mohl stavit v nějaké kavárně či bistru…

Cristina?

Mávla rukou. Dcera bohatého tatíčka, která utekla z domova a bála se, aby ji rodina nenala. Simulovala astma, aby nemusela moc mluvit a nikdo ji nepoznal.

Nanetěstí se zamilovala do Erhardta a ten ji tahal za nos. Pořád chtěla, aby jel za jejím otcem a poádal o její ruku. Bláhová signorina … Ten večer, kdy ji ná reportér slyel mluvit v parku s Erhardtem, tenhle mládenec propíchl pneumatiky. A za okno dal varovný lísteček. Vechno na Bergiho příkaz.

Finále bylo ale dramatické… liboval si Klen.

Usmála se. Na to u přiel Doubrava v Praze. Technici udělali Klenoví Jetě Jedny stradivárky a ty Jsme pak odnesli do sejfu za hlasitého oznamování vem, které to mohlo zajímat. Počítali Jsme, e se pachatel na udičku chytí. A pak u stačilo jen čekat, a Klen začne hrát. Kdo v celém případu prsty neměl, musel logicky přece klidně poslouchat. Ani nemohl, pokud by nebyl hudebně vzdělán, poznat, e Klen hraje na stradivárky. Vzruit to mohlo Jedině pachatele. Věděl, e stradivárky jsou v bezpečí v Jeho bytě, a najednou na ně Klen klidně hraje Dvořákův koncert.

Opustil tedy koncert a běel domů… A nai přátelé z nádraí v čele s Ninem za ním… Ostatní u zařídila policie…

A Larmont? zeptal se Klen, nespoutěje z Adély obdivný pohled.

Larmont potkal zřejmě Bergiho někde na ulici. Poznal ho a v hotelu ho přepadla srdeční slabost… Ne, Bergi jej nezabil. Larmonta by nezachránil nikdo. To musel poznat i lajk. Bergl Jen spokojeně čekal, a vydechne naposled. Pro formu mu píchl povzbuzujíc! Injekci, protoe věděl, e Larmont u stejně nepromluví

Víte, e ani nelituji, e Jsem neviděl Řím? řekl Lázinka a přibrzdil, protoe se trabant přiblíil k hranicím Itálie.

A na tu bouli. Jetě Jednou se omlouvám, řekla Adéla o mile se usmála.

Lázinka sáhl do kapsy. Nevytáhl cestovní pas, ale celofánový sáček.

Byla v něm italská směs.

Konec