Tajemství jedenácti výstřelů - J.Novák, Milada Taterová

SKORO PO PADESÁTI LETECH

Mravenitě New York, vyhánějící obydlí svých lidských mravenců do mrakodrapových výek, a pulsující obchodem, burzou a vedními událostmi i chvilkovými senzacemi.

jedna z nich se zrodila v mamutí redakci newyorského novinářského koncernu.

Psal se tenkrát listopad roku 1964.

Kteréhosi dne v tom měsíci listopadu se v redakci otevřely dveře a vstoupil mu zralého věku, urostlé, silné postavy.

Hledal éfredaktora a říkal, e s nikým Jiným nemůe mluvit.

Dva redaktoři se ho ujali a bluditěm chodeb ho dovedli k éfově kanceláři. Tam se ovem sekretářka zeptala na jméno návtěvníka, a chtěla také vědět, zda je návtěva ohláena.

Mu se jen usmáL

Nejsem předem ohláen Ale doufám, e mne éfredaktor přijme!

Sekretářka byla neodbytná. Chtěla vědět, jak se návtěvník jmenuje.

Jmenuji se Alexej Nikolajevič Romanovi

Přítomným tenkrát to jméno nic neřeklo. Nějaký Rus, pomysleli si vichni, a netuili, e opravdová senzace přijde o pár vteřin později.

Kdy toti sekretářka otevřela k éfovi a ohlásila Jméno návtěvníka, ozval se z hloubi kanceláře nevrlý bůh redakce:

Romanov říkáte? Neznám. Kdo to Je?

Návtěvník u na nic nečeká, postoupí o dva kroky a do otevřených dveří a doplní své jméno:

Nedivím se, e vám moje Jméno nic neříká Ale prosím. Jsem syn posledního ruského cara, carevič Alexej, a jsem právoplatným následníkem ruského trůnu!

Vichni se zvědavě nahrnuli kolem neznámého. Ale to u i obvykle pohodlný éfredaktor vyskočil z křesla a uvedl’hosta do své kanceláře.

A potom zavřel dveře, take ostatní byli hluboce zklamáni. To, co se z i dveřmi kanceláře odehrávalo, to se nikdo nikdy nedozvěděl.

Ale zůstane faktem, e se to odehrálo v listopadu roku 1964, v letopočtu nejvyspělejí techniky, kosmických letů i lékařskýcn zázraků, kdy se na světě objevila legenda o podivném zmrtvýchvstání carova syna.

Osmadvacátého listopadu toho roku 1964 vychází v newyorském listě Hard Ford Times zvlátní týdenní příloha, její titulní strana Je zaplněna touto senzací.

Výtisky se dochovaly. Veliká fotografie ukazuje tohoto carevíče, následníka trůnu, a na snímku je s ním i Jeho sestra, velkokněna Olga Nikolajevna, a arcikněz Georgij Grabe, vedoucí osobní kanceláře pravoslavného metropolity v zahraničí.

Podrobná zpráva a novinářsky neobyčejně zručně l senzačně napsaná reportá přinesla listu Hard Ford Times dočasnou slávu i obrovský finanční zisk. Skoro po padesáti letech vylíčila toti historickou událost z roku 1918, kdy byl v domě kupce ípatěva v Jekatěrinburku zastřelen poslední ruský car.

Jene to líčení v americkém listě poprvé sdělilo překvapenému světu, e se tehdy carův syn zachránil. Dobrodruným způsobem se mu prý podařilo uniknout z komunistického Ruska, a teď je zdráv a ije v New Yorku, aby tu soudně uplatnil svůj nárok na carský trůn a zejména na dědictví nemalé hodnoty, na klenoty, carské perky i milióny, uloené v bankách celého světa.

Zrodila se tedy senzace

Reportéři se sjídějí k domnělému careviči, otiskují se fotografie a rozhovory, a kadý mluví jen o této událostí.

jenome, můe být tento nenadále se obleviví mu synem ruského cara?

Najdou se lidé, kteří vyslovují pochybnosti. Dokonce i na Západě se to některým rozumnějím nezdá. A pak se dokonce najdou lidé, kteří poznají mue na otitěných snímcích. Na tiskové konferenci, která se konala brzy po senzačním článku, padaly choulostivé otázky.

Trváte na svém tvrzení, e jste synem ruského cara Mikuláe?

Ovem. Jsem Alexej Nikolajevič Romanov, následník ruského trůnu.

Podařilo se nám zjistit vae pravé jméno!

Domnělý carevič se usmívá:

Velmi by mne zajímalo vae zjitění, pánové!

,Podle naich důvěrných informací jste plukovník Golijevskij, a je nám také známo, e jste kdys! pracoval pro polskou tajnou slubul To bylo jetě před druhou světovou válkou, za reimu polského plukovníka Vicackal

Jen na chvilku se záhadný mu odmlčí, ale skoro hned řekne:

I kdyby jste měli pravdu, pánové, nemění to nic na faktu, e jsem opravdu carovým synem. Mé jméno je Alexej Romanov!

Můete nám snad říci, proč jste vystoupil a nyní, tolik let po smrti svého otce?

Buďte ujitěni, pánové, e mi jen váné osobní důvody zabránily, abych se ke svým oprávněným nárokům nepřihlásil u dříve!

Plukovníku Golijevskij, máme nezvratně zjitěno, e jste po druhé světové válce pracoval také v tajné slubě v Německé spolkové republice. Jak tuto okolnost vysvětlíte?

Obdivuji vae informace, pánové. Ale připoutím, e můete mít pravdu!

Víme jetě víc, plukovníku! Vae ena je Němka, a oenil jste se s ní v roce 1961 v západním Německu!

Je mi líto, pánové! Přesto jsem opravdu carevič Alexej, carův syn. Ostatně mám v rukou doklady, které ověřují pravost mého tvrzení, a celá věc se bude projednávat soudně. Hodlám toti uplatnit svůj oprávněný nárok na dědictví!

Tak se na scéně objevil mu, opředený mnoha záhadami.

Prokázalo se, e kdysi skutečně pracoval pro polskou tajnou slubu, a také jeho účast v podivných tajných slubách v západním Německu byla nepochybná. V roce 1963 získal pak americké státní občanství.

Jenome vůbec ne podle běných zvyklostí.

Docela naopak.

O tomto mui jednal dokonce na zvlátním zasedání americký Kongres, a občanství mu bylo uděleno na zákládě zvlátního a mimořádného kongresového usnesení.

Stalo se tak na přímý zásah a s podporou tehdejího éfa vemocné americké tajné sluby CIA Allena Dullese, který také svůj mimořádný zájem zdůvodnil:

Plukovník Golijevskij vykonal pro Spojené státy severoamerické mnohé uitečné sluby bez ohledu na nebezpečí, které z toho plynulo pro jeho vlastní osobul

Jaké to asi byly uitečné sluby, za které mu bylo uděleno americké státní občanství?

Jako u kadého tajného agenta je i tady tato stránka jeho činnosti utajena, jenome CIA neprojevuje tak veliký zájem o někoho, kdo by byl jen bezvýznamným kolečkem v soukolí tajných machinací. Mu, kterému věnuje sám éf CIA takovou pozornost, o kterém jedná americký Kongres, musí být pro americkou tajnou slubu cenným agentem

U jenom pouhý fakt, e je spolupracovníkem tajné sluby CIA, vrhá dost podivné světlo na jeho tvrzení, e je carovým synem.

Můe být tento tajemný plukovník opravdu synem posledního ruského cara? Tvrdí, e pro to má své důkazy. Podívejme se tedy na ně. A podívejme se také, co je vlastně motivem této iroce zaloené protisovětské provokace.

To ovem musíme desítky let zpátky, do let, kdy se v bojích s bílými i s ostatními nepřáteli upevňoval mladý sovětský stát, do dní, v nich se psaly první kapitoly ivota, zasvěceného socialismu, do chvil, kdy se v Rusku rodil příklad pro lid celého světa…

CARSTVÍ SKONČILO

TOBOLSK

TAJEMNÝ KOMISAŘ

DŮM KUPCE IPATĚVA

ROZHODNUTÍ

NEROZLUTĚNÉ TAJEMSTVÍ LETÁKU

KARTA TAJNÉ SLUBY

FALENÁ VELKOKNĚNA

PŘÍPAD NENÍ STÁLE UZAVŘEN

OD PUGAČEVA K DNEKU

DOBRÝ OBCHOD S VELKOKNĚNAMI

ÚTĚK, KTERÝ SE NEKONAL

JEN PÁR SLOV ZÁVĚREM…

CARSTVÍ SKONČILO

Brzy po abdikaci byla carská rodina Internována v Alexandrovském paláci. Jaro roku 1917 trávila u mezi stráemi, a jen málo zpráv z okolního světa k carovi proniklo.

Docela nedávno jetě neomezený vladař ví Rusi, velkokníe finský a car astrachanský, ryl v rohu zámeckého parku na svých záhoncích, kácel stromy a doloval jejich kořeny.

Z honosného lesku krutého samovládce mu zbýval Jen plnovous.

Ministerským předsedou se stal Kerenský. Chtěl se za kadou cenu zavděčit petrohradskému sovětu, a dal proto příkaz k zostření reimu carských zajatců.

Koncem července roku 1917 jde pak Kerenský k bývalému carovi na návtěvu.

Chci vám oznámit, Jasnosti, oslovuje svreného monarchu stále obřadně bývalým titulem, e Jsou v proudu jistá jednání, aby vám a vaí rodině byl poskytnut azyl ve Francii nebo v Anglii. Jednání pokračují velmi zdárně a nemáte se tedy čeho obávat. Kromě toho vám chci sdělit, Jasnosti, e Prozatímní vláda na můj návrh zruila trest smrtil

Toho se car vyleká. A dosud ho nenapadla monost tohoto konce, proč teď! Kerenský o tom vůbec mluví?

Kerenský okamitě poznává, e cara vyděsil, a snaí se pak ze vech sil zahladit nepříjemný dojem svých slov. Car si dokonce do svého pečlivě vedeného deníku poznamenává:

Kerenský je příjemný člověk!

2. srpna 1917 přichází tento příjemný člověk znovu k carovi.

Jasnosti, přiel jsem, abych vám oznámil, e brzy opustíte i se svou rodinou tento paláci

Car sice obvykle mluví před Kerenským velmi málo, ale tentokrát se neudrí:

Proč? Je to můj palác, můj park, byl jsem tady u v roce 1905, kdy přece také vypukla revoluce. Přečkal jsem ji, a přečkám i nynějí revoluci!

Kerenský se jen nepatrně usměje Je vůbec moné, aby byl car tak naivní?

Nikdo z nás neví, Jasnosti, jestli tuto revoluci pře11

ije! A vy Jste přece byl carem, proti kterému se revoluce obrátila!

Chvíli je ticho, a potom host pokračuje:

Musíte opustit palác, Jasnosti, je to ve vaem vlastním zájmu. Tady bych nemohl dál ručit za vai bezpečnost Pojedete na Jih, s celou svou rodinou!

Pak se ministerský předseda Kerenský rozloučí, a car s carevnou začíná snít o Jihu, o cypřiových hájích, které navtěvoval ve svém letním sídle na břehu Černého moře.

Kdy řekl Kerenský na Jih, nemůe to přece znamenat nic Jiného ne luxusní letní rezidenci na Krymu, myslí si car, ano, bude to Livadia, místo radovánek carské rodiny ,..

Jene za tři dny po tomto rozhovoru podstrčí kdosi z carova sluebnictva svému pánovi narychlo načmáraný lístek s Jediným slovem:

Tobjolsk.

Car zbledne a ruka, která drí lístek papíru, se

chvěje.

Nebo Tobolsk Je provinční město na březích Tobolu,

v západní části Sibiře, a je tam tajga a sibiřské pralesy, Jsou to neprostupná území, ve kterých zima nikdy nepolevuje, Je to dálka a osamělost.

Ne, eptá car, ne, Sibiř nel

Mysli snad také na ty, které sám nemilosrdně posílal do vyhnanství právě na Sibiř? Myslí na ty tisíce a desetitisíce, které putovaly do Murmanská, na ledové pobřeí, do Zabajkalí, do ztracena a na smrt?

Uvědomuje si v tě chvíli, jaký osud sám připravoval revolucionářům, demokratům i bolevikům?

Jen se pokřiuje, roztrhá vzkaz a hodí do krbu.

A kdy ho za dva dny znovu navtíví Kerenský, ví u car, co se dozví.

Jasnosti! Vláda, v jejím čele stojím, rozhodla poslat vás do Tobolska.Vy a vae rodina tam budete ubytováni se vím komfortem v domě bývalého gubernátora provincie! Jsme k tomuto kroku nuceni proto, abychom vás uchránili před nepříjemnostmi a nebezpečím!

Car neodpovídá, ani se na svého hosta nedívá.

Ničím nedá najevo, e ho tato zpráva nepřekvapuje.

Nezapomeňte, Jasnosti, e si s sebou musíte vzít dostatečnou zásobu teplého oblečení, říká jetě Kerenský.

A car stále mlčí, i tehdy, kdy u návtěvník odchází.

Mnohem později, kdy u bude Kerenský v emigraci, budou mu ostatní emigranti vytýkat, e odeslání cara do vyhnanství bylo jeho osobní mstou na panovníkově rodině. Kerenský to vdycky popírat. Budou mu hlavně vytýkat, e poslal cara zrovna do Tobolska, který leel stranou hlavní dráhy vedoucí do Vladivostoku. Bělogvardějtí emigranti později v Paříi i jinde tvrdili, e Kerenský mohl poslat cara opravdu někam na jih Ruska, nebo vichni členové carské rodiny, kteří se na jih dostali, vechna příbuzná velkokníata a Jiná carská lechta, ti vichni se z černomořského pobřeí zachránili útěkem na cizích lodích.

To, co vytýkali emigranti Kerenskému, Je Jistě zajímavé. Jene věci Jsou trochu sloitějí.

Edmond la Pierre Taylor, který ádnou láskou k Sovětskému svazu ve svých pamětech neoplývá, píe:

Kerenský předpokládal, e car Mikulá bude v Tobolsku v bezpečí. Toto město bylo tehdy docela stranou veho revolučního kvasu, a navíc existovala určitá monost, e se na cara zapomene a e se později podaří propaovat panovníka přes moře do Japonska a dál do bezpečí. Současně vak byl Tobolsk v opravdové sibiřské oblasti, v kraji vyhnanců a zajateckých táborů, a Kerenský toto místo zvolil také proto, aby zejména bolevikům ukázal, e poslal cara do opravdového vyhnanství.

Hrál tedy svou hru. Tak, aby mu nikdo nemohl vyčítat, e zradil revoluci a cara etří, přitom vak volil místo tak, aby odtud mohl případně cara zachránit a tak si získat alibi, kdyby se carství znovu dostalo k moci.

Dějiny i revoluce vak byly silnějí ne Kerenského dvojaké plány ,..

V Alexandrovském paláci zatím ubíhaly dny čekáni 12. srpna 1917 se Kerenský s carem rozloučil. Do od jezdu zbývají u jen dva dny.

Horko letních podvečerů obaluje zdi paláce a nedo voluje usnout, a tak car sedí v houpacím křesle a snaí se číst.

Nemůe se vak soustředit. Vstává a přechází komnatou Noc je tichá, jen kroky stráí a povely při jejich střídání odměřují čas.

A pak přichází ráno čtrnáctého srpna.

Obyvatelé Petrohradu jetě spí, kdy Carským Selem projídí k nádraí vlak, doprovázený oddílem kozáků. Car shromaďuje svou rodinu před palácem a sám pořizuje fotografie. Potom dává aparát námořníkovi Nagornému a ten fotografuje vechny i s carem.

Kozáci, podle jiných zpráv to prý byli vojáci z osobní gardy carevniných dragounů, vichni členové doprovodu dostali nové uniformy, zbraně i zásobu munice.

Připraveny Jsou dva vlaky, a nic nenasvědčuje tomu, e se tu jedná o skutečné vyhnanství, nebo car odjídí skoro s komfortem. Doprovod čítá 45 osob, a do prvního vlaku vstupuje i setnina gardových střelců. Ve druhém vlaku se vezou sluhové, dalí dvě setniny střelců, a vekerá zavazadla.

Carův doprovod je zajímavý. Je tu kníe Vasili] Dolgorukov, hrabě Ilja Tatičev, osobní lékař carovy rodiny doktor Botkin, i výcarský domácí učitel Pierre Gilliard. A potom tři slouící, osm lokajů, jeden kuchař, jeden sklepník, tři sluebné, čtyři pokojské, holič, kadeřník, pradlena a větí počet dalích pomocných sil, a také carův osobní sekretář.

Prozatímní vláda poslala s vlakem strá o 330 muích. Vojákům, větinou mladým rekrutům, povolaným přímo z fronty, velelo est důstojníků. Kadý z nich byl kdysi přímo carem vyznamenán velkokříem Svatého Jiří.

Potom u se vlak dává do pohybu.

Z příkazu Kerenského se vdy na půl hodiny zastavuje, aby se cestující mohli projít. Vdycky to vak musí být v otevřené a přehledné krajině, aby nebyla monost utěku Nebo tak zní rozkaz.

Mohutné a v mlhách tajemně zahalené pohoří Uralu je rozloučením s Evropou.

Vlak zastavuje v malém městečku Tjumenu, kde jsou připraveny dva parníky k dalí cestě.

A 19. sprna 1917 ve čtyři hodiny odpoledne se objevuje Tobolsk.

Vechno obyvatelstvo stojí v přístavu, aby vidělo cara a jeho rodinu.

Car opoutí loď, a mává přítomným jako v dobách své slávy. Nikdo vak neodpovídá. Vichni tu stojí mlčky, lidé v átcích jsou zatím bez jakékoliv vědomosti o revoluci, dívají se na cara a nechápou velikost událostí, které se odehrávají.

Palác bývalého gubernátora, určený pro carskou

rodinu, není Jetě připraven, a tak se vichni zase vracejí na loď Rossija, aby tam ztrávili několik dalích dní.

Jak symbolická Jména tu náhoda vnesla do dějinl

Loď Rossija a ulice Svobody, ve které stojí gubernátorský paláci

Car si do svého deníku zapisuje:

Snad nám ulice Svobody přinese svobodu skutečnou!

Nebo ani v této chvíli Jetě plně nepochopil, e Jeho carství navdy skončilo.

xxxx

TOBOLSK

estadvacátého srpna se carova rodina konečně můe nastěhovat a vechno nasvědčuje tomu, e rnohou být docela spokojeni.

Přijel s nimi také plukovník Kobylinskij, mu, který vykonával slubu velitele stráí u v Carském SeIu, a vechno tady v Tobolsku vypadá docela Jako v Petrohradě v carském paláci.

Dny ubíhají poklidně a Jednotvárně.

Ráno ve tři čtvrti na devět se podává čaj a car snídá ve své pracovně s velkokněnou Olgou.

Po snídani pak car píe, Z té doby Jsou i zápisy v Jeho deníku, pak chvíli čte a v Jedenáct hodin Jde na procházku do zahrady. típe dříví a tráví čas a do Jedné hodiny, kdy Je oběd.

Vdycky po obědě Jde celá carská rodina znovu do zahrady. Hrají si a procházejí se a do pěti odpoledne Znovu se podává čaj car někdy vyučuje svého syna, a v osm hodin Je večeře .Doba od esti do sedmí večer je vyhrazena pro domácího učitele Gilliarda. Po večeři ze schází celý carův doprovod, lékař i lechta, která Je tu přítomna, hrají karty i Jiné hry, a vyprávějí si často a do Jedenácti hodin.

Ve svém deníku si Jednou car pochvaloval, e Tobolsk má Jednu výhodu proti předchozímu zajetí v Carském Selu Tady toti chodí carská rodina do kostela, kdeto v Carském Selu se bohosluby konaly přímo v paláci a odpadla tedy vycházka.

Podle zvlátního rozkazu Prozatímní vlády se toti carská rodina směla pohybovat jen v domě, na dvoře a na zahradě, a jedinou výjimkou byla právě cesta do kostela,

V carevniných dopisech z té doby najdeme poznámku:

Za okny nic ne led a zase jen led. Je to Sibiř!

Dny utíkají, a jim se zdá, e se nic zvlátního neděje.

Ale pak je listopad, podle starého kalendáře jetě říjen roku 1917.

Jen s velkým zpoděním a v neúplném podání se k carovi do vyhnanství dostávají zprávy z Petrohradu.

Byl sedmý listopad, a car jako obvykle okopával zeleninovou zahrádku za křehkým plotem.

Nevěděl jetě nic o tom, e zrovna v této chvíli učinilo 150 miliónů jeho bývalých poddaných největí krok, jakého se kdy svět odváil, aby na 22 miliónech čtverečních kilometrů starého carství postavilo nový svět.

Nevěděl stále jetě nic o tom, e toho dne, 7. listopadu 1917, podle starého ruského kalendáře 25. října, kolem druhé hodiny noční padl Zimní palác, poslední bata Kerenského Prozatímní vlády, nevěděl, e Kerenský sám v přestrojení uprchl.

Bývalý samovládce stále Jetě nevěděl, e v hlavním městě právě zvítězila Velká proletářská revolucel

Revoluce vak změní situaci i v Tobolsku. Staří vojáci carských pluků, kteří a dosud u bývalého cara dreli strá, jsou postupně odvoláváni a na jejich místa přijídějí mladí. Plukovník Kobylinskij u není velitelem, jeho nadřízenými se stávají komisaři Panratov a Nikolskij. Dohled nad carem se zostřuje.

Mladí vojáci chápou svou strání slubu s revolučním nadením, a kdy si jednotíŠ dne car obléká svou slavnostní uniformu čerkeského pluku s velkou avlí za pasem, hlásí jeden ze stráců:

Carský zajatec je stále jetě ozbrojen! Bylo by třeba odebrat mu zbraně!

A kdy pravoslavný kněz přeje carovi při mi jako obvykle dlouhý ivot a těstí, jeden ze stráců popa přeruí:

To vechno bylo dřív, takové řeči se vedly v carském paláci. Tady na to není místo ani čas. Car u není carem!

Za nakolik dní vznesou vojáci poadavek, aby car a Jeho zbylí důstojníci odloili nárameníky carských uniforem.

Také výdaje carské rodiny byly omezeny a nadále směl car nakupovat jen za est set rublů měsíčné. Zvlátní výnos oblastního sovětu k tomu konstatoval:

Lid nemá zbytečné peníze na placení rozmařilého carova ivota v době, kdy jsou jiné a vánějí starosti!

Car poslechl a odloil slavnostní uniformu, odevzdal i zbraně.

Zdálo se, e upadl do jakési hostejnosti. Ale bylo tomu skutečně tak?

Určité kruhy na Západě, zejména emigrantské, projevovaly vdycky sympatie k carské rodině a hovořily s oblibou o tom, e car přijímal své vyhnanství trpně a s pokorou.

Sovětské prameny vak konstatují zcela jasně, e nelze zaměňovat carovu omezenost, která vůbec nedovedla pochopit dějinné události, za pokoru.

Doklad o carově omezenosti je zachycen v Jednom z carevniných dopisů přítelkyni:

Oni, bolevici, potřebují velmi nutně cara. Bolevikům je naprosto jasné, e car reprezentuje Rusko, a bez něj nic nezmohou!

Carská rodina nechápala nic z toho převratného, co přináela Velká říjnová revoluce. A bylo by omylem domnívat se, e car byl jen pokorným zajatcem.

Byli tu jeho stoupenci, přívrenci monarchie, a ti shromádili několik set tisíc rublů a tajně je dopravili do Tobolska, aby jimi podplatili stráe a umonili carovi útěk.

Současně se ze středního Ruska blíily k Tobolsku monarchistické jednotky i jednotlivci s falenými papíry a pod cizími jmény. Soustřeďovali se tu spiklenci, kteří byli připraveni přepadnout na smluvené znamení dům bývalého gubernátora a unést carovu rodinu ze zajetí.

Přitom počítali spiklenci i s podporou tobolského výboru frontových bojovníků, který byl v tě době ustaven a sdruoval vesměs oddané stoupence pravoslavné církve a majetné vrstvy místních obchodníků.

V listopadu roku 1917 se v Tobolsku začaly objevovat záhadné letáky. Začalo to docela nenápadně, při bohoslubách v katedrále.

Lidé, zvolal neznámý mu uprostřed lavic, plných modlících se lidí. Věřící, vá car je v nebezpečí jste synové Ruska? Dopustíte, aby se k vládě dostali neznábozi a bolevici? Pomozte carovi, lidé, Bůh vám to odplatí!

Potom ten mu, Jemu bylo asi čtyřicet let, povstal a rozhodil stovky letáků

Pomozte carovi, zboní lidé! Je to vá otec, Je to svátý člověk!

Potom se rychle prodral k východu a zmizel.

Stejné letáky se objevily ve vech kostelích v Tobolsku, v kasárnách i na ulicích. Vyzývaly k násilnému osvobození cara a Jeho rodiny. Ve městě vzrůstala monarchistická propaganda.

Jenome vojáci z carovy stráe byli nepodplatitelní. Na zvlátní schůzi svého revolučního výboru si navzájem přísahali, e nespustí cara z očí a e zbraní překazí kadý pokus o útěk.

Ostatně nové sovětské prameny Jednoznačně zjiují, e pokusy o carovo osvobození byly podnikány od Samého začátku.

Hned 22. března 1917, tedy pouhý týden po carově odstoupení, začal vyjednávat tehdejí ministr zahraničí Prozatímní vlády P. N. Miljukov s anglickým velvyslancem Buchananem o monosti carova odjezdu do Anglie.

Buchanan se dotázal v Londýně a dostal kladnou odpověď. Carská rodina měla vstoupit na křiník a odcestovat. Nala se dokonce zvlátní nóta velvyslance Buchanana, adresovaná Prozatímní vládě:

Král i vláda Jeho Veličenstva budou potěeni budou-li moci poskytnout ruskému carovi politický azyl v Anglii.

Pod roukou nejpřísnějího státního tajemství připravovala na základě této nóty Prozatímní vláda i Kereiský osobně odjezd carovy rodiny z Carského Sela do Murmanska, kde měl pro cara zakotvit zvlá poslaný křiník.

Ve světle těchto skutečností mohlo být Kerenského rozhodnutí o carově odjezdu do Tobolska skutečně Jen oklikou k chystanému carovu útěku. Je zajímavé, e archiv sovětského ministerstva zahraničí uvádí, e se nedá s naprostou Jistotou prokázat, zda slíbený křiník tehdy skutečně dorazil do Murmanska, aby cara odvezl ze země.

Jenome vývo] událostí byl silnějí i rychlejí ne zákulisní jednání.

Kdy se toti petrohradský sovět dozvěděl, jaké jsou Kerenského plány s carem a jeho útěkem, rozhodl, e car bude okamitě zatčen, pokusí-li se o útěk. Zřejmě proto nařídil Kerenský cestu do Tobolska, aby to vypadalo, e se s carem nehodlá mazlit, a přitom doufal, e snad odtamtud pomůe carovi k útěku.

Petrohradský sovět vak rozeslal depee do vech ruských měst s nařízením okamitě zatknout cara Mikuláe Romanova, kdyby se při moném útěku v některém městě objevil. Pro případ carova zatčení tu pak bylo nařízení dopravit bývalého mocnáře do Petropavlovské pevnosti, do tée pevnosti, kam carové po celá staletí posílali své odpůrce a nejlepí syny ruského národa.

Jsou doklady o tom, e přes vechna tato opatření Prozatímní vláda a Kerenský osobně pokračovali v tajných jednáních s cizinou o monosti carova útěku. U v červnu roku 1917 musel vak Kerenský přijmout zprávu, ve které anglická vláda sdělovala:

Máme tu čest jménem vlády Jeho Veličenstva sdělit Vám, e a do konce války nepřichází v úvahu příjezd bývalého ruského cara a jeho rodiny na britské výsostné území.

Ani tím ovem neskončily plány na carovo osvobození. Jedním z nich byl i chystaný útěk do védská, který měl být proveden přes Finsko. Dalím pak byl plán, který vznikl u za carova pobytu v Tobolsku. Podle tohoto plánu měl car uprchnout na Dálný východ a přes Vladivostok do japonska.

Car byl tedy vechno jiné ne pokrokový zajatec, a starosti s jeho střeením nebyly nijak malé.

Zvrat způsobil teprve tajemný mimořádný komisař.

TAJEMNÝ KOMISAŘ

Objevil se na scéně 22. dubna 1918, a Jeho skutečná úloha není dodnes plné osvětlena, přesto, e existuje řada zajímavých dokladů o jeho podivné činnosti.

Pozdě večer toho 22. dubna se u plukovníka Kobylinského ohlásil neznámý mu.

Jmenuji se Vasillj Jakovlev. Jsem pověřen, plukovníku, posláním mimořádného komisaře. Tady jsou mé pověřovací listiny!

Přijel jste sám, komisaři?

Ne, plukovníku. Se mnou je tu sto padesát vojáků a osobní doprovod včetně telegrafisty.

Prohlédnu si vae papíry, komisaři!

Udělejte to hned, plukovníku. Tady Je pověření ústředního výboru, druhý list je určen vojenské posádce v Tobolsku, která je ode dneka podřízena mně, a třetí dokument potvrzuje, e zde mám zvlátní a mimořádné poslání, s ním se vám bohuel nemohu svěřit, plukovníku!

Naklonil se docela přátelsky ke Kobylinskému a dodal:

Mé poslání je toti tajné!

Rozumím, odpověděl Kobylinskij.

Chvíli se na sebe zkoumavě dívali, a potom plukovník řekl:

To tedy znamená, komisaři, e jsem vám podřízen. A pokud jsem správně rozuměl, je vám podřízen i strání oddíl!

Rozuměl jste správně, plukovníku. Mám dokonce zmocnění, abych mocí potlačil kadý odpor, který by se vyskytl.

Kobylínskij pokýval hlavou a pomalu řekl:

já vám určitě ádný odpor klást nebudu, komisaři. Ale přece jen bych rád věděl, v čem vlastně spočívá vae poslání? Nic o tom v papírech nestojí!

Komisař mlčel. Snad hledal odpověď na choulostivou otázku.

Nesmím vám o tom nic prozradit. Snad mi rozumíte, plukovníku!

Potom odchází. Ale jetě ve dveřích se otočí:

Tak tedy ádné hlouposti. Zastřelím bez milosti kadého, kdo by se o něco pokouel!

Za Jakovlevem se zavřou dveře a plukovník Kobyllnski] je znepokojen. Jaké je to tajné poslání?

Komisař zatím jde k domu bývalého gubernátora, k dočasnému sídlu carské rodiny. Prohlíí si dům, a potká dokonce cara. Ale ten den spolu Jetě nepromluví. A na druhý den.

Tady jsou mé plné moci. Jsem komisař Jakovlev. Zmocnění podepsal Jakov Sverdlov, předseda exekutivy ústředního výboru komunistické strany.

Přejete si, komisaři?

Carova otázka Je jen formalitou, nebo Jakovlev stejně pokračuje:

Mám rozkaz dopravit vás a vai rodinu do města, poloeného víc na západ ne Je Tobolsk. Zítra musíte se mnou odcestovat!

Car neříká nic. Teprve za hodně dlouhou chvíli se ozve:

Já neodcestuji!

Prosím vás, abyste se nezdráhal. Musím splnit dané

rozkazy. Kdybyste se tomu bránil, musím pouít násilí. Kdybyste opravdu nechtěl odejet sám, protoe carevič Alexej je nemocen, jak jsem slyel, vyberte si doprovod někoho, kdo je vám milý. Ale odcestovat musíme!

Zase car mlčí, a Jakovlev tedy pokračuje:

Připravte se na cesu. Zítra ráno ve čtyři hodiny odjídíme!

Ukloní se carovi a odejde, a car volá Kobylinského:

Kam mne chtějí odvézt?

Nevím, Jasnosti. Snad do Moskvy!

Ano, do Moskvy, volá car, chtějí, abych podepsal brestlitevský mír. Kdo jiný má právo ho podepsat?

Carevna se tée noci rozhoduje, e odjede s carem. Je také přesvědčena, e cara vezou k podpisu mírové smlouvy, stále jetě ije carská rodina v přesvědčení, e bez její účasti se nic důleitého nemůe odehrát.

V rodinné poradě rozhodují, e s carem a carevnou odjede velkokněna Marie, a za několik dní, a se uzdraví malý Alexej, odjedou s ním potom ostatní tři dcery a doprovod.

Je ráno 26. dubna 1918

V eru, které se jetě docela nezbavilo černé noční tmy, stojí v půlkruhu kolem saní vojáci, sluhové nakládají zavazadla, a do prvních saní usedá car, doprová zený komisařem Jakovlevem

Carevna dostává nervový záchvat, kdy si uvědomí e je to roditě Rasputinovo,

Cestu osvětluje četa vojáků hořícími loučemi. Potom po několika hodinách, u za dne, zastavuje celý průvod k odpočinku, shodou okolností ve vsi Pokrovskoje.

Grigoriji Rasputine, ochraňuj nás, modlí se.

Sedmadvacátého dubna dorazí průvod do Tjumenu, kde Je nádraí. Z Tobolska ujeli 285 verst, plných 305 kilometrů.

Plukovník Kobylinski] zůstal v Tobolsku, a osmadvacátého dostane telegram, ve kterém se zcela stručně oznamuje příjezd do Tjumena. Ale tého večera přichází dalí telegram, jeho text a hlavně podpis vzbudí plukovníkům údiv.

Výborná cesta. Nech vás Kristus ochraňuje. Jak se vede malému? Jakovlev.

Podivný komisař se zmocněním od samotného J.Sverdlova píe o Kristu? Jak je to moné, diví se Kobylinskij.

Dalích několik dní nedojde do Tobolska ádná zpráva. Teprve 3. května dojde telegram, a Kobylinskij nic nechápe.

Nebo podle této čerstvé zprávy jsou car, carevna i velkokněna Marie v Jekatěrinburku!

Co se to stalo? Jeli přece do Moskvy, i Kobylinskij tomu věří, a teď jsou najednou v Jekatěrinburku?

Co se tedy vlastně stalo?

xxxx

Z Tjumenu odjel car s Jakovlevem k Jekatěrinburku.

Před městem vak komisař poručil zastavit, vrátit se do Tjumenu, a odtud nečekaně odjeli k Omsku.

V Kulomzinu, v poslední stanici před Omskem, zadreli vlak ozbrojení rudoarmejci. Od nich se Jakovlev dozvěděl, e sovětské úřady v Jekatěrinburku jsou přesvědčeny, e chtěl unést cara a dopravit ho do zahraničí.

Jakovlev se vyleká. Jede okamitě do Omska a telefonuje s Moskvou. Jenome nejsou ochotni poslouchat jeho vysvětlení. Nařizují mu, aby cara dopravil okamitě do Jekatěrinburku.

Dorazí tam 30. dubna 1918 v devět hodin dopoledne, a kdy se komisař Jakovlev hlásí v městském sovětu, je ihned svoláno mimořádné zasedání.

Můete vysvětlit, proč jste cara nedopravil podle rozkazu do Jekatěrinburku přímo?

Mohu, říká Jakovlev, byli Jsme u před Jekatěrinburkem, ale řádily tu povstalecké hordy. Museli jsme se vrátitl

Ale proč do Omska?

Jiným směrem nebyla volná tra, vysvětluje Jakovlev.

Po krátké poradě odebírá městský sovět komisaři Jakovlevovi zvlátní zmocnění a zakazuje mu, aby se dál staral o carskou rodinu.

Ta je zatím ubytována ve zvlá připraveném domě bohatého kupce Ipatěva, a Jakovlev se vrací do Moskvy. Jeho tajné poslání zcela nečekaně končí.

Jaké to vlastně bylo poslání?

xxxx

Zůstaly dokumenty.

Vyetřující soudce Sokolov, který později z pověření admirála Kolčaka zjioval okolnosti carovy smrti, napsal ve své zprávě:

Podle svědeckých výpovědí byl Vasilij Jakovlev vzdělaným Člověkem. Hovořil francouzský, anglicky a německy. il v zahraničí a teprve po vypuknutí revoluce se vrátil do Ruska. O jeho dvojaké hře nejsou jasné doklady, Jakovlev vak svým chováním k carské rodině ukázal, e nesouhlasil s boleviky. Zdá se jis té, e Jakovlev byl agentem nekomunistické zahraniční mocnosti. Podle jejích pokynů se snail dopravit cara přes Omsk do evropské Části Ruska a nikoliv do Jekatěrinburku. Car poznal, e Jakovlev je agentem Německa, který se jen na oko skrývá pod maskou bolevika. Posláním Jakovleva zřejmě bylo unést cara, aby mohl podepsat mír s Německem Samozřejmě přitom nelo o mír Brestlitevský, nebo ten u byl podepsán. Německo pak chtělo oplátkou za podpis mírové smlouvy poskytnout carovi a jeho synovi monost návratu na trůn.

Tolik bílý soudce Sokolov, který ovem své etření prováděl z pozice odpůrce sovětského reimu. O tom, jestli byl Jakovlev opravdu německým agentem, dokumenty nic konkrétního neříkají. A dokonce ani emigrantské kruhy se v této věci nevyjádřily.

Podívejme se vak, Jak příklad podivného komisaře posuzují sovětské dokumentární materiály.

O Jakovlevovi říkají, e byl tajným monarchistou, přívrencem carské dynastie, jeho bloudění se svěřeným zvlátním vlakem po elezničních tratích mezi Tjumenem a Jekatěrinburkem a jeho pokusy prorazit u Kulomzina hlídkami lze vysvětlit docela jednodue.

Jakovlev zřejmě chtěl skutečně cara unést.

To, e měl původně pověření ústředního výboru, jen dokazuje porevoluční zmatky tehdejích dní.

Během cesty do Samary, kam měl se zvlátním vlakem namířeno, chtěl nechat cara vystoupit a v horách kolem Ufy ho pak ukrýt. Jakovlev sám toti tuto krajinu velmi dobře znal, nebo právě odtud pocházel.

Podle nových sovětských pramenů se vak stalo jetě něco důleitého, a dosud to ve zprávách o této epizodě nebylo uváděno.

Jetě předtím ne odjel Jakovlev s carem a carevnou z Tobolska, poslalo předsednictvo Uralského sovětu svého zvlátního zplnomocněnce do Tjumenu, aby odtud podával telegraficky zprávy o carově cestě s Jakovlevem. Přitom se počítalo s tím, e vlak s carem opustí stanici Tjumen ve směru na Jekatěrinburk v časných ranních hodinách 28. dubna.

Zvlátní zmocněnec skutečně předsednictvo Uralského sovětu informoval o příjezdu carova vlaku do Tjumenu Ale pak se odmlčel, ačkoliv jeho telegramy měly docházet v pravidelných, předem domluvených intervalech

Také ráno toho dne, kdy měl být podle dohody odeslán v est hodin dalí telegram jako kontrola Jakovlevovy cesty, nedostal sovět v Tobolsku ádnou zprávu. Nevěděli tedy vůbec, jestli vlak s carem řádně odjel na místo určení. Uralský sovět se proto dotázal v Tjumenu, ale ádná odpověď nepřila.

Teprve v deset hodin dopoledne. A byla to zpráva překvapující. Podle ní odjel vlak s carem z nádraí z Tjumenu jetě za era, s pečlivě zatemněnými okénky vagónů, a pohyboval se směrem na Omsk.

Směr vlaku byl pro vechny zcela nepochopitelný, a narychlo bylo proto svoláno předsednictvo Uralského sovětu. Jakovlev byl na tomto zasedání prohláen za zrádce revoluce, a současně rozeslal Uralský sovět telegram, adresovaný Vem!, ve kterém se sdělovalo,

e Jakovlev zradil revoluci. Telegram také líčil, jak byl Jakovlev pověřen Veruským ústředním výborem transportovat cara do Jekatěrinburku, místo toho vak zcela svévolně změnil směr cesty a je toho času pravděpodobně nedaleko Omska.

Právě díky těmto rychlým protiakcím Uralského sovětu nemohl Jakovlev prorazit stráemi, které byly na základě spěného telegramu narychlo rozestavěny po trati.

Ztratil hlavu, a nakonec přece jen odjel do Jekatěrinburku. Cara tam předal zmocněnci Uralského sovětu. Sám byl okamitě předvolán k výslechu, a pokouel se různými výmluvami zahladit váné podezření ze zrady. Uralský sovět se s Jeho výpovědí nespokojil.

Car s carevnou byli vak přes vechny komplikace na místě určení v Jekatěrinburku, a proto se upustilo od Jakovlevova zatčení a potrestání.

Bylo mu dovoleno, aby odjel do Moskvy,

Případ tajemného komisaře a jeho podivného pokusu o únos cara tím definitivně skončil…

DŮM KUPCE IPATĚVA

CareviČ Alexej, následník ruského trůnu zůstal v Tobolsku, protoe právě v době carova odjezdu sJakovlevem stihlo Alexeje krvácení a nebyl tedy schopen cesty.

Protoe v celém případu falených následníků ruského trůnu hraje toto krvácení nemalou roli, jak později uvidíme, povězme sí aspoň pár slov o této zvlátní nemoci.

V době, kdy se car Mikulá II. vzdal trůnu, bylo carevně čtyřicet let. Kdy dávno předtím, před třiadvaceti lety, jetě jako tíhlá princezna velkovévodství Hessenského opoutěla hlavní město své země, Darmstadt, aby doprovodila svého snoubence Mikuláe Alexandroviče Romanova na carský trůn a stala se první dámou velikého Ruska, netuila, jaký odpor se proti ní zvedne.

Začalo to brzy po jejím příjezdu do Petrohradu v roce 1894, kdy se rozneslo, e carevna je nositelkou nebezpečné choroby, hemofilie. Toto dědičné a

neztiitelné krvácení můe při nepatrném zranéní znamenat dokonce vykrvácení postieného.

Byla to tehdy nemoc velmi obávaná, a do značné míry pomohla právě Rasputinovi získat si carevninu důvěru. Zvlátní Je, e toto krvácení postihuje zpravidla výlučně mue. Nedědí se vak z otců na syny, nýbr přes zdravé dcery nemocných otců přechází na syny těchto dcer. Kdo tedy trpí hemofilií, má sám syny zdravé, vechny. Jeho dcery vak chorobu přenesou na vnuky.

Podle dávné a trvale smutné tradice velkovévodství Hessensko-Darmstadského byly vdy eny z tohoto rodu nositelkami této nebezpečné choroby. Carevnin bratr, vévoda Hessenský, na hemofilii zemřel, rovně jeho strýc vévoda Leopold. Stejnou nemocí trpěli i princové prutí, synové dcery hessenského vévody, Ireny.

Carevně se po dcerách Olze, Taáně, Marii a Anastazii narodil carevič, následník trůnu Alexej,

A skutečně u od mládí trpěl chorobným krvácením, kterému se velmi často říká nemoc králů, a přičítá se degeneraci vládnoucích rodů

Vrame se zase do roku 1918. U víme, e carevič Alexej právě pro opětovný záchvat krvácení nemohl odjet s carem a carevnou. Byl vak pro mladou revoluci stejným nebezpečím Jako Jeho otec, a proto byl také on později dopraven do Jekatěrinburku.

20. května 1918 v Jedenáct hodin dopoledne vstoupily tři carovy dcery a syn Alexej zase na loď Rossija a spolu s nimi odcestovalo z Tobolska estadvacet osob z doprovodu a sluebnictva.

Přestoupili pak do vlaku a druhého dne, 23. května, dorazili do Jekatěrinburku Drokami přijel celý průvod do domu kupce Ipatěva.

V popisu carova konce se často mluví o tomto obyčejném, přece vak rozsáhlém a výstavném kupeckém domě Stál ve středu Jekatěrinburku a byl pojmenován po dřívějím majiteli, Mikulái Ipatěvovi. Byl to dům dvoupatrový, bohatě na římsách zdobený. Kvůli internaci carské rodiny byla celá fronta do ulice ohrazena dřevěným plotem, který zabraňoval pohledům do dvora i do zahrady.

Dům stál na rohu Vozněsenského prospektu a Vozněsenské uličky, a právě toto nároí tvořilo střed města.

Kdy Jsme sbírali materiál, dostal se nám do rukou zajímavý dokument. Vyplynulo z ně], e Nikolaj Nikolajevič lpatěv, poslední potomek rodu, jemu zmíněný dům patřil, byl inenýrem na eleznici. Stavěl dráhy na Urale, na Sibiři, tunely kolem Bajkalu, horské i skalní úseky sibiřské magistrály a patřil svého času ke známým odborníkům. Narodil se v Moskvě roku 1868, a kdy viděl, e v Rusku končí carovo panství, uprchl přes Japonsko do zahraničí. Dostal se pak do Prahy, a zde s podporou bělogvardějských emigrantských organizaci, jich tu byla za první republiky celá řada, se stal profesorem na vysoké kole. V letech 1923 a 1933 přednáel elezniční stavitelství.

Zemřel v roce 1938 a je pohřben v bývalé ruské kryptě na Olanských hřitovech. Takové byly klikaté cesty bělogvardějské emigrace, a jen jako zajímavost uvádíme osud mue, jeho jméno nesl dům v Jekatěrinburku, kde skončil car.

xxxx

Celá Uralská oblast byla v té době dějitěm rozhořčených bojů mezi oddíly Rudé armády a bílými, kteří byli posíleni, československými legiemi. Pod tlakem knntrarevolučních sil, které byly ve velké početní převaze, ustupovaly dělnické oddíly téměř na vech úsecích a fronta se velmi rychle přibliovala k Jekatěrinburku

A právě tam lo o mnoho,

Také o osvobození zajatého cara. Situace nebyla pro revoluci příznivá. Vdy v Rybinsku, v Jaroslavli, v Muromu i jinde vznikaly kontrarevoluční vzpoury, také v kozáckých oblastech, anglo-americký sbor útočil od Murmanska, kde se vylodil, a v tuté dobu obsazovala na jihu Ruska celé kusy území kontrarevoluční ukrajinská vláda, Krasnovovy jezdecké útvary a Děniklnova armáda.

Jekatěrinburk byl váně ohroen a bylo zřejmě Jen otázkou času, kdy padne do rukou Kolčaka a bílých. Napětí stoupalo kadou minutu a bojitě v nedaleké vzdálenosti od města bylo středem pozornosti.

Právě tato situace povzbudila carovy přívrence.

V Jekatěrinburku byla toti tehdy umístěna Akademie generálního tábu, která sem byla evakuována ze středního Ruska, a její posluchači, větinou bývalí cartí důstojníci, tvořili organizovanou protisovětskou sílu. Navíc patřili k carovým přívrencům, stejně Jako řada bohatých lidí v Jekatěrinburku, kupců, lechticů a statkářů.

Tak vzniklo tajné středisko, které začalo připravovat ozbrojené povstání proti sovětům. Cílem bylo osvobození cara, a současně se mělo pomoci postupujícím Kolčakovým vojskům.

Celý útok se měl podle plánu soustředit na dům kupce Ipatěva.

Sovětské úřady velmi brzy zjistily, e se právě tento dům stal středem čilého styku mezi carem a jeho stoupenci ve městě. K carovi byly tajně paovány zprávy v balíčcích potravin, v bochnících chleba, nael se dokonce lístek i v zátce od mléka. Také doktor Děrevenko, městský lékař, který směl denně navtěvovat careviče Alexeje, pronáel tajné informace.

Vechny doklady, shromáděné sovětskou vládou, dokazují, e se car ani trochu nechoval pasivně. Naopak. Zůstal nebezpečným odpůrcem revoluce, vyvíjel dokonce značnou aktivitu a tím značnou měrou přispěl k vyhrocení celé situace.

Stalo se, e brzy po příjezdu carské rodiny do Jekatěrinburku otevřel kupec, dodávající do Ipatěvského domu mléko, konev, kterou mu donesl voják ze strání posádky.

Pět litrů pro nae veličenstva, smál se voják, mladý chlapec, který se řízením nevyzpytatelného vojenského osudu dostal do oddílu, střeícího zrovna cara.

Voják  a chodí pro mléko, posmíval se kupec.

Rozkaz Je rozkaz!

Kupec si vojáka dobíral dál:

Není tě koda pro takovou práci?

Není. Kadá práce Je dobrá. Car také potřebuje mlíčko, aby nám ve zdraví vydreli

Voják u se s kupcem znal, protoe chodil pro mléko od samého začátku carova pobytu ve městě.

Toho dne vak kupec zail překvapení.

Kdy zael do kouta krámu, aby mléko nalil, otevřel víko konve a na dně viděl něco bílého.

Rychle se rozhlédl, a kdy se přesvědčil, e ho nikdo nepozoruje, sáhl do nádoby. Papír, který nael, zastrčil do záhybu své zástěry, potom nalil plnou konev mléka a podal ji vojákovi.

Tady má! Čerstvě nadojené pro cara!

Ten ná car se má. Kdypak já viděl naposledy mléko, posteskl si voják, a kupec mu nalil skleničku: Tak se napij, kamaráde, má těkou slubu! Rozloučil se, a voják odeel

Kupec byl pln nedočkavosti. Vytáhl papírek a četl: Druhé okno od rohu, pokud se díváte z náměstí, je u druhou noc otevřeno. Stejně tak sedmé i osmé okno pod vchodem, také počítáno od náměstí. Pokoj obsadil velitel stráe s vojáky. Třináct muů, vyzrojených pukami, revolvery a granáty. ádný pokoj nemá klíče, jenom ná. Velitel a jeho vojáci k nám mohou kdykoliv vstoupit. Vdycky v noci ten, který má slubu, obcházi dvakrát celou budovu a my ho slyíme, kdy přechází kolem naeho pokoje. Na balkoně je umístěna strojní puka a pod balkónem dalí pro případ váného nebezpečí. V malém domku naproti naim oknům Je ubytována dalí část vojenské posádky v síle asi padesáti muů. Vechny klíče od domu jsou v místnosti velitele stráí. Zcela určitě nám sdělte kdyby se naskytla příleitost a informujte nás, jestli s sebou můeme vzít své lidi a dojde k útěku. Z kadého místa, kde stojí strá, vede zvonek do místnosti velitele, Můeme si být Jisti, e se naim lidem nic nestane, kdy tu budou muset zůstat?

Kupec si s námahou přečetl slova na lístku a s překvapením pak rozlutil iniciáty podpisu:

M, R

Je to moné? M. R. je přece Mikulá Romanov, říkal si kupec, mám v ruce carův dopis!

Ale komu Je určen?

Kupec byl prostý člověk a nevěděl si s tím rady. Po staletí vak byla v takových lidech pěstována úcta k vrchnosti a hlavně k carovi, a kupec si náhle uvědomil, e tenhle lístek nesmí dostat ádný voják, nikdo z těch, kdo střeí cara.

Jene co má tedy udělat?

Poradil se s jedním z důstojníků Akademie, který k němu chodil nakupovat a který také u několikrát kupci vykládal o carovi.

Vae blahorodí, oslovil kupec důstojníka, kdy mu balil nákup, ná báfuka car u bude brzy na svobodě. Co to říká, Jevgeniji? Ty tomu také rozumí? Rozumím, blahorodí, dostal Jsem o tom list.

Důstojník se na něj nedůvěřivě podíval:

jaký list?

Psal mi báuka car, blahorodíl

vaní kupče! Co by tak tobě psal? A jak ti psal, řekni!

Řeknu blahorodí, řeknu.

Ukázal lístek, který nael v konvi na mléko.

Jetě tého dne se nad listem sela skupina carových přívrenců. Usnesli se, e polou odpověď a současně carův list odeslali po spolehlivém člověku do tábu admirála Kolčaka, který stál u nedaleko Jekatěrinburku. Jen tak lze také vysvětlit, e právě tento carův list předloil po dobytí Jekatěrinburku generál Kolčakovy armády Diderichs novinářům a tím vlastně docela nechtěně ukázal, jakou činnost vyvíjel car v zajetí.

Za tři dny potom, kdy kupec nael v konvi carův list, pronesl lékař Děrevenko odpověď monarchistů. Ve chvíli, kdy oetřoval careviče Alexeje, upustil dopis tak, aby strá v pokoji nic nezpozorovala. Car, který stál vedle Alexejova loe, lápl na lístek a tím je] zakryl.

Doktor Děrevenko o tom později vypovídal do protokolu:

V tom listě stálo: Jasnosti, hodina osvobození se přiblíila! Dny bolevických uchvatitelů jsou sečteny, slovanské armády se blíí k Jekatěrinburku a jsou u jen několik kilometrů od města. Kritický okamik přiel, zbývá jen jednat!

Car se tedy pokusil pomoci těm, kteří chtěli násilím vniknout do domu kupce Ipatěva a osvobodit panovníka.

Napsal dopis bratrovi do Carského Sela, ačkoliv musel předpokládat, e se časy u dávno změnily a e takový dopis adresátovi nedojde.

Nezáleelo mu vak na tom. Dopis byl Jen pokusem, Jak propaovat zprávu. Napsal pozdravy a přání stálého zdraví a ukázal list veliteli stráe s prosbou, aby směl dopis odeslat.

Velitel list pečlivě pročetl, a poněvad neshledal nic závadného, povolil odeslání

Jene car místo schváleného listu vloil do obálky vlastnoručně nakreslený plánek domu, ve kterém spiklencům vysvětloval celou situaci.

Strá, které připadl úkol dopis odeslat, Čirou náhodou nevěděla, e Její velitel u předtím carův dopis Četl a schválil. Voják Rudé armády proto povaoval za svou povinnost prohlédnout carův dopis.

Jaké asi bylo Jeho překvapeni, kdy obálku otevřel!

Toto Je plánek domu Ipatěvů, který Jsme pro vás nakreslili, stálo v listě.

Vechny pokoje byly označeny číslem a u kadého bylo poznamenáno Jméno toho, kdo Je tam ubytován, bez ohledu na to, zda patří k carovým lidem nebo k stráím.

Náhodně zachycený list se ihned dostal k veliteli.

A tam si poprvé vichni rudoarmejci uvědomili, e akce k osvobození cara Je v plném proudul Poprvé si také Jasně uvědomili, e v dlouhých chodbách domu Ipatěvů se často hemí carovi lidé, e se v odlehlém rohovém pokoji několikrát schází car s těmi, kdo u něj zůstali, a e se v takovém případě vdycky carovy dcery postaví před dveře rohového pokoje a nahlas se baví s vojáky ze stráe.

Velitel si také uvědomil, e se mu několikrát stalo, e některá z velkokněen se docela nečekaně objevila na konci dlouhé chodby a pak náhle zmizela, zřejmě proto, aby ostatní varovala před příchodem velitele stráí.

Nad dopisem s plánkem velitel poznal, e byl carem při schvalování dopisu přelstěn. Měl zlost, ale tu dovedl potlačit. Horí bylo,e náhle věděl, e od této chvíle se kdykoliv mohou nečekaně otevřít kterékoliv dveře dlouhých, temných chodeb a stráím můe zákeřně vpadnout do zad tlupa spiklenců.

Z města docházely zprávy, e se sítě připravovaného spiknutí stahují do nejtěsnějí blízkosti domu. A zdálo se e zbývaií u jen hodiny do chvíle, kdy kontrarevoluce udeří i tady, přímo v domě, kde Je zajatý car….

ROZHODNUTÍ

U v únoru roku 1918 se konal v Jekatěrinburku třetí sjezd sovětů Uralské oblasti a na něm dolo k sjednocení vech sovětů tohoto kraje.

Tak byla nejprůmyslovějí část Ruska reprezentována svobodně zvoleným orgánem. Třetí sjezd zvolil také výkonný výbor a ten zase pětičlenné předsednictvo.

Tvořili Je A. G. Běloborodov, G. N. Safarov, B. V. Did-kovskij, I. F. Golosčokin a N. G. Tolmačev.

Tehdy Jetě pochopitelně nikdo netuil, e právě těchto pět muů rozhodne o carově osudu.

Zahraniční intervence a občanská válka zmítala zemí silou divokých mořských bouří a situace revoluční vlády se zhorovala. Zejména v Uralské oblasti řádily armády bílých tak, e si nikdo nebyl jist ivotem. Stále naléhavěji také vyvstávala otázka, co dělat s carem, s politickým zajatcem, který zůstával pro revoluci stálým nebezpečím a právě k Jeho osovobození směřovalo úsilí kontrarevoluce.

Pod vlivem tak váné situace vyslal Uralský sovět

svého zástupce Goločokina do Moskvy.

Po příjezdu do hlavního města se el ihned ohlásit k předsedovi presidia Veruského ústředního výboru Sverdlovovi.

Jakov Sverdlov, stejně Jako ostatní členové presidia, zastával názor, e s bývalým carem se musí uspořádat veřejný a řádný soudní proces, aby se tak celý národ dozvěděl o hrozných zločinech bývalého vládce, aby si lidé na celém světě uvědomili, čím se car proti ruskému národu provinil

V takové době probíhaly přípravy na pátý veruský sjezd bolevické strany a sjezdem měla být předloena otázka carova soudního procesu. Bylo rozhodnuto, aby se soud konal právě v Jekatěrinburku, a proto také přemístili cara z Tobolska do místa budoucího soudu.

Svedlov představil Goločokina ostatním členům presidia, a zástupce Uralského sovětu začal svou zprávu:

Soudruzi, nae situace v Jekatěrinburku je zoufalá. Nepřátelé revoluce mají početní převahu. Ural je ohroen, a já tady nemohu odpovědně říci, Jak dlouho bude město Jekatěrinburk odolávat této přesile.

Soudruhu Goločokine, ptal se Sverdlov, má to znamenat, e je v takovém případě dokonce monost, e by byl car osvobozen?

Samozřejmě!! Dokonce ani nemůeme zaručit, e nebude osvobozen dřív, Jetě předtím, ne by Jekatěrinburk obsadili bílí!

Jak to?

Město Je plné jeho přívrenců. Spiklenci obcházejí dům, kde Je car střeen, a zachytili jsme u celou řadu motáků a dopisů. Car udruje se svými stoupenci stálé spojení a my nemáme dost sil abychom tomu zabránili.

Dlouho se tehdy předsednictvo radilo, vem byla Jasná vánost situace. Potom dospěli k názoru, e Je zbytečné předkládat otázku Romanovců chystanému sjezdu, protoe tím by dolo ke značnému zdrení celé záleitosti. Goločokinovi bylo doporučeno, aby se vrátil do Jekatěrinburku a spolu s ostatními členy výboru Uralského sovětu připravil na konec měsíce července soudní proces proti bývalému carovi.

Goločokin odjel potom z Moskvy, ale Jetě ne se vrátil do Jekatěrinburku, situace na Urale se dál zhorila.

Uralský sovět se dotázal vech velitelů rudoarmějských jednotek, jak vypadá vojenská situace.

Obratem přila odpověď ze vech úseků fronty. Zněla zcela jednoznačně: Síly Rudé armády nemohou odolat několikanásobné přesile a útok na město i pád Jekatěrinburku mono očekávat kadým dnem!

Tak byl oblastní výbor postaven před nutnost rychlého rozhodnutí.

Nebyl u čas splnit pokyn z Moskvy, toti připravit soudní proces s carem. Fronta u byla příli blízko. Odvézt cara Jinam nebylo moné, protoe doprovod i carova strá by se musely probíjet obklíčením, a to zvyovalo nebezpečí, e bílí cara osvobodí.

Pětičlenné předsednictvo Uralského sovětu rozhodlo.

Protoe události nedovolují, aby byl car řádně souzen, a vzhledem k tomu, e představitel samoděraví nesmí být osvobozen nepřáteli revoluce, protoe by tím unikl spravedlivému trestu za své zločiny, bude zastřelen … 

S odstupem řady let je nutno konstatovat, e k takovému rozhodnutí bylo třeba mnoho odvahy. Vichni členové předsednictva Uralského sovětu si byli vědomi,

Jakou na sebe berou odpovědnost. Byli vak pevně přesvědčeni, e toto rozhodnutí, jakkoli tvrdé, je jedině správné k prospěchu revoluce.

Později ostatně vydala sovětská vláda své stanovisko k těmto událostem:

Historický význam událostí v Ipatěvově domě v Jekatěrinburku spočívá předevím v tom. e zastřelení cara znamenalo v nesmírně váné době zcela Jednoznačné varování vem, kdo by se pokoueli potlačit revoluci a znovu uchvátit carský trůn, a u v jakékoli formě. Bylo to varování těm, kdo by snad chtěli následovat cara v Jeho krvavé cestě hrozného násilí vůči ruskému lidu, v Jeho absolutistické samovládě!

Rozhodnutí Uralského oblastního sovětu nabylo ihned platnosti, a rozkaz k provedení byl vykonán.

Bylo to 17. července roku 1918, Jedna hodina a patnáct minut po půlnoci, v domě kupce Ipatěva v Jekatěrlnburku…

xxxx

NEROZLUTĚNÉ TAJEMSTVÍ LETÁKU

Leták, který oznámil carovu smrt se objevil 20 července 1918. Byl docela stručný.

Podle rozhodnuti Uralského oblastního výkonného výboru sovětu dělníků, rolníků a vojenských zástupců i revolučního tábu byl bývalý car a samovládce Mikulá Romanov zastřelen s celou svou rodinou 17. července roku 1918

Podepsán předseda výboru Běloborodov,

Leták byl původně vylepen na vech nároích i na mnoha důleitých místech Jekatěrinburku, a objevil se samozřejmě i v jiných městech.

Jenome Jetě tého dne chodili po ulicích mui a leták strhávali. Během několika hodin doslova zmizel.

Bylo to divné. Mnohem podivnějí vak bylo, e se za dalích několik hodin objevil v trochu změněné podobě. Zase na stejných místech, zase byl vylepován. Jako oznámení, jeho slova byla skoro stejná, jen slova s celou rodinou byla na tomto novém letáku vynechána.

Oznamovalo se tedy pouze zastřelení bývalého cara.

Vlastně se nikdy nepodařilo s naprostou spolehlivostí rozlutit tajemství této změny v textu oznámení.

Ale právě ta okolnost, e z nového textu byla vyputěna slova o smrti carovy rodiny, právě to, e se vechno stalo tak urychleně, během několika hodin, právě tyto okolnosti zavdaly příčinu k mnoha dohadům.

Nepatrná změna textu dá později podnět k jednomu z největích podvodů v dějinách, na základě této maličkosti, zmínky o carově rodině, budou se v pozdějích letech vynořovat falení následníci carského trůnu a budou tvrdit, e byli v Jekatěrinburku v domě kupce Ipatěva a e zemřel pouze car, zatímco oni mají nárok na carský trůn.

A tento podvod bude po celá desetiletí sledovat jen Jediný cíl. Provokace proti Sovětskému svazu a podporu různých emigrantských skupin.

Proč vlastně byl leták, oznamující carovu smrt, opraven?

Není snadné najít odpověď. V archivech se najde celá řada dokumentů, Jsou uschovány obě verze letáku, lií se skutečně jenom v té jediné větě,

N. G. Tolmačov, Jeden z pětičlenného předsednictva, se o této zdánlivé maličkosti zmiňuje ve svých zápiscích. Píe, e Uralský sovět rozhodl nejprve oznámit carovu smrt a stejně tak i smrt jeho rodiny, ale hned po tomto usnesení dolo k dalí diskusi předsednictva, a tu se konstatovalo, e by leták, tak jak byl narychlo vytitěn, mohl v tehdejí sloitosti občanské války a bojů v blízkosti Jekatěrinburku způsobit dalí komplikace.

Proto předsednictvo rozhodlo, aby by staen a nahrazen novým.

V podstatě rozumné důvody, logické i pochopitelné.

Nikdo nemohl tuit, e budou tak zneuity…

xxxx

KARTA TAJNÉ SLUBY

Skoro padesát let po událostech v Jekatěrinburku se tedy najednou v Americe objevil mu, který o sobě tvrdil, e Je synem posledního ruského cara a následníkem trůnu Alexejem.

Americká tajná sluba CIA, zapletená do tolika afér, vynesla svou kartu a připravila iroce zaloenou protisovětskou provokaci. U předtím dostal záhadný mu americké státní občanství. Bylo to v roce 1963 a prokázalo se, e toto mimo pořadí udělené občanství bylo zásluhou samotného tehdejího éfa CIA Allena Dullese.

Jene jako tolikrát předtím i potom, ani tady neprovedla CIA svou práci nijak dokonale a případ carského následníka se brzy začal proměňovat v ostudu.

Sledujme vak, jak se události vyvíjely.

Ve chvíli, kdy tento mu dostal americké státní občanství, byly mu vechny oficiální doklady a osobní dokumenty vystaveny na Jméno Alexej Nikolajevič Romanov.

Tím Spojené státy zcela úředně uznaly jeho carský původ, a také jako datum jeho narození bylo v papírech uvedeno skutečné datum narození pravého careviče Alexeje.

U v březnu roku 1961 se tento plukovník Golijevskij oenil. Ale v roce 1964, kdy začal veřejně vystupovat jako následník trůnu, dal se oddat také církevně. A protoe potomek cara byl také hlavou ruské pravoslavné církve, vykonal slavnostní svatební obřad Georgij Grabbe, vedoucí osobní kanceláře pravoslavného metropolity v zahraničí.

29. září 1964 vystavil úředník sňatkového oddělení městského úřadu v Manhattanu oddací list.

Alexej Nikolajevič Romanov, plukovník mimo slubu, narozený v Petrodvorci, Rusko. bylo zapsáno Jméno enicha, a jako rodiče byli uvedni Mikulá Alexandrovlč Romanov, ruský car a samovládce ví Rusi, a Alexandra Feodorovna, carevna, původem princezna z Hessenu a Darmstadtu.

Den na to, 30. září 1964 byla tato událost dotvrzena slavnostní mí v synodálním pravoslavném chrámu v New Yorku. Brzy potom přila na svět dcera takzvaného careviče, Taána.

Byla to událost a zúčastnily se jí mnohé politické osobnosti Západu. Svět měl svou senzaci. Byl tu carův syn.

Nikdo nebyl ochoten zamýlet se nějak nad souvislostmi náhlé senzace, a v souvislosti s domnělým carevičem se v tisku začaly objevovat protisovětské výpady. To byl vlastně cíl celé akce.

Sovětský list Krasnaja Zvezda komentoval tuto událost v New Yorku i slávu, která se v Jistých kruzích dělala kolem takzvaného následníka trůnu, docela

stručně:

Potomstvo posledního cara Mikuláe Romanova a carevič Alexej Nikolajevič sám jsou u dávno na onom světě. Nemůe je oivit ani 40 miliónů dolarů carského Jmění, o které se prý ucházejí, ani snaení jistých kruhů

ve Spojených státech!

Lákadlo atrakce je ovem veliké. A tak se věci ujímá velký newyorský nakladatel Robert Speller.

U jednou udělal obrovský a zdařilý obchod, a dokonce s podobným námětem, také lo o potomka carovy rodiny.

Pan Speller toti docela nedávno vydal velikým nákladem knihu, která se v Americe stala lágrem. Její autorkou byla jistá paní Eugenie Smithová a kniha se jmenovala Já, Anastazia.

Paní Smithová tu velmi detailně vyprávěla o svém ivotě, a ze veho vyplývalo, e zrovna ona je tou Anastazií, dcerou ruského cara Mikuláe.

Nakladatel Speller tedy měl s bývalou carskou rodinou své zkuenosti, a tak vydává na podporu nově se objevivího careviče prohláení, e má k dispozici doklady, je zcela jednoznačně prokazují carevičovu pravost.

Jaké doklady? ptají se novináři nakladatele.

Ale, pánové, nedovolil bych si přece tvrdit něco, co nemohu dokázat. Disponuji velkým mnostvím úředních i osobních dokladů, které mi carevič Alexej předal Jako důkaz své totonosti!

Novináři se tomu smějí. Přece Jen u leccos zaili a i jim se zdá celá historie po padesáti letech směnou.

Pane nakladateli, to přece nic neznamená! Takové papíry mohou být docela klidně padělkem!

Jistě, pánové, to mohou! Ale mám k dispozici jetě dalí věci!

Například?

Například otisky prstů, listy a výpisy z oetření chrupu, fotografie a jejich antropologické srovnání, a hlavně, pánové, hlavně Jednu okolnost, kterou nelze vyvrátit a o které nemůeme vůbec diskutovat. Tak jednoznačný důkaz to je, pánové!

Buďte tak laskav, pane nakladateli, a povězte nám trochu víc o tomto důkazu!

Rád, pánové. Jak jistě víte, trpěl mladý carevič Alexe] krvácením, hemofilií, jak se tomu odborně říká. Takoví lidé jsou poznamenáni na celý ivot, nemoc je to nevyléčitelná, a kromě toho, takovou nemoc nemívají obyčejní lidé, Jak jistě také víte. Proto se jí přece říká nemoc králů. Nu, a co řeknete tomu, pánové, e carevič Alexej, kterému vy stále říkáte plukovník Golijevskij, trpí právě touto chorobou, nebezpečným krvácením, hemofilií?

Novináři mlčí. Zdá se, e je to opravdu pádný důkaz totonosti.

Nikdo z nich nemůe tuit, jakou práci si dala CIA, aby celý případ opatřila co moná věrohodnými okolnostmi, aby svůj podvrh vybavila zdáním opravdovosti .

Potom nakladatel Speller vysvětluje důvody, pro které se takzvaný carevič objevil na scéně:

Newyorský soud se bude nyní zabývat otázkou carského dědictví. V bankách, pojiovnách a jiných peněních ústavech Je podle naich informací uloeno kolem 400 miliónů dolarů, pánové, a to nepočítáme perky, osobní klenoty a jiné cennosti, které se podařilo z Ruska vyvézt před bolevickou revolucí. Ale, prosím, pánové, abyste ve svých listech napsali, e carevič Alexej Nikolajevič hodlá vechno toto obrovské bohatství věnovat jedinému účelu. Toti boji proti nynějímu sovětskému reimu v Rusku!!

Take cíl veho je nyní vysloven. Jde opravdu jen a jen o vyvolání protisovětské kampaně, a maskuje se to i ulechtilostí takzvaného careviče, vytvářejí se umělé legendy, a pánové z CIA jsou přesvědčeni, e prostřednictvím svého agenta udělali dobrou práci…

Nic nového nevymysleli.

Falenými následníky carského trůnu se to za poslední desítky let doslova jen hemilo. Jetě si povíme o některých, mnozí byli jen bezvýznamní dobrodruzi, touící po dědictví, jiní po slávě, u celé řady z nich byly ve hře různé protisovětské emigrantské organizace.

A tak zatímco nakladatel Speller v New Yorku informuje novináře o svém careviči Alexejovi, v Evropě zatím tvrdoíjně setrvává stará, dávno u svými někdejími chlebodárci oputěná ena Anna Andersonová na svém tvrzení, e je carovou dcerou Anastazií. Padesát let se obrací na vechny soudy, aby uznaly její nároky na carský trůn i na velké dědictví.

Toté a stejné houevnatě tvrdí v Americe u zmíněná paní Eugenie Smithová, chráněnka nakladatele Spellera, a ten dokonce zorganizuje setkání této eny s domnělým bratrem carevičem, který se tak náhle objevil.

Setkávají se v nakladatelově kanceláři, spousta novinářů fotografuje a oba podvodníci si padnou do náruče a oslavují své setkání po tolika letech. Naprosto bezpečně se poznávají, a nikoho z přítomných ani nenapadne ptát se, kolik to tenkrát carevičovi vlastně bylo, a hlavně, jak to, e podle této verze nejméně dvě carovy děti unikly z Jekatěrinburku.

V celém případu, pečlivě připraveném tajnou slubou CIA, je vak váná chýba.

Jsou tu dvě velkokněny Anastazie! Dvě eny prohlaují, e Jsou skutečnými dcerami posledního cara, dvě eny tvrdí, e jsou jedna a tá historická osoba. A to Je trhlina v důkladně vymyleném plánu.

Plukovník Golijevskij, který se v kanceláři nakladatele Spellera tak obřadně a slavnostně pozdravil s paní Smithovou a prohlásil, e Jako carevič poznává svou sestru velkokněnu, musí udělat něco, čím by podpořil právě tuto enu v její roli Anastazie. Něco, čím by druhou Anastazil, starou Annu Andersonovou v Německu, postavil do role falené velkokněny.

Je jistě pikantní ironií, kdy se tak povedení podvodníci navzájem obviňují, ale je faktem, e plukovník podniká proti jedné z domnělých Anastazií rozhodnou akci.

Dne 2. února roku 1965 píe Hansovnímu vrchnímu zemskému soudu v Hamburku, kde se u léta projednává totonost Anny Andersonové.

Je mou povinností i mým právem podat váenému Hansovnímu soudu v Hamburku následující vysvětlení ve věci paní Anny Andersonové:

Za prvé:

Moje rodina nebyla v roce 1918 v Jekatěrinburku zastřelena. Byla donucena odejít do vyhnanství a tam ít pod jinými jmény. Moje matka, Alexandra Feodorovna, carevna ruská, rozená princezna Alice Hesenská, zemřela v roce 1924 ve Varavě v Polsku.

Můj otec, Imperátor ruský Mikulá II., zemřel v roce 1952 v blízkosti Poznaně, rovně v Polsku.

Jediným důkazem toho, e má rodina byla zastřelena, jsou jen pověsti a také knihy, které se

objevily, různé zprávy a výpovědi, které byly z valné části inspirovány komunisty a které měly dokázat, e car a jeho rodina u neiji. Jinak není ádného důkazu o smrti mé rodiny.

Za druhé:

Během posledních 45 let kdy pomlčíme o zájmu komunistů jsou různé osoby, včetně některých mých příbuzných, zainteresovány na tom, aby byl car povaován za mrtvého. A nejen car, ale také jeho rodina, děti, tedy následníci a dědici, jediní právoplatní podle zákona. Vechny tyto osoby, včetně mých příbuzných, mají hlavní zájem na finanční stránce věci.

Zájmy těchto osob se obracejí proti mně a pokouejí se mne dostat do Izolace pomocí provokací, napadání a osočování. Tak má pokračovat to, co se stalo u před 47 lety, kdy Jsem se musel začít skrývat. Přispěly k tomu i Jisté kruhy v Německu Jak po první světové válce, tak i nyní, po druhé světové válce, a to předevím tím, e právě v Německu u více ne 40 let probíhá soudní proces o zjitění pravé totonosti mé domnělé sestry Anastazie.

Paní Anna Andersonová, která se vydává za mou sestru, je jenom nástrojem kruhů, usilujících o veliké carské dědictví.

Za třetí:

Paní Anna Andersonová, alias paní Cajkovská, není totoná s osobou mé čtvrté sestry, velkokněny Anastazie Nikolajevny. Tvrdím, e právě v Německu jsou velmi dobře známy okolnosti, které vylučují, aby události v Jekatěrinburku přeil jenom jeden člen carské rodiny. Tvrdím, e carská rodina se zachránila celá.

Za čtvrté:

ádám Vás tímto naléhavě, abyste můj dopis včetně vech příloh, předali přísluným soudcům v případu paní Anny Andersonová jako svědecký důkaz v procesním řízení.

V hluboké úctě

Alexej Nikolajevič Romanov, následník ruského trůnu.

Jak je to tedy?

Nikolaj Sokolov, vyetřující soudce pověřený Kolčakem, potvrzuje ve své konečné zprávě smrt vech členů carské rodiny.

Také očitý svědek událostí, rakouský válečný zajatec Emil Leopold Meier, konstatuje, e viděl careviče mrtvého.

P. M. Bykov, nástupce Běloborodova ve funkci předsedy Uralského sovětu, vydal celkem přesný popis událostí ve své knize Revoluce pracujících na Urale, která vyla v Moskvě v roce 1921:

Poprava byla skutečně nutná, aby se zabránilo zásahu carových přívrenců a také s ohledem na hrozící nebezpečí vpádu bílých do Jekatěrinburku.

A dále Bykov konstatuje:

Ne byli mrtví odvezeni ke zpopelnění, byla přítomnými konstatována jejich smrt.

Je na místě pozastavit se nad dvěma různými výklady událostí.

Jak to, e v roce 1916 sám Kolčakův vyetřující soudce konstatuje carovu smrt, a po desítkách let agent CIA plukovník Golijevskij přesvědčivě prohlauje, e ani car, ani jeho rodina tehdy v Jekatěrinburku nezemřeli?

Vlastně je ten krkolomný obrat docela jednoduchý. Nebo tehdy v roce 1918 zpráva soudce Sokolova s mnoha detaily popisovala carův konec, aby vzbudila ve světě odpor proti vládě sovětů. Víme velmi dobře, e svého propagačního cíle dosáhla, e dokonce i na T. G. Masaryka velmi zapůsobila, a hysterie protisovětské propagandy dostala tučné sousto. Právě toho pouil Kolčak, aby rozpoutal vlnu nejhroznějího bílého teroru, a chtěl vzbudit dojem, e vlastně mstí carovu smrt.

Po desítkách let vyrukovali nepřátelé Sovětského svazu s docela obrácenou verzí.

To proto, e se mezitím roznesla zpráva o obrovském majetku carské rodiny, který prý je uloen v různých bankách. Proto se začali vynořovat následníci trůnu a cartí dědici. Nebo bude-li soudem někdo uznán za carova syna či dceru, pak má nárok na toto dědictví a bude mu také nepochybně vydáno.

Zdaleka to ovem nebyly jen tyto finanční záleitosti. Značnou měrou se na mnoha kampaních falených následníků trůnu podílejí i nejrůznějí emigrantské skupiny. Mocenský boj mezi těmito skupinami znamená podporu různých tajných slueb i výhodnějí pozice v emigraci.

Vlastně Je to tedy velmi prosté.

Jenome ani ochránci plukovníka Golijevského z americké tajné sluby neočekávali to, co nečekaně přilo. Byla to rána, která značně otřásla pozici i věrohodností takzvaného careviče.

U v prosinci roku 1964 uveřejnil list Církevní zprávy, vydávaný pravoslavným arcibiskupem Alexandrem v Mnichově, prohláení Georgie Grabeho, mue, který domnělého careviče oddával:

Prohlauji kategoricky, psal pravoslavný kněz:

Za prvé, e při ádné příleitosti a za ádných okolností Jsem nikdy neuznal, ani dnes neuznávám nároky pana Golijevského Jako následníka carského trůnu Alexeje Nikalajeviče.

Neuznávám také, e dámy, pohybující se v Jeho okruhu, by byly velkokněnami a dcerami ruského cara. Budu při kadé příleitosti odporovat takovému tvrzení pana Golijevského a obhajovat toto své stanovisko. Zejména tehdy, budou-li podobné nároky zmíněného pána vznáeny i nadále.

Za druhé Je vyslovenou lí, Jestlie pan Golijevskij či někdo Jiný tvrdí, e bych věděl, Jak se carská rodina mohla dostat z Jekatěrinburku. Nikdy Jsem nic takového netvrdil a také ádný z mých příbuzných se nikdy v tom smyslu nemohl vyjádřit. Právě tak Je nehoráznou lí tvrzení, e vím o pobytu carské rodiny za hranicemi Ruska po událostech v Jekatěrinburku.

Za třetí prohlauji, e Jsem nevedl ádné rozhovory s panem Golijevskim Jako reprezentant ruské pravoslavné církve.

Za čtvrté kategoricky prohlauji, e dokumenty, které mi pod přísahou mlčení pan Golijevskij předloil, zcela odporují pravdě a skutečnosti.

Za páté uvádím, e jsem pana Golijevského navtívil z Jiného důvodu ne uvádí. Měl Jsem toti Jeho enu, pocházející z Německa, seznámit s naí pravoslavnou vírou a tak splnit její přání

jako soukromé osoby, aby byl proveden církevní sňatek. Bylo to ádoucí proto, e manelé očekávali narození dítěte. Nabízený mi honorář za

provedení obřadu Jsem odmítl a nepřijal Jsem vůbec ádnou penění částku od pana Golijevského.

Za esté velmi lituji toho, e Jsem těmto osobám na Jejich vlastní přání tak vyel vstříc a slouil slavností mi při svatebním obřadu. Tím jsem byl proti své vůli zataen do této aféry a mé Jméno se objevilo i v tisku v souvislosti s temnými a nepravdivými machinacemi, v Jejich pozadí Jsou zájmy, zcela se vymykající záleitostem církevním.

Za sedmé uvádím, e tato záleitost byla důkladně přezkoumána církevním synodem. V průběhu tohoto zasedání Jsem k věci zaujal podrobně své stanovisko. Současně bylo podáno přísluné vysvětlení civilním úřadům a poádáno o opravu v rejstříku narozených, a to jak pokud Jde o vystavení dokladů pana Golijevského na Jméno Alexej Nikolajevič Romanov, tak pokud jde o dokumenty Jeho dítěte.

Odmítám nadále Jakoukoli polemiku s Golijevskim.

V New Yorku 20. prosince 1964.

Arcikněz G. Grabo

Zase tu byla senzace, jene tentokrát byla pro tvůrce celého případu krajně trapná.

Zajímavé vak Je, e se plukovník Golijevski] ani slůvkem neozval na svou obranu. Na vechna obvinění kněze nereagoval a mlčel.

Proč?

CIA zřejmě nechtěla, aby promluvil. Nebo Jakoukoliv obhajobou by vyly najevo dalí podrobnosti, vyvolala by se dalí odpověď a obvinění. CIA si nic takového nepřeje, a takzvaný carevič Alexej tedy mlčí.

Nemlčí vak pravoslavná církev.

Pravoslavný arcibiskup Nikon zveřejňuje prohláení, které zní:

Ruská pravoslavná církev v zahraničí rozhořčeně odmítá nároky jistého Golijevského jako careviče a prohlauje takové jednání za podvodné!

Jak najednou dolo k takovému obratu u představitelů církve?

Zase není těké najít pravé příčiny.

Podnikaví biskupové a ostatní pravoslavní činitelé

brzy zjistili, e větině vlivných emigrantů, bývalých ruských kníat a bohatých statkářů není Golijevskij nijak po chuti. Církev zjistila, e se tu objevila osoba, která komplikuje plány emigrantů. Uplatňuje nároky, zatímco oni mají své představy o svých eventuálních nárocích. A hlavně, Golijevskij nebyl Jedním z nich, nebyl členem jejich domácích krouků, viděli v něm docela nekalou konkurenci a do svých lechtických kruhů nebyli ochotni ho přijmout. Církev to poznala a velmi rychle se od Golijevského distancovala. Není divu. Vdy také příspěvky na své kostely dostávala od emigrantských skupin, od těch, Jim Golijevskij vadil.

Pánové z CIA při plánování celého případu zřejmě na tyhle vztahy zapomněli.

A tak pouhé tři měsíce po velké slávě se svatbou domnělého následníka ruského trůnu Je na světě důkladná ostuda.

A Golijevskij stále mlčí.

Také CIA mlčí.

A celý případ se postupně utápí v zapomnění. Dřív, ne mohla být s pomocí faleného careviče rozpoutána dalí tvavá kampaň proti Sovětskému svazu.

Jen kdosi v centrále CIA zřejmě musel opustit své místo, protoe patně připravil a naplánoval celou akci…

FALENÁ VELKOKNĚNA

Vlastně je to vechno komedie zcela neuvěřitelná.

U padesát let se vrchní zemský soud v Hamburku i jiné instituce, psychiatři a mezinárodní komise, zabývají případem neznámé eny, která o sobě tvrdí, e je velkokněnou Anastazií, nejmladí dcerou posledního ruského cara.

její osud, který si ovem sama vymyslela, byl zpracován knině i ve filmové podobě, dokonce s významnou herečkou Ingrid Bergmannovou v hlavní roli.

Prohrála civilní pře o carské dědictví, předkládala takzvané důkazy o své totonosti, nikdo jí nevěřil, ale nikdo nedokázal také její tvrzení soudné vyvrátit, vechny evropské panovnické dvory se o případ zajímaly, nebo ke vem vedly vzdálené příbuzenské vztahy s bývalou carskou rodinou, vladaři posílali k té ené své vyslance, emigranti sl mnuli ruce a radovali se, e ije potomek ruského cara, byla vyslechnuta nepřehledná řada svědků a slyeno bezpočet znaleckých posudků.

Vechno trvá u padesát let, a ta ena zatím zestárla.

Případ vak stále není definitivně uzavřen a vyjasněn.

Stojí za to zaznamenat sovětské stanovisko, tak, jak bylo vyjádřeno v komentáři agentury Novosti v listopadu roku 1984. Je velmi střídmé, logické a přesvědčivé.

Na Západě se čas od času objevují takzvaní následníci trůnu. Slouí nekalým zájmům, kruhům, které nemají zájem na zmírňování mezinárodního napětí. ádný z těchto takzvaných následníků nemůe, samozřejmě, ani na okamik počítat s tím, e by se mohl vrátit na dávno u neexistující carský trůn. Někteří z nich jsou lidé duevně nemocní, kteří byli zneuiti k protisovětské kampani, jiní Jsou obyčejní podvodníci, a Jetě Jiní pracují pro tajné sluby západních států. Kadé soudní vyetřování, týkající se takzvaných dědických práv či nároků, kadé dokazování původu a příslunosti k carské rodině, je podle naeho názoru jen a jen věcí kriminálních úřadů nebo ústavů choromyslných, moná i obojích současně, a jen tyto instituce by se měly případy takzvaných následníků trůnu zabývat!

Kdy 17. února roku 1920 vytáhla berlínská policie onu mladou enu z kanálu, který slouil účelům Domobrany, dopravila ji do Albětiny nemocnice.

První výslechy, které se vdy v takovém případě konají, nepřinesly nic bliího o totonosti neznámé eny, ani o jejím předchozím ivotě.

Tvrdoíjně mlčela, a pokud přece promluvila, odmítala říci jméno a adresu svého bydlitě.

Za tři a půl měsíce byla tato pacientka, stále jetě bezejmenná, dopravena do nervového ústavu Dalldorf u Berlína. To bylo 30. května.

Teprve mnohem později se ukázalo, e jde o Frantiku Sanckovskou, katolického vyznání, která spatřila světlo světa v roce 1901 v malé pomořanské obci Higendorf v Polsku.

Kromě rodné poltiny se naučila i německy, protoe její roditě bylo obcí se smíeným obyvatelstvem. Její němčina vak vdycky měla jasně patrný polský přízvuk.

S námahou vychodila obecnou kolu. Nic víc.

V ústavu pro nervově choré v Dalldorfu se seznámila s německou dívkou, která dříve ila v Rusku. Jmenovala se Petertová, a obě mladé eny se brzy staly velkými přítelkyněmi.

jednoho dne listovala Petertová v berlínském obrázkovém časopise a dívala se na obrázky bývalé carské rodiny. Najednou se udiveně podívala na svou přítelkyni a řekla:

To je ale zvlátníl

Co je? Co jsi tam nala?

Pojď se podívat! Ta podoba!

Sanckovská se tedy podívala, ale nevěděla, co má její přítelkyně na mysli. Jene ta sl zatím srovnávala jeden obrázek se svou přítelkyní, a potom vykřikla:

Velkokněna Taána Nikolajevnal

Její výkřik proběhl celým ústavem jako blesk, a po zhlédnutí obrázku vichni uvěřili. Podoba byla opravdu nápadná, a kromě toho ila v té době anckovská stále jako osoba beze jména, tajemná osoba, zahalená roukou něčeho hrůzného, co nechce prozradit.

Stále to vak bylo za zdmi ústavu.

Jene, kdy po několika dnech byla pak Petertová proputěna, vyhledala okamitě bývalého carského důstojníka M. N. Schwabbeho, kterého znala jetě z doby svého pobytu v Rusku a který il v Německu jako emigrant, a tomu pověděla svou novinu.

Jako větina emigrantů vech dob, také on se kojil bláhovou nadějí, e se jednou vrátí staré časy. A kdy se dozvěděl, e ije carovo dítě, bez uvaování uvěřil.

Odjel tedy do ústavu v Dalldorfu, aby velkokněnu spatřil. Jene bývalou Taánu nemohl s jistotou poznat, a ve své bláhovostí si řekl, e se za ta léta přece jen mohla změnit. Ale obrátil se na baronku ofii Karlovnu Buxhoevdenovou, která byla dcerou bývalého ruského vyslance v Dánsku a od roku 1904 a do revoluce ila Jako společnice u carevny Alexandry Feodorovny,

Tato ena doprovázela dokonce v roce 1918 carské dcery na cestě z Tobolska do Jekatěrinburku a teprve 23. května 1918 byla od carské rodiny oddělena a s ohledem na svého otce v Dánsku i na mezinárodní vztahy Jí byl povolen odjezd ze země.

Odjela společně s vychovateli carských dětí, s profesorem Gilliardem ze výcarska a profesorem Gibbsem z Anglie.

Tato baronka, určitě dobře obeznámená se členy carské rodiny, uviděla pak Frantiku nackóvskou poprvé 12. března 1922. Jedna druhou vak nepoznaly. Stejně dopadla i dalí jejich setkání.

Baronka potom s klidným svědomím přísahala emigrantským činitelům, kteří se o velkokněnu Taánu samozřejmě zajímali, e v ádném případě o carovu dceru nejde.

Zatím slečna Petertová, která vlastně domnělou Tatánu objevila, zjistila z vyprávění baronky Zofie Karlovny, e skutečná Taana byla mnohem vyí postavy. Velmi pohotově tedy změnila své původní odhaleni a konstatovala, e tedy musí jít o nejmladí carovu dceru Anastazii.

Skoro vichni bělogvardějtí emigranti ochotně tuto úpravu přijali, ani baronka Zofie Karlovna Ji nemohla vyvrátit, protoe právě Anastazia byla tehdy Jetě velmi mladá a mohla se tedy opravdu změnit. Nalo se i dalí pohotové vysvětlení. Vdy Jistě musela Anastazia na svém dramatickém útěku z Ruska proít mnoho straného, na řadu věcí či osob nutně zapomněla, a nelze se tedy divit, e o lecčems neví.

Tak a nejinak se zrodil případ Anastazia.

Od toho dne se stal ústav nervově chorých v Dalldorfu doslova poutním místem emigrantských skupin. Nosili domnělé velkokněně dary, zahrnovali Ji pozornostmi i penězi, a zřejmě se přitom v duchu viděli u zpátky na svých statcích v Rusku.

A ena, která a do té doby úporně mlčela, promluvila.

Ano, Jsem velkokněna Anastazia.

Její slovo stačilo. A Její pohnutá historie o noci, ve které byl car zastřelen, tklivá historka její záchrany, útěk revolučním Ruskem a do Bukureti, to vechno působilo.

Tichým a smutným hlasem to vechno vyprávěla návtěvníkům, a nikoho nenapadlo, e Je víc ne divné, e tato ena neumí ani slovo ruský!

Emigranti, tolik touící, aby vechno byla pravda, nali i tady vysvětlení. Prý byla udeřena pabou puky do hlavy a ztratila pamě, ztratila i řeč, a trvalo prý dlouho, ne se aspoň německy naučila díky svému okolí v ústavu v Dalldorfu.

Věřili vemu, její naivní báchorce o svatbě s Čajkovským, o pobytu v Rumunsku i o narození dítěte, které bolevici ze msty unesli a jejího zachránce zabili. Prý ze zoufalství nad tímto osudem skočila pak v Berlíně do kanálu, nemajíc u síly k dalímu ivotu.

Dojemné vyprávění, jene skuteční carovi příbuzní, kteří tu a tam dosud v Evropě ili, cítili najednou v neznámé eně konkurenci. lo přece Jen o dědictví, a museli tedy mít Jasno, jak to vlastně doopravdy je s velkokněnou Anastazií.

Najali si proto mezinárodně uznávaného a velmi zkueného soukromého detektiva Knoppa z Berlína.

Ten si prohlédl vechny dosud vylé články o Anastazii, promluvil si s několika lidmi, a brzy dospěl k názoru, e jde o podvod. Hledal vak důkazy, jimi by to doloil.

Několikrát si vyslechl slečnu Petertovou, a tak se dozvěděl, jak vlastně přila na nápadnou podobu své spolupacientky s velkokněnou. Nic netuící Petertová mu podrobně vyprávěla, Jak si jednoho dne prohlíela obrázkový časopis a jak tam uviděla fotografie carových dětí.

Zkuený detektiv nic neříkal. Jen začal hledat v novinových archivech, a po dlouhém hledání nael výtisk, kde byla s dojemnou přesností vylíčena navlas stejná historie carovy dcery, Jakou teď vyprávěla domnělá Anastazia.

Stejný popis noci v Jekatěrinburku, stejné líčení útěku do Rumunska, únos syna a smrt zachránce.

Detektiv Knopp se vypravil do Berlína a vyhledal redaktora tehdejího vydání Berliner Illustrierte.

Vy Jste pan Grün?

Ano. S kým mám tu čest?

Defektiv podal svou vizitku a redaktor Grün se chápavě usmál.

.,A, policie. Copak jsme provedli?

Nejsem přece od policie, a věc se vůbec netýká vás. Potřebuji jen nějaké informace. Poslyte, ve vaem listě jste v roce… no na tom tak přesně nezáleí, prostě před jistým časem jste uveřejnili reportá o jedné dceři ruského cara a také o tom, jak se zachránila. Měli jste u toho nějaké fotografie a reportá byla velmi podrobná, líčil se tam i pobyt této pricezny v Rumunsku. Mohl byste mi o tom něco povědět?

Pan Grün se znovu usmál.

Proč vám na tom záleí? Bylo na tom něco závadného?

Ale ne, o to přece vůbec nejde! Jen by mne zajímalo něco bliího o té reportái.

Moc se u na” to nepamatuji, ale vím, e to byl tenkrát lágr. To víte, bylo brzy po válce, ty historky o zlých bolevicích byly v módě a lidé to rádi četli. Přinesl nám to tenkrát pan Sanft, občas s námi spolupracoval, a on uměl psát velmi poutavě, to se musí uznat.

To uznávám, řekl detektiv, ale rád bych věděl, jestli měl pan Sanft nějaké doklady o celé té historii?

Grün se na svého návtěvníka udiveně podíval. Ten člověk si zřejmě myslí, e se to vechno opravdu stalo!

Kdepak dokladyl Pan Sanft si tu historku vymyslel!

Vymyslel?

Detektiv Knopp to nemohl pochopit. A do této chvíle byl připraven, e se v nejlepím případě dozví v redakci něco o autorovi tehdejí reportáe a e se pak přímo od něj dozví nějaké konkrétní údaje. Ale ani ho nenapadlo, e by mohlo jít o vymylenou historku.

Ano, samozřejmě si to pan Sanft vechna vymyslel! Kdepak by také vzal nějaké doklady? Napsal to proto, e to chtěli čtenáři, rozumíte? U nás v novinách to často takhle musíme udělat, kde máme ty senzace pořád brát!

Detektiv Knopp se rozloučil jako v mrákotách.

Nebo to, co bylo tehdy otitěno v Berlined Illustrierte byl přesně stejný příběh, jaký nyní vyprávěla falená Anastazia. A to tedy znamená, uvědomil si detektiv, e povedená velkokněna načerpala vechny své vědomosti jen a jen z toho článku!

Slovo za slovem souhlasilo, nemohlo jít o náhodnou podobnost.

Bohuel celý případ u byl natolik rozířen, e Jím nemohlo otřást svědectví Jednoho detektiva. Legenda u kolovala světem skoro čtyři roky. Psal se rok 1920.

A domnělá velkokněna dostala čirou náhodou neočekávanou pomoc.

Nala věrnou pomocnici v malířce rusko-německého původu. Tato ena, paní Rathleff-Keilmannová, dopravila domnělou Anastazii do Mariánské nemocnice v Berlíně a hned potom zařídila její převoz do sanatoria v Momdenu.

Nikoho k Sanokovské nepustila a hlídala Jí skoro hystericky. Viděla v ní svou velkou ivotní anci a nosila Jí knihy, obrazy a fotografie. Otevřela chudé eně neznámý ivot a pro ni Jistě kouzelný svět. Vyprávěla jí o carském Rusku a rodině panovníkově, o ivotě u carského dvora, a svědomitě a pečlivě jí doplňovala vechny vědomosti.

Jenome učenlivá a mimořádně nadaná ákyně pani Rathleff-Keilmannové brzy úlohy obrátila a učitelka se zakrátko stala posluným nástrojem domnělé velkokněny.

U od začátku sledovala vechny zvěsti o tom, e se náhle vynořila carova dcera, s velkým napětím i pozorností zejména carova matka.

Ta dosud stále ila v Dánsku. Bývala původně dánskou princeznou, a kdy se Jí v roce 1919 podařilo odejet z Ruska, vrátila se do vlasti.

Tato carevna-matka dostávala mnoství zpráv o domnělé Anastazii, a příli mnoho důvěry k nim neměla. Věc Ji vak velmi zajímala, neznámá by přece měla být Její vnučkou.

Proto carevna-matka Maria Feodorovna pověřila dánského velvyslance v Německu barona Zahleho, aby se na celý záhadný případ podíval.

Velvyslanec tedy začal pátrat.

Začal u paní Rathleff-Keilmannové, a ta se pochopitelně snaila, aby ho přesvědčila o totonosti Anastazie s carovou dcerou.

Vyrukovala dokonce s pádnými důkazy. Znala ertovné přezdívky, Jimi počastovaly v dětství Anastazii druhé Její sestry. Znalost takových důvěrných rodinných věcí byla ovem ohromující a vypadala věrohodně. Nebo takové důvěrné přezdívky mohla znát jenom osoba, která byla přímo uprostřed carské rodiny.

Dánský velvyslanec ohlásil tuto zajímavost ihned carevně-matce, a ta si pak vzpomněla, e podobné přezdívku skutečně Anastazia měla, ovem Jen mezi členy carské rodiny.

Ale carevna-matka chtěla mít Jistotu.

Pověřila proto dalím etřením člověka opravdu povolaného, domácího učitele carských dětí profesora Pierra Gilliarda. Jeho ena, rodilá Ruska, A. A. Tegle-vová, byla dlouhá léta na carském dvoře Jako opatrovnice dětí a Jistý čas měla na starosti právě Anastazii.

Profesod Gilliard byl u carské rodiny i v Tobolsku a také v Jekatěrinburku. Kdy ho carevna-matka poádala o pomoc v tajemném případu, ihned souhlasil.

V červenci roku 1925 odjel se svou enou do Berlína a navtívil domnělou Anastazii v nemocnici.

Ale vrchní sestra nechtěla návtěvníky k pacientce pustit:

Máte povolení k návtěvě?

Máme ústní svolení vaeho ředitel ústavu, sestro. Telefonovali Jsme s ním a návtěvu nám povolili

Prosím, pojďte tedy. Ale nezapomeňte, e se pacientka nesmí rozčilovat!

li dlouhou světlou chodbou, na jejím konci, zalitém sluncem, byl pečlivě oddělený a hlídaný pokoj s tajemnou pacientkou.

Profesor Gilliard se zájmem pohlédl na enu, která měla být Anastazii.

Dobrý den, řekl ruský a také Jeho manelka pozdravila ruský.

Pacientka se na ně bez zájmu podívala a potom sklonila hlavu k rozečtené kníce. Rusky zřejmě nerozuměla.

Dobrý den, řekl zase profesor Gilliard, ale tentokrát německy.

Pacientka odpověděla a zvědavě si Je prohlíela.

Bylo třeba vysvětlit nějak účel návtěvy a profesor Gilliard se domníval, e nejlépe bude, kdy se věci ujme Jeho ena, která se Jako opatrovnice se skutečnou velkokněnou od dětství stýkala.

Přivádím vám vzácnou návtěvu, a myslím, e budete mít radost. Byla Jste přece s touto paní v nejpřáteltějím styku, viďte?

Ukázal na svou enu.

A tu se falená Anastazie dopustila osudného omylu.

Okamitě se vrhla k návtěvnici, objala profesorovu manelku a políbila. Profesor i jeho ena byli dojatí takovou láskou k opatrovnici, jenome hned se ukázalo, e Anastazla ji povauje za někoho Jiného.

Teto Olgo, tetičko, volala mezi polibky, to Je milé, e jsi za mnou přila!

Spletla Ji toti slova profesora Gilliarda o nejpřáteltějím styku, a protoe podle toho, co se o carském dvoře naučila a co si osvojila, věděla, e velkou přítelkyní skutečné Anastazie byla carova sestra Olga Alexandrovna, myslela, e Je to ona.

Nevysvětlovali Jí její omyl. Bavili se s ní dál, ale doli k nezvratnému přesvědčení, e to není a nemůe být skutečná Anastazla.

Carevně-matce vak ani tato zkuenost nestačila.

Proto Jede v říjnu roku 1925 profesor Gilliard znovu do Německa, tam se schází se zmíněnou u Olgou Alexandrovnou a společně Jedou znovu za pacientkou.

Olga Alexandrovna ukazovala Snackovské nejrůznějí předměty z carská pozůstalosti, fotografie, hračky, věci, které kdysi mívala v rukou skutečná Anastazla.

Snackovská nepoznala nic. Byla vak velmi nervózní a vypomáhala si křečovitými výkřiky:

Nevím nic! Nemohu, nemohu! Moje hlava!

A zasáhla vrchní sestra. Pacientka se přece nesmí takhle vzruovat!

Výsledkem návtěvy byle zase Jen přesvědčení, e se v ádném případě nemůe Jednat o carovu dceru. Profesor Gilliard navíc Jako učitel řečí věděl, e skutečná kněna neuměla německy, zato mluvila ruský, anglicky a francouzský, ale Jinou řeč neznala.

Zdálo se, e celý podvod rychle splaskne.

Zvlátě kdy se profesor Gilliard se svým svědectvím i s materiály, které měl k dispozici, obrátil z pověření carevny-matky na Institut pro kriminalistiku při universitě v Lausanne.

Zejména dva mui se případem zabývali.

Profesor Bischour, v některých pramenech Je také uváděn Jako Bischoff, ředitel Institutu, a potom doktor S. S. Kostrickij, zubní lékař, který po celá léta pečoval o carskou rodinu.

Doktor Kostrickij cestou úřední ádosti získal otisky čelistí domnělé velkokněny Anastazie. A po důkladném prozkoumání vydal své prohláení:

Zcela oficiálně mohu prohlásit, e Jsem nikdy v minulosti chrup této eny neoetřoval, ačkoliv jsem oetřoval vechny členy carské rodiny. Nemůe se tedy v ádném případě Jednat o skutečnou velkokněnu Anastaziil

Ve výcarsku se v těch dnech soustředilo vechno, co by pomohlo k odhalení a usvědčení nepravé kněny. Vechny výpovědi a vechny důkazy se zkoumaly na Institutu pro kriminalistiku, vechny nitky z celé Evropy směřovaly sem, ke zkueným odborníkům: a vědeckým pracovníkům.

Zatím domnělá Anastazia ila velmi blahobytně.

Její sny, plány, které začala uskutečňovat za pomoci emigrantských skupin, to vechno ji samotnou stále víc přesvědčovalo, e se Jí nakonec podaří přesvědčit celý svět o vzneeném původu.

Tato falená velkokněna dávala audience, a přicházely se Jí poklonit významné evropské osobnosti politického ivota, vyslanci i bývalí cartí hodnostáři. Vichni se předháněli, aby získali její přízeň. A ona toho dovedla vyuít.

Trvalo to a do Jara roku 1926.

Potom Jí lékaři doporučili změnu vzduchu, nejlépe cestu do výcarska. A protoe to u dávno nebyla jen chudá zemědělská dělnice, ale dáma velmi zámoná, rozhodla se, e lékaře poslechne a odcestovala proto do výcarska.

Měla u tenkrát opravdu velký majetek. Dary nebyly nijak malé a také honoráře z novin za nejrůznějí rozhovory, které poskytla, dosahovaly závratné výe

K cestě do výcarska ovem potřebovala pas.

A ten doklad slouí dodnes Jako svědectví v soudních sporech.

Pas jí vystavila tehdejí Stresemannova vláda v Německu a zněl na jméno Anastazia Čajkovská, narozená 18 června 1901 v Carském Selu. Německé úřady se neodváily jít tak daleko, aby vystavily pas na celé jméno, které by byla domnělá velkokněna ráda viděla, na jméno Anastazia Romanovna. Přesto německé úřady uvedly falené Jméno Anastazia i datum narození, které souhlasilo s datem skutečné carovy dcery, i Carské Selo jako místo roditě, a tím vím chtěly úřady přece jen v jistém smyslu slova uznat velkokněnu a její výpovědi.

Jenome přitom dolo k dalímu omylu, který prakticky vem unikl a je dalím důkazem, jak byla celá historie povrchně a uměle vytvořena.

Nebo skutečná Anastazia se nenarodila v Carském Selu, jak to Snackovská uvedla a jak automaticky tvrdili vichni její příznivci i emigranti z Ruska. Skutečná carova dcera se narodila přímo v Petrohradě! Za normálních okolností by to jistě byl dalí důkaz podvodu, ale v tak rozvětvené senzaci to zřejmě nehrálo roli.

Sanckovská tedy odjela do výcarska, doprovázena paní Rathleff-Keilmannovou, svou věrnou přítelkyní. Vechny jarní měsíce strávily tyto dvě eny v Luganu a Sanckovská byla prý přímo nadena změnou prostředí i nádherou, která ji obklopovala.

Začala vak pomalu znovu propadat hysterii, a mělo to své důvody. Vdy stále jetě se jí nedostalo uznání jako opravdové velkokněně Anastazii, zbylí členové rodu Romanovců ji dosud nevzali patřičně na vědomí, a ani německé kníecí rody neprojevily svůj zájem tak, jak si představovala.

Snad pod vlivem této vzrůstající nervozity rozhodla se právě v Luganu Sanckovská, e se zbaví své věrné společnice paní Rathleff-Keilmannové. Stalo se tak v prudké hádce a Rathleffová odjela velmi zklamána. Přesto vak prý stále věřila, e Anastazia je opravdová carova dcera.

Ta si vak rychle nala novou společníci.

A nutno uznat, e velmi chytře.

Nebo si vybrala paní T. E. Melnikovou, a to byla dcera lékaře Botkina, právě toho osobního carová lékaře, který byl spolu s carem zastřelen.

Je zajímavé, e paní Melniková mnohem později ve svých pamětech přiznala, e skutečnou Anastazii vlastně neznala a nemohla tedy poznat, jestli se v tomto případě jedná o opravdovou velkokněnu. A její bratr Gleb Rotkin, který pak falenou kněnu významně podporoval při jejím pozdějím pobytu v Americe, znal skutečnou Anastazii jetě méně ne paní Melniková. Jen tak dojdeme k vysvětlení, proč tito lidé z kruhů tak blízkých carovi mohli vůbec podvodnici povaovat za carovu dceru.

Ostatně profesor Gilliard charakterizoval paní Melnikovou dost nevybíravě.

Byla to osoba velmi naivní, která se lehce dovedla

nadchnout pro vzneenou mylenku a její uctívání domnělé velkokněny bylo a náboensky mystické.

Ovem paní Melniková se o takzvanou Anastazii starala opravdu pečlivě, a vyprávěla jí vechno, co o carské rodině věděla od svého otce. Jak sama později uvedla, snaila se tím neastné eně pomoci, kdy ta tragickými událostmi ztratila pamě, ve skutečnosti vak paní Melniková tím vyprávěním jen obohacovala vědomosti podvodnice.

Přesto vak anckovská ztrácela trpělivost.

U příli dlouho se vlekly spory o uznání pravdivosti jejího původu a tím i uznání jejích nároků bylo stále v nedohlednu.

Rozhodla se proto začít s generálním útokem.

Pomocí mnoha svých příznivců rozířila pověst, e se zbylí přísluníci rodu Romanovců snaí zabránit uznání jejích nároků jen proto, e jim jde o carské dědictví.

Toto jmění je prý uloeno v anglických a výcarských bankách a kromě perků i jiných rodinných klenotů činí prý v hotovosti více ne 300 miliónů marek. A to u byla dostačující částka, aby se celé věci, o kterou u zájem pomalu upadal, zase znovu s novou silou chopily noviny a senzačními články pomáhaly vzbudit nový zájem o tuto velkokněnu.

Musíme poznamenat, e v té době oficiálně stále vystupovala jako paní Cajkovská, tedy pod jménem, které údajně získala sňatkem za tajemných okolností po útěku z Ruska.

O tom, e by byla polskou zemědělskou dělnicí Frantikou Sanckovskou nechtěla ani slyet.

Jene nezávisle na různých Jiných jednáních probíhalo stále etření, které prováděl nám u známý soukromý detektiv Knopp. Tentokrát z pověření berlínského listu Nachtausgabe. Přizval si známého grafologa Henatiho, a sehnali pak společně zajímavé materiály.

Grafolog Henatl konstatoval, e rukopis paní Čajkovské je naprosto totoný s rukopisem sluky Frantiky Sanckovské, ale v ničem neodpovídá rukopisu bývalé velkokněny Anastazie.

Zajímavé materiály, které detektiv Knopp sehnal, dokazovaly, e Frantika anckovská léta před tím, ne

ze zoufalství skočila do kanálu v Berlíně, slouila u Jisté paní Wingenderové, a ta Ji také okamitě na vech snímcích poznala.

Takové svědectví bylo ovem váné Nebo byla-li anckovská opravdu slouící u paní Wingenderové, pak přece nejen nemohla v tée době být v Rusku jako velkokněna, ale ani oozději v Rumunska si nemohla na útěku z Ruska vzít svého zachránce, a pak celá její legenda o vech událostech je opravdu jen podvodeml

Také zkoumání rukopisů to jednoznačně potvrzovalo. Byl li rukopis paní Cajkovské, která říkala, e je vlastně velkokněnou, totoný s rukopisem anckovské, Jak ho grafologovi dodala její zaměstnavatelka, byl to přece důkaz.

Falená Anastazia o tom vem neměla tuení.

ila zatím v Bavorsku na panství vévody Georgije von Leuchtenberga, který Ji hostil proto, e se přimluvil velkokníe Andrej Vladimírovič, carův příbuzný a vlivný činitel emigrantského hnutí.

Vévoda a vévodkyně z Leuchtenbergu bývali dřív v carském Rusku a u dvora potkávali skutečnou Anastazii, ale prý jen příleitostně a z dálky, a po tolika letech prý nemohli s určitostí říci, zda teď před nimi je skutečná carova dcera.

Aspoň tak to později vysvětlovali na svou omluvu, kdy Jim druzí lechtici s posměkem vytýkali, e tak dlouho hostili na svém zámku podvodnici.

Detektiv Knopp se jednoho dne objevil v Leuchtenberském zámku, a přivedl s sebou slečnu Wingenderovou, dceru eny,u ní slouila anckovská, ne se začala vydávat za velkokněnu.

Na zámku poádal detektiv, aby mohl mluvit s velkokněnou.

Ná vzácný host ovem leí, řekla sama vévodkyně z Leuchtenbergu detektivovi.

Nevadí, nebudeme nijak dlouho zdrovat. Bude to opravdu jen velmi krátké setkání!

Prosím, nemám nic proti tomu, svolila vévodkyně.

Proli řadou honosně vybavených pokojů a ke dveřím, u kterých se vévodkyně zastavila:

Tady v tom pokoji je Anastazia. Prosím vás vak, abyste pamatovali na její zdravotní stav. Je stále Jetě velmi těce nemocná, a jakékoliv rozčilení Jí můe nesmírně ublíiti.

Neobávejte se, Jasnosti, slečna je její přítelkyní a velkokněna bude mít jistě radost z takového setkání!

Detektiv Knopp opravdu vévodkyni uklidnil.

Ale Anastazia z toho setkáni ádnou radost neměla.

Jakmile vstoupili do pokoje, zavolala slečna Wingenderová:

Frantiko! Co tady dělá? Tak dlouho Jsem tě u neviděla. Mám takovou radost, e Jsem tě konečně nala! A proč jsi se u nás tak dlouho neukázala? Pořád Jsme na tebe čekaly, moje matka také, ví přece, jak jsme byly rády, kdy Jsi byla u nás!

Ale domnělá velkokněna, která se teď musela dívat na svou bývalou zaměstnavatelku z doby, kdy byla slukou, leela na loi s hlavou, zabořenou do poltářů, Jen letmo se na návtěvnici podívala a pak se hystericky rozkřičela:

Odveďte Ji! Okamitě Ji odveďte! A Jde hned z mého pokoje. A jde pryč, nechci Ji vidět.

její křik nebyl daleko od opravdového záchvatu, a vechny přítomné to vyvedlo z míry. Jenom Jediný mu, detektiv Knopp, věděl docela přesně, co ta hysterická scéna znamená.

Poádal proto vévodu z Leuchtenbergu o nové setkání a vysvětlil mu, jak velmi důleité to je. Vévoda souhlasil lo mu také o vlastní pověst, kdyby se ukázalo, e skutečně na svém zámku hostí podvodnici.

Jetě tého dne se tedy uskutečnilo druhé setkání slečny Wingenderové s bývalou sluebnou. Domnělá velkokněna u se trochu po svém záchvatu uklidnila a tentokrát seděla velmi klidně, prý dokonce zkroueně.

Znovu vyslechla slečnu Wingenderovou a po chvíli prohlásila velmi tie:

Teď u mi nezbývá nic Jiného, ne abych si sbalila své věci a v tichosti opustila tento dům!

Bylo to opravdu přiznání? Uvědomila si v té chvíli, e Je její podvodná hra odhalena i skončena?

V té chvíli se to zdálo.

A kdy se zpráva o tomto setkání roznesla, a list Nachtausgabe se samozřejmě o patřičné články postaral, kdy u platil detektiva, přestala naráz i vechna popularita domnělé velkokněny, přestal i příliv darů a také zájem emigrantů o carovu dceru.

Dlouho bylo ticho a předchozí mnoství článků bylo vystřídáno významným mlčením.

Ale tato ena byla a je dodnes velmi houevnatá. A v roce 1928 se znovu vynořila. Tentokrát a v Americe, kam odjela přes Paří, a celý případ carovy dcery se začal znovu rozvíjet…

PŘÍPAD NENÍ STÁLE UZAVŘEN

Záleitost domnělé velkokněny je zachycena dokonce v britské encyklopedii nejtajemnějích záhad dějin The Word’s Strangest Mysteries”, která vydala v Londýně v roce 1961.

A přitom by pro trochu rozumné lidi ani ádnou záhadou neměla být.

Stačí jen sledovat vechna svědectví, a snadno potom lze zjistit, jak je vechno naivně vykonstruované.

Frantika anckovská, podle vlastního líčení paní Cajkovská, později díky dlouhému soudnímu procesu známá Jako Anna Andersonová, vydávající se za dceru ruského cara velkokněnu Anastazil, stále a stále i v těchto dnech podává nové soudní ádosti, podniká dalí akce, aby byly uznány její domnělé nároky na carský trůn. A soudy se tím váně zabývají, ač trůn dávno neexistuje, a lid v Sovětském svazu u na cary a hrůzy jejich vlády jen vzpomíná v hodinách dějepisu.

Vrame se vak do roku 1928.

Tehdy domnělá Anastazla podnikla cestu do Ameriky, kam byla pozvána velkokněnou Xenií, také emigrantkou, je se mezitím v Americe provdala za velkoprůmyslníka Leedse. Celé to pozvání bylo sloitou hrou, jak uvidíme.

Kdy toti Anastazla začala uplatňovat své nároky na carské dědictví, tu vichni ijící příbuzní, vechna velkokníata, jim se podařil útěk z Ruska, cítili, e jsou Jejich eventuální nároky touto enou ohroeny.

Proto velkokněna Xenie pozvala velmi přátelským dopisem na návtěvu. Přitom se pevně rozhodla, e celý případ domnělé carovy dcery rázně skoncuje.

Dokonce promyslela i jak to udělá.

V srpnu roku 1930 skončilo povolení k pobytu ve Spojených státech, vystavené pro paní Čajkovskou, jak

se domnělá Anastazia stále jetě oficiálně nazývala.

Newyorská policie se po ní sháněla, aby jí povolení buď prodlouila, nebo aby se přesvědčila, e jmenovaná u odjela. Tak se to dělá vdycky a ve vech podobných případech.

V domě velkokněny Xenie řekli policii, e host z Evropy u před delím časem odcestoval. Jenome v záznamech lodních společností se jméno Čajkovské nevyskytovalo, nikdo o ní najednou nic nevěděl, a policie v New Yorku proto začala pátrat. Snad jen proto, aby se paní Čajkovská nezdrovala vé Spojených státech na neznámém místě a Jetě k tomu bez povolení pobytu.

Po dlouhém pátrání měla policie úspěch.

Paní Čajkovskou objevili v soukromém blázinci v New Yorku. Tajně ji tam dala dopravit sama velkokněna Xenie, aby nepohodlná uchazečka o carské dědictví zmizela ze světa.

Začalo to vypadat jako detektivní příběh.

Do věci se zamíchaly newyorské úřady. Ovem nebylo lehké zjistit podrobnosti. A tak teprve skoro za rok, a v roce 1931 doel do ústavu Eten u Hannoveru v Německu dotaz z New Yorku, zda by k léčení a trvalému pobytu přijali jistou paní Annu Andersonovou.

Tak se poprvé objevilo Jméno, pod kterým Jsou dodnes vedeny vechny soudní procesy a které zná prakticky celý svět.

Anna Andersonová. To jméno jí dali v newyorském blázinci, pod tím jménem ji tam dala dopravit velkokněna Xenie, aby domnělá následnice trůnu zmizela ze světa.

Anna Andersonová, nebo paní Čajkovská, se jménem svého vymyleného zachránce a pak manela? Nebo opravdu polská dělnice a pak sluebná Frantika Sanokovská?

Sama ovem nepřestává tvrdit, e je nejmladí dcerou ruského cara Mikuláe II., Anastazií.

A přece by stačilo k jasnému důkazu jen srovnat nesrovnalosti.

Vechny se postupem let objevily při soudních líčeních.

Třebas mateřské znaménko, které mívala skutečná Anastazia, a které jí kdysi bylo lékařsky odstraněno na příkaz carevny, aby nehyzdilo Její krásu.

Jenome po lékařském zákroku by přece musela zůstat Jizva.

V soudním procesu se proto o tomto mateřském znaménku hovořilo, a stopa po lékařském zákroku se skutečně hledala.

Nic se vak nenalo. Domnělá Anastazia zřejmě ádné takové znaménko, které by bylo pádným důkazem totonosti, neměla.

Ale léta plynula a ona se z probíhajících soudních stání poučila. A viděla, e musí najít důkazy, chce-li své nároky uplatnit a při vyhrát.

V roce 1935 při jednom z dalích líčení překvapila celý svět.

Ukázalo se, e tato domnělá Anastazia má přece Jen jizvu po lékařském zákroku z doby, kdy jí bylo mateřské znaménko odstraněno. Kdy se soud ptal, proč poprvé nic takového nemohla ukázat, docela logicky vysvětlila, e jí stud tehdy bránil, ale teď prý vidí nutnost dokázat pravdu.

Opravdu to na chvíli vypadalo, e podala důkaz své skutečné totonosti.

Ale její odpůrci brzy zjistili, e jí dodatečnou operaci provedl jistý profesor Rudněv, bělogvardějský emigrant a lékař, který sice nemusel nic lékařsky odstraňovat, ale uměle vytvořit jizvu, aby vznikl doklad o bývalém znaménku.

Ani to nestačilo, ačkoliv by to stačit mělo, aby byl podvod dokázán.

Byly i jiné epizody, které zaslouí zmínky.

Ve svém dojemném a naivním příběhu uvedla takzvaná Anastazia, e se na útěku před boleviky dostala a do Rumunska, do Bukureti, kde se ukrývala.

V Bukureti il v době, kdy se to vechno muselo odehrát, kapitán carského ruského námořnictva Sabin a ten 13. prosince 1928 vypověděl do protokolu:

18. února roku 1926 oblevila se v mém bytě asi v deset hodin dopoledne neznámá ena v doprovodu dvou agentů tajné policie ťSiguranzaŤ. Představila se mi jako paní Spindlerová a řekla, e přijela do Bukureti, aby pátrala po zmizelém synu jisté paní Cajkovské, která má být dcerou ruského cara.

Neměl jsem k celé záleitosti důvěru a tak jsem po několika větách navrhl, e budu vypovídat v kanceláři tajné policie. Znal jsem skutečnou Anastazii od roku 1908, z doby, kdy bývala Jako pětileté dítě velmi často s ostatními dětmi na carské jachtě ťStandardŤ, na které Já slouil jako námořní důstojník.

V úřadovně rumunské tajné policie mi řekli, e její Veličenstvo královna Marie Rumunská má sama velký zájem na pátrání této paní Spindlerové, nebo rumunská královna Je Jak známo tetou skutečné Anastazie. Řekl Jsem proto vechno, co by v pátrání mohlo pomoci. Řekl jsem paní Spindlerové adresu jisté idovské eny v Kiiněvu, nebo tato ena vyprávěla před třemi lety mé tchyni, e se přes hranice Bessarabie dostala carova dcera, prý Jako zázrakem zachráněná z Jekatěrinburku. Tehdy jsem z toho vyprávění nevěřil ani slovo a nevěnoval jsem tomu pozornost, ale teď jsem té paní Spindlerové dal tuto odrasu v Kiiněvu a ona tam v doprovodu dvou tajných policistů odjela. Pokud vím, bylo její pátrání bezvýsledné.

Kdy se vrátila do Bukureti, poádala mne o schůzku v hotelu, abychom si mohli důkladně promluvit. A na této schůzce jsem se paní Spihdlerové zeptal, Jestli paní Cajkovská v případě, e je skutečnou Anastazií, můe říci, jaký zvlátní suvenýr dostala od carevny při Jednom výletu parníkem po Volze

Uvádím, e k výročí 300 let trvání panovnického rodu Romanovců dostalo několik osob takový suvenýr, mezi nimi i Já

Paní Spindlerové poslala ihned dotaz do Berlína paní Rathleffové, prý společnici domnělé Anastazie, ale ádná odpověď nepřila.

A tehdy se paní Spindlerová Sablina zeptala:

Pane kapitáne, můete mi říci něco bliího o tom suvenýru?

Samozřejmě, odpověděl kapitán a nic ho přitom nenapadlo. Jednou Jela carská rodina parníkem po Volze na výlet. Kromě členů rodiny bylo přítomno Jen několik osob. Dvorní dáma J. A. Naryklnová, carevnina společnice kněna J. N. Obolenskaja, ministr carského dvora W. B. Frederiks, kapitán námořnictva K. D. Nilov, carův pobočník S. S. Polugajev, a já. V Jaroslavli bylo pak pro vechny přítomné prostřeno k snídani, bylo to na palubě letní Jachty ťBorodinoŤ. Ale carevně tehdy nebylo nějak dobře a této slavnostní snídaně se nezúčastnila Poručila, abych byl pozván k jejímu stolu, který byl prostřen v kajutě.

Byli Jsme tam Jen čtyři.

Carevna, carevič Alexej, velkokněna Anastazia a já.

Kdy jsme skončili snídani, poručila carevna Anastazii, aby jí podala krabici ze zásuvky stolu. Tato krabice byla naplněna malými, zlacenými ikonami. Na jedné straně ikony byl vedle obrazu nápis ťSvatá matko, zachraň násŤ, a na druhé straně byla carská koruna s datem 16131913 a vedle toho nápis ťBůh ochraňuj caraŤ.

Carevna dala jednu takovou ikonu carevičovi, jednu Anastazii, a Jednu mně. Tu poslední si carevna nechala. Proto by určitě měla paní Čajkovská o té věci vědět, Je-li skutečnou Anastaziíl

Paní Spindlerová ujistila kapitána Sablina, e zprávu o tomto suvenýru a také o tom, e někdo dosud chová tak vzácnou památku, určitě velkokněnu potěí.

Potom se stalo něco pro ten případ typického.

Paní Rathleff-Keilmanhová vydala knihu o Anastazii, a spolu s ní se na knize podílela i paní Spindlerová. Na tom by konečně nic nebylo, obě eny chtěly na aféře zřejmě vydělat.

Jenome v této knize uvedly podrobnost se suvenýrem Jako doklad, e se musí jednat o skutečnou velkokněnu, nebo nikdo jiný ne člen carské rodiny by nemohl mít tak důvěrné znalosti a vzpomínat na příhodu s ikonou.

Nic jim nevadilo, e se tuto okolnost dozvěděla paní Spindlerová od kapitána Sablina, e domnělá Anastazia o tom nic nevěděla. Podaly čtenářům události tak, Jako kdyby si na to vzpomínala sama velkokněna.

Přesně tak tomu bylo i s ostatními takzvanými důkazy totonosti, a při bedlivé práci je mono vysledovat, odkud a jak se důvěrné Informace vdycky nejdříve dostaly k falené velkokněně, aby vzápětí byly reprodukovány jako doklad její skutečné totonosti.

Přesto, e se to ve zdá směné, ivily určité kruhy na Západě z Jasně politických důvodů celý tento případ víc ne padesát let.

Emigrantské kruhy vytloukaly kapitál i různé podpory z naděje, e by se s pomocí této carovy dcery mohly Jednou vrátit do Ruska.

Opravdu směné pomylení.

Stará ena, kdysi Frantika anckovská, pak dlouho ijící pod jménem Čajkovská, jetě později Anna Andersonová, bez ustání a s chorobnou představivostaí u sama

věřící tomu, e Je carovou dcerou, ila pak dlouhé roky v oputěném domku v Unterlegenhartu ve Schwarzwaldu, hlídána několika psy.

Soudní spisy narůstaly za ta léta do nepřehledných fasciklů, střídali se svědci i znalci, líčení se odkládala a nařizovalo nové etření, ádosti paní Adersonové byly zamítány, a ona podávala nové důkazy, a docela nedávno, den před tědrým dnem v roce 1967 podala znovu důkaz své podnikavosti.

Skoro u sedmdesátiletá se vdala.

Vzala si Američana, bývaléno profesora historie Johna E. Manahana, o dvacet let mladího ne Je sama, a nastěhovala se k němu do komfortního domu, patnáct kilometrů od Charlottesville ve státě Virginia.

Profesor Manahan není ádný chudák. Má tisícihektarovou farmu, kde se zabývá chovem dobytka, a u deset let se věnuje zkoumání historických dokumentů.

Snad by to mohl být vední konec falené legendy.

Jene profesor Manahan nebyl obyčejným profesorem historie. Dokud Jetě neměl svou dobytčí farmu a vydělával své ivobytí dějinami, byl zaměstnán Jako odborný poradce…

Kruh se logicky uzavírá.

Zaměstnavatelem pana profesora Manahana byla CIA!

Stejná instituce, která pustila do světa atrakci s faleným carevičem Alexejem, plukovníkem Golijevským. Neuspěla, a snad proto se přes profesora Manahana vrátila jetě Jednou k carově rodině, tentokrát místo carského syna Je tu dcera.

V kadém případě Jsou ty souvislosti víc ne zajímavé, i kdy Jen Jako ilustrace naivních metod k rozpoutání občasných propagandistických akcí

Kdy pak soud v Hamburku zase jednou zamítl nároky paní Anny Andersonové na carský trůn i na děděctví, nic se vlastně nestalo.

Nebo ona podala hned odvolání i stínost k Nejvyímu soudu Německé spolkové republiky, A vechno půjde zase znovu, Jako u tolikrát.

Moná s podporou CIA dostane celý případ nové doklady, pro zkuené padělatele nebude asi problémem opatřovat neznámé dokumenty i dalí legendy.

A případ falené velkokněny, od kterého si tolik slibovali, skončí zřejmě a přirozenou smrtí staré eny …

NIC NOVÉHO NEVYMYSLELI

Není to náhoda, e se vynořili zrovna následníci ruského trůnu.

Pánové z emigrantských kruhů a jejich chlebodárci z CIA nevymysleli vůbec nic nového. Nebo v ádné zemi světa se nevyskytlo tolik pověstí a legend o vládcích, kteří se znovu objevili, o falených carech, Jako právě v Rusku

Solovjev vypočítává ve svých Dějinách Ruska neméně ne estatřicet Jmen falených následníků, a snad jenom dějiny německého středověku se svými Manfredy a Dietrichy mohou být srovnávány s touto podivnou tradicí,  zakořeněnou u odedávna ve feudálním Rusku.

Zřejmě právě v této tradici Je Jisté vysvětlení, proč si nepřátelé Sovětského svazu po vítězství Velké říjnové socialistické revoluce vybrali ke své propagandě zrovna takové figury, takzvaného následníka a domnělé velkokněny.

Nic novéno nevymysleli. Nebo ty dávné aféry z dějin se těm současným samozvaným carovým potomkům podobají Jako vejce vejci.

Snad to vechno začalo v květnu roku 1591.

V pozdním odpolední si Jednoho dne hraje dědic carského trůnu Dimitrij, syn cara Ivana IV., zvaného Hrozný, na dvoře carského paláce.

Najednou k němu přistoupí dva mui, povalí jej na zem a usmrtí několika ranami dýky.

Docela zřejmě najatí vrahové.

Začne soudní vyetřování celého případu, které vede kníe Vasílij Sujskij, a celé řízení končí dost podivně. Nebo komise s kníecím předsedou v Čele vydá prohláení, v něm se praví:

Mladý carevič zemřel následkem smrtelného úrazu. Utrpěl zranění, kdy si hrál s noem a byl přitom neastnou náhodou stien epileptickým záchvatem!

Tak zněla tenkrát oficiální zpráva.

Ale skoro současně se začalo vykládat jetě něco Jiného. Dimitrijova matka Maria se dozvěděla o připravované vradě svého syna a poslala prý v osudný den na carský dvůr docela jiné dítě, velmi podobné Dimitrijovi. A toto dítě prý bylo usmrceno místo careviče Dimitrijel

Samozřejmě není dodnes vysvětleno, byl-li tehdy osmiletý Dimtrij zavraděn opravdu nebo padlo-lí za obět Jiné dítě, jak to tvrdila legenda. Ale nejistoty v tomto podivném případě vyuili o něco později takzvaní Lidimitrijové.

První z nich se objevil v roce 1603.

V tom roce bylo Rusko postieno hladem a morem, loupené tlupy řádily v celé zemi a jejich nájezdy dosahovaly a ke branám hlavního města. Celý národ byl těmi událostmi vzruen, nejrůznějí zvěsti o příčinách hladu se převalovaly nad hlavami prostých lidí, a najednou se začala ířit legenda, kterou si lidé vyprávěli eptem od úst k ústúm, na ulicích i v domech.

Dimitrlj ije!

Carevič přijde, aby se ujal trůnul

Carevič ije, eptalo si porobené a utiskované obyvatelstvo, a ve své zuboelosti si samozřejmě neuvědomovalo, e by carevič nebyl ádným východiskem z bídy.

Ta bída byla ivnou půdou pověstí, a co na tom mohla v prvních chvílích změnit revoluce? Sama musela bojovat nejprve s nepřáteli o ivot a teprve potom se mohla postarat o lid, po léta suovaný carskou vládou.

Ten první Lidimitrij tenkrát před staletími sám uvěřil legendě, a vil se do role, podle které byl skutečným synem carovým.

Kým byl ve skutečnosti, to dějiny zahalily tajemstvím.

Jeho odpůrci tvrdili, e byl mnichem z klátera v Cudově, říkali mu Grika Otrepěv. Ale zajímavé je, e se objevil právě ve chvíli politických i sociálních bojů a rozporů.

Ve chvíli, kdy se bouří sedláci, kdy loupeivé tlupy drancují zemí, kdy na Donu i na Dněpru vznikají válečnické kozácké státy. A kdy veliká větina ruského lidu je značně pověrčivá.

Lidimitrij rozhlásí své nároky na carský trůn a na podzim roku 1604 se objevuje na jihozápadní hranici Ruska. Vede docela malý houfec polských válečníků, o které se stará král Zikmund a jeho přítí tchán Jiří Mniek.

Lidimitrij má k dispozici tyto vojenské síly od Zikmunda, a kdy vkročí na ruskou půdu, získává skoro hned dalí přívrence Poráí ruské vojsko, a pak náhle umírá vládnoucí car Boris Godunov a Moskva se přidává k Lidímitrijovi.

V červnu roku 1605 vtáhne v triumfálním průvodu do sídelního města, Je slavnostně přijat carevnou vdovou Marfou, která ze strachu, aby neupadla v nemilost, slavnostně prohlauje, e v něm poznává svého syna.

A nový car vládne.

Jak překvapivé bylo jeho náhlé objevení i jeho příchod, tak náhlý a nečekaný je jeho konec. Jetě za svého pobytu v Polsku přestoupil tento Lidimitrij tajně na katolickou víru, a je tedy jen přirozené, e nyní, kdy sedí na carském stolci, očekává papeský stát rozíření svého vlivu a katolické víry do Ruska a snaí se také o znovusjednocení řecké a římské církve.

Nejvíc si pape slibuje od nastávajícího sňatku nového cara s Marinou, dcerou Jiřího Mnika.

V květnu roku 1606 přijídí Marina se svým otcem, palatinem Sandoměřským, do Moskvy. V jejím doprovodu je dva tisíce Poláků, vesměs katolíků Ale náhle uprostřed velkolepých svatebních slavností propuká iroce připravené povstání.

Násilím vnikají povstalci do Kremlu a skoro tři tisíce Rusů a Poláků je v krvavé řei pobito.

Car Dimitrij, tedy Lidimitrij, je i se svým důvěrníkem Petrem Basmanovem zabit, jeho mrtvé tělo spáleno a popel vystřelen z děla tak, aby byl rozvát do vech světových stran ruským větrem.

Jen neblahá památka po něm navdy zustane Je zapsán jako podvodník, falený car, Lidimitrij…

Tento falený car tvrdil, e v roce 1591 nebyl zabit na carském dvoře, místo něj prý zemřelo jiné dítě, tak to vyprávěla legenda,

V soudních spisech domnělé velkokněny Anastazie se objevuje obdoba. Také ona prý byla v Jekatěrinburku zachráněna muem, který se jmenoval Čajkovskij, ale protoe počet zastřelených je znám a legenda tedy musela být dodrena, je ve spisech paní Čajkovské uvedeno, e místo ní byla zastřelena jiná osoba. Nic nového, Opakuje se jen to, co u dějiny přinesly, místo člena carské rodiny prý zemřel někdo jiný, a z toho pak vycházeli ti, kdo legendy pouili k propagandě.

Sledujme vak dál tyto dějinné zajimavosti.

Brzy po smrti prvního faleného Dimitrije se na scéně objevil druhý.

To u se psal srpen roku 1607.

Ve vězení malého městečka na severu Ruska sedí přítí car Dimitrij, aspoň tak to o sobě ten neznámý mu prohlauje. Nikdo neví, co je zač a odkud přiel.

Někteří současníci tvrdí, e je synem popa Matvěje Verevkina, jiní říkají, e je synem kníete Kurbského, a jsou i dalí, kteří prohlaují e je to učitel z městečka Sokol.

Dimitrij II. je muem chytrým a prohnaným. Má dokonce neobyčejný herecký talent, ale je přitom zbabělý a bezohledný.

Kdy sedí ve vězení, říká nejdřív, e je carovým příbuzným, který se musí ukrývat před pomstou kníete Sujského, tehdy vládnoucího cara.

A vichni mu věří.

Na vlastní ádost je dopraven do Starodubu, a odtamtud vypustí do světa důkladně připravenou pověst, e Je skutečným carem, e se v Starodubu jen ukrývá a e přijde, aby si vzal svůj trůn.

Obyvatelé malého hnízda Starodubu jsou tím vyděeni. Kdyby se to doneslo k vládnoucímu carovi kníeti ujskému, rozzlobí se na ně i na jejich městečko. Rozhodnou se proto, e nového kandidáta na carský trůn zabijí.

Vniknou k němu, ale on uchopí knutu a prý vpravdě carským, mohutným hlasem zavolá:

Ach ty lide od Boha oputěný, ach ty nevěřící bando! Copak mne neznáte? Já jsem jediný vá pravý car! Na kolena, vichni!

A oni poslechnou. Padají na kolena a zboně mu líbají nohy, Nebo se objevil báuka car!

Odpust nám, báuko, odpus nám nai nevědomost, odpus nám, e jsme Tvou milost hned nepoznali!

eptají a jeden přes druhého mu hladí nohy.

Odpus nám hříným nevěřícím!

Odpoutí jim, a oni začnou sbírat zlato i peníze, Dimitrij II. rozesílá posly do vech koutů země a nařizuje vybírat daně. Verbuje také vojsko, a potom vyráí na Moskvu.

Ve vesnici Tuino, několik verst od hlavního města, rozbíjí svůj hlavní stan. Od té chvíle mu nikdo jinak neřekne, ne elma z Tuina.

A dějiny se vlastně doslova opakují.

Marina, bývalá manelka prvního Lidimitrije, je pak v Tuinu donucena prohlásit, e poznává svého Dimitrije, svého manela a cara. Právě tak jako předtím

carevna vdova prohlásila, e určitě poznává svého syna.

Novému domnělému carovi se proto věří, a nejen prostý lid, ale také zemská lechta Je, víra jde dokonce tak daleko, e se syn jednoho z bojarů dobrovolně nabízí k zvlátnímu úkolu Půjde prý vyřídit vládnoucímu carovi ujskému zvěst o Dimitrijovi a řekne mu prý, e jde o pravého cara, kterého Marina poznala.

Skutečně k ujskému jde Jene ten dlouho neuvauje nad zprávou, e by byl skutečný car najeunou na světě a posla dá jednodue narazit na kůl a upálit za iva.

K Dimitriji II. se zpočátku hlásí jen docela prostí a ubozí lidé. Ale brzy se to mění a z Moskvy přijídějí i bojaři, kteří jsou nespokojeni s vládou ujského. Doufají, e nový Dimitrij vechno změní.

V Rusku byl tenkrát opravdu velký chaos a zmatek. Tak veliký, e Polsko toho snadno vyuilo a obsadilo značné části ruského území.

Ale pak přiel nečekaný obrat.

V prosinci roku 1610 byl tento Dimitrij II. zavraděn, kdy byl na lovu. Čin provedli Tataři z jeho nejbliího okolí, a důvod není vlastně znám, jsou jen dohady o tom, e pachatelé byli najati, aby byl Dimitrij odstraněn.

Kdy dola zpráva o jeho smrti do Moskvy, tančili prý obyvatelé radostí a objímali se, protoe prý bylo zachráněno hlavní město carství. Tak to zaznamenali současní kronikáři.

Ale tím zdaleka legendy nekončily.

Brzy potom se začali objevovat dalí domnělí následníci carského trůnu Celkem čtrnáct takzvaných potomků cara Ivana Hrozného bylo na scéně, z valné části v kozáckých oblastech Ruska.

Naprostá větina těchto lidí skončila velmi zle. Byli oběeni, zabití, upáleni.

Ale nás přece zajímají souvislosti.

U Lidimitrije II. nebyl znám jeho původ. Nebylo známo jeho skutečné jméno ani místo narození, neví se také, jak byl opravdu stár, kdy se poprvé objevil.

Také skutečný původ domnělé velkokněny Anastazie je zcela neznám. Nikdo zatím s jistotou neurčil její pravé jméno. anckovská, Čajkovská nebo Andersonová? Nikdo také neví, kde se opravdu narodila a kolik jí vlastně doopravdy je let.

Byla-li to opravdu Frantika anckovská.

jak doklady ukazují, přila jako zemědělská dělnice z Polska.

Také první Lidimitrij přiel z Polska.

A Michael Golijevskij, domnělý carevič, který se tak záhadně vynořil v roce 1964 se svými nároky na carský trůn, býval přece kdysi plukovníkem polské tajné sluby jetě za Beckovského Polska. A také jeho skutečný původ není znám.

Jak málo vynalézaví jsou ti, kdo vyrábějí takové propagační legendy!

xxxx

Na jaře roku 1611, jenom několik málo měsíců po smrti Dimitrije II. se objevuje třetí Lidimitrij, jistý Sidorka.

Kozáci kolem Pskova se s ním okamitě spolčují a do konce toho roku 1611 se Sidorkovi podaří ovládnout Pskov.

Jeho vláda vak netrvá dlouho. Obyvatelé sami ho vyhánějí, kozáci, kteří ho nejdříve podporovali, ho teď zajmou, aby odčinili svou vinu a dopravují ho do Moskvy, kde je v roce 1612 popraven.

A pak se objeví dokonce čtvrtý Lidimitrij!

Tvrdí se, e byl synem Dimitrije a Mariny Mnikové, narodil prý se ve vězení a byl prý odtud unesen věrným sluhou. Kněz, který se ho pak ujal, ho pokřtil a potom mu do ramene vyleptal jméno, které mělo později slouit jako důkaz carského původu

Nevzpomeneme si přitom nutně na operaci s mateřským znaménkem, které měla mít Anastazia jako důkaz svého vzneeného původu?

Tento čtvrtý Dimitrij se těil velké podpoře polského krále Vladislava jenome kdy příznivec zemřel, musel falený Dimitrij uprchnout. Nejprve do védská a odtamtud do Německa k vévodovi Holtýnskému. jene ten faleného Dimitrije vydal vládnoucímu carovi, aby s tak mocným vladařem mohl do budoucna udrovat dobré styky.

Čtvrtý falený uchazeč o trůn skončil tragicky, roku 1665 byl v Moskvě rozčtvrcen…

estatřicet takových falených následníků trůnu uvádí Solovjev ve svých dějinách Ruska, a podle nejnovějích pramenů jich je dokonce padesát. A nebyli to jen následníci mui.

Velmi zvlátní je příběh krásné kněny Alběty Tarakanové.

Její matkou byla carevna Alběta Petrovna, otcem hrabě Razumovský. Hned po narození byla poslána z Petrohradu na venkov, kde vyrůstala u sedláka jako prosté venkovské dítě.

Ale mocné lechtické kruhy na carském dvoře toto carevnino tajemství vypátraly, naly i dítě a dopravily je do zahraničí, nejdřív na nějaký čas na východ, do Turecka, a odtamtud do Berlína a pak do Kielu v Německu.

Tarakanová zatím vyrostla a stala prý se z ní dívka neobyčejné krásy. Vude, kde se objevila, padali jí mui k nohám, oslněni jejím zjevem. Její výchovy se ujala dokonce nejvyí polská lechta, tak známí mui Jako kníe Radziwill nebo hrabě Potocký jí věnovali kadou hodinu svého volného času.

Vzdělávala se a učila dvorským způsobům. Oblékali Ji podle vybrané módy, ale hlavně jí neustále vysvětlovali její carský původ.

Pak se krásná Tarakanová stala milenkou kníete Radziwilla.

Byl tehdy jedním z nejmocnějích a nejbohatích muů na světě a vechno své pohádkové bohatství byl ochoten věnovat Tarakanová.

Měl k tomu ovem své důvody.

Polská lechta toti usilovala odtrhnout Polsko od Ruska, snaila se, aby byl vyhláen nezávislý polský stát.

A kněna Tarakanová mohla těmto zájmům poslouit, to kníe Radziwill dobře věděl.

Vedla velmi nákladný ivot. Plesy a slavnosti naplňovaly její dny, měla přístup i k francouzskému dvoru, kam Často zajíděla, italské kníecí domy si povaovaly za čest kdy je navtívila, a dokonce velmoi z dálého orientu touili, aby byla jejich hostem…

Celý svět o ní u věděl.

Zatím v Rusku sledovali její dráhu s jinými zájmy. Vládla tam Kateřina II. Veliká, a na carevnině dvoře velmi dobře věděli, co by se asi stalo, kdyby se někdy Tarakanová skutečně zmocnila carského trůnu. Docela určitě by pak uznala Polsko a Ukrajinu jako samostatné státy a tím by rozbila celistvost ruské říe.

K tomu přece nesmí dojít, prohlaovala Kateřina.

A ve chvíli, kdy se o těchto monostech nejvíc debatuje, prohlauje kněna Tarakanová, e bude uplatňovat své nároky na carský trůni

Kateřina Veliká se o tom doslechne a prohlásí:

Tahle Tarakanová je přece podvodnice, vichni si to musí uvědomitl

A potom carevna přikročí k činu.

Posílá do Itálie flotilu svých lodí a její velení svěřuje svému milenci hraběti Orlovovi.

Orlové, říká mu před odjezdem, nesmíte etřit prostředky, Tu podvodnici musíte umlčet, a pokud se vám to podaří, přivezte ji do Ruska. Kadý prostředek je dobrý, rozumíte, kadý!

Carevna se nádavkem na svého oblíbence usměje.

Hrabě Orlov se hluboce panovnici uklání a opoutí její lonici, kde ho přijala. Hrabě Orlov ví velmi dobře, co od něj carevna očekává.

Jeho flotila opoutí přístav a namíří skutečně do Itálie.

Hned po přistání začne hrabě jednat. Za dramatických okolností, po vyjednávání, které trvá celé týdny, po mnohém podplácení se mu nakonec podaří vylákat Tarakanovou na svou admirálskou loď.

Krásná kněna je okamitě spoutána řetězy a dopravena do Petrohradu. Tam ji vyzvou, aby prohlásila, e je podvodnice, e je si plně vědoma, e nemá ádné nároky na carský trůn, a e je jenom posluným nástrojem polské lechty,

Tarakanová se zdráhá.

Je tedy podrobena dlouhým a nepřetritým výslechům. Stále mlčí.

Zavřou ji do Petropavlovské pevnosti a dokonce dostává od carevniných rádců fantastické nabídky, kdy veřejně odvolá své nároky na carský trůn.

Kněna Tarakanová vak neodvolá nic a dál tvrdí, e je z carského rodu a e má právoplatný nárok na trůn svých předků.

V pevnostním vězení vak postupně slábne a z nedávno jetě krásné eny je u jen troska.

Nedlouho před svou smrtí porodí ve vězení dítě Přivolaný kněz dítě pokřtí a současně dá umírající matce poslední pomazání. Musí vak zachovat přísné mlčení o tom, co se právě odehrálo, nikdo z carevnina okolí se nesmí o porodu dozvědět.

Nebo otcem dítěte nebyl nikdo jiný ne ten, který krásnou kněnu Tarakanovou unesl z Itálie a dopravil do Ruska.

Hrabě Orlov, milenec vládnoucí carevny!

Dítě bylo pokřtěno Jménem Alexej…

A dějiny se opakují. Díky i těm, kteří jim pomáhají svými legendami.

Za bezmála tři století vede osud domnělou velkokněnu Anastazii také do Německa a do Itálie. Také se tam o ni starají kruhy, které si od ní slibují zisky, kdyby uplatnila své domnělé nároky na carský trůn.

A také ona tak jako kdysi Tarakanová měla záhadného syna, o jeho dalím osudu nikdo nic neví.

A také její syn prý se jmenoval Alexej.

Nebo nic nového nedokázali padělatelé dějin vymyslet…

OD PUGAČEVA K DNEKU

Sto edesát let po prvním Lidimitrijovi se Rusko zase otřáslo ve svých základech.

Na carském trůně stále sedí Kateřina II., její manel, car Petr III. byl zavraděn spiklenci.

V roce 1773, jedenáct let po Petrově smrti, se objevuje mu, na kterém doslova udivuje jeho podobnost s mrtvým carem.

Jemeljan Pugačev.

Vydává se za cara Petra III. a rozpoutává povstání proti Kateřině. Získává sedláky, slibuje muikům, e je osvobodí z útlaku lechty, a dobývá několik pevností na Urale i na Donu.

Kateřina II. posílá proti němu svá vojska pod velením polního marála Suvorova, a falený car je poraen. Valná část jeho věrných ho opoutí, protoe se obávají carevnina hněvu.

14. září 1774 dochází pak k poslední poradě o celé situaci. Poslední přívrenci, kteří s Jemelkou Pugačevem jetě zůstali, vstupují do jeho stanu. Pugačev sedí sám, v hlubokém zamylení, jeho zbraně jsou zavěeny na stěně. Vstupující kozáci ho vyruí.

Zvedá hlavu:

Co chcete?

Jsme u konce, báuko! Nemůeme u dál válčit. Pugačev se na ně zlostně dívá.

Napadneme pevnost Gurjev! Sil máme jetě dosti Křičí a sahá po svých zbraních, ale kozáci mu zastoupí cestu.

Dlouho jsme tě následovali, báuko, teď je na tobě, abys následoval násl

Coe? Vy chcete zradit svého cara? volá Pugačev. Zrudne zlostí a jen těko se jetě ovládá.

Nezbývá nám nic jiného, báuko, říkají, a najednou ho uchopí a snaí se ho spoutat.

Pugačev má vak obrovskou sílu a tak se mu podaří vymanit se z jejich sevření.

U jsem dlouho pozoroval, e mne chcete zradit. Nejste hodni ani toho, aby na vás slunce svítilo, vy nevěrnici!

Potom zavolá svého oblíbence, kozáka Tvoradova, natáhne ruce před sebe a říká:

Prosím, tady má a poutej*

Tvoradov mu chce svázat ruce za zády.

Copak jsem nějaký lupič, abys mi vázal ruce za záda?

Spoutají ho, posadí na koně a po mnohadenní jízdě dovezou do pevnosti Jajcku. Cestou se mu na chvíli podaří osvobodit své ruce z pout, zmocní se pistole a vystřelí na jednoho z kozáků s výkřikem:

Potrestejte zrádce!

Ale nikdo u ho neposlouchá je znovu spoután a potom vydán pevnostní posádce

Byla to vůle boí, abych zbavil Rusko jeho běd, říká Pugačev při jednom z prvních výslechů.

Je přes Simbirsk dopraven do Moskvy a tam odsouzen k rozčtvrcení. Jetě před tím se vak setkává s těmi, kteří po celou dobu povstání byli po jeho boku. Jsou také v řetězech, čekají vak na osvobozující rozsudek, který jim bude odměnou za to, e vydali Pugačeva carevně.

Pugačev se na ně dívá a říká:

Vidíte, vy jste mne zničili! Vy jste mne přivedli k tomu, abych přijal jméno svátého cara naeho. Ale od chvíle, kdy jsem vás poslechl a kdy jsem začal být carem Petrem III., od toho okamiku jsem vechno dělal z vaí vůle, podle vaich rad a s vaím souhlasem. A vy jste často jednali docela proti mé vůli. Měl jsem zůstat donským kozákem Jemelkou Pugačevem!

Před popravou se veřejně celému přihlíejícímu mnoství lidí přiznává:

Jsem donský kozák Jemeljan Pugačevi Odpuste mi, pravověrní, odpuste!

10. ledna 1775 je poprava vykonána.

Falený car Petr III je mrtev..,

xxxx

A zase se tu nabízí srovnání.

Také falená vekokněna Anastazia nejednala přece sama z vlastního popudu. Také ona měla své rádce, emigrantské kruhy, paní Rathleff-Keilmannovou, vechny, kdo měli zájem na tom, aby se vydávala za carovu dceru.

A také plukovník Golijevskij, takzvaný carevič, nejednal podle vlastního rozumu. Jeho poradci byli dokonce dost vysoce postavení činitelé, sám Allen Dulles mu přece obstaral americké státní občanství.

Mohli by tedy i tito dnení domnělí carovi následníci tak jako kdysi Jemelka Pugačev prohlásit:

Vidíte, vy jste mne přivedli k tomu, abych přijal jméno cara naeho. Jednal jsem jen podle vaich rad a vaí vůle!

Není to přece podobnost jenom náhodnál

xxxx

Léta utíkají, a kdy se píe květen roku 1924, klepe na bránu statku bohatého sedláka Danily Kozaka neznámý mu.

Danila jde otevřít.

V černé noci před bránou statku stojí vysoký, tíhlý mladý mu. Pozdraví a prosí, jestli můe vstoupit.

Danila nikdy nepole neznámého od svých dveří. Není to tady zvykem a Danila není výjimkou, rutí lidé jsou pohostinní.

Jen pojď dál, mladíku, říká.

Jdou do domu a sedlák volá otevřenými dveřmi:

Matko, je tady pocestný, přines mléko a chleba!

Děkuji vám, říká neznámý, a Danila si přitom prohlíí.

Zdaleka jde?

Zdaleka. Ani jsem u nemyslel, e dojdu!

Dívám se na tebe, dívám, hochu, a někoho mi připomíná. Jene nevím koho vlastně!

Mladík se na Danilu usmál a nic neříkal, jen dál jedl čerstvý chléb a zapíjel mlékem.

Ví hochu, jsem starý voják a kdysi jsem dokonce stával na strái v Petrohradě a v Carském Selu před palácem samotného cara. A dokonce si myslím, e tam to asi bylo, kde jsem viděl někoho, kdo je ti zatraceně podobný.

Nemůete si vzpomenout? usmívá se neznámý. Nemohu, člověče!! Pověz mi, kdo vlastně jsi a odkud jsi sem přiel? U si tím lámu hlavu celou dobu, co tady sedí. Straně jsi někomu podobný . . ale Bůh mu buď milostiv, ten je přece u dávno mrtev!

Komu jsem podobný, jen povězte!

Ví, přísahal bych při Bohu vemohoucím, kdybych nevěděl tak přesně, e je opravdu mrtev.. Vím to, ale jinak bych řekl, e jsi sám carevič …

Neznámý dojedl poslední sousto.

Danilova manelka zatím stojí ve dveřích a pozoruje oba mue u stolu. A potom se neznámý usměje, vstane a řekne:

Máte pravdu! jsem carevič Alexej!

Danilova ena překvapením postoupí o několik kroků a zastaví se a u toho, kdo právě řekl tak neočekávanou větu. A také sedlák Danila se dívá jako na zjevení. Potom mu se enou padnou na kolena, klaní se, a carevič vypráví.

Hovoří o tom, e prý carova rodina vůbec nebyla zastřelena v Jekatěrinburku, e se carovi podařilo ukrýt se v kláteře a také on, carevič Alexej se prý u v mnoha kláterech skrýval.

Vypráví také, e místo carské rodiny byl zastřelen personál, protoe prý samotní vojáci ze stráního oddílu dopomohli carské rodině k útěku.

Vesnické zvony u vyzvánějí na ranní mi, kdy posílá sedlák Danila svého syna do vesnického obchodu, aby tam nakoupil lahůdky pro vzácného hosta. A tento syn v obchodě vypráví, e k nim dnes v noci přiel skutečný carevič Alexej, kterému se podařilo překročit tajně hranice ze Sovětského svazu.

Zpráva působí jako bomba.

íří se bohatou vsí Milatyno, která leí pouhé dva kilometry od sovětsko polské hranice, A jetě tého dne přivádí sedlák Danila svého hosta na mi.

V přeplněném kostele přísahá Danila svým spoluobčanům, e sám v hostovi poznal careviče Alexeje, a vichni mu věří, nebo vichni vědí, e Danila kdysi slouil v carově blízkosti.

Celou Volyňskou gubernií letí ta zpráva.

Sedláci, duchovní a také lechtičtí majitelé panství povaují neznámého opravdu za careviče, a ten cestuje od vsi ke vsi, vude je vítán a hotěn, jsou pro něj v mnoha sbírkách shromáděny peníze i cennosti, a rozruch kolem náhle se objevivího careviče je tak velký, e si toho vimnou polské úřady,

Policejní poručík Puchalski přijede do vsi se svým mustvem, aby zatkl mue, který neoprávněně překročil hranice, Tak to vyaduje zákon a polské úřady jsou přesvědčeny, e se tím nejrychleji celá záleitost vyřeí.

Jenome sedláci se policejnímu oddílu postaví na odpor vyzbrojeni noi, kosami i loveckými pukami.

Poručík Puchalski, který u má ze své sluby lecjakou zkuenost, odvolá svou jednotku a vrací se, aby o případu podal zprávu nadřízeným úřadům.

Do věcí zasahuje sám guvernér a po něm i vláda ve Varavě.

xxxx

Zatímco tedy v Polsku zaměstnává tento domnělý carevič úřady po dlouhé týdny i měsíce, vynoří se začátkem roku 1925 v Charbinu v tehdejím Mandusku jiný carevič Alexej.

Také on vysvětlí úřadům, e se zachránil před popravou v Jekatěrinburku a po dobrodruném a těkém útěku napříč Sibiří prý se mu podařilo proniknout a do Charbinu.

V tomto městě ije v té době velmi početná emigrantská kolonie, přes sto tisíc lidí, a ti vichni okamitě domnělého careviče uznávají a oslavují ho.

Celá ta legenda o carevičovi z Charbinu trvá ovem jenom několik krátkých týdnů. Potom poznají lidé v tomto podvodníkovi studenta gymnasia z Chabarovská, Cestující obchodník z tohoto města studenta bezpečně pozná, zná ho i jménem, a legenda se rozplyne.

To ovem careviči Alexejovi, který se tak náhle objevil u sedláka Danily ve vsi Milatyno, je přisouzen delí ivot

Kdy se varavské vládní úřady pokouejí zastavit celý ten povyk kolem neznámého a utiit nějak nadení pro careviče, málem se rozhoří selské povstání v celé Volyni. A to nemůe pochopitelně polská vláda připustit,

Posílá proto dva úředníky ministerstva vnitra do Milatyna. Shodou okolností byl jeden z nich dlouhá léta policejním úředníkem v Carském Selu.

Dlouho vyjednávají sedláci s oběma policejními úředníky, ne jim dovolí, aby promluvili s carevičem.

Rozmluva je velmi podrobná a úředníci potom konstatují, e tento mu není a ani nemůe být opravdovým carevičem Alexejem!

Oba o tom také vypracují a sepíí podrobnou zprávu pro ministerstvo vnitra a polská vláda na základě této zprávy poádá volyňského gubernátora, aby věc s tím podivným carevičem zprovodil co nejrychleji a v tichosti ze světa.

Ale jak to udělat, kdy sedláci nechtějí vydat svého chráněnce?

Gubernátor proto poádá lechtice Pribylského, majitele panství a vlivného mue, aby se celé věci ujal. Statkář proto přijel do vsi, kde se domnělý carevič zdroval. Pribylský si zavolal sedláky, dlouho s nimi hovořil a pak mluvil i s carevičem, a po této rozmluvě před vemi prohlásil, e neznámý, který se za careviče vydává, je obyčejným podvodníkem!

Přízeň osudu je jak známo vrtkavá,a tak sedláci, kteří předtím faleného careviče tak nadeně přijali, uvěří Pribylskému, nebo vědí, e tento lechtic slouil kdysi jako dvořan u cara Mikuláe II., a e zná dobře vechny osoby z carova okolí.

Falený Alexej je zatčen a dopraven do Varavy.

O jeho dalím osudu se u ádné zprávy nezachovaly, zapsal se do pochybných dějin falovatelů jen tím, e byl jedním z celé řady falených carských následníků.

A potom jdou události za sebou ne zrovna s přílinou vynalézavostí.

V roce 1926 se po faleném carevičovi z Volyně objevuje dalí z této řady domnělých následníků trůnu. Tentokrát se představí na Středním východě, a tamní náčelníci různých kmenů, kteří mezi sebou válčí, ucházejí se po nějaký čas o přízeň tohoto mue, protoe v něm vidí přítího cara ví Rusi a tedy mocného vládce, který by jim mohl v jejich sporech pomoci a jistě jim patřičně projeví svou vděčnost, jakmile se dostane na carský trůn..

Tak si to aspoň tamní kmenoví náčelníci představují a pořádají hlučné a bohaté slavnosti, vechny k poctě careviče.

Neví se, kdo jím byl jisté je, e zřejmě ikovně vyuil tehdejí módy carských následníků, aby si trochu naplnil kapsu, a jednoho dne zmizel beze stopy.

Pro úplnost vak je i pro něj místo v galerii falovatelů dějin.

Trochu jiné to bylo v roce 1930, kdy se v Bělehradě objevuje krásná ena, která k veobecnému překvapení prohlásí, e je velkokněna Taána, dcera posledního ruského cara

Také ona hraje svou podvodnou roli tak zdatně, e jí předevím bělogvardějtí emigranti a různá bývalá kníata okamitě uvěří.

Samozřejmě jde o podvodnici. Ale to nijak nevadí, aby domnělá velkokněna Taána nebyla tědře zahrnována penězi, některé eny z bělehradské společnosti a zejména z králova okolí jí dokonce darují své perky, take zakrátko má u ta dáma velmi značné jmění.

Netrvá to ovem dlouho. A sláva je vystřídána ostudou pro vechny, kteří krásné velkokněně naletěli.

Zjistí se toti, e půvabná, svůdná a vdy elegantní dáma není ádnou Taánou, e se ve skutečnosti jmenuje Barbara a je vdovou po důstojníkovi Viněvském.

Emigrovala do Jugoslávie a tam začala vystupovat jako Taána, dcera carova.

Hořela touhou po ivotě plném nádhery, jenome kdo by si viml obyčejné vdovy po obyčejném důstojníkovi?

A tak s pomocí tolik módní legendy zaujala místo ve vybrané společnosti, přijímala dary a uívala pozlátka ivota.

Kdy celá aféra splaskla, byla pak z Jugoslávie vypovězena a objevovala se nějaký čas jetě v různých evropských velkoměstech, stále znovu zkouela své těstí jako takzvaná carova dcera, ale nikde u se nedostala na výsluní pozornosti tak jako v Bělehradě.

Zůstaly po ní jen nedoloené pověsti o smutném konci z rukou vraha, který chtěl získat její bohatství.

Zřejmě by bylo mono dost dlouho vypočítávat jména těch, kteří se nějakým způsobem snaili přiivit na vlně hysterie s domnělými potomky ruského cara.

Právě tak, jako ti před nimi v dějinách, vichni ti falení careviči a carové.

jen v jednom se situace trochu změnila proti dřívějku.

Nebo zatímco v uplynulých stoletích přece jen převaovaly u těchto dobrodruhů zájmy osobní,v tomto století vstoupily do hry zájmy politické, karty tajných slueb a propaganda, směřující proti Sovětskému svazu. I za cenu vzkříení dávno mrtvých figur carské říe…

DOBRÝ OBCHOD S VELKOKNĚNAMI

Dokumentární kronika padělků by měla být co moná úplná, a proto se jetě jednou vrátíme k velkokněnám. Také proto, aby se ukázalo, jak motivy jednotlivých případů vycházejí ze stejné dílny falsifikátorů a jak si vechny ty zdánlivé sensace jsou podobné.

xxxx

Jistá paní Marga Boodtsová, která ije v luxusní vile na břehu jezera Como v Itálii, prohlásila v roce 1963, e se vůbec nejmenuje Marga Boodts, ale e je ve skutečnosti velkokněnou Olgou, nejstarí dcerou posledního ruského cara Mikuláe II.

Nabízí se otázka. Proč zrovna velkokněna Olga?

Zřejmě jen proto, e ta dáma bystře pochopila, e Anastazií u se ohlásilo dost.

Nicméně své prohláení o svém carském původu doloila paní Boodtsová podrobným vylíčením svého útěku z porevolučního Ruska, a tento její útěk se a nápadně shoduje s tím, co říká takzvaná Anastazia. Také ona toti zamířila nejprve do Rumunska a odtud do Itálie. A také ona prý celá léta mlčela proto, e se bála pomsty komunistů.

Je to jistě naivní historka, ale je to i jeden článek v řetězu celá iroce rozvětvená kampaně .Nebo tato velkokněna Olga nala také mocnou ochránkyni, a to je vlastně na celém jejím případu nejzajímavějí.

Její tvrzení toti podpořila paní Clara Luce, manelka jednoho z nejvlivnějích nakladatelů a tiskových magnátů ve Spojených státech, ena,která byla Jako jediná ena americkým velvyslancem v Římě.

Podpora této eny dokazuje, e se do akce carských následníků zapojili vlivní američtí činitelé, lidé, kteří disponují obrovskými monostmi tiskové propagandy.

S pomocí paní Clary Luče uspořádala Marga Boodtsová tiskovou konferenci, na které celému světu sdělila, e Anna Andersonová v Německu, tvrdící o sobě, e je Anastazia, je pouhou podvodnicí. Marga Boodtsová v roli velkokněny Olgy prohlásila na této tiskové konferenci, e ona sama v Jekatěrinburku na vlastní oči viděla, jak byla její skutečná sestra Anastazie zastřelena. Jenom jí jediné se prý podařilo uprchnout.

Je jenom pikantní, e naproti tomu Anna Andersonová vypovídala před západoněmeckým soudem, e sama na vlastní oči viděla smrt svých sester.

Rozdíl obou tvrzení je jasným důkazem bojů dvou vlivných emigrantských skupin.

Pro úplnost budi zaznamenáno, e také v Brazílii se v roce 1963 objevuje velkokněna Anastazia, ale její působení je velmi krátké, trvá jen jediný den a je v něm jen jediný rozhovor s jakýmsi nepříli významným novinářem. Pak stopy po této dalí velkokněně mizí.

V roce 1964 přináejí americké provinční noviny z New Orleansu senzační odhalení pod velkými titulky.

Celá ruská carská rodina dosud ije!

To tedy je novinářská senzace. Měla to být také součást propagandistické kampaně proti Sovětskému svazu, jenome byla lajdácký provedena. Těmto novinám se toti stal docela kolácký malér tím, e si redaktoři spletli data.

List z New Orleansu to ostatně sám za tři dny připustil, kdy uveřejnil opravu. Dolo prý k omylu. Carská rodina u neije, ale ila prý jetě v roce 1952!

Omyl můeme vysvětlit velmi jednodue. Ty noviny toti převzaly to, co pár týdnů před tím tvrdil plukovník Golijevskij. Jen si redaktoři z New Orleansu zřejmě v tom chvatu nevimli přesného znění toho, co Golijevskij říkal, a tak se jim data popletla.

Ale to vechno je víc směné ne váné.

Je tu vak jedna Anastazia, o které jsme se u zmínili, a ke které se pro úplnost musíme vrátit.

Je to ta, se kterou se tak slavnostně přivítal plukovník Golijevskij a o které prohlásil, e je to jeho skutečná sestra Anastazia. A ona zase na oplátku potvrdila tomuto agentu CIA, e je nepochybně ruským carevičem Alexejem!

Tato ena je jedinou vánou konkurentkou světově známé Anastazie, staré paní Anny Andecsonové v Německu.

V roce 1963 vydalo obrovské newyorské nakladatelství Robert Speller  Sons, Publishers, velmi nákladnou publikaci s atraktivním názvem, kerý zaručoval odbyt i mnohá dalí vydání.

Kniha se jmenovala Já, Anastazia, dcera caroval, a její autorkou ve formě vlastního ivotopisu byla paní Eugenia Smithová.

Také touto osobou se musely zabývat soudy. A proti druhé konkurentce má tu výhodu, e za ní stojí nejen vlivný nakladatel a americké úřady, ale také CIA, stejně jako v případě plukovníka Golijevksého.

Kdy u jsme čtenáři ukázali příběh jedné falené Anastazie, zastavme se i u té druhé. Jsou tu toti zajímavosti často nápadně shodné i zase nepochopitelně rozdílné. Ale celkově vechno dokazuje, e obě falovatelky vycházejí ze stejných zdrojů informací.

Jen sledujme …

Paní Smithová podala svým čtenářům nesmírně dojemnou historku svého útěku z Ruska. Její líčení začíná odjezdem carského vlaku z Carského Sela do vyhnanství. Pobyt v Tobolsku i dalí dny jsou líčeny skoro navlas stejně jako u druhé falené Anastazie.

Jenom vyprávění paní Smithové z Ameriky je mnohem ostřeji zaměřeno na to, aby vzbudilo v celém světě nenávist ke komunistické vládě v Rusku. Paní Smithová se snaí vylíčit carovu cestu do Tobolska i pobyt v tomto městě jako utrpení. V jedné kapitole dokonce podrobně vypisuje, v jaké bídě tam car se svou rodinou il, nebyly potraviny, a rodina prý neměla ani lůka.

Stačí pro konfrontaci citovat zmíněnou knihu P. M. Býkova Revoluce pracujících na Urale:

Můeme s jistotou a odpovědně prohlásit, e jetě

nikdy nebyl v dějinách ádný zločinec, který by

během své vazby měl k dispozici tolik sluebnictva, jako car Mikulá, jeden z největích a nejkrvavějich zločinců. Ten luxus mu povolil sám Kerenský, nebo i tento směný maloměák, který si říkal revolucionář, měl doslova lokajskou a otrockou úctu před nejhorím nepřítelem lidu, před carem ..

Paní Smithová má ovem ve své knize místa, která jasně dokazují, e nemohla vůbec proít to, o čem píe. Nebo jinak by se nemohla dopustit tak váných omylů.

Jeden příklad to ukáe:

Utíkali jsme celý den, píe v knize, a jenom v poledne jsme si na chvíli odpočinuli u zdi staré, oputěné továrny. Konečně jsme se blíili k městu, a poprvé jsem okamitě věděla, kde vlastně jsme Přicházeli jsme do Ufy, do starého průmyslového města na Urale. Viděla jsem továrny i celý les jejich komínů, ze kterých ovem teď ádný kouř nevycházel Viděla jsem vechno, co jsem tak dobře znala a také hned poznala ..

Nutno konstatovat, e podle vech dostupných pramenů a zejména podle dochovaných zápisků carevny i jejího deníku nebyla skutečná Anastazia nikdy v Ufě.

Jestlie tedy tato domnělá Anastazia, paní Smithová, píe ve své knize, e toto město okamitě poznala, vyplývá z toho fakt, e knihu zřejmě sama vůbec nepsala, a navíc, e kniha byla psána tak, aby trasa vylíčeného útěku souhlasila s tím, co bylo známo o rozloení vojsk v tehdy zuřících bojích. Území kolem Ufy by skutečně umoňovalo útěk, tam byl poměrný klid, a proto se v knize píe, e Anastazia prchala právě tudy,

e vak opravdová Anastazia nikdy v Ufě nebyla a nemohla tedy toto město okamitě poznat, to autorům senzační knihy docela uniklo.

Kdy kniha paní Eugenie Smithové ve Spojených státech vyla, byla doprovázena autorčiným nadneseným prohláením:

Nepíi tyto své paměti z nějakých finančních důvodů. Jde mí jen a jen o konstatování pravdy, která byla tak dlouhá léta zamlčována!

Dojatí čtenáři v Americe moná uvěřili, e ji k napsání knihy vedly ideální pohnutky.

Ve skutečnosti to ovem vypadá docela jinak. Paní Smithová toti dostala za svou knihu od nakladatele Roberta Spellera autorský honorář ve výi 580 000 dolarů!

A to byla částka Jenom za americké vydání knihy, které pak v krátké době vyla v dalích osmi zemích, a v samotné Americe se dočkala dalích dvou vydání.

Vdycky za dalí autorský honorář.

Take obchodovat se jménem ruské velkokněny nebylo zřejmě patným obchodním podnikáním…

xxxx

ÚTĚK, KTERÝ SE NEKONAL

Anna Andersonová, nepravá Anastazia číslo jedna, vylíčila své zachránění jako zcela neuvěřitelnou záleitost. Popsala zásah rudoarmějce, který ji unesl a převedl přes hranice do Rumunska, tam se s ní oenil a byl pak zabit. U to samo musí nutně vzbudit v kadém trochu uvaujícím Čtenáři silné pochybnosti.

Eugenie Smithová, Anastazia číslo dvě, jde ve svá knize jetě dál. její vyprávění o záchraně z Jekatěrinburku je tak fantasticky naivní, e po přečtění nemůe nikdo pochybovat o tom, jak je to celé primitivně vymyleno

Stojí za to věnovat se na chvíli stránkám podivné knihy paní Smithové s tak vzneeným názvem Já, Anastazia, dcera carova!

Zdálo se, e Alexander zná Simbirsk velmi dobře.

Bez váhání mne vedl blázincem ulic, a jsme na kraji města zastavili u dřevěné branky. Zaklepal, a otevřela nám hezká, asi čtyřicetiletá ena.

Byla jsem velmi překvapena, e tady vidím tak vzneený, skoro lechtický zjev. Ta ena znala mého průvodce zřejmě velice dobře, nebo se spolu srdečně pozdravili.

Kadým okamikem u musí přijít Nikolaj, vysvětlovala nám ta ena, el jenom někam pro chleba a fronty na chléb jsou teď straně dlouhé .,.

Skutečně brzy se objevil mladý mu. Byl v civilu, ale bylo vidět, e je z dobré rodiny. Přinesl bochník chleba a vichni jsme zasedli k čaji.

Kdy jsme se posilnili, začal se Nikolaj vyptávat mého průvodce. Chtěl vědět, jak to bylo v Jekatěrinburku. Alexandr vyprávěl velmi podrobně. Zřejmě proto, abych se já při té příleitosti dozvěděla konečně pravdu o straných událostech a o svém zázračném zachránění.

Alexandr, o kterém tu paní Smithová ve své knize hovoří, je podle tohoto vyprávění bývalý carský důstojník, věrný samozřejmě carovi i tehdy, kdy u car nebyl vládcem.

Chtěl jsem vlastně k admirálovi Kolčakovi, vyprávěl tehdy Alexandr, byl jsem vak zatčen a dostal jsem se do vězení. Protoe jsem byl zraněn, rudí mne pustili. Místo do nemocnice, jak mi nařídili, jel jsem do Jekatěrinburku. Tam jsem se seznámil s páterem Storoevem a často jsem ho navtěvoval. Vyprávěl mi o zoufalé situaci uvězněné carské rodiny v domě kupce Ipatěva. Storoev byl toti několikrát zavolán, aby v tomto domě slouil slovo boí s carem a jeho rodinou.

Brzy jsem navázal spojení se stráemi v domě, kde byli cartí zajatci. S jedním z vojáků jsem pravidelně hrál achy, a tak jsem měl brzy přístup k ubytovnám vojáků. Byli mezi nimi větinou divocí chlapíci, já vak mohl mluvit jenom s těmi, kteří mívali slubu venku a v okolí domu.

Pátera Storoeva jsem navtívil také před tou hroznou nocí na sedmnáctého července. Dal mi přitom najevo, e zajatým hrozí bezprostřední nebezpečí. el jsem proto na ubytovnu vojáků, a tam jsem zjistil, e větina z nich je opilá.

Musel jsem pít s nimi a měl jsem dojem, e pitím chtějí zahnat něco děsivého. Zmocňoval se mne neklid.

Kdy se snesl soumrak, přiel rozkaz, e nikdo nesmí opustit území domu, a ti opilí vojáci se smáli a říkali, e u nich teď musím zůstat a e teď mají o jednoho zajatce víc.

el jsem ven na dvůr, a viděl jsem, e také vojáci venku ve strání slubě byli opilí.

Asi v jedenáct hodin, u v naprosté tmě, přijel před dům vůz s plachtou a já se nabídl, e budu ukazovat směr, a bude vůz couvat ke vchodu.

V duchu jsem se ptal, jestli nechtějí bolevici odvézt cara někam jinam. Potloukal jsem se v blízkosti vozu a tak jsem viděl, jak si ofér poloil hlavu na volant, aby si odpočinul.

To byla má příleitost.

Několika kroky jsem se k vozu přiblíil a rychle

Jsem se vyhoupl pod plachtu. Přitiskl jsem se dozadu do rohu a čekal jsem co bude dál.

Kadý Jisté pochopí mou hrůzu, kdy zanedlouho vhodili na vůz mrtvá, Jetě teplá těla. A tehdy jsem pochopil co se vlastně stalo ..

Paní Smithová píe ve své knize, e slzy zabránily Alexandrovi pokračovat. A dál pak tato falená Anastazia píe:

Já nemohla dlouho plakat, kdy jsem se tuto zprávu dozvěděla. Jen jsem doufala, e snad přece jetě někdo z naí carské rodiny zůstal naivu kromě mne.

Toho večera u můj zachránce nemohl dál vyprávět.

Kdy se schoval na voze pod plachtou, vedla jej mylenka pomoci svému carovi. Ale kdy vedle ně] leela mrtvá těla, byl zoufalý.

Vůz odjel i se svým hrozným nákladem. Alexandr se neodváil jakéhokoliv pohybu, protoe dobře věděl, e kdyby ho ve voze objevili, ihned ho zastřelí.

Vozidlo drkotalo po patných cestách ven z města a dostalo se do hustě zarostlé krajiny.

Za vozem jela silně ozbrojená strá, která vak zůstávala o něco pozadu,

Najednou během jízdy uslyel Alexandr zasténání.

Poznal, e některá z obětí jetě ije!

Tápal tedy ve tmě kolem sebe, a zjistil, e toto sténání je hlasem dvou carských dcer. Vichni ve voze tedy jetě nebyli mrtvil

Vytáhl obě těla, o kterých se najednou přesvědčil, e jsou dosud ivá, k zadnímu vozu. Kdy pak přila zatáčka a vůz musel zpomalit svou jízdu, spustil Alexandr obě těla na silnici, potom sám seskočil z vozu a hned se ukryl v příkopu vedle silnice,

Tam počkal, a kolem přejela strá za vozem a potom se vrátil k tělům, leícím na silnici. Teprve v této chvíli zjistil, e z obou dívek ije u jen jedna.

To jsem byla jál

Zabalil mne do svého plátě, zvedl mne do náruče a utíkal se mnou houtinami. Dlouho to vak nevydrel. Pomalu se zatím rozednívalo a Alexandr zpozoroval v blízkosti velký, osamělý selský dům.

Protoe u byl na konci svých sil, odváil se poádat o pomoc cizí lidi. Nabídl jim jako odměnu vysokou částku peněz, aby mne schovali a starali se o mne.

Selská rodina jeho nabídku přijala.

Netuili ovem, kdo vlastně Jsem. Ale ukryli mne do veliké prostorné a přikryté Jámy v zemi hned vedle domu.

Jeden z muů v domě udroval pak spojení s Alexandrem, vyřizoval mu, jak se pomalu uzdravuji a pak s ním domluvil monosti dalího útěku.

Sedláci také zřejmě nali perky, které byly zaity v mých atech, nebo později mi Alexandr říkal, e kdy mne zachránil, byla jsem oblečena jinak.

Je pravda, e moje atstvo bylo zakrváceno, ale nebylo zase tak pokozené, abych musela mít jiné aty.

Zřejmě tato bohatá kořist, kterou u mne sedláci nali, byla také jedním z důvodů, e se tak pečlivě o mne starali, nebo tuili, e jsem vysoce postavená osoba.

Alexandr rozhodl, abychom v Simbirsku zůstali jetě tři dny. Byla jsem příli rozruena, ne abych mohla v cestě pokračovat. Čtvrtého dne přijel Nikolaj s nákladním vozem a na něm byla sláma, ve které jsem se mohla ukrýt.

Začala dalí část útěku.

xxxx

Tak to dojemně líčí paní Smithová jako falená Anastazia.

Kadé slovo mělo vak svůj propagandistický význam, vechno v té knize bylo zaměřeno proti Sovětům. Zřejmě proto byla také kniha napsána…

xxxx

JEN PÁR SLOV ZÁVĚREM…

Líčení falených následníků carského trůnu se v mnoha kapitolách pokouí ukázat posledního ruského cara Mikuláe II. Jako mírného a dobrotivého panovníka.

Naprostý opak je ovem pravdou. Carská vláda byla jednou z nejkrvavějích hrůzovlád.

Podle statistik, které jsou k dispozici, bylo pouze v letech 1906 a 1909 odsouzeno k trestu smrti provazem 6248 lidí, z toho plných 3300 na přímý carův pokyn.

Počet popravených v carském Rusku byl v roce 1908 větí ne ve dvaatřiceti zemích Evropy, Asie, Afriky a Ameriky dohromady, a byl dokonce jedenadvacetkrát větí ne ve vech evropských zemích současně.

Ze kolních učebnic je známa krvavá neděle, hrozné krveprolití v Petrohradě 9 ledna roku 1905, jsou dobře známy události na řece Leně 4. dubna 1912, kdy se surově střílelo do dělníků.

Car tedy byl nemilosrdným katem ruského lidu. Jestlie se v padělaných knihách domnělých následníků a členů carské rodiny objevují sentimentální popisy carovy dobroty, má to nepokrytě poslouit jen k protisovětské propagandě.

Ostatně docela jasně ukázal koncem roku 1966 italský komunistický list Rinascita pozadí výroby těchto padělků, kdy napsal:

The Russian Review je tříměsíčník, který vychází ve Spojených státech v New Hampshire. Cílem časopisu, jak čteme na druhé straně obálky kadého čísla, je ukázat kontrast se snahami ruského komunismu,

Poslední číslo tohoto protisovětského listu otiskuje článek P, W Blackstocka o falených sovětských memoárech, a odhaluje pracovní metody i výsledky, k nim dospívá výrobní centrála falených sovětských textů, pamětí významných politiků a známých lidí, které ovem oni sami nikdy nenapsali.

Víme o těchto padělcích. Zcela nedávno o celé řadě takových protisovětských podvrhů psalo Rudé právo z pera svých zahraničních dopisovatelů.

Ale dosud to byly padělky písemné případy takzvaných carských dědiců ukazují, e CIA i emigrantské organizace pouívají i ivých osob k falování dějin, nejen písemných padělků.

Tajemství jedenácti výstřelů v Jekatěrinburku, které ukončily ivot krvavého tyrana, není ádným tajemstvím. Jsou zachovány přesné dokumenty Uralského sovětu, je známo rozhodnutí i důvody, které k němu vedly.

Jen kruhy, které se stále znovu snaí rozdmýchávat napětí, oivují dávno mrtvé události a líčí jasná fakta jako tajemství.

Nebo jediným jejich zájmem je protisovětské kampaň, oslabení velkých úspěchů sovětského lidu, a docela marná snaha obrátit kolo dějin zpět.. Tyto řádky chtěly právě ukázat zákulisí takové kampaně, namířené proti Sovětům.

Konec