Tajemství výstřelu ve 21.40. - Josef Hotmar

Na mostě je téměř tma. Svítí pouze jedna árovka, která se v prudkém větru houpe a vrhá blesky a na rozbouřenou hladinu řeky.

Vude je naprosté ticho, take kadý neobvyklý zvuk působí přízračné.

Cvakot podpatků se nese tmou jako dusot koně. Kroky náhle ztichnou a zase je slyet jenom vítr a hukot řeky. Zdálky se ozve několik výstřelů a zatěká kulometná dávka.

V mihotavém pruhu uprostřed mostu se zjeví stín lidské postavy. Napohled jakýsi výstřední holobrádek s jemně nakadeřenou kticí, pod módní čepicí se títkem. Druhý stín zadupal podpatky a vyel rovně na světlo. Dvojice splynula v objetí a hbitě se skryla ve tmě. Zřejmě romantické randez-vous.

Vladimíre lljiči, jste to vy? eptá enský hlas. Ozve se tichý smích a v tu chvíli mu smekne. Vlasy mu zůstaly v čepici. Avak ta tvář, holá lebka, není pochyb ani ve stínu. Tohle je nejhledanějí člověk ve městě. Jeho fotografii má v kapse spolu se zatykačem kadý policajt.

Tak rychle,” pronese.

Jakov Michailovič vzkazuje, e Kameněv se Zinověvem vyzradili povstání. Zítra toho budou plné noviny. Co budeme dělat?” vzlyká.

Vyřiďte, e teď u nelze jít zpátky. Přípravy zrychlíme a vojensky vystoupíme 24., nejpozději 25. října. Sjezdu sovětů ji představíme novou vládu. Ostatní sdělím písemně ústřednímu výboru, který a svolají neprodlené a polou mi spojku obvyklou cestou. A vy mi tu u neplačte, revoluclonářko na vysokých podpatcích … Stín mezitím opět s čepicí na hlavě se zase směje. Ve chvilce se vak vytratí. Jakoby vůbec nebyl.

enské botky cvakají nazpátek a nesou zprávu, za kterou by vláda dala nevímco. Jene se jí nikdy nedozví…

XXX

Město velice mladé, ale přece vládnoucí velice staré a zároveň i největí říi světa, se zalyká v podzimní sychravině. Z nevlídné oblohy, která se neusmála paprsky slunce celé týdny, se ustavičně leje dé. Přívaly vody, je zmnoila hlubiny vudepřítomnóho a slizkého bahna, o ně se nikdo nestará. Jako o pouliční lampy, které

vlastně přestaly osvětlovat nepřetrité přesuny vojsk, hlavně mladičkých junkerů, ale i dosti stařičkých kozáků, u ani nikdo nepamatuje kdy. Snad ve dnech únorovéhobřeznového zázraku pouhých osmi dnů, v nich vzala za své monarchie Romanovců, její poslední členové zmizeli a kamsi do Tobolska. Na poslední zastávce před Jekatěrinoburkem, kde se jejich osud vkrátku naplní. Cara Mikuláe II., který do sčítacích lístků si psal jako zaměstnání panovník ruské země, carevny Alexandry Feodorovny, která tolik věřila Grikovi Rasputinovi, i následníka Alexeje, nepříli nadaného na duchu, spolu s tuctem příbuzných. Posvěcených před třemi stoletími k vládě v kláteře Ipatijevském a postřílených v domě potomků Ipatievových.

Jejich slavná metropole, zaloená Petrem, téměř jediným velikánem v zástupu trpaslíků, vak má jiné starosti. Není chléb, mléko, cukr, ani zápalky a tabák. Ty občasné drobty v krámech vykupují zástupy i půldenním čekáním. Elektrický proud zapíná někdo v neznámu pouze na tři, čtyři a zcela výjimečně na est hodin. I poslední svíčky dávno vyhořely, take úplnou tmou se plíí celé zástupy násilníků i zlodějů, kteří proměňují kadou noc v peklo.

Nad město u několik dní nelétají bombardovací zepelíny, protoe za světla je bezpečně ukryto v mracích a v noci v úplné tmě. Na hlavy čtrnácti miliónů zavivených a zuboených vojáků tisícikilometrové fronty vak dosud padají bomby a granáty, protoe podle Prozatímní vlády válka pokračuje a do vítězného konce. Sice bez munice, děl, tanků a letadel, které začínají rozhodovat operace ve Flandrech. Tady pořád jen tak s pomocí bodáků, avak přece. Protoe ruský voják je nejlepí voják na světě, jak tvrdí generál Verchovskij, ministr vojenství, kterého vlastní druzi nakonec prohlásí za blázna. Kdy dva milióny vojenských zběhů dávají verdiktu ze strachu zvlátní příchu.

V Zimním paláci se hádá Prozatímní vláda. Sbor ejdířů a ustraenců obklopený junkery z dělostřeleckého učilitě a frekventanty poddůstojnických kol z Petrodvorce, Oranienbaumu a Gatčiny, spolu se dvěma sty kozáky a stejných počtem hysterických dobrovolnic. Skryti za kulomety a barikádami z elezničních praců. A budou se přít o hlouposti jetě v noci ze 7. na 8. listopad.

Ve Smolném, v zajetí vojenských pláů, ale i dělnických halen, v chodbách i sálech mladých lechtičen, plných křiku a kouře, se dokončují poslední plány převratu. Ustavují táby povstaleckých oddílů, je vkrátku obsadí důleitá místa města, protoe rozhodnutí ji padlo a i nevědomým začíná být jasné, e ,,krize dozrála a navíc bolevici spolu s levými esery mají větinu jak v sovětech, tak i v armádě, vlastně v celé zemi.”

Hladové město se chystá opět vstoupit do dějin. Natrvalo, aby napsalo zcela novou knihu historie. Dobrodrunou, ale zároveň beroucí dech svou pravdou. Poprvé vskutku lidovou a tím i platnou pro celý svět. Zatím nevědoucí, protoe se brodí v krvi a potu války sedmdesáti čtyř miliónů vojáků ze třiceti tří států. Take vůbec zhola nic netuí o pohromě, která hrozí těm, je zatím vládli, rozkazovali a hateřili se. Slepí od počátku opravdové revoluce, která klepe na dveře …

A její vítězství oznámí Aurora 7. listopadu v 21.40 slepým výstřelem.

Probuzení v Bílém domě

Zasedá Ústřední výbor

Spojenci říkají NE!

Leninovo ANO!

československá odbočka v bouři

Jetě zasedá prozatímní vláda

První den socialismu byla středa

Paří se rozzlobí

Rudá vlajka nad Kremlem

Otáčení kol nazpátek

Neděle na Kresčatiku

Američan ve Smolném

Podzim v Sanssouci

Program děti

Vem, vem, vem!

Vzpoura hlavního stanu

První krize rudé vlády

Neděle na frontě

Kdesi na Donu

Úzkosti Schonbrunnu

Nejlepí vpřed!

Pod vojenskou botou

Konec privilegií

Vesnice vela do města

Ve stínu Big Benu

Tajná válka začíná

Finské rozhodování

Dělnické slovo

Zapomenutá schůzka

Vyvlastnění vyvlastňovatelů

Konec

Probuzení v Bílém domě

Dne 1. listopadu, ale v Rusku zatím 19. října.

Ve Washingtonu, který se těí vlídným dotekům posledních dní indiánského léta, je vechno jak se sluí na první velmoc světa, která je sice u osm měsíců rovně ve válce, ale někde hodně daleko. A na Starém světě. A proto můe přísně dohlíet, aby černoi kadé ráno vymetli petku podzimní píny z ulic i tak ovem velice čistých. Hlavně rovných a jásavě zelených. Proto White House s hvězdnatou vlajkou na neoklasicistní kupoli stavitele Jamese Hobana se patřičně vypíná. Pravý dům na pravém místě.

U od dob Johna Adamse, který jej první osadil, aby odtud dal jako spoluautor Monroeovy doktríny pocítit světu, e Spojené státy jsou povolány vládnout, protoe jsou nejlepí, nejvýkonnějí, nejdemokratičtějí, nejkulturnějí, prostě vyvolené. Nebo vlastní co jiní nevlastní: American way of lite, americký způsob ivota.

V prezidentově pracovně, viktoriánské a procovské k tomu, ovem s kouzelným výhledem do francouzské zahrady pod okny, sedí čtveřice muů, kteří jsou přesvědčeni, e drí nejen válku, nýbr i běh planety v rukou.

Woodrow Wilson, před rokem znovu zvolený prezident

Spojených států. Přísný třiaedesátiletý mu, s útočnou bradou a kostnatým koňským obličejem, který napohled kadého odpuzuje. A přece byl zvolen dvakrát, protoe ,,he has kept us out of war… udrel nás mimo válku”. Kdy pak 2. dubna 1917 prohlásil v Kongresu nastal den, kdy Amerika má tu čest prolévat krev a dávat své sily za zasady, z nich se zrodila a jim vděčí za své těstí,” dojali se jeho sevřenými čelistmi znovu, a odpustili mu, e říká něco zcela jiného ne před volbami.

Neklid vyzařuje z jinak uhlazené tváře včerejího státního sekretáře zahraničí Williama J. Bryana, který ji před pár měsíci prosadil svoji demisi. Stejně zmatenou jako celý svůj ivot, v něm si pletl pacifismus s náboenstvím. Lyrický demagog, který nikdy nepochopil taje zahraniční politiky, nato celosvětové válečné pohromy. Avak jetě je tady, protoe Wilson ho rná rád. A jako sentimentální dítě rozdává bonmoty a encyklopedické pravdy.

K zuřivosti vdy brunátného Bernarda M. Barucha, předsedy War Industries Board (Úřadu pro válečný průmysl), který předal banku na Wall Streetu synovi, aby sám pracoval pro vládu za dolar ročně. Jeden z dlouhé řady vlastenců, který se říká dollar a year men”. Vdy energický a věcný, ale s výraznými diktátorskými sklony vůči okolí, v něm vlastně zůstal zcela bez přátel.

Přímý antipód subtilního plukovníka House, edé eminence Bílého domu a pravé ruky prezidenta. V něm jeho drobná, ba křehká postavička nala důstojnou schránku seberealizace. Roztomilá srdečnost a programová umírněnost odváného řečníka. A výjimečná inteligence rozhodného mue činu. Který se mu za sluby odvděčil vřelým přátelstím a hlubokou důvěrou uvnitř i navenek. Proto znamená víc ne lecjaký ministr.

Jetě čtveřice nezačala jednat, dokonce ani nevy-chutnala douek čaje, svařeného podle módního receptu Big Billa, Williama H. Tafta, prezidenta, který po odchodu z Bílého domu začal experimentovat na čajových plantáích a udělal tím pro Ameriku víc ne první mu světa. Proto i dramatický vstup udýchaného ministra války Newtona D. Bakera, proslulého tvrďákem na hlavě a kaučukovým límcem kolem krku, vyvolá zvlátní neklid.

Hromádky spisů o pracovních silách, nákupních cenách, počtu lodí na cestě do Evropy, o zásobách obilí i kanónů jsou náhle zapomenuty. Prezident drí v rukou dlouhý list z Petrohradu, který byl právě před chvílí rozifrován. A v něm velvyslanec David Francls, o kterém zasvěcení znalci velké politiky roztruují, e nerozezná sociálního revolucionáře od bolevika a bramboru od jablka”, ale jemu prezident přesto důvěřuje, sděluje těm doma doslova:

Krajní socialista či anarchista Lenin začíná velkou hru. Z nedbalosti Prozatímní vlády nedeportovaný spiklenec můe vkrátku vyvolat chaos, protoe hlásá největím vítězstvím je mír”, co vyhovuje zemi unavené válkou …

Maximalisté se nyní ze vech stran snaí ovládnout celoruský sjezd dělnických a vojenských zástupců, který se v Petrohradě sejde tohoto měsíce. Podaří-li se jim to, vytvoří novou vládu, co bude mít katastrofální následky, patrné  separátní mír. Uíváme vech prostředků proti zkázonosnému vývoji, ale musí se nám dostat okamité podpory, jinak budou vechny snahy marné …

Prozatímní vláda padne během několika dní. Je třeba ihned najít a jmenovat vojenského diktátora. Zítra u můe být pozdě…”

V pracovně prezidenta se nic nepohne. Jen ztracená včelka rámusí v záclonách a činí přemýlení o nemyslitelném přímo palčivým. Sen o vítězné válce a hlavně o brzkém vypořádání Pax Američana za zády vysílených národů odvál do neznáma jediný jiskrový telegram, který zatím zná pouze pět osob. Zarputile mlčenlivých, protoe dobře vědí, e kadé přítí slovo můe být osudové.

A konečně protrhne ticho prezident.

Do války Amerika nela vědomě dříve, protoe lid by nikdy nepochopil, e nae cíle jsou svaté a oběti svobodně přináené. Vdy bychom zvedli zbraně i za despotismus Romanovců. Ovem právo nám bylo vdy cennějí ne mír a my byli vdy schopni bojovat za věci, které nám leely na srdci. Proto jsme v Evropě. Proto jsme i vůbec první uznali Prozatímní vládu, o ní jsme nikdy nepochybovali, e vede velké Rusko do tábora demokracie.” A zase mlčí a divá se nepřítomně. Zdrcen vidinou blízké katastrofy.

Snad ani neslyí, e věrný Bryan honem přidává pár slov o boí pomoci ve chvíli těkého rozhodování”, připomíná Washíngtona, Lincolna a Roosevelta a jedním dechem oslavuje Kerenského jako velkého demokrata, přítele Ameriky a hrdinu ruských mas”.

To u se Baruch neudrí, vyskočí a proti přísnému protokolu Bílého domu dupe po vzácném koberci tak vánivě, e vichni zvedají udiveně hlavu, oči vystouplé a ui nastraené, protoe slyí, co dlouho neslyeli: ,.Jetě chvíli váhání a ztratíme právo se nazývat Američany. Země, která s námi nikdy nebojovala, vdy stála, a to i za carů o nae přátelství, se stane naím hrozným nepřítelem. Protoe věříme v Prozatímní vládu, ve spolek neschopných, zkorumpovaných a degenerovaných představitelů, kteří doma nikoho nepředstavují a venku jsou muům politiky pro smích. Dávno ztracení, dávno zbyteční, dávno smění. Avak přece symbol čehosi, protoe demokraticky zvolení tou jejich vanírnou, které říkají Rada republiky, kde ve skutečnosti republiku pohřbívají kadý den. A my, národ nejlepí demokracie světa, ji chceme zachránit oprýmkovaným generálem, jeho zásluhou je, e vyhrál jednu bitvu, kdy určitě tři jiné ztratil. Varuji vás před novými Kornilovy, kteří ji dlouho nikomu nevelí. Ruský muik uvěřil nikoli maximalistům, nýbr bolevikům. Tak se jim přece říká ji patnáct let, a to ten ná hlupák v Petrohradě konečně píe podle pravdy ..

Nedomluví, protoe za bezděčného přihlíení prezidenta mu skočí do řeči Baker, ermuje rukama, kroutí hlavou a protivnou fistulí se rovně rozkřičí: Není jiné řeení. Zůstali jenom generálové, jenom plukovníci, jenom kapitáni. Nikdo jiný nemůe Prozatímní vládu zastoupit a dodret ivotně důleit úmluvy o pokračování války. Velká Amerika se přece nebude paktovat se spiklenci, atentátníky a velikou sebrankou z ulic. Navíc ten Lenin je prokazatelné německý agent a vichni to dobře vědí. Kaiser ho přivezl v zapečetěném vagónu do Ruska, aby mu tam vyvolal chaos a on získal ukrajinské obilí, ruskou rudu, kavkazskou naftu, prostě vechno čím ona velká země oplývá a my velkoryse vozíme přes Atlantik vyhladovělým spojencům. Třeba Kornilov, třeba Kaledin, třeba Kolčak. Avak nikdy Lenin, přímo se roztřese vysílením, které způsobilo jeho vánivé vystoupení. U zase velmi pozorně sledované prezidentem.

Teď právě pronikavě hledícího na plukovníka House, který zatím nepronesl ani slovo, ale jeho vdy působivá dobrosrdečnost a gentlemanství, odkoukané od pionýrů Texasu, obvykle zvládaly bouřlivé chvíle v Bílém domě. Protoe osudem mu vrozená vládnost a umění naslouchat jiným, dávaly i jedné větě, málokdy jich toti pronáel více, význam zákona. Proto celá čtveřice tak dychtivě očekává názor mue, který jediný na shromádění neměl ádné veřejné pověření, ale přesto při nejednotě názorů předurčoval poslední slovo prezidenta. Tím pracovnu ovládlo přímo tísnivé ticho. Chvíle mučivého očekávání, v něm kadé slovo znamená tolik, co povel k útoku na frontě. Přes vekerou zdánlivou zdvořilost a mírnost napohled i naposlech: Pane prezidente, nezbytný telegram do Petrohradu jsem připravil podle návrhů naich dobrých přátel,” a předává do ji nastavených rukou list popsaný drobným písmem. A usmívá se přitom jako jeho milovaný boss.

Ten pak jenom několik vteřin zaváhá a s očima upřenýma do papíru začne číst:

Spojené státy uznávají jako nesporného představitele vech vlasteneckých Rusů jenom Prozatímní vládu. Pro případ nahodilostí, kterým je ovem lépe předejít, zbývá u dnes vyhledat vhodnou vojenskou osobu, je na čas zvládne situaci. Zatím nejblií se nám jeví generál Alexej Kaledin, nejvyí velitel kozáků, bez nich jsou dějiny Ruska nemyslitelné.

S panem Leninem Spojené státy nikdy jednat nebudou!”

Vichni v pracovně věděli, e je rozhodnuto. I ti, co vůbec nesouhlasili. Vpravdě i oni netouili po výbuchu prezidentovy nespokojenosti, kdy pak braly za své vázy i psací náčiní. Jeho parata na rukopise znamenala přece konec debaty. Zbývalo, aby list odnesli do státního departementu ministru Robertu Lansingovi, který vkrátku obstará dalí.

A kadé ráno chci hláení, co Amerika udělala pro záchranu Ruska,” zaznělo velice příkře od dubových dveří, ne se s bouchnutím zavřely. Kdy prezident odeel, aby se uklidnil v budoáru paní Edithy, o dvacítku let mladí manelky.

Tisíce kilometrů odtud se V. I. Lenin právě vrátil z tříměsíčního vynuceného pobytu ve Finsku do Ruska.

Zasedá Ústřední výbor

Píe se 2. listopad podle nového, ale 20. říjen v duchu rovně dosud platného kalendáře.

Mlné ráno zastihlo Petrohrad nezvykle klidný. Přitom dnes podle zaručených zpráv novin, zdůrazněných navic eptandou kolem letáku starých boleviků L. B. Kameněva a G. J. Zinověva, mělo vechno začít. Zatím vak včera rozhodnutá vojenská opatření Prozatímní vlády probíhají bez jindy obvyklých potíí. Vojenské hlídky hned po rozednění obsadily významné státní budovy, s výjimkou Smolného, samozřejmě potu, telefonní a telegrafní ústřednu, jako i některé soukromé budovy, proti nim směřoval hněv demonstrantů v červenci. Vojenské ochrany se dostalo bankám i Astorii, hotelu, který hostil celou válku důstojnickou smetánku a její kurtizány. Městem výhrůně projídějí kozácké hlídky, často cvalem, a bláto cáká na těch pár přihlíejících na chodníku. Zase jsou tady,” eptají si bázlivějí, pamětníci červencových drago-nád, které osobně vedl tehdy pouze ministr vojenství a námořnictva A. F. Kerenskij, a to tak úspěně, e nebylo jiného kandidáta na předsedu, kdy se kníe G. J. Lvov poroučel. ‘

Opravdu moc toho ji ,,pitěrtí viděli a slyeli. Pokřiky nespokojenosti dělníků i vojáků v ulicích a na schůzích, které stále nebraly konce. Pokus zahnat boleviky do úplné ilegality. Ustavování vojenských výborů a rudých gard. Nástup pluků vrchního velitele generála L. G. Kornilova na hlavní město. Jeho ostudnou poráku a zatčení. Pak desítky, ba stovky rezolucí petrohradského sovětu dělnických a vojenských zástupců, Ústředního výkonného výboru sovětů, ústředních výborů stran rudých, bílých i různě pruhovaných, samozřejmě Prozatímní Rady Ruské republiky a Prozatímní vlády. Vyzývajících k pořádku, k činům vlastenectví, k obraně vlasti, ale i k prostému bolevici musí převzít moc! Kadý den dvě, tři, ale i pět zasedání, v nich se vyznat je nadlidský výkon.

Jako bomba se pak čte na stránkách v téměř bezvýznamném, ale hned více slavném listě Novaja izň přetisk z letáku, který mezitím oběhl město: ,,S ohledem na dějiny, na mezinárodní proletariát, na ruskou revoluci a ruskou dělnickou třídu teď nemáme právo vsadit ve na ozbrojené povstání a tím ohrozit celou budoucnost. Bylo by chybou se domnívat, e by podobné vystoupení mělo v případě neúspěchu nanejvýe stejné důsledky, jako 3.-5. července. Teď je v sázce víc. Teď jde o rozhodný boj a poráka v tomto boji by byla poráka revoluce …

Za těchto podmínek je historicky absolutně nesprávné vytyčit otázku přechodu moci do rukou proletářské strany hesiem: buď teď, nebo nikdy!

Proti této zhoubné politice pozvedáme svůj varovný hlas. G. Zinověv. L. Kameněv.

Spolu s odpovědí, v ní se prostřednictvím listu Rabočij pu obrátil V. I. Lenin ke vem členům bolevické strany: Napadat nezveřejněné usnesení ústředí po tom, kdy bylo přijato a kdy jde o takovou věc, napadat je před Rodzjanky a Kerenskými v nestranickém tisku  co je moné si představit něco proradnějího a stávkokazečtěj-ího?

Hanbil bych se, kdybych bývalé soudruhy váhal odsoudit jen proto, e jsem se s nimi dříve přátelsky stýkal. Prohlauji přímo, e je oba za soudruhy nepokládám a jak v ÚV, tak na sjezdu strany budu ze vech sil bojovat o to, aby byli oba ze strany vyloučeni.

V těké chvíli, rovnou před očima petrohradské veřejnosti, i tak do krajnosti vydráděné vojenským tlakem Prozatímní vlády, polemika kvapem pokračuje. Kameněv se na zasedání petrohradského sovětu vzdává členství v ÚV. Zinověv vak popírá v novinách Rabočij pu Leninova obvinění. J. V. Stalin, který odpovídá za řízení listu, dovruje zádrhel svéráznou, ale nikoli zcela prolenin-skou poznámkou: Pokud jde o nás, vyslovujeme naději, e po prohláení učiněném soudruhem Zinověvem

 a také po prohláení soudruha Kameněva v sovětu

 lze otázku pokládat za vyčerpanou. Ostrý tón v článku soudruha Lenina nic nemění na tom, e v hlavních otázkách jsme stejného smýlení.

V Zimním paláci, který a dosud nevycházel ze smutku, radost nebere konce. Konečně se bolevici chytli mezi sebou. Při rozkolu tak vysoko přece nemohou hrát va bank a jít opravdu do toho. Teď zřejmě střídá nikdy. V bývalé carské pracovně se utěují předseda A. F. Kerenskij a místopředseda A. I. Konovalov. Ve víře, e to nejhorí má Prozatímní vláda za sebou. A náhle jim připadá, e opět něco řídí. Tísnivý pocit, e je události enou před sebou, zázračně zmizel. Konečně i petrohradská posádka je stále spolehlivá  obsazení strategických míst se stihlo bez jediného výstřelu  take ance na víězství jakéhokoliv povstání jsou vyloučené.

Ve Smolném vak se rovně netruchlí. V chodbách,

které u před měsíci ztratily něnost svých enských

obyvatelek, jsou upiněné, dokonce uplivané, plné hluku a drsných pokřiků, nikdo nemá čas se zastavit. Vdy ve velkém sále, jetě včera dějitěm slavných plesů, na nich chudé lechtičny pokouely svůj osud mezi stovkami naparáděných, ale bohatých panáčků, střfdavě zasedá petrohradský sovět, bolevická frakce Ústředního výkonného výboru a Vojenský revoluční výbor. Obvykle tam schůzují i Ústřední výbor veruských odborů a Ústřední armádní výbor.

V dlouhé klenuté síni, jen málo osvětlené, místy zatarasené bednami s municí, kde stále cvakají

O dřevěnou podlahu bagančata a paby ručnic vojáků, obtěkaných balíky novin a letáků na zádech, si nikdo nevímá dveří se smaltovanou tabulkou Dívčí třída č. 4, kterou jetě nestihli přemalovat na Závodní radu, či nějaké byro, se dveře občas otevřou. Někdo vejde a opět zavře napohled zcela nezajímavou učebnu.

A přece právě tady, v eru, které dlouhou dobu se scházející příchozí vyměňují za trochu svitu z nebe těhotného nepohodou, cosi příli váného visí ve vzduchu. Plném kouře od cigaret spíe silných ne slabých. V zatím a podezřele klidném povětří se schází rozhodující část ústředního výboru Sociálně demokratické strany Ruska (boleviků). A je zcela pohromadě.

Hovorný a veselí druhů marně probouzející L. D. Trockij. Váný, ale na smrt unavený J. V. Stalin, se samozřejmou lulkou v ruce. Od jednoho hloučku k druhému pobíhajíc! rtuovitý G. J. Sokolnikov. Zcela osamoceně a v zamylení stojící F. E. Dzerinskij. V tiché hádce intelektuálně vypadající M. S. Urickij s nedbalým elegánem A. A. Joffem. Trochu zarudlý J. M. Sverdlov se pokouí u po několikáté zahájit zasedání. V. P. Miljutin potřásá černou hřívou a mává rozhorlené rukama, e přece nejsou vichni. A. M. Kollontajová, jako vdy celá v černém, ale s rudým átkem, vejde a téměř nakonec čtení dopisu Lenina.

Avak výzvu k vyloučení Kameněva a Zinovéva z ÚV

1 strany uslyí.

I Dzerinskij svým zcela tichým hlasem navrhuje poádat Kameněva, aby se vzhledem k chybám, jich se dopustil, úplně vzdal politické činnosti a tím situaci sám usnadnil. Pak jetě přidá doporučení vzít na vědomí, e Zinověv se vlastně sám ukryl na neznámém místě a tím se vyřadil ze stranické práce.

Stalin je vak jiného názoru a snaí se obhajovat smířlivé gesto uveřejněné na stránkách novin Rabočij pu. Domnívá se, e Leninův návrh přísluí k rozhodnutí plénu ústředního výboru. Ačkoli větina dobře nechápe jeho dvojaké stanovisko  u je přece znám jako rozhodný odpůrce kompromisů v krizových chvílích  získá hned dva spojence.

Hned po něm mluví Miljutin. Podporuje Stalina. Navíc se domnívá, e se vlastně nic zvlátního nestalo, a proto není třeba postupovat tak rezolutně. Jestlie u oba sudruzi dali vlastně najevo, e svého ukvapení litují…

Podobně vystoupí i Urickij. Jeho zpráva o náladách na venkově není příli nakloněna revoluci. Zároveň dokazuje, e větina delegátů v Moskvě se vyslovila rovně proti ozbrojenému povstání. Proto i navrhuje, aby vystoupení Kameněva a Zinověva bylo předáno plénu a naznačuje, e nesmířlivost můe být vlastně nesnáenlivostí.

Podobné stanovisko ovem uvede do varu Sverdlova, který vysvětluje, e mezi chováním Kameněva a lljiče tak je to doslova zapsáno v archívech  je přece ohromný rozdíl. Zatímco chování prvého nemůe být ničím omluveno. Domnívá se ovem, e ústřední výbor opravdu nemůe vylučovat ze strany. Přesto vak povauje uí zasedání za dostatečně kompetentní, aby sporná otázka byla řeena ihned, aby se reagovalo na prohláení Lenina i na prohláení Kameněva. Věc revoluce a stranická kázeň je jenom jedna, říká rozhorleně. Konečně Kameněv sám vystupuje z ústředního výboru, proč tedy jeho demisi nepřijmout.”

Potom mluví Trockij a snaí se vylepit svoji pozici ano i ne ze zasedání petrohradského sovětu, kterému předsedá. Vzniklou situaci označuje za naprosto nesnesitelnou a dopisy ústřednímu listu ve věci ozbrojeného povstání za zcela nepřípustné. Stejně kategoricky odsoudí i poznámku redakce podepsanou Stalinem. Kameněvovou demisi vak přékvapivě podporuje a ádá její přijetí.

Nálada na zasedání se rychle mění. Rozpaky pominuly. Autorita Lenina, by po měsíce nepřítomného, ale přece stále nesporného vůdce strany i z ilegality magicky působí. Joffe ádá ukončit diskusi a hlasovat o tom, e Kameněv a Zinověv nejsou členy ústředního výboru, protoe ádný z členů nemůe vystupovat proti usnesením strany, jinak hrozí nepřípustný rozkol.

Stalin si bere jetě jednou slovo a mluví o jednotě strany. Zároveň odmítá navrhovaně vyloučení… Je přesvědčen, e Kameněv a Zlnověv se opět podřídí autoritě ústředního výboru, budou-li přísně vyzváni ke kázni. A proto navrhuje jim ponechat členství i v nejvyím orgánu.

Zbývá, aby se vyjádřil Sokolnikov a Kollontajová. Oba soudí, e počínání Kameněva i Zinověva bylo chybné a podle toho je třeba, aby ústřední výbor postupoval. Znovu se dere o slovo Trockij a opakuje, e k chybnému prohláení o revoluci v sovětu byl sveden Kameněvem.

Tím je vlastně rozhodnuto a zbývá hlasovat, protoe větina chce rozhodnout ihned. Kameněvova demise je schválena jako první. Proti hlasují pouze Stalin, Miljutin a Urickij. Zároveň se ukládá oběma, tedy i Zinověvovi, nadále nevystupovat se ádnými prohláeními proti usnesení ústředního výboru a jeho linii.

Stalin je vak náhle nesmiřitelný. Prohlauje, e vystupuje z redakce listu Rabočij pu. Vichni zúčastnění ovem soudí pravý opak. Ústřední výbor konstatuje: ,.Vzhledem k tomu, e prohláení soudruha Stalina v dnením čísle bylo učiněno jménem redakce a musí být proto v redakci projednáno, je rozhodnuto jeho prohláení na ústředním výboru neprojednávat, jeho demisi nepřijímat a přejít k dalímu bodu ..

Zbývá toho udělat jetě hodně. Jak orientovat práci Vojenského revolučního výboru a Rudých gard v Petrohradě přes obstrukce levých eserů. Kohp vyslat do Moskvy, na Ukrajinu, a do Zakavkazska. Okamitě ustavit vojenské komisaře u vech vojenských a námořních útvarů ve městě. Chvíle dozrávala. Opět jedná pravý táb revoluce, poučený o běhu dějin, které neodpustí promekání revolucionářům, je mohli zvítězit dnes  a jistojistě dnes zvítězí  a riskovali, e zítra ztratí mnoho, e ztratí vechno.”

Pozdě večer doručí americkému velvyslanci do přísně střeeného bytu na Fontánce zvlátní poselství ze Států. Začíná slovy:

Spojené státy uznávají jako nesporného představitele vech vlasteneckých Rusů jenom Prozatímní vládu ..

Spojenci říkají NE!

Vude na světě začíná ráno 3. listopadu, ovem v Rusku 21. října.

Jakoby nebyla sobota ani pro západní diplomaty. U Francouzů na Névském prospektu konferuji velvyslanci a chvílemi téměř lomí rukama nad překotným vývojem události, které jetě včera nepředvídali. Avak tíseň převládla jenom chvíli, protoe nálada se rázem mění. David Francis, původním povoláním bankéř, pak guvernér státu Missouri, velký milovník pokeru, na něj teď bohuel po týdny nepomyslel, moulá v ruce Lansingův, vlastně prezidentův telegram. A zlostně přitom pozoruje francouzskou excelenci Josepha Noulense, jak se obratně snai odvést pozornlost sira Samuela Hoara, který zastupuje nepřítomného sira George Williama Buchanana od russe pagaille”, chaosu, v něm se u nevyznají ani domorodci, k zábavám vezdejím. Třebas i lechtivým.

Přesto sí úplně vylekaný Francis vyslechne přímo zpravodajský kulturní přehled metropole.

Bonviván Noulens se nezdrel ani poznámkou u starostí matek, které s nemluvňaty v náručí stojí hodiny na deti ve frontách na mléko, chleba a cukr. A radují se, kdy nakoupí alespoň kousek mýdla. Proč také. Tohle vidění blahobytu zavedeného na cara mikuláe Poboného je dávno vednost. Určitě od druhého válečného roku.

Kdy radostí vezdejích je vude i tak plno. A proč je potom přehlíet. Přece stále hrají vechna petrohradská divadla, večer co večer. V sobotu i neděli dvakrát. A v Mariinském tančí v novém baletu á la art nouveau” krasavice Karsavinová, o které se mluví nejen v Petrohradě, ale i v Paříi a Londýně v superlativech. Kadý druhý den tu zpívá aljapin. Také v Alexandrové divadle je pořád nabito na Tolstého Smrti Ivana Hrozného”, kterou reíruje nikdo mení ne Mejerchold. Vytleskaný na jeviti i pětkrát. Zatímco několik junkerů a studentů carské páecí koly v parádních uniformách se při kadé vhodné příleitosti předpisové uklání k prázdné carské lói, u bez orlů a nápisů Boe chraň panovníka vekeré Rusi!” Podle Noulense, velkého znalce paříské bohémy, vrcholem sezóny je ovem Schnltzlerův Rej, který právě uvedlo Krivoje zerkalo”.

Sir Hoare chvíli naslouchá a pak se rovně rozpovídá.

O výstavách, které si Petrohrad neodřekl ani po evakuaci Ermitáe do Moskvy. Protoe stále se konají přednáky o umění, literatuře a teď právě módní filozofií teozofů”. Kdy Armáda spásy, povolená v Rusku vůbec poprvé, bubnuje v ulicích svoje poselství záchrany vech bohabojných a polepuje zdi plakáty biblických shromádění, kde ,.uasnete … pochopíte … na pravou víru se obrátíte!”

,,jvot běí dál, jakoby revoluce za dveřmi nebylo,” soudí rovně major Raymond Robins, třiačtyřicetiletý Američan, který se ocitl před několika týdny v Rusku, oficiálně ve funkci zástupce divize amerického červeného kříe. A ve skutečnosti, s vědomím svého éfa plukovníka Williama Boyce Thomsona, náčelník výzvědné sluby americké armády v Rusku. Mu pohnuté politické minulosti  dokonce podporoval Theodora Roosevelta na jeho cestě do Bílého domu  avak vdy realista, který má zachránit Rusko jako spojence ve válce s Německem. A podle toho si i vede.

Snad mu Thomson proto tak ochotně vyhověl a pozval vedoucí vojenských misí spojenců do svého nenápadného, ale empírovým přepychem vybaveného bytu na Sadové, která zůstala tichou a ztracenou oázou i za věčných přesunů vojsk neznámého poslání, ale i neznámého politického přesvědčení.

Kupodivu se seli, dokonce včas a vichni tři. Nepříli uhlazený, ale dnes navíc podráděný generál Henri Niessel, hrdina od Verdunu, ale v Petrohradě smutně proslulý svými výroky o zrádných psech”, kterými počastoval veřejně ruská vojska, v posledních měsících více na ústupu, ne v nástupu.

Větinou vyrovnaný generál Knox. Teď zrovna vlastně nepřetritě rozezlený do krajnosti na Američany, protoe opustili Kornilova a tím zavinili veobecný zmatek, z něho je východisko jenom ve vojenské diktatuře. A čím dříve ji nastolíme, tím lépe!”

Protoe generál Judson stále mlčí, jako u tolikrát na poradách předtím, bere si opět opoválivě slovo major Robins. Nedbá generálských úsměků a dokonce odvracejících se tváří a vykřičí na shromádění vztek, nahromaděný za několik měsíců, kdy musel přihlíet ignoranství ve spojenectví s úplnou neschopností svých velitelů. Kupodivu začne vyprávět tichým, tím více vak přesvědčujícím hlasem.

Revoluce není nemoc, jak si stále namlouváte, revoluce je nevyhnutelnost, která nás v Rusku čeká. Jestli v zemi je nějaká vláda, pak jsou to pouze sověty, protoe jedině sověty mají důvěru a o něčem opravdu rozhodují. Ta vae opěvovaná Prozatímní vláda je jenom seznam jmen na papíře, vpaovaná shora lidem sevřeným spárem hladu a bídy. Jen bajonety v Petrohradě a Moskvě jetě drí hněv na uzdě. Vai přátelé jsou neschopní, nemoní, k ničemu. A u zítra po nich nebude ani potuchy.

Jediná věc, kterou dnes Rusko potřebuje, je vojenská diktatura, rozkřičí se generál Knox a mává přitom nepříčetně rukama. Ti lidé kolem se neobejdou bez nahajky. Kdo tohle nechápe, nic nechápe, a opovrlivě odfrkne, ani na někoho pohlédne.

Niessel se přidá a příli nápadně. Rovně se neovládá. Také křičí a gestikuluje v rozporu s bontónem své vlasti: Tahle vae ulice, majore. Co to vlastně je. Lůza, poběhlíci, prostituti se známými závazky vůči Německu. Tihle kapitulanti mají od nás čekat milost. Za koho vlastně mluví? Kdo je zná mimo nepřátelské pionáe? Kolik se jich před námi vůbec zjevilo, aby vkrátku zmizeli v propadliti! Proč se o nich vlastně bavíme, jestlie je třeba najít skutečného vůdce národa a hlavně armády na frontě, která se den ode dne více rozpadá a můe kardinálně změnit průběh války. Dokonce i nae blízké vítězství v poráku. Tak to je, pánové, dodá trochu klidněji a sedí v empírové idli strnule, s íjí vypjatou jako na přehlídce.

William Judson stále mlčí. Jeho názory nejsou příli vzdálené Robinsových, avak postavit se proti spojencům nepovauje za prozřetelné. Těká hodinka si ádá jednoty v postupu, neztratit Rusko, a jej povede kdokoliv. Je válka a bez spolehlivého spojence na východě opravdu hrozí nahodilosti. Zároveň vak nebrání vitálnímu majorovi, aby říkal, co si myslí. A on to i říká od plic.

Páni generálové,44 dává opět k dobrému Robins, vkrátku uvidíte docela jinou diktaturu, ne si přejete. A bude to diktatura, která nás přeije ..nedokončí větu, protoe generál Knox opět křičí:

Myslíte ty lidi toho Lenina, Trockého a boleviky  ty demagogy, idy, převlečené ze Rusy, kteří uvrhli Rusko do chaosu? a rozhlédne se zuřivě po jídelně plné drahoce-ných servisů od Míně a pó Peking.

Ano, právé ty jmenovitě a jetě některé dalí mám na mysli,” vyhrkne a příli důrazné Robins do náhle nastalého těkého ticha, v něm lze krájet vzduch, protoe generálové Niessel a Judson si zapaluji jednu cigaretu za druhou. A ten druhý přitom kouří své oblíbené námořnické, které mu vozí kurýři přímo z New Yorku.

Robinsi,” říká poněkud klidněji Knox, omlouvá vás, e nejste voják a tak se v naich záleitostech příli nevyznáte. Podobné případy jsme zaili i dříve a umíme si s nimi poradit. Ani nemusíme příli přemýlet. Vojáci tuhle nemoc znají a recept mají. Je jediný pro lidi podobného druhu. Postavit je ke zdi a vybrat pořádné popravčí komando! Pak stačí zavelet, PAL!, a je zase klid. A kdy to nesvedou Rusové, jsme tady od toho my, abychom přiloili ruku k dílu,” dodá zcela mírně a dokonce se usmívá.

Pro generála Judsona je něco podobného ovem zcela nepřijatelné. Takhle ho to ve West Pointu neučili. Stejné si lze myslet, ale říkat nikdy. A navíc se mu i protiví počínání generála Knoxe, který jakoby si chtěl v Rusku zopakovat jedno ze svých indických taení. U spojence, který ve společné válce obětoval desateronásobek ivotů ne Británie. Proto se rozhodne zasáhnout a dokonce vskočf generálu Niesselovi do řeči. Snaí se přitom zklidnit příli vzedmuté vlny.

Jene dobře mylená porada co, jak a kdy? je u zcela zmarněná, take o nějaké spojenecké jednotě postupu nemůe být ani řeči. Staré nenávisti zatemňují mysl. Neschopnost vidět pod povrch události zase kalí zrak. Shromádění, z nich zatím nepromluvil pouze plukovník Thompson, protoe se cítil svými názory zcela osamocen  přece navrhl své vládě neformální jednání s boleviky u před měsícem  a navíc nechtěl pomáhat Robinsovi z kae, protoe na něho stále víc a víc árlil. Ten ambiciózní major se opravdu vyznal. Kdy mu to i parádně myslelo. Co slovo, to trefa.

Zrovna jako teď, kdy znovu hodil rukavici generálu Knoxovi.

Jistě se, pane generále, vyznám ve vojenských záleitostech méně ne vy. Avak připuste, e se zato trochu vyznám v lidech. Nemám sice za sebou Sandhurst, jenom loděnice v San Francisku. Kdy jsem se musel ivit holýma rukama a nikoli penězi svých rodičů. Proto znám ten nejobyčejnějí lid, který je pro vás chamradí, něčím mimo vae chápání.

Byl jsem mezi nimi i tady v Rusku. Mezi hladovějícími rolníky dole na Volze, kteří oloupali ovocné stromy a rozemleli kůru pro své děti. Mezi enami, které prostojí celé dny ve frontách na cokoli a padají polomrtvé do ledu a bláta petrohradské ulice. Mezi vojáky, které honili vai přátelé do útoku proti dělům s pouhými bodáky v rukou. Mezi těmi, kteří si říkají soudruhu a soudruko a které si vy tolik oklivíte.

Znám je docela dobře. Vechny, kteří dohromady si říkají ruský lid a které vcelku nepochytáte a tím ani nepostřílíte. Jsou jich toti milióny.

A řekl bych, e tady budeme mít vkrátku co dělat právě s lidem. A dokonce s tím tolik odříkaným Leninem, protoe on jim rozumí, on chce to, co oni sami a on jim to dokonce dá!”

Ve stejnou hodinu si V. I. Lenin, u na tajné adrese v Petrohradě, zapsal do poznámek, které jeho hostitelka Margarita Fofanovová nosila různým členům ústředního výboru přes Nadědu Krupskou a jiné spojky: Vechnu moc sovětům … rovná se výzvě k povstání!”

Leninovo ANO!

Zaznělo znovu 4. listopadu, podle nás v Evropě a 22. října podle kalendáře v Rusku.

Byla zrovna neděle, den odpočinku a zábavy, na kterou ovem měli čas pouze mladí důstojničtí hejskové v nachových, zlatém lemovaných balicích”, vesele si vykračující po Fontánce a řinčící vzácnými kavkazskými avlemi. A potom dámy z lepích kruhů včerejka, které si vyrazily na čaj a kadá přitom nesla v rukávníku zlatou, nebo alespoň stříbrnou cukřenku, někdy i vykládanou drahokamy, spolu s půlbochníčkem chleba, protoe se nesluelo vyjídat přátele, kteří obětovali zbytky čaje. A vyděeně si přitom dávaly k dobrému záitky ze současné ulice. Ta nejvyplaenějí celá zkormoucená, protoe ji průvodčí v tramvaji oslovila soudruko”!

Kdy větina města osadila ulice a náměstí, těch pár kin a antánů, dokonce i cyklistický velodrom a zápasnický stan, jediný v Petrohradě. Za účelem schůzí, mítinků a velikých srazů, na nich si kadý bral slovo podle nahodilého pořádku. Bolevická elita, leví eseři, také

Martovovi menevici a mezitím I vehochu profesorů a studentů, policajtů a kriminálníků, bankéřů a dluníků, sem tam nějaký ten kapitalista, ale hodně dělníků. Pochopitelně i vojáci a námořnici. Mluví, skáčou si do řeči a servítky si neberou. Ani ti, co jim naslouchají, tleskají, ale i dupají a hvízdají. Podle jednoduchého dělení.

Jásot patří těm, kteří doporučují převzít moc ve státě prostřednictvím sovětů. U neváhat a udeřit. Rozehnat Prozatímní vládu a její ubohá vojska, která nevědí, kam dřív skočit. Dát půdu lidu, který se u dost načekal a natrpěl jetě víc. Proto nemá dostatek dobré vůle poslouchat, je dychtivý měnit poměry, otřást panstvím vech, kteří stále nemají dost války, útisku a vykořisování.

Take obhájci programu jetě počkat, zítra je den také, změna přece můe být i k horímu, trpělivost nikdy nekodila věcem státu, který nesmí dojít úhony na mezinárodní pověsti, nebo musí dostát spojeneckým závazkům a řídit se zákony obvyklými mezi civilizovanými státy”. Podobní řečníci se vak daleko nedostali. Lavina protestů smetla okamitě vekerou iluzi, e zítřek bude vypadat jako včerejek. Protoe předposlední říjnový svátek na chvíli vylo i dlouho ukryté slunce, aby spatřilo rozjařené líce těch, jim vkrátku zatroubí do turmu na nebesa.

Nejbouřlivěji hučí Vyborská čtvr, samý tovární činák, a ulice jetě bahnitějí, ne je jinde obvyklé. Do továrních ulic se toti neodvauje vojsko od července, kdy jedině tady mělo váné ztráty. Protoe střílelo kadé okno a nevzdávaly se ani děti.

Místních vevidoucích očí se přitom bojí i fízlové. Snad proto se právě sem uchýlil Lenin. Do bytečku hodně skromného, ale tím nenápadnějího. Navíc Margita Fofanovová byla v okolí známá tím, e si občas vypomáhala podnájmem jedné světničky. A tak podsaditý mu, hladce vyholený, v dělnické furace”, pod ní se čepýří černé vlasy, je pouze jeden z davu. Vůbec nepodobný policejním fotografiím mue s vousem i bradkou, s čelem a kamsi hodně vysoko. Tohle je přece někdo zcela jiný. Přesto se raději sejde s několika členy ústředního výboru o ulici dál, u soustruníka Kokka, v jeho bytě se dveře u několik dní za sebou netrhnou. A proto nějaká návtěva navíc nic neznamená. Lenin ovem čeká hosty tři.

První vejde Lev Trockij, bolevik teprve dva měsíce, ale

u uznávaný řečník a obratný vyjednavač ve velké koalici stran. Hbitost, s jakou získal pro revoluci petrohradský výbor, v něm dlouho byli bolevici v menině, udivila i Lenina, take si nechává znovu referovat, jak vlastně i zavilí odpůrči boleviků odhlasovali vytvoření revolučních výborů dnes a povstaleckých zítra. Na obranu města pro váhavce, kteří chápali, e metropoli někdo musí hájit, kdy Prozatímní vláda se chystá utéci do Moskvy a vydat Petrohrad Němcům. A tím připravili anci, ach před jistým matem.

Na lep Trockému ovem nesedli vichni. První návrh dokonce neproel kvůli jednomu hlasu. A menevici hned ádali od předsedy odpověď na eptandu o chystaném ozbrojeném povstání a zda při něm vojenské revoluční výbory nebudou zneuity k něčemu zcela jinému ne je obrana před Němci. A Trockij nezapřel sám sebe a za smíchu celého shromádění pohotově odpověděl.Tazatel se ptá z pověření své strany, vlády, policie, kontrapionáe nebo jiné pořádkumilovné instituce? My bolevici trváme pouze na tom, aby moc byla konečně vyrvána z rukou jiných nezodpovědných dritelů tou cestou, e se provede jednomyslná demonstrace sil demokracie!*’

Ovem ozbrojeným vystoupením hlavně,” pronesl Lenin a upřeně se zahleděl do snědé tváře Trockého. Jistě vám nemusím vysvětlovat, e ná čas je blízko a e musíme být připraveni vystoupit kadý den. Otálení se rovná smrti. A na hlouposti rovné tragédii, které předvedli Kameněv se Zinověvem, nemáme vůbec právo. Omluvy nic nepomohou, soudruhu Trockij. To platí i pro vás, protoe bez petrohradského sovětu nepřevezmeme ve městě moc a nezačneme v zemi revoluci. Krize dozrála, čekejte na pokyn kdy, dodal nezvykle přísně. ,,A bude to u velmi brzy!”

Trockij beze slova přikývl a podal Leninovi ruku, trochu zaraený přísností vůdce strany. Ve dveřích se střetl se stejně snědou a robustní postavou jako byl sám. Instinktivně se odtáhl a vstupujícího nechal vejít. Na jeho pozdrav vůbec neodpověděl. Do zeřelé místnůstky jakoby vpadlo napětí.

Vae osobní záleitosti s Trockým, soudruhu Staline, mohou těce pokodit stranu,” pronesl neosobně Lenin hned po uvítání, které bylo o poznání srdečnějí předchozího. Strana potřebuje víc ne kdy jindy jednotu  to není

v ádném rozporu s mým ideovým postojem ke Kameněvovi a Zinověvovi  a kadé trucování můe způsobit netěstí s nenapravitelnými následky. Proto u nemlčím k vaim osobním výpadům. On je stejně potřebný v sovětu jako vy v novinách a v revolučním výboru. A zítra, jestlie zvítězíme, jako komisař zahraničí a vy jako komisař pro národnosti. Nemáme lepích, zatím určitě ne. A počítat je třeba s vámi oběma, protoe oba vae talenty jsou dnes nezastupitelné.”

Půjdu tam, kam mě pole ústřední výbor, samozřejmě,” odpověděl a příli slavnostně Josef Stalin, zřejmě překvapený, e Lenin u myslí na porevoluční vládu. Tihle mezirajonci stáli ovem stranou trochu příli dlouho. A náhlé sblíení s námi vypadá spíe na buroazní vypočítavost. Proto nemůeme pohlíet na Trockého jako na soudruha z těkých dob. e ho potřebujeme, to je něco jiného. Momentálně víc ne Kameněva se Zinověvem dohromady. V tom jsem s vámi zajedno.”

Dosud si zřejmě z rozčilení ani nezapálil svoji věčnou lulku. Natolik na něho působila Leninova přirozená autorita a vánost, která měnila kadé podobné jednání v obřad. A tak chvíli trvá, ne se opět zeptá. Snad něco budete chtít i mimo kázání za mé postoje k Trockému, soudruhu Lenine?”

A trpělivě vyčkává, ne se Lenin opět rozpovídá.

Je jetě jedna fronta první důleitosti vedle petrohradského sovětu a jeho vojenských výborů. Ve městě je soustředěno téměř sto padesát vojenských útvarů a kadý z nich je důleitý. Hlídkují, hájí mosty, arzenály, přístav, důleité budovy. Bojovat se vemi je nad nae síly, to jistě chápete. Musíme je proto získat a co víc. Vytvořit jim paralelní velení,říkejme mu rovně komisariáty. Jaké máme v revolučních výborech. Zní to opravdově a dokonce vojensky. Jene nai komisaři musejí být vude. Nejen v Petropavlovské a Krontadtské pevnosti. U kadého pluku, na kadé lodi. Dohodněte se s Antonovem  Ovsejenkem ze sovětu, on se ve městě vyzná nejlépe a jednejte. A velí důstojníci, pokud ovem mají důvěru, ale s vědomím komisařů. Kde důstojníci ji neobstáli a nebudou spolupracovat, musí velet komisaři.

Tohle je vá úkol soudruhu Staline, dokud nezvítězíme,” pronesl Lenin daleko slavnostněji, ne se hodí do jinak důvěrného a chvílemi přátelského rozhovoru. A rychle se rozloučí.

Na třetího hosta pak čeká jetě hodinu. A popíe mezitím stoh papírků vzkazy, doporučeními, ale i návrhy nových moných zákonů. Kdy leí na vrchu listina s nápisem Dekret o míru, vejde Jakov Sverdlov. Uvítání je tentokrát víc ne bouřlivé. Oba jsou zřejmě dojati. Oba vak i spěchají.

Jestlie pevně víme, e máme větinu jak v sovětech, tak v armádě i v zemi, zbývá nám pouze převzít moc, drahý Jakové,” začne debatu Lenin. A tou chvílí nástupu musí být 25. říjen, den svolání II. sjezdu sovětů, na něm schválíme ve, co bude revoluci potřeba. První zákony, první vládu, první výzvu socialismu v Rusku,” dodává trochu chvatně.

To znamená, lljiči, e musíme rozhodnout v ústředním výboru, vydat rozkazy gardám a začít vytlačovat Prozatímní vládu z Petrohradu okamité. A hlavně vyjevit datum, které stále ukrýváme,” netají se svými obavami Sverdlov. Vdy ani nevíme, co udělá nakonec petrohradský sovět a hlavně vojska, která jetě stále poslouchají Prozatímní vládu. Jestlie ústřední výbor po těké hodince s Kameněvem a Zinověvem je zase jednotný a rozhodný,” Sverdlov pečlivě počítá vechna pro a proti.

Spoléhám na tebe, Jakové, v ústředním výboru, který svolá neprodleně a začne podle domluvy postupovat. Trockij tě podpoří za petrohradský výbor. A Stalin bude mít stejný cíl v rudých gardách a hlavně v jednotkách mimo nai kontrolu. Zatím, protoe zítra je získáme. Ostatní pole tam, kam bude třeba a začne se věnovat vojenskému revolučnímu ústředí strany. Jsi jeho předseda a tím i vrchní velitel revoluce.

Je nad slunce jasnějí, e nyní otálet s povstáním se rovná smrti. Není důleité, kdo uchopí moc, pokud to bude některá nová instituce zástupců lidu. Rozhodně vak musí být zbaven moci Kerenského spolek.

Tohle jisté pochopí kadé malé dítě, nato ústřední výbor,” Lenin zřejmě vzruen zvýí hlas. Sverdlov proto neřekne ani slovo. Vstane, obejme Lenina, který a příli věcně dodá na shledanou ve Smolném,” kdy za ním opatrně zavírá dveře.

Přiblině ve stejnou dobu oslovil civilista, který před chvílí přeel po Litějném mostě do Petropavlovské pevnosti, ani ho některá strá jakkoli zdrovala, velitele nejdůleitějího vojenského a zbrojního objektu města: Pane plukovníku, jsem komisař ústředního vojenského revolučního výboru. Moje přítomnost v pevnosti znamená, e bez mého souhlasu se teď nebudou klást ani pastičky na myi. A u vůbec ne poslouchat příkazy Prozatímní vlády nebo okruhového tábu!

československá odbočka v bouři

Je 5. listopad, ale také 23. říjen.

Petrohrad halasí podle svého válečného zvyku. Snad o krapínek víc. V noci znovu prelo, a tak bahna přibylo. Dlouhé fronty před krámy se sotva hýbají. Z Finského zálivu fičí pronikavý vítr, a proto se kadý chodec choulí do veho, co mu osud na sebe dopřál.

Na zdech, kde obvykle vyvěovali pouze ranní noviny, se objevil nezvyklý plakát s červeným tiskem. Lepidlo přimrzlo a obroubilo sdělení krajkami krápníků. Kolemjdoucí rychle, či lámavě, podle svého kolního vzdělání čtou:

Soudruzi!

Píu vám jménem vech soudruhů vojáků. Jestlie nebude v měsíci říjnu mír, opustíme my vojáci, kteří máme těch krvavých jatek u plné zuby, nae pozice na frontě a s pukami a kulomety si dojdem na buroazii, která válku potřebuje a pořád křičí, aby se vedla a do vítězného konce! Vemte na vědomí, soudruzi, e tohle my vojáci zcela určitě uděláme. Na co je stále třeba bojovat a zabíjet lidi, kteří se ničím neprovinili? Dopřejte nám oddechu, dejte lidem mír. A jestli burousti chtějí mít válku, tak a si sem do zákopů vlezou sami.

Voják jetě bojující ruské armády.”

Bělovlasý, veskrze důstojný pán v redingotu čte snad trochu pečlivěji ne druzí kolem. Lehce se opírá o bambusovou hůl a tváří se nepřístupně. Vlastně od okamiku, kdy vykročil z hotýlku Flora v Mořské ulici a pohlédl k telegrafu, před ním přibylo stráí. Pak se vydal ve směru k Litějnému prospektu. Rovnou pod kola několika obrněných vozů, které vyjely ze Zimního paláce, přehnaly se po mostě přes Mojku k dalímu nábřeí a zmizely směrem proti proudu Něvy. Statný mu ve vojenském přitom rázně odvedl vzpouzejícího se starého pána a ke zdem nejbliího domu a řekl zřetelně česky: Pane profesore, mám vás chránit, take mi to nestěujte a pojďte. Před hodinou se tady kolem střílelo.”

Jistě, jistě Hůzo, ale snad mi dovolíte, abych se alespoň rozhlédl a něco pochopil z těch zmatků. Nezapomeňte, e uprostřed této sopky máme padesát tisíc naich hochů, dodal, snad aby si naklonil vlastně jednoho z nich, včera zajatce a dnes legionáře, pověřeného osobní ochranou předsedy Československé národní rady Tomáe Garrigua Masaryka. Shodou okolností rovnou uprostřed počínající ruské revoluce.

Dvojice tak různě oděná, a proto i nápadná ji nevymění ani slovo a spěchá rovnou na Znamenskou. Jen starí z nich občas spočine očima na otlučených průčelích jetě před nedávném honosných domů carské metropole, lítostivě zaznamená tiché srocení en s prázdnými hrníčky a takami v modrých rukou od zimy a nelibě se odvrátí od junkerské hlídky, která se zastaví, aby si prohlédla na Petrohrad trochu nezvyklé chodce. Vyí z mladíků se u chystá je zastavit, ale mladí ho strhne na stranu, protoe postřehne, e z druhého chodníku je pozoruje skupinka ozbrojených civilistů s rudými páskami. Od včerejího ustavení rudých gard se jaksi netrpí, aby patroly Prozatímní vlády někoho ve městě obtěovaly. Kadý projev podobné horlivosti je trestán hned na místě. Odzbrojením odválivců. A dalích zbraní se začíná nedostávat. Od včerejka nevydal Kronverkský arzenál ani náboj. Podléhá toti komisaři Petropavlovské pevnosti.

Neklid a vzruch panuje v několika místnostech Československé odbočky, její řízení v oputěném domě na Znamenské povolila Prozatímní vláda jetě za ministrování P. N. Miljukova v přesvědčení, e Československé vojsko na Rusi” bude významným prostředkem obrany proti Němcům na rovně téměř rozpadlé ukrajinské frontě.

Jan eba, vedoucí odbočky, dobromyslný mu v brýlích, a zkuený obhájce Masarykových plánů v Rusku, právě dočetl stoh zpráv od svých informátorů po celé zemi. Ani jedna z nich vak nedola z Kyjeva od vojska, které jakoby zmizelo v lavině událostí, v nich se nikdo nedokázal v té době zorientovat.

Rychle si dělá poznámky, které bude potřebovat do hláení pro profesora Masaryka, jeho příchod na sebe nedá dlouho čekat. Je vdy přesný. Kolem desáté hodiny samozřejmě očekává nejčerstvějí informace, hlavně od vojska, kterých zrovna nedostává nejvíce.

Mezitím doel i Jiří Klecanda, zakladatel Masarykovy

akce na Rusi. Energicky vypadající tloutík s intelektuálním obličejem a chic bradkou. Velký znalec domácích poměrů, v nich dokázal i nemoné. Odbočka paříské Národní rady byla vlastně jeho dítě, které vytlačilo nejen veliké krajanské spolky, ale i Národní radu Josefa Dúricha, je si dlouho dělala nárok na rovnoprávnost s Masarykovým ústředím. Z kapes vyndal nejrůznějí noviny a letáky a pečlivě je uspořádal po stole, kam si s oblibou sedal profesor.

Ten se právě vynořil ve dveřích, které úsluně otevíral Jaroslav Papouek. Mladý a vudypřítomný historik, jeho hvězda začala vycházet, jakmile se ujal osobní korespondence Masaryka s ruskými, ale i zahraničními úřady. Zvlátě kdy jí stále přibývalo a na kadou drobnost bylo třeba i dvě, tři bumagy”, protoe byrokracie Prozatímní vlády daleko překonala carské úřady.

Vichni čtyři usedají ke sklence čaje, který jim mile zahřívá ruce. Masaryk podle své nátury jetě dohlíí, zda se někdo postaral o Hůzu a pak poznamenává. Dobrý čajový zvyk mají Rusové. Připomíná mi Brity, ale ve skutečnosti je jejich vlastní. Také čaj pijí po svém. Ten cukr v ústech a nikoli v číce se mohl zrodit pouze tady, v prostředí ryzím a opravdovém.”

Mluví dlouho. Shromádění musí vyslechnout jeho v takovou chvíli obvyklé meditace na téma o hloubi ruské due. Teprve potom si bere slovo Jan eba. Vedle přehledu, z něho vyplývá nejistota stávajících pořádků a nástup nových sil po celém Rusku, pro ně pouívá jako Masaryk slůvka bolevism”, důtklivě vyzývá profesora k odjezdu do Moskvy.

Zdá se jisté, e se blíí hodina střetu přímo v Petrohradě. Prozatímní vláda buď zasáhne a nebo spíe jetě ustoupí, pokud rovnou neodstoupí. Boje, které hrozí, mohou vyvolat nepředvídané osobní těkosti a moná i ztráty na ivotech. Nemáme právo riskovat ivot svůj, nato pana profesora. Proto doporučuji..

Milý příteli, tohle počká, a mi povíte, co přilo od vojska. Jak se drí v obecném chaosu a zda bolevičtí agitátoři nenaruili národní jednotu mravního vědomí. Nemáme před sebou důleitějí úkol, ne uchovat sílu vojska jako ukázněné jednotky.

Včera mě vyslanec Noulens opětovně ujistil, e Paří vkrátku včlení československý korpus do svého vojska.

A tím se nae postavení rázně změní proti kadé ruské vládě. Budeme spojenecké vojsko, nikoli trpěná jednotka na cizím území. A na nás zbude bez úhony vyvést hochy do Evropy. Třebas i přes Vladivostok nebude-li kratí cesty. .

Protoe eba neměl pořád co říci, chopil se příleitosti Klecanda. ,,Jistě máte pravdu, pane profesore. Teď kdy z Druiny máme vojsko v síle dvou divizí, musíme projevit krajní opatrnost. Nedat na sliby, e se s námi počítá a hlavně se nedat zavléci do vnitrozemských sporů. Něco podobného můe mít přímo katastrofální následky. A to bohuel nechtějí jenom bolevické komitéty, ale i pánové, kteří se přátelí se Savinkovem, jeho dobrodruná povaha je veobecně známá.”

Ani cokoli tuí, Savinkovem lápne Klecanda do vosího hnízda. Masaryk se proti svému zvyku prudce ohradí.

Pokud je vem dobře známo, ani já jsem nepohrdl styky s tímto vzdělaným socialistou, jako s Plechanovem a dokonce Gorkým, o něm se říká, e je přítelem Lenina, protoe pochopit dui Ruska vyaduje pochopit dui vech významných Rusů. To ovem neznamená, e se budeme komukoli zavazovat. Nae alternativy jsou dvě. Buď Rusko setrvá po boku spojenců a bude i ná spojenec. Nebo uzavře mír, ke kterému vechno spěje, protoe ruský voják je na smrt unaven a nai věc vůbec nechápe, a pak musíme zachovat přísnou neutralitu. V tom má bratr Klecanda úplnou pravdu. Tehdy zbude nám rychle odejít. Nedat se svést ani Francouzi ani Američany, kteří myslí na své zájmy. My jich tu nemáme.”

Ačkoli to nebývá časté, ozve se Jaroslav Papouek. ,,Tím spíe musíte odjet blí k vojsku, pane profesore. Moskva se teď zdá nejbezpečnějí, a proto jsem si dovolil obstarat tři jízdenky u na dnení večer. Kdy ostatní budou za námi následovat, v době co nejkratí,” dodá chvatně, aby rozehnal hrozící bouři nevole Klecandy a eby.

Natěstí si opět bere slovo Masaryk a zase filozofuje.

Nesdílím ádné nadení pro revoluci, kterou připravuje bolevism. Zplodí reim naprosto nevhodný pro Rusko a patně skončí vkrátku. Poměry ruské si vyadují po pádu asiatského carství něco vpravdě evropského.

Obávám se vak, e plameny této revoluce, která zatím nemá silného protivníka, nás oehnou. Zvenku a boe chraň, aby to nebylo i zevnitř. Četl jsem si Munovu Svobodu z 1. listopadu, obstaranou díky péči bratra eby. A varuji vechny před tímto avanturismem, který je ve skutečnosti ulejváctvím, je se ovem můe někomu líbit. My musíme vechny slabochy ukryté pod etiketou bolevismu odhalit a zbavit se jich včas. Jene nezapomeňte, jak velijaké nadávky buroustů a sluhů kapitalismu působí na nepříli vzdělané bratry. Chtěli jsme vojsko politické, národně uvědomělé, a proto nesmíme pouívat starých metod rakuáckých. Přesvědčovat svedené je nám třeba.

Avak na Munu dejme pozor. Ne nadarmo mi nabízel své sluby. A jeho Svoboda je také bolevická a v posledních dnech. Kdy se mu zdá, e Leninova hvězda vychází.., nedomluví, protoe okna se rozdrnčí od střelby, která jakoby se blíila. Teprve zadunění lodního děla kdesi v dálce zase sjedná ticho.

Klecanda opět nastoluje otázku bezpečnosti osoby Masaryka a kupodivu plně podpoří iniciativu Papouka. Dokonce slibuje obstarat ubytování v Metropolu  tam také Masaryk zaije estidenní boje o Moskvu  a slibuje odjezd celé Odbočky.

Domluva na sebe nedá dlouho čekat. Jetě povolají Hůzu, aby připravil ve potřebné pro večer a pak společně poobědvají v Astorii, plné důstojníků, diplomatů i novinářů. Avak i hrůzostraných zpráv o bolevickém povstání.

Kdy čtveřice Čechů ztracených v rámusivém Petrohradě pila nepříli podařenou kávu na rozloučenou, Stalin s Antonovem  Ovsejenkem vydávali nekonečné rozkazy rudým gardám a komisařům v řádných jednotkách. Z počtu sto padesáti ve městě soustředěných, sto osmnáct útvarů uznalo vojenský revoluční výbor za svůj hlavní stan. A velitel petrohradské posádky plukovník Polkovnikov mezitím ani neví, které jednotky mu vlastně zbyly.

A do města vpadne ero, opět se rozprí. V pustých ulicích, kterými kvapí trojice muů tří generací rovnou na Nikolajevské nádraí  odkud vypravují poslední rychlík starého Ruska na Moskvu  se potkávají hlídky. Nevidí si do tváře, ani do srdce. Zatím se míjejí v klidu. Zítra po sobě začnou nemilosrdně střílet.

Jetě zasedá prozatímní vláda

První den bolevického povstání 6. listopadu, podle juliánského kalendáře 24. října.

Petrohrad je plný protichůdných zpráv. Jednotky z fronty podporující Prozatímní vládu prý právě proly Narvským obvodem,” tvrdí jedni. Bolevici obsadili Zimní palác,” zaručují pravost svých sdělení druzí. Přitom nikdo neví pořádné, co se vlastně děje. Jisté je, e vude přibylo houfů s rudými páskami. Sto tisíc puek vydaných po ránu z Kronverkského arzenálu udělalo své. Město se proměnilo ve vojenské leení. ,

Redakce novin Rabočij pu a Soldat dvakrát vyměnila majitele. Junkery z 2. oranienbaumské koly, kteří znemonili ranní vydání listů, vytlačil z redakce i z tiskárny na Kavalergardské ulici nedaleko Smolného litevský pluk a 6. záloní enijní prapor. Rozkazy k pohotovosti prvního stupně do Petropavlovské pevnosti a na Auroru zatím nedoly. Revoluce začala bez generálky a tak leccos neběí jako po drátku.

Horké chvíle proívá od rána prozatímní vláda. Kerenskij, vlastně jediný z ministrů, je plný činorodosti. Hned po junkerském vpádu do bolevických listů odjel do Marijin-kého paláce na zasedání Rady republiky, kde snad hodinu přesvědčoval poslance parlamentu, kteří u nikoho nezastupovali, o zradě boleviků, jen prodali Rusko Vilémové elezné pěsti.

Cituji pouze nejtypitějí pasáe z celé řady článků listu Rabočij pu, jejich autorem je Uljanov-Lenin, protistátní zločinec, který se skrývá a kterého se pokouíme najít… Tento nepřítel státu a Ruska vyzval proletariát a petrohradskou posádku, aby si zopakovali zkuenosti ze 16.18. července a vede si stále svou, e je nutné okamité ozbrojené povstání… Mimoto i dalí bolevičtí vůdcové vystoupili na četných schůzích a rovně vyzývali k okamitému povstání. Zvlátě je třeba věnovat pozornost činnosti nynějího předsedy petrohradksého sovětu Brontejna-Trockého..

Pak se málem rozpláče. Téměř mu není rozumět, jak v záplavě sebeobviněnl, ale i sebeospravedlnění, zase pokračuje ve spílání bolevikům, a to nad vyhlákou, z ní zmatené uvádí:

Pohleďte na ty zrádce, kteří vylepují po městě…

Petrohradský sovět dělnických a vojenských zástupců je ohroen. Nařizujeme plukům, aby okamitě vyhlásily bojovou pohotovost a vyčkaly dalích rozkazů. Kadé prodlení, nebo neuposlechnutí tohoto rozkazu bude povaováno za zradu na revoluci. Vojenský revoluční výbor. V zastoupení předsedy: Podvojskij. Tajemník: Antonov.

Tyhle davy černé reakce nám vyhroují a uráejí ruskou demokracii.

Ani nevyčká na svůj melodram a odjídí pryč. Za svoje hysterické uřeknutí se o davech a černé reakci zaplatí naprosto nečekanou rezolucí předparlamentu. Vůdce meneviků Martov se jako první ohradí a navrhne rezoluci, kterou pak okamitě podpoří i eseři a bolevici. I kdy přitom vytváří třetí centrum ve městě  ustavují Výbor veřejné bezpečnosti  ve skutečnosti je rezoluce i pádným projevem nespokojenosti vůči Prozatímní vládě. Kerenskij ji přesně tak pochopí. A mu ji vpodvečer přinesou do Zimního.

Mezitím se předseda vrátí do své pracovny v paláci. V tu dobu u parádně zabarikádovaného ze vech světových stran elezničními praci a velijakým haraburdím od nábytku a po kuchyňské nádobí. Rychle proběhne kolem junkerských stráí, které na něho jen nedbale pohlédnou a vejde do nekonečné chodby, plné pinavých matrací a přikrývek, na nich se tu a tam povalují pospávající či pokuřující vojáci. Oklopeni nedopalky cigaret, skrojků chleba, potrhanými pláti a hlavně desítkami lahví s francouzskými vinětami. Palácové sklepy zřejmě u pozbyly vech svých tajemství.

Mezi nemytými a neholenými vojáky zcela převaují červené nárameníky junkerských kol. V ponuré chodbě něco mezi kasárnami a hrobkou je občas slyet hrubé nadávky. Nic, zhola nic, nepřipomíná velkolepé osudy zimního carského sídla, přeplněného skvosty architektury i výtvarných děl, kterými proslulo na evropských královských dvorech.

Uvadlo na kráse i sídlo okruhového tábu, za pinavými okny směřujícími na náměstí, s potlučenými křiálovými lustry, z nich nikdo nestírá prach a kde na obrazech slavných bitev s letopočty 12. října 1812, 6. listopad 1812, a 16.-28. srpen 1813 si někdo vepisuje červeným inkoustem denní hesla stráí a potřebná telegrafní čísla.

Jistý vojenský pořádek vak zůstane zachován. A tak se slubu konající důstojník předpisově hlásí přicházejícímu ministerskému předsedovi. Přitom se vůbec nediví, e Kerenskij, ani cokoli vysvětlí, začíná po telefonu velet.

Nejprve přikáe vytáhnout mosty, o které se pak budou junkeři s gardisty tahat po celý den, dokud u Nikolajev-ského, uprostřed města nezakotví Aurora a výhruně vztyčenými děly neučiní zvedání a klesání konečně přítr. Od večera mosty zůstanou dole a obě části města spojené v jeden celek a do noci 8. listopadu. Teprve pak se zlořád změní opět v řád.

Kerenskij si nejprve zavolá velitele tří kozáckých pluků a poádá je o ochranu Zimního paláce. Je realista. Dobře ví, e město prohrál a chce zachránit alespoň bezpečnost vlády. Jene nákaza vzpoury u zasáhla i kozáky. Vymlouvají se. Prý se ozvou později. Právě se radí na schůzi.

Předseda vlády zasahuje a volá velitele severní fronty generála Čeremisova. Ten se omluvil a vůbec nepřiel k telefonu. Pobočník se dal opatrně slyet neosobním hlasem, e se ,,pochopitelně budou snait, e rozhodnutí o přesunu tří pluků do Petrohradu samozřejmě znají, ale to chce vlaky a elezničáři, jak Jeho Excelence dobře ví, právě stávkují..a bez pozdravu zavěsil.

Později o těchto kruných chvílích sám Kerenskij napíe v pamětech; Bylo třeba převzít velení do svých rukou, ne vak u k útoku proti povstalcům, ale k obraně vlády samé, a to a do příchodu čerstvých jednotek z fronty a do okamiku, ne budou nově zorganizovány vládní síly v hlavním městě. Přímo ve tábu bylo sice několik důstojníků, na ně jsem se mohl spolehnout se zavřenýma očima. Ale to bylo málo. Dal jsem proto příkaz, aby byli telegraficky povoláni ti, jejich přítomnost se mi zdála zvlátě nutnou ..

Od oběda a dlouho do noci předsedá Kerenskij vládě. A počíná si stejně zmateně. Namísto vrchního velitele mají ministři před sebou velitele roty. Tolik se jich i shromádilo. Aby dobře poobědvali a pak si poslechli monolog Alexandra Fjodoroviče.

Jednají v přijímacím carském salónu, který si zachoval vechnu noblesu minulých desetiletí. Nejprve je trochu baví poslouchat hláení, který most přes Velkou či Malou Něvku či přes Něvu byl právě zvednut a který zase sputěn. Jisté je, e město zcela zpustlo. Zvedání mostů v Petrohradě vdy vyvolávalo paniku. Proto obchodníci pohotově stahují rolety a zavírají krámky. Určitě se u vyprázdnila vechna tritě a větina hospod. Jen kostely jetě mají otevřená vrata, aby těch několik stařenek se mohlo pomodlit jako kadý den.

Trochu vzruení vnese do nudy jednání předseda předparlamentu N. D. Avksentěv, zavile pravicový eser, který se snaí Prozatímní vládě vysvětlit, e rezoluce předparlamentu, kterému občas říkají Rada, není projev nedůvěry, nýbr naopak důvěry. Protoe vláda jistě chápe nutnost změnit kurs a uspokojit poadavky dělnického a rolnického obyvatelstva. Jinak by jim, představitelům socialistů v předparlamentu, nezbylo ne panu ministerskému předsedovi a jeho spolupracovníkům vyslovit opravdu nedůvěru ,..”

Tohle Kerenskému dodá a vybuchne pln zuřivých výčitek vůči Radě republiky. Výrazy si právě nevybírá a jak si zvykl nadávat svým nejbliím, prohání i poslaneckou delegaci. Sklidí rozhořčení a delegace v čele s předsedou Avksentěvem odchází do Smolného, podat poslední hláení Veruskému ústřednímu výkonnému výboru sovětů, jeho funkční období nezvratně skončí. O půlnoci přítího dne.

A bude Kerenskij vzpomínat na bouřlivé události a setkání s poslanci, nazve je historickou scénou. Připustí bouřlivou výměnu názorů, ale o nadávkách se slovem nezmíní. Vůbec jeho paměti projevují pozoruhodné proměny proti záznamům dalích účastníků oněch vzruivých hodin.

Prozatímní vláda se po odchodu delegace poslanců rychle uklidní a spokojeně povečeří. Jediné vzruení do obvyklých hodů vnese zpráva sklepmistra, e dolo ampaňské a tak si ministři nakonec připijí burgundským. To jetě stateční junkeři nestačili spotřebovat.

Večer u stráví vláda naprosto bezúčelně. Protoe přestali docházet kurýři z města a venku pod okny utichla i občasná střelba, trochu podřimují. Kerenskij kamsi odeel a nikdo neví, co se právě děje.

Teprve po půlnoci se objeví předseda vlády a bez vzruení oznámí závěr zasedání, které vlastně skončilo před mnoha hodinami. Ministři se pokojně rozejdou do svých domovů. Ani jeden nebude zadren a prospí klidně poslední noc. Dokonce ve svých postelích.

Přiblině ve stejnou chvíli dorazí do Smolného, kde narazil na značné potíe se stráemi, pečlivě vyholený mu v černé paruce a čapce. Teprve po sundání čepice s parukou, stráe radostně vydechly: ,,To je přece Lenin!” A začali se omlouvat jeden přes druhého.

Lenin se pouze usmál a klidně veel do paláce. Rovnou do místnosti číslo 14, kde od večera zasedal nepřetritě ústřední výbor. Tam ho i najde Margarita Fofanovová, která celá vyděená běela přes půl Petrohradu. Hned jakmile dorazila domů, do Serdobolské ulice číslo 1, kde nala na stole ze kolního seitu vytrený lístek: el jsem tam, kam jste nechtěla, abych el. Na shledanou. Iljič.”

Konspirace skončila. Lenin vystoupil na velitelský můstek revoluce.

První den socialismu byla středa

Bude v čítankách napsán na 7. listopad, postaru na 25.říjen.

Petrohrad si za poslední týdny z donucení zvykl na ráz vojenského města. Na neustálé přesuny jednotek pěích, motorizovaných  zvlátě na samokatčíky, vystrojená na motocyklech v černých plátích a s brýlemi  ale i početné skupiny jezdectva. Na hlídky před důleitými budovami a mosty. Také na jejich různobarevné přeměny, v nich rudogardisté stále braly vrch. Hlavně od noci na 7. listopadu, kdy události dostaly nevídaný spád.

Hned po půlnoci elektrárna přeruila dodávku proudu vem zbývajícím vládním budován. Jen Zimní palác mající vlastní agregát se pak před ránem znovu rozsvítil. Námořníci z Krontadtu, kterých se před svítáním vylodila na nábřeí vedle Aurory na pět tisíc, natrvalo obsadili telegrafní a telefonní ústřednu. Velí jim zítřejí komisař vojenství P. J. Dybenko. Prozatímní vláda tím ztratila spojení s městem a se světem ji poutala jediná tajná linka do ,,stávky”, hlavního stanu armády v Mogilevu. Její existence bude objevena a 8. listopadu ráno, kdy se sluba vrchního velitele L. G. Kornilova podle zvyku ohlásí na oputěném telefonním přístroji v pracovně Kerenského.

Před ránem bylo rovně obsazeno Nikolajevské nádraí, odkud před několika minutami odjel se značným spoděním rychlík do Moskvy. A v něm odcestoval i T. G. Masaryk a jeho věrný doprovod Hůza. Do moci gardistů přelo třináct tiskáren a státní banka. Námořníci zatím zatlačili od zbývajících čtyř z osmi mostů ve středu města nepříli bojovně naladěné junkery. Jako poslední obsazuji Palácový most, spojující Zimní palác s Vasiljevským ostrovem mezi Velkou a Malou Něvou. Odříznutí Prozatímní vlády od města bylo tím úplné. Od devíti hodin se do paláce nedostal ádný z ministrů, který mezitím nedorazil. Na palácovém náměstí za veselého jásotu zadreli vojáci Pavlovského pluku dva zpozdilé, spolu s náčelníkem Kerenského tajné policie. 3. prapor samokatčíků, který po ránu dorazil z fronty na zastávku Novinka, aby posílil obranu Zimního paláce, hned po oputění vagónů a po krátké debatě se Sergo Ordonikidzem, který se tu ocitl náhodou, rozhodl setrvat na místě a zároveň podpořit revoluci. Do Petrohradu pak odjeli pouze delegáti praporu, zvolení na sjezd sovětů.

Přesně v deset hodin vyrazili do ulic kameloti se zvlátním vydáním listu Rabočij pu a Soldát. Rozmazaný text označoval výrazný titulek: OBČANŮM RUSKA! Téměř ve stejnou minutu začalo vysílání zvlátní zprávy rádiem na Auroře. Začínalo rovně označením adresáta: Občanům Ruska!”

Jetě v poloprázdných ulicích, hlavně vojáci na hlídkách a kurýři mezi jednotkami, ale i těch pár ruského jazyka znalých radistů na lodích vech různých vlajek, právě plujících po Finském zálivu, si četlo s mrazením v zádech:

Prozatímní vláda je svrena. Státní moc přela do rukou orgánů petrohradského sovětu dělnických a vojenských zástupců  vojenského revolučního výboru, který stojí v čele petrohradského proletariátu a posádky. Věc, za kterou bojoval lid, to jest okamitý návrh na uzavření demokratického míru, zruení statkářského vlastnictví půdy, dělnická kontrola nad výrobou a vytvoření sovětské vlády, tato věc je zajitěna.

A ije revoluce dělníků, vojáků a rolníků!

Vojenský revoluční výbor při petrohradském sovětu dělnických a vojenských zástupců.

Dáno 25. října 1917 v deset hodin dopoledne.”

A tak vlastně bez střelby a mrtvých bylo rozhodnuto. Ve městě jenom staené rolety a uzavřené krámy  alespoň větina z nich  naznačují, e je cosi vychýleno z obvyklosti. Přitom i doprava funguje. Nepříli pravidelně, ale to je v Petrohradě obvyklé ji od léta. Dokonce i úředníci s aktovkami dorazili do práce a nikdo je nezdroval. Obklíčené paláce  Mariinský s Radou republiky a Zimní s Prozatímní vládou jsou pouze malou částečkou ve městě, které přelo na stranu socialismu. A vlastně bez rámusu  dělo Aurory zaduní naslepo a jenom jednou a za dvanáct hodin, aby oznámilo zrod nové epochy.

Co v pohnuté chvíli vlastně dělali protagonisté zosobňující minulost a budoucnost  Kerenskij a Lenin? Mui u kormidla, kdy události se valily kolem, velké jednotky zasahovaly, staré zákony se hroutily a nové jetě nebyly napsány. Jestlie je dobře známé, téměř na minuty přesně zjitěné, co se událo ve Smolném i v Zimním paláci, na Fontánce i v Petropavlovské pevnosti, na Auroře i na Trojickém mostě, minutovník činů Kerenského, ale i Lenina ze 7. listopadu zůstal dodnes plný mezer.

A. F. Kerenskij vstal po několika hodinách neklidného spánku kolem sedmé. Posnídal ve svém bytě v podkrovním patře Zimního paláce, který v tu dobu ji hájilo na tři tisíce muů i en, včetně proslulého praporu enských dobrovolnic kadetky Bočkarevové a jednoho oddílu vyslouilců, převáně invalidů.

Ve své pracovně v druhém patře se znovu nechá spojit s kozáckými pluky, aby se dověděl, e ,,pořád jetě sedlají koně. Ani severní fronta neslíbila nic. Zase mluvil pouze s pobočníkem velitele a dozvěděl se ,,ano, ovem… Vae Excelence se můe spolehnout, e se vynasnaíme … Okamitě propadá vzteku a cedí nadávky, z nich ,,mizerové” je ta z lepích.

Pamětníci tvrdí, e potom se vrhl na pohovku a tvrdě usnul. Za hodinu se dozví, e telefony nefungují. Jetě víc ho vyděsí hláení, e k Nikolajevskému mostu připlul křiník Aurora a Palácový most obsadila hlídka boleviků. Sám po letech o těchto chvílích napíe:

,,Ani ne deset minut po deváté jsem s místopředsedou vlády Konovalovem a vemi svými pobočníky u zase pádil zpátky do tábu vojenského okruhu. Za dvě hodiny nepřítomnosti se tu nic nezměnilo. A přece něco. Z pancéřových vozů zmizely některé součástky a obrněnce se teď hodily k boji asi jako voznice na vodu. Vchody do paláce a do tábu vůbec nikdo nestřeil. O vojenských transportech vyslaných ze severní fronty nebylo ani těch nejmeních zpráv, třebae měly být dávno v Gatčině. Narůstala panika a včera jetě přeplněná tábní budova začala rychle pustnout..

Dalí sled osudů posledního předsedy vlády starého Ruska, který sám sebe označoval za revolucionáře a demokrata, je zmatený. Víme spolehlivě, e kolem desáté hodiny nasedá do auta s americkou vlajkou  patřilo diplomatu Whitehouseovi  a tak oklame gardistické hlídky. Svoje prásknutí do bot později zdůvodní tím, e jel naproti vojskům, s nimi mínil udělat v Petrohradě pořádek.

Po poledni je v Gatčině  čtyřicet kilometrů od Petrohradu  kde v paláci Pavla I. unikne jen o vlas zatčení. Pak ujídí dál, do Pskova. 8. listopadu se setká s generálem Čeremisovem, který konečně souhlasí, e s 3. jízdním sborem generála Krasnova zaútočí na Petrohrad. Podaří se mu vak pouze obsadit Gatčinu a Carské Selo. 12. listopadu je Krasnov poraen a jeho sbor rozpráen.

Naposledy byl A. F. Kerenskij viděn v Rusku 13. listopadu, jak prchá přestrojený do enských atů směrem k Finsku. Jeho strastiplná pou emigranta skončí v USA.

O V. I. Leninovi toho víme natěstí daleko více.

Celou poslední noc před revolucí byl Smolný jasně osvětlen. Po chodbách a schoditích proudily davy lidí sem a tam. Jistý řád v náporu lidstva panoval pouze v horní chodbě. Tam v nejzazí místnosti zasedal vojenský revoluční výbor. U nepřetritě druhý den a noc. Za řadou mladých děvčat, úplně zmoených od náporu lidí před sebou, seděl v koutku malý a nenápadný člověk. Jakmile napsal list, předal ho některému z muů u posledních stolů, aby se opět rozdrnčel telefon či dalí kurýr vyrazil do velice nevlídných ulic s rozkazy. Brzy po rozednění s proslulým provoláním Občanům Ruska!”

Podle věrohodných záznamů Lenin ráno osobně dohlíel na vydání rozkazů k obsazení Marijinského a Zimního paláce. Pak zřejmě několik hodin odpočíval, protoe vechno běelo jako na drátku. Nic nevíme o tom, zda vůbec jedl a zda s někým konferoval zvlá. Desítky, snad stovky lidí ho viděly a těch, kteří s ním mluvili, nebude o mnoho méně. Stále jetě v prostorách vojenského revolučního výboru, kde strávil větinu dne.

Na veřejnosti se objevuje ve čtrnáct hodin a třicet pět minut odpoledne. Na schůzi petrohradského sovětu, kde Trockij předčítá ranní prohláení a končí slovy Prozatímní vláda u neexistuje!” Pak za bouřlivého potlesku si bere slovo Lenin, stále jetě bez bradky, a mluví o nezbytnosti ustavení nové vlády a nejbliích zákonech. O dekretu o míru, o odevzdání půdy těm, kteří ji obdělávají, o dělnické kontrole nad výrobou. Zřejmě pod dojmem chvíle vystoupí se sebekritikou svých postojů Kameněv a Zinověv. John Reed, který byl v té době ve Smolném, ovem napsal i jiný výrok Kameněva. Vdy je to ílenství. ílenství! Evroptí dělníci se ani nepohnou!”

Jene Leninovo vyhláení dnekem začíná nová éra v dějinách Ruska!” se začalo opravdu uskutečňovat.

Kolem sedmnácté hodiny je Lenin účasten porady o moném přesunu tábu revoluce do Petropavlovské pevnosti, jestlie dorazí několikrát ohláená vojska z fronty. V okamicích, kdy roste napětí, projevuje obdivuhodnou chladnokrevnost. Stále zdůrazňuje nezbytnost urychleného útoku rudé gardy na Zimní palác, kdy Mariinský byl obsazen ji po poledni.

Druhé veřejné vystoupení Lenina uslyela bolevická frakce II. sjezdu sovětů kolem devatenácté hodiny. Z 660 zapsaných delegátů jich bylo 390 členů strany. Spolu se 180 levými esery měli na zatím meneviky zadrovaném kongresu dostatečnou větinu. A právě tam pronese historickou větu, která učiní boleviky nesmrtelnými: Lid nás podporuje nejen pro nae ideály. Lid také věří, e mu nebudeme bránit v uskutečnění jeho spravedlivých poadavků, bez ohledu na to, jaké názory zastáváme my. To je právě to, co nedělali nai odpůrci a za co bude vláda svrena.” Přitom obhajuje návrh 242 rolnických komisí, které vyvolají Dekret o půdě, který později eseři prohlásí za sobě ukradený program.

Konečně ve dvaadvacet hodin čtyřicet minut začne jednání II. sjezdu sovětu v Bílém, nebo jinak Sloupovém sále Smolného paláce. To jetě vede zasedání menevík F. I. Dan. Druhé začne dvě hodiny po půlnoci  to ji estnáct ministrů Prozatímní vlády zatčených po pádu Zimního paláce odvezli do Petropavlovské pevnosti  kdy v sále nejsou menevici, ani pravicoví eseři. Lenin stále není ani členem předsednictva sjezdu, ale chvílemi sedí v sále. V okamiku, kdy se schvaluje první sjezdový dokument o zahájení jednání a přechodu moci do rukou dělnických, vojenských a rolnických zástupců, sepisuje v jednom z pokojíků Smolného seznam Rady lidových komisařů. I ten jetě předloí shromádění jiný. Ironií osudu L. B. Kameněv.

Teprve na úsvitu 8. listopadu Lenin poprvé stane před sjezdem. To je u předsedou první sovětské vlády.

Paří se rozzlobí

Podle vlastního kalendáře 8. listopadu a petrohradského 26. října.

Na jednu hodinu po poledni je svolána do Elysejského paláce vláda. Poslové prezidenta Raymonda Poincarého se vak zdreli, protoe kolem oběda dopadly na město dva rapnely Tlusté Berty a tentokrát natolik úspěně, e pobořily tři bloky estnácté čtvrti, kde větina členů vlády bydlí. A tak se mnoho vyplaených ministrů dostaví a ke druhé hodině, kdy u se podařilo obnovit dopravu do centra.

Sekretářům prezidenta se zatím povedlo vytřídit desítky zmatených zpráv z Ruska, které přily ze tábu vojenského námořnictva, z ruského vyslanectví v ulici de Grenelle, ale i z odposlechové sluby na Eiffelově věi, která má zvlátě důvěryhodnou pověst od doby, co usvědčila německou pionku Matu Harl. Nesporný je pouze radiogram rozířený přes Finský a Botnický záliv, Baltem do Severního moře a předaný z La Manche radiostanicí v Dunkerque. A oznamující napohled neuvěřitelný pád Prozatímní vlády. Vechny ostatní jsou pouze konstrukce, či velijak posbírané zvěsti. Pečlivý sekretariát jetě puntičkářtěj-ího prezidenta je ovem posbíral vechny ve svérázném pořadí:

Líté boje v Petrohradě, město hoří a je odloučeno od světa … Bolevické radiogramy jsou podvod, nikdo je nepodporuje … Prozatímní vláda stále ovládá ústřední budovy města, zvlátní hrdinství prokázal prapor enských dobrovolnic… Anarchista Lenin byl internován v Petropavlovské pevnosti … Bolevik Trockij zastřelen menevi-kem Martovem… A. F. Kerenskij v čele jezdectva obsazuje Petrohrad … Bolevici prchají z města a loupí obchody … Vládcem Ruska se prohlásil náčelník generálního tábu generál Alexejev… Němci s Rakuany ohlaují ofenzívu do centrálních oblastí Ukrajiny..Poslední zprávu vedoucí kanceláře červeně podtrhl, protoe ji povauje za nejdůleitějí. Proto dosáhne, e si ji.prezident Poincaré přečte jako první.

Vláda se zatím pomalu schází v přízemní slavnostní síni, se vchodem i do zahrady, která má skvělou výzdobu z roku 1888 jetě natolik Zachovalou, e jinak v chátrajícím paláci se dá snést. Jen staří Holanďané vude na stěnách působí ponuře a rozhodně neinspirují nikoho z přítomných k energickým opatřením. Jene impresionismus zatím uznalo za umění pouze pár pokrokářů z levice a k těm prezidentova selost rozhodně nepatří.

Hodiny na krbu  pozoruhodný výtvor mistra z 15. století  odbijí druhou a prezident stále nikde. Pod Raffaelovými třemi Gráciemi si zatím první ministr a také ministr vojenství George Clemenceau vyměňuje sarkasmy s ministrem zahraničí Aristidem Briandem. Smutně je pozoruje ministr zbrojního průmyslu Albert Thomas, kterému se opět nepodařilo splnit slíbenou dodávku tanků pro frontu, která si u na novou techniku zvykla.

Větina postává jen tak, protoe tuí, e tohle zasedání, stanovené na hodinu siesty, asi neznamená nic dobrého. Nálady prezidenta přece nezlepila ani vcelku úspěná britská ofenzíva ve Flandrech a slavný útok tanků u Cambrai  první tanková bitva historie která na měsíc rozvrátila německou frontu. Jeho téměř stařecké výpady proti ministrům a osobní uráky se stávaly nesnesitelnými i pro silné povahy. Jene ze slepé uličky nebylo úniku. Poincaré zvaný válka” byl zvolen a jeho mandát měl skončit teprve v roce 1920.

Tím více se vichni podiví snáenlivému hlasu prezidenta, kdy se s kadým osobně uvítá. Vláda u sedí za stolem a marně čeká na odpolední aperitiv, který jim prezident zatím nikdy neodepřel. Zřejmě náhradou uslyí lakonické: ,,V Petrohradě je povstání, pánové!” A pak si první mu Francie postěuje: My se to dovídáme od kdekoho, ale ná vyslanec Noulens zřejmě někde hraje taroky, take nestihl telegrafovat, co jeho kolegové u dávno sdělili do Londýna a Washingtonu. Prostě pravý Francouz v Rusku!”

Protoe nikdo nejeví zájem cokoli dodat, pokračuje se sobě vlastní schopností nekonečných monologů, které vdy ve váné chvíli paralyzují akčnost vlády a přivádějí

Clemenceaua k zuřivosti. I teď se premiér vytrvale koue do rtů a koulí očima ke kodolibé radosti svých druhů, dychtivých sráky, která na sebe jistě nedá dlouho čekat.

Mezitím vak vyslechnou ze zdvořilosti vechno, co sekretáři nasbírali ,,o vítězství i poráce boleviků, o nezvěstnosti, ale také hrdinství Kerenského, o zatčeném a pak náhle k předsednictví ve vládě povolaném Leninovi, o rozpadu celé východní fronty, kde ve dalí odvisí od Němců a Rakuanů,” bez ladu a skladu a dokonce bez komentáře, protoe ten je v podobnou chvíli zcela zbytečný.

Teď u ministři potichu reptají, protoe tohle divadlo je na ně opravdu moc. Ten chaos zpráv, protimluvy a zřejmě nesmysly, které si nikdo netroufá vyvracet, protoe svědkové jsou daleko, oddělení dvěma frontami a jetě více moři. Jisté vak je, e zájmy Francie jsou krajně ohroeny, nejen ony miliardy zlatých franků v naftě, uhlí a elezné rudě Ruska, ale hlavně fronta, která pořád leí jen něco víc ne sto kilometrů od Paříe a její rovnováha odvisí od zcela vyčerpaných lidských rezerv, které vak můe poskytnout východní válčitě, pokud ti bolevici prosadí příměří, nebo dokonce mír, o kterém pořád tolik mluví.

Poincaré  válka”, jak se prezidentovi zatím stále přezdívá, jakoby vytuil, co mají ministři napsáno v očích: Jestlie bolevici projdou, co povauji za téměř vyloučené, pak jim rovně vyhlásím bojkot a do úplného krachu povstalců, kteří nestojí za řeč. Jeden nepřítel navíc Francii přece nesrazí na kolena,” dodá a tváří se jakoby znovu rozhodl o budoucnosti Francie.

Clemenceau se konečně dostává ke slovu.

Dovoluji si pana prezidenta upozornit, e tohle s prominutím povstání, je revoluce se vím vudy. A větí naí Komuny, protoe ta nevyla za hradby Paříe, kdeto bolevici se u valí po celém Rusku jako potopa. Ty jejich sověty, křehká koalice menevických a eserských zbabělců, jsou jenom zástěrka, z ní trčí spár jejich elezné moci. A válku, tu bude třeba vyhlásit předevím naim domácím bolevikům.

Můj přítel René Viviani, který přes vechen socialistický radikalismus zůstal francouzským vlastencem, mne dnes ráno informoval, o čem nás měl informovat ministr vnitra”  a ukáe rozezleně prstem na prezidentova nohsleda

André Tardieua  e nai bolevici Jeana Longueta a Marcela Cachina pokračují v konspiraci, take tu máme dalí protistátní spolek. Jakousi Asociaci válečných veteránů, kteří hlásají heslo Válku válce!” A podobné my si doma trpíme, ani jednáme.

Straně nás vzruuje cosi daleko v Petrohradu a brečíme, jako bychom to dávno nečekali. Říkám znovu za celou vládu, kterou vedu a která je panu prezidentovi k dispozici, pokud je s námi ve shodě  tuhle naráku si neodpustí  Francie vede válku proti pruskému militarismu a do jeho zničení. Proto vede i válku doma a zničí kadého, kdo se tomuto cíli postaví. Vedeme válku, stále vedeme válku. A povedeme ji i proti Rusku, pokud nás zradí. Povedeme válku a do poslední čtvrthodiny, dokud nebude nepřítel zničen.

Povedeme válku proti vem, aby Francie zvítězila!

Rozohnil se natolik, e nebylo vůbec patrné, kolik má vlastně přes sedmdesát. Opět starý tygr” jeho se báli poslanci i generálové, dělníci i továrníci, prostě celá Francie. Vděčná mu do hloubi due, e jí dal program, který zastavil Němce, třebas na poslední chvíli. A zničil vekeré nemoci defétismu, ani přitom rozbil odpor proti válce. Alespoň mezi dělníky.

Trvalo hodně dlouho, ne bylo ticho protreno.

Samozřejmě prezidentem, který zřejmě nebyl zcela ve své kůi, a proto nechal tygra” řádit po libosti. A trpělivě čeká a halas v síni umlkne a ministři, kteří větinou vstali a rozhorleně obcházejí půlkruhový dubový stůl, pokrytý zeleným sametem, opět usednou.

Poincaré pak pohlédne do právě doručených dvou listů a oznamuje: Ná velvyslanec se konečně ozval a nic radostného nám nesděluje. Rusko u není ná spojenec. A bůh chraň, aby se nestalo naím nepřítelem. Dovolte, z depee:

.Bolevici ovládli ve. Nemám spojení se ádným z ministrů, ani s Kerenským. Nová vláda si říká Rada komisařů. Předsedou je Lenin a ministrem zahraničí Trockij. Otázka: jednat, či nejednat?

To ovem není vechno. Je tu jetě jeden telegram: .Bolevici vyvlastnili půdu. Druhý zákon rozhodl o vystoupení Ruska z války. Říkají mu dekret o míru. Otázka: protestovat proti jednostrannému poruení spojenecké smlouvy a tím je uznat za skutečnou vládu?’

Take odpovídejte, přátelé!”

Hlupák”, ucedl Clemenceau a nikdo neví, zda myslí Noulense, či Poincarého. Pane Briande,” odpoví stručně. První otázka ne a druhá ne s vykřičníkem. Dalí ne jistě řeknou rutí vojáci. A pokud ani tohle je nevzpamatuje, vytvoříme expediční sbor a řekneme jim to osobně. Spolu s Brity a Američany. Rusko lůze nevydáme.”

Aristide Briande, se zcela vánou a zachmuřenou tváří se ukloní a odejde první. Ostatní se rozejdou vkrátku. Kadý uctivě pozdraví předsedu vlády i prezidenta. Jen Clemenceau odchází bez rozloučení.

Venku ho uvítá obvyklá atlantická přeprka a erosvit vyzařující z pečlivé foliemi přelepených plynových kandelábrů. Rue du Faubourg St. Honoré, jetě plná kočičích hlav, se rozdrnčí pod koly droky, která odváí Clemenceaua k Plače de Etoile, nad ním visí stín obřího balónu proti letadlům.

Rudá vlajka nad Kremlem

V Moskvě nezvítězila revoluce ani 9. listopadu, nebo jak se pořád píe 27. října.

V Petrohradě zatím stihli zvolit Veruský ústřední výkonný výbor sovětů, v něm na rozdíl od vlády bylo zastoupeno vedle 61 boleviků i 29 levých eserů a est sociálních demokratů  internacionalistů. Tím se podařilo zachovat koaliční charakter sovětské moci. Určitě na počáteční období revoluce, kdy nebylo moné obvinit boleviky z usurpace vlády jedné strany.

Sjezdu sovětů se představil osobně i Lenin, vítaný s takovým nadením, e vem se stalo zřejmé, kdo vskutku zosobňuje moc. S jeho osobou také země spojila první dekrety. Sjezd schválil okamitě tři celkem, ačkoli větinou se chybně domníváme, e dva. A vechny i rychle rozířil tam, kde revoluce prola téměř bez násilí  do Minská, Moglleva, Charkova, Lugansku, Ivano-Vozněsenska, Samary  ale i do měst, v nich zbývalo prosadit sovětskou moc silou zbraní  do Kyjeva, Oděsy, Saratova, Voroněe, Smolenska, Niího Novgorodu a Novočerkeska.

Ten první z nich mluvil o míru. Nejvíce vzpomínaném slově posledního roku. A teď obráceném vůči vem válčícím národům a jejich vládám, aby bylo ihned

zahájeno jednání o spravedlivý a demokratický mír”. Okamitý mír, bez anexí a kontribucí. Kdy sovětská vláda zároveň zruila tajnou diplomacii a neprodleně přistoupila ke zveřejňování smluv v tisku. Zároveň navrhla tříměsíční příměří, které dělníci Anglie, Francie a Německa musí svou vestrannou, rozhodnou a obětavou činností dovést do konce”. Dekret o míru sjezd schválil jednomyslně za zpěvu Internacionály.

Jene tu bylo i dalí Leninovo magické slovo: půda. Okamité vyvlastnění velkostatkářské země  milióny desjatin  bez náhrady. Spolu s přeměnou soukromého . vlastnictví půdy ve vlastnictví velidové, státní. Tedy půdu jedinců, lechty, spekulantů a kláterů převést do uívání veho lidu a tím naplnit staleté tuby rolníků. Proti zákonu hlasoval pouze jediný delegát a osm se jich zdrelo.

Dekret o tisku byl třetí v pořadí  schválen o den později  a znamenal rovně převrat stávajícího pořádku. Zákaz vydávání vekerých buroazních novin  dvacítky listů a stovky periodik jenom v Petrohradě  odzbrojil protivníky revoluce, kteří se jetě nevzdali. Jim slouil stejně oddaně, jako bomby a kulomety v rukou vojsk, které zatím Radu komisařů neuznaly. Snad proto tento zákon proel rovně jednomyslně. I pod dojmem výhrůek Vikelu  Svazu elezničářů  e nebudou zásobovat Metropoli potravinami. Ohroující novou moc víc, ne meneviky ustavený Výbor pro spásu vlasti a revoluce.

Opravdu mnoho toho stihli v Petrohradě za jeden den.

Moskva vak jetě lidovou moc nenastolila.

Lité boje začaly u 7. listopadu, hned poránu a po celém městě. Vpodvečer ustavený ústřední vojenský výbor, v něm dostali zastoupení i menevici, spíe ne rozhodné akce volil od počátku cestu vyjednávání. A tak byl ztracen Kreml, nad ním junkeři opoválivě vztyčili starou carskou vlajku, ale i střed města. Mosty přes řeku obsadili áci důstojnických kol a vojenský velitel plukovník Rjabcev začal vyhroovat.

Usadil se přímo v Kremlu v salóncích bývalé Dumy a na 9. listopadu svolal velitele vech jednotek, od nich si trpělivě nechal referovat o bojích o městský sovět, proč vedení boleviků uniklo na předměstí do Simonovské Slobody, jaká je situace kolem Alexejevské vojenské koly, na potě a telegrafu, na mostech a nádraích. Dlouho naslouchal klidně, pouze některé jeho otázky

nesvědčovaly tomu, e plukovníkovo rozčilení a nespokojenost válem roste.

Kdy si konečně vzal slovo, kadá věta zazněla jako rozkaz.

Petrohradská katastrofa z hlouposti nám je poučením. ádné zbytečné výbory, schůze a sjezdy. Jsme země ve válce  vanění o míru na tom nic nemění  a podle toho je třeba jednat. Kdo tohle nechápe, musí být pádně poučen, třeba i zbraněmi. Dalí vojenský rozkol se rovná zkáze Ruska.

Proto musíme Moskvu udret. Obsadit, co jsme dosud neobsadili. Odpor vyhladit silou. Střílet bez soudu. Zvlátě boleviky, ale i esery, kteří se s nimi spřáhli. Ubude-li přitom meneviků, nebude to ádná velká koda. Jsou nakaeni vaněním i oni. Jen tvrdá lekce napraví i nenapravitelné.

Zároveň projevíme dobrou vůli a poleme tomu jejich předsedovi  jak se jen jmenuje?  dopis, vlastně ultimátum.”

Kdosi ze shromáděných, teď nadlouho umlčených vypomůe jménem Nogin. Druhý přidá Viktor Pavlovič, ale rychle skloní oči, před přísným pohledem Rjabcova, který tolik zdvořilosti povauje za zbytečný přepych.

Tedy panu Noginovi,” diktuje pobočníkovi plukovník.

Dnes do osmnácti hodin vyklidíte vekeré zbývající budovy ve středu města a sloíte zbraně. Takzvaný moskevský sovět, či jeho vojenský výbor se dobrovolně rozejde. Bolevické vedení opustí okamitě Moskvu.

V případě nedodrení ultimáta zahájíme ostřelování dělnických čtvrtí. Kadý kdo bude přistien se zbraní v ruce, bude okamitě zastřelen.

Podpis: plukovník Rjabcev.”

Kdy se shromádění rozchází, kurýr v hodnosti poručíka dělostřelectva opoutí Kreml s bílou vlajkou v ruce. Před polednem odevzdá poselství černovlasému mui v brýlích, který si ho dobře prohlédne, popotáhne knír a pak mu poděkuje. Čte okamitě a nedá najevo vůbec ádné hnutí mysli.

Odpověď panu plukovníkovi dáme a v osmnáct hodin, pane poručíku,” pronese neosobně a poručí, aby posla dopravili k nejblií vojenské hlídce junkerů. Pak svolá sovět, který se sejde uprostřed výrobní haly automobilky AMO. Mezi soustruhy a vrtačkami. Rozesazen na bednách součástek a dílů k autům, ale také k tankům.

Jednání nebude příli dlouhé, protoe sovět i jeho vojenský revoluční výbor mezitím opustili menevici a pravicoví eseři, jakoby se domluvili se svými petrohradskými druhy. Nogin můe proto mluvit zcela otevřeně. Pravou náladu na počátek mu obstará čtení Rjabcevova ultimáta, přeruovaného výkřiky odporu a hvízdáním. Klid si zjedná zvednutím jedné ruky.

Na tohle jistě nemusíme odpovídat, vlastně musíme. Ale rovně zbraněmi, protoe moskviči” nezůstanou přeci pozadu za pitěrskými”. U tak jsme se hodně zpozdili a máme co dohánět. Teď není čas na sebezpyto-vání, kde jsme udělali chybu, e dríme v rukou předměstí, ale nikoli střed města. A hlavně, e jsme vydali z hlouposti Kreml, drahý celé zemi. Velice ohroený junkerským rabováním, ale i dobýváním, které nás čeká a nemine,” v tu chvíli mu zjihne hlas a v jinak neklidné hale se neozve ani slovo.

Rozkazy k útoku, o jeho hodině rozhodl pan Rjabcev, tedy dnes v 18 hodin, jsou připraveny. Tentokrát neustoupíme ani o píď a dokončíme, co jsme nestihli 25. října. koda, e v nás toho dne nebylo dostatek petrohradské rozhodnosti,” zase vyčítá a nebo jitří rány vzteku.

Víte, kdy jsem odjíděl z Petrohradu, lljič právě přiel do Smolného. Stihl jsem mu pouze podat ruku, tolik spěchu bylo kolem. Nejhorí je, e jsem nesplnil slib o Moskvě, která půjde do boje bok po boku s Petrohradem. Zůstali jsme stát v půli cesty, dodá jetě a rozbalí lístek, který vytáhl z kapsy.

Před rozchodem k jednotkám, s nimi buď zvítězíme, nebo padneme, přečtu telegram, který mi doručili těsně před zasedáním.

.Moskevskému sovětu dělnických, vojenských a rolnických zástupců.

Sovětská moc byla v Petrohradu nastolena. Čekáme na vae hláení z Moskvy, srdce vlasti. Revoluce na vás hledí, soudruzi. Uljanov  Lenin’.”

Před osmnáctou hodinou vědí o telegramu Lenina obránci městského sovětu, gardisé chystající se na zteč Alexejevské vojenské koly, ozbrojení dělníci před potou a telefonní centrálou. Na náměstí u Krymského mostu a Brjanského nádraí si je přečetli občané z Krasnoj Presni, čekající za ulovými kostkami barikád, které za chvíli přeskočí, aby dobyli, co dobýt nestihli po tři dny.

Rjabcev v Kremlu, který padne a 15. listopadu, obdrí odpověď na dělostřeleckém granátu, jen neastně prorazí kupoli Uspenského chrámu.

Lidový komisař osvěty A. V. Lunáčarskij udělá tečku za dobýváním Moskvy a Kremlu o týden později. To u odvolá svoji demisi z lítosti nad moskevským ničením. V osobním listě napíe Leninovi:

,,Osobně jsem si ověřil, jaké kody utrpěl Kreml, který jsem navtívil bezprostředně po ostřelování. Malý Mikuláský palác, budova nemalého významu, který byl příleitostně pouíván jednou velkovévodkyní, slouil junkerům na kasárna. Byl nejen ostřelován, ale také důkladně vydrancován. Natěstí v něm nebylo nic, co by mělo zvlátní historickou hodnotu. Jedna kupole Uspenského chrámu má díru po dělostřeleckém zásahu, ale kromě několika stop v mozaice na stropě nebyla pokozena. Dělostřelecký náboj zničil fresku nad vchodem Blagove-čenského chrámu. Jiný pobořil roh kostela Ivana Velikého. Čudovský kláter byl zasaen asi třicetkrát, ale jenom jedna střela pronikla oknem dovnitř, ostatní rozbily okenní ostění a římsy na střee.

Hodiny na Spasské bráně jsou rozbity. Trojická brána je pokozena, dá se vak snadno opravit. Jedna z niích věí přila o cihlovou pičku.

Chrám Vasila Blaeného zůstal nedotčen, stejně jako velký carský palác, v jeho sklenících jsou vechny poklady Moskvy a Petrohradu a v klenotnici korunní klenoty. Do těchto míst asi nikdo nevkročil.

Otáčení kol nazpátek

Je spojeno hlavně s 10. listopadem, tedy s 28. říjnem.

Generálmajor Krasnov vstoupil po dobyti Pavlovská, Alexandrovska a Gatčiny do Carského Sela s vojsky 3. jízdního armádního sboru. Zatímco vyhrooval zastřelením esti členům místního sovětu, kněí uspořádali oslavné procesí městem. Od kříe ke kříi. Od kostela ke kapli. V ruce svíčky a kadidlo. V ústech staroslovanské liturgie, které obratně prokládali zcela srozumitelnými útoky na boleviky: Vyhladit je, zplozence pekla, ó boe!” Ale i na Prozatímní vládu, protoe nás vydali ďáblům a pekelnému ohni, ó boe!” Celý průvod, větinou eny

a děti, pak obeel carský palác a zastavil se u Rasputinova hrobu, kde se dlouho modlil, vichni na kolenou uprostřed bláta a zmrazků.

Kozáci Krasnova tie přihlíeli a usmívali se. Který svátý tu leí? zeptal se jeden z nich. Větina vrtěla hlavou, e nevědí. A procházející důstojník smekl furaku a řekl hlasitě: Přece Grika Rasputin, milenec carevny Alexandry Feodorovny.” Kdo o něm kdy slyel,” poznamenal zvědavec a kýval nevěřícné hlavou jako jeho druzi.

Smutný hrdina carského dvora, zabitý v předposlední noci roku 1916 u propadl zapomnění. Ani uplynul jeden rok. Ovem nebude jediným neznámým z Carského Sela roku 1917.

Zatímco kněí se snaili ze vech sil podnítit bojového ducha obyvatelstva, ale i vojáků, generál Krasnov přijímal v Gatčině gratulace jako zachránce vlasti. Usadil se v pracovně paláce Pavla I., který před ním u neastně obýval Kerenský a trpělivě poslouchal vyslance stranické, poslanecké, obchodnické, elezničářské, vojenské i finanční, je se slétli z Petrohradu, aby ho ujistili, e zítra mu otevřou i brány metropole.

Jestli to nevíte, pánové, tak můj sbor je kadou hodinu mení a mení. Právě z toho vaeho Petrohradu, od něho mi nabízíte klíče, nedorazil ani jeden oddíl, aby nás posílil. Zato doly desítky a desítky agitátorů, kteří pletou hlavu nejen vojákům, nýbr i důstojníkům. Ti u také nevědí s kým vlastně jdou. S Prozatímní vládou? Snad. S vrchním velením v Mogilevu? Dokud jim někdo vůbec velí. Nebo snad s těmi komisaři? Někdy, protoe jim slibuji, e tenhle zmatek nad zmatek skončí a hlavně nebudou od nich chtít, aby stříleli do lidí.

A s nimi mám táhnout proti sto padesáti jednotkám, které daly důvěru bolevikům a za ně mi nabízíte pět obrněných aut, který jste někde ukryli a která jsou sotva pojízdná.

Počkám pánové, na posily ze Pskova. Na obrněný vlak, který má dorazit jetě dnes a na konferenci vojáků, kteří se právě rozhodli schůzovat, jestli je dobré to, co právě děláme…”

Potom je vystrnadí ze zámku a poručí urychleně dopravit do Petrohradu, čím dál od vojska, tím lépe, nebo jejich pomatenost můe mít katastrofické následky,” a poručí přinést opoděný oběd se slovy: Nejsem tu pro nikoho, to znamená ani pro Kerenského,” jeho slyí se dohadovat se stráemi někde v chodbě. Ten pán mne toti přestal zajímat, u kdy proklínal generála Kornilova. Jemu vracet moc na bodácích s naí krví nebudeme,” dopoví briskně a zavře dveře.

Zatímco obědval v naději, e dorazí ohláené posily a obrněný vlak, kterých se nikdy nedočká, v jeho třech plucích, spíe praporech, natolik se počtem ztenčily, běí jedna schůze za druhou. Protoe důstojníci se větinou vytratili, na provizorních řečnitích z kulometných vozíků, z beden nábojů, ale i rovnou ze sedel koní překřikuje jeden druhého.

Kdo je Kerenskij?”

Spasitel vlasti, nae jediná záchrana!”

Uzurpátor, který spolu s Kornilovem a Kikinem patří do Petropavlovské pevnosti!”

Odváný a statečný čověk, který chce zachránit Petrohrad od vypálení!”

Zločinec, zrádce dělníků, vrah vojáků, veřejný kat rolníků!”

A kdo je ten Utjanov-Lenin? Teď hlavní petrohradský komisaři”

Opravdový vůdce lidu, přítel dělníků a hlavně odpůrce války!”

Tedy německý agent a zrádce Ruska!”

Člověk na svém místě v těké hodince vlasti!”

Dokud na sebe jenom křičí je dobře. Pak někdo vystřelí do vzduchu a shromádění se rozprchne, ani se na něčem váném dohodnou. Bojovnou náladou zrovna neoplývají. A právě to, a budou milostivě přijati, sdělí generálu Krasnovovi. Tři zástupci vojenských sovětů, které stihli ustavit, a je přivedou velitele sboru do úplné zuřivosti. Vyhodí zmocněné delegáty, kteří se marně pokouejí vysvětlit, e dále nepotáhnou, dokud se nedovědí, co mají v Petrohradě vůbec dělat.

Den procesů a schůzí přijde Krasnovovi opravdu draho.

Vojenský revoluční výbor v Petrohradě zatím zhodnotil situaci. Zodpovědně přiznal, e dobytí Gatčiny a Carského Sela zavinilo podcenění nálady ve vojscích severní fronty, pořád jetě zneuitelných proti revoluci. A také naprostý nedostatek dělostřelectva a kulometů na místech moného nástupu. Proto mobilizoval nejen lidské zdroje, osvědčené rudé gardy a z bojů 6. a 7. listopadu prověřené vojenské jednotky metropole, ale i zbrojní a muniční zdroje. Putilovský a Obuchovský závod ihned musel odeslat na frontu vechna děla, kulomety, ale i telefony, které byly zrovna ve skladech.

První jednotky, disponující ji vím, co nutně potřebovaly, dorazily na dotek k hlídkám kozáků před večerem. A hned zahájily pilnou agitační práci.

Nic proti vám nemáme, ale do Petrohradu vás nepustíme!” zaznělo od východu. A ze západní strany se ozvalo a příli rozezlené:

Přestaňte vradit eny a děti, a nebudeme muset po vás střílet!”

Kdo ti tohle nakukal. V Petrohradě se nezkřivil vlásek ani dobrovolnicím Bočkarevové, kdy jsme je hnali ze Zimního. Spíe jsme měli chu na něco jinýho, pokračoval stejný hlas klidně.

Tak vidí, alespoň znásilňujete, a tohle vám máme trpět,” zaznělo opět rozezleně.

Řekl jsem chu a u ní zůstalo. Jsme přece vojáci revoluce a ádní bandité, to si pi!” rozkřičel se jetě jednou, a mu hlas začal přeskakovat. Odpovědi se u nedočkal.

Do úplné tmy zavládlo vude ticho.

Krasnov se dozvěděl o vytvoření souvislé fronty směrem k Petrohradu teprve večer. Velice se rozezlil, a sám se rozhodl, e se pokusí o průlom nočním útokem. Jeho jezdci se vak zamotali v ostnatém drátu a pod přesnou kulometnou palbou museli ustoupit.

Procházka do Petrohradu skončila.

Za dva dny budou kozáci poraeni a větina z nich zajata, protoe z obklíčení, které v úplné tajnosti uskutečnili vojáci 6. lotyského pluku, je se dostali Krasnovovi do týla, nebylo úniku. Jenom na čestné slovo, které dal rudogvardějcům I generál Krasnov. Revoluce byla toti jetě velkorysá i vůči proradným.

Krasnov jej pak nedodrí ani na Donu, kam se uchýlil, ani za druhé světové války, kdy kolaboroval s Němci, za co ho také stihl v 78 letech spravedlivý trest smrti.

Kdy bylo osvobozeno Carské Selo, po Petrohradě roziřovali leták oznamující: Plechanov má 39 stupňů horečky!”

Jeden z významných zakladatelů ruského dělnického hnutí, který bydlel v Carském Selu, leel opravdu nemocen. Rudogvardějci, kteří prohlíeli vechny domy a hledali zbraně, starého mue, jemu zbýval u jenom rok ivota, vyslýchali.

,,K jaké společenské třídě patříte?” zněla první otázka.

Jsem revolucionář,” odpověděl Plechanov, který čtyřicet let svého ivota zasvětit boji za dělnickou svobodu!”

Dotazující se dělník se rozhlédne kolem a pak prohlásí: Tak jak tak, teď jste se zaprodal buroazii! Doktora vám ovem poleme.”

Ti, kteří neváhali obětovat ivot za revoluci, ji neznali jednoho z průkopníků svého sociálního hnutí. Plechanov zmizel v pohnutých dnech nového dějepisu.

Jako druhý zapomenutý občan Carského Sela.

Neděle na Kresčatiku

Připadla na 11. listopad, v Kyjevě rovně na 29. října.

Nepřetrité slavnosti, které vyhlásila Ústřední rada Ukrajiny spolu s prohláením nezávislosti ji osmého, nebraly konce. Jakoby války za vraty nebylo. Ulice se zaplnily kyjevskou smetánkou a důstojníky, kteří vlastně ve městě neměli co dělat. Avak kdo by se vyptával po jejich jednotkách, kdy teď bylo důleité jediné: Ukrajina je opět po staletích samostatná. Vzedmuté nacionalistické váně zcela zahltily vední starostí a hlavně přání dělnických předměstí a jejich několik sovětů.

Konečně po Kyjevě u od včerejka koluje bolevický leták, nazývaný vzletně Prohláení práv národů Ruska  stane se zákonem vyhlákou Rady lidových komisařů teprve 15. listopadu  z něho si kadý vybírá co se mu zrovna hodí. A vybírat je opravdu z čeho:

I. sjezd sovětů v červnu t. r. vyhlásil právo národů na sebeurčení.

II. sjezd sovětů v listopadu t. r. potvrdil toto nezadatelné právo národů Ruska jetě rozhodněji a určitěji.

Řídíce se vůlí těchto sjezdů činíme základem spolupráce národů Ruska následující zásady:

1. Rovnost a svrchovanost národů Ruska.

2. Právo národů Ruska na svobodné sebeurčení a do odtrení a utvoření samostatného státu.

3. Zruení vekerých národnostních a národnostně náboenských výsad a omezení.

4. Svobodný vývoj národních menin a etnografických skupin ijících na území Ruska.

Prokop Maxa, vojenský komisař ruské Odbočky Národní rady, si leták nejen pečlivě prostudoval a pak jetě sloil do kapsy pro vechny případy. Vdy ho čeká velice těké poslání, které mu radost na ulicích nemůe ani trochu usnadnit.

Proto je snad jediný zamračený člověk na Kresčatiku, kde se do íře i dáli jásá, tančí a zpívá. Také bez zábran popíjí slad a chroupají piroky od pouličních prodavačů, kteří jindy nabídkou zrovna neoplývají, ale dnes mají veho dostatek jako v blahých časech před válkou. A tak Maxa musí odmítat i přípitky na sbratření a vesměs radostné zastávky, protoe je ohláen u Simona Vasiljevi-če Petljury, který jako předseda ukrajinské rady se stal i pánem nad osudem československého vojska, jeho větina čeká na soud o budoucnosti v předměstských kasárnách.

Ticho, za které potom vymění pouliční halas, ho přímo zmrazí. A jetě více čekání v kanceláři pobočníků, kteří se tváří rozmrzele, protoe křik z pracovny předsedy nevětí nic dobrého. Hostovi, kterému nabídli pouze nepohodlnou idličku, vak důvod odloené audience nikdo nevysvětlí. Konečně mají svých starostí dost, proč si mají dělat starosti se Slovanem, jeho druzi přitáhli na Ukrajinu ve zbrani pod rakouskými orly.

A tak si Maxa znovu sumíruje své diplomatické poslání. O přísné neutralitě Československého vojska ve vnitřních ruských sporech, co není výraz jakékoli kritiky bohulibého úsilí Ústřední ukrajinské rady, nýbr úcta k suverenitě vech domácích zájmů a vztah rovnoprávnosti k velkému slovanskému bratrovi. Ctíme samostatnost Ukrajiny i její rovnoprávný vztah k Rusku, ale musíme zůstat zachováni jako silná vojenská moc vůči monému německému, či rakouskému úsilí. Je to jedna z podmínek přítí samostatnosti československé, slyí se Maxa v duchu říkat s patosem.

,,Předseda Československé Národní rady profesor Masaryk, teď právě na cestě do Kyjeva, rozhodl pro případ uzavření příměří či dokonce míru na východní frontě předat nae vojska pod francouzské velení. Generál Janin toto rozhodnutí plně schválil a převedení naich divizí do francouzského vojenského svazku je pouze otázka času.

Take zbývá si ujasnit cesty odchodu naich jednotek z Ukrajiny, nejlépe přes černé moře, ale případně i přes Daleký východ, o čem bude nutné jednat s příslunou vládou v Petrohradě,” tohle slabé místo výkladu si Maxa nedoříká a hlavně zcela neozřejmí, zda se týká i boleviků, na které jsou v Kyjevě vichni okamitě pohorení.

Dveře Petljurovy kanceláře se prudce otevřou a mu v uniformě carského generála, brunátný a krajně zamračený, téměř vyběhne. Pobočníci stojí v pozoru a Prokop Maxa vstává rovně. Poznal toti Pavla Skoropadského, největího ukrajinského statkáře a velkého přítele Němců, které by u rád viděl rovnou v Kyjevě. Ten si nikoho z nich vak nevimne a kvapným krokem odejde.

A gospodin Maxa, opět mezi námi,” ozve se oviálně z oputěné pracovny, kde jetě nesklizené skleničky od vodky zvěstují, jak se hostitel snail upokojit věčného pretendenta na vládu nad Ukrajinou. Kdy nejen rozčilený odchod Skoropadského, ale i nezastíraná nervozita jindy srdečného Petljury nasvědčují, e k dohodě opět nedolo. Spíe naopak.

Tentokrát je Prokop Maxa usazen docela na úrovni. Do křesla, které je jetě cítit generálským tabákem. Dokonce před čistou skleničku moje domácí, pane Maxa”, dá se slyet Petljura a jako mouchy odhání hostovu snahu začít jednání.

Vechno vím, pane komisaři  proč si sakra necháte říkat jako ti bolevici?  jste neutrální, nebudete se vměovat, chcete bojovat pouze s Němci a Rakuany, s nimi my u bojovat nechceme, profesor Masaryk vzkazuje, generál Janin si ádá … A tohle vechno mí říká velení vojska, kterému moc nechybí do sto tisíc muů, které můe pomoci vytvořit první vskutku demokratický slovanský stát  samozřejmě myslím velkou Ukrajinu  ale to si vzalo paličatě do hlavy, e bude cedit krev někde ve Flandrech. Co vám je, proboha, po Francouzích a Britech,” zakleje a se okna otřesou.

Maxa chce něco namítat. Dokonce zamumlá několik slov, která vak jeho protějek neuslyí, protoe si dále vede svou. Chvílemi zvyuje i hlas. Prudce gestikuluje. Přitom se dívá upřeně na Maxu, který sugestivnímu pohledu podléhá natolik, e vůbec přestal odporovat.

To vám nic neříká památka podporučíka Hrdiny z 2. pluku, kterého bolevici zabili a vy ho pohřbili ve spěchu,

aby se snad nerozkřiklo, e u jste s námi stříleli na společného nepřítele …

Dejte si pozor, komisaři, a řekněte to i vaemu profesůrkovi, který si na socialisty vdy tolik potrpěl. Ta nemoc je u ve vás a zaírá se hloub a hloub. Pan Alois Muna  vidíte známe celé jeho jméno  u dávno není sám a jeho Svoboda jenom nějaký plátek pár nespokojenců a ulejváků od vojny. Zapamatujte si jména Petras, Sedlář, Kaplan, Marvan, ípek, tihle vichni jsou agenty boleviků ve vaem neutrálním vojsku.

Víte vůbec, co se vám včera dělo v druhé divizi tady za městem? Na čem se usnesly plukovní schůze? To je bolevismus, ty jejich komitéty a rozířené pravomoce, omezující monosti důstojníků. A pak sociálně demokratické buňky ve vojsku, kdo tohle kdy viděl v armádě. Vlastně viděl a skončilo to svrením Prozatímní vlády v Petrohradě.

Pozoruhodné je, e se nael pouze jeden důstojník, který protestoval a choval se jako voják a vlastenec. Nějaký kapitán Hajdl, nai mu ovem říkají Gajda. Doufám, e vám nemusím připomínat, aby jste si ho blíe vimli. Je to mu na svém místě a moná ve zbytečně nízké hodnosti..

Petljura bez dalího slova naleje jetě jednou do skleniček a pije bez vybídnutí hosta. Přijďte jindy, a budete vědět vechno a lip. Dnes vás potřebuje nejen vlast, nýbr i Ukrajina, tak si podle toho počínejte. Pan generál Maurice Janin rád počká, zvlátě kdy sem nepustíme Němce,” zvedne se a jemně vystrčí Maxu ze dveří. Ten se nezmůe ani na slůvko odporu, natolik je zasaen událostmi za zády Odbočky.

Kresčatik vítá vodkou i informacemi omámeného Maxu, který se ztěí protlačí k nejbliímu vývěsnímu sloupu, na něm se skví právě vylepený plakát. Lepiči mezitím zmizeli v davu a tak lze pohodlně číst mezi přebytečnými kapicemi lepidla:

Soudruzi dělníci, vojáci, občané!

Revoluce v Petrohradě zvítězila!

Vyvlastnila kapitalisty, statkáře a důstojníky. Moc dala těm nejbědnějím dělníkům a rolníkům, ale i zaměstnancům, kurýrům, poslíčkům, účetním, písařkám a slukám, protoe kdo pracuje, tomu náleí vládnout. Vechna moc je v rukou sovětů, které ustavili pracující a vojáci ve slubách revoluce.

Přeili jsme nejhorí dny v ivotě a dějinách naeho lidu. Zabránili jsme, aby Ukrajina se stala německou kolonií. Kyjev je dosud ná. Takřka z posledních sil jsme zabránili hladomoru ve městě, pro které Ústřední rada vedle planých výzev neudělala vůbec nic.

Teď říkáme uchvatitelům moci. Vedete nai zemi do netěstí, do rozkolu s ruským národem. Vedete lid do zkázy, protoe jste se dosud nenasytili moci, kterou dríte neprávem. Dopoutíte se nejen klamu, ale i násilí. Nedbáte obrazu zmučené vlasti.

Proto vám vyhlaujeme boj na ivot a na smrt. A do úplného zničení. Pomněte osudu Prozatímní vlády a odejděte raději sami. Ji zítra bude pozdě!

Revoluce v Kyjevě zvítězí.

Sovět dělnických, vojenských a rolnických zástupců Ukrajiny.”

Maxa dojde nakonec plakátu a ustaraně se rozhlédne. Potom rychle odchází. Vývěsní sloup mezitím obklopil zástup dalích čtenářů.

Komisař odbočky si drí obě skráně v dlaních.

Američan ve Smolném

Veel poprvé do Institutu lechtičen 12. listopadu, tedy 30. října.

Americký velvyslanec David Francis informoval svoji vládu o vypuknutí revoluce jako vůbec první. Vpravdě dosti realisticky a bez zbytečných spekulací, alespoň pro onu chvíli. V soukromé korespondenci vak svoje vnitřní pocity ji neutajil. Druhý den sovětské moci píe důvěrnému příteli Maddinovi Summersovi, generálnímu konzulovi Států v Moskvě: ,,Dostali jsme zaručenou zprávu, e petrohradský dělnický a vojenský sovět jmenoval vládu s Leninem jako ministerským předsedou, Trockým jako ministrem zahraničních věcí a paní nebo slečnu Kolontajovovou jako ministryní výchovy. Jak nechutné!  ale doufám, e se patřičně přičiníme, aby  čím směnějí to vechno bude, tím dříve přila náprava. Jedno odkud. Ovem nejraději z Washingtonu.”

Proto i vechny jeho kabelogramy ministru Lansingovi končí doporučením ,,neuznat tuto pseudovládu, dokud bolevici nebudou svreni a na jejich místo se zase nepostaví vlastenečtí Rusové”.

Osobní postoje mu ovem vůbec nebránily, aby si zároveň nepozval majora Robinse z Amerického Červeného kříe, jeho prosovětské názory mu dávno nebyly tajemstvím. A dokonce ho nechal vypovídat se podle jeho impulzivní nálady.

Pane vyslanče, musíte jednat rychle, co nejrychleji. Kadý den je nenapravitelná ztráta,” začal Robins svoje neobvyklé hláení. Ten nápad, e snad Kerenskij někde získá či postaví nějakou armádu, e sem přitáhnou kozáci od Donu a bílé gardy z Finska, to je přece holý nesmysl. Humbuk! Přání otcem mylenky! Ti se sem do Petrohradu nikdy nedostanou, i kdyby snad opravdu existovali,

O čem velice pochybuji. Na to je kolem příli mnoho dělníků a rolníků s pukami! Proto ta skupina, která se představila v ústavě Smolný, tam bude vystupovat jetě hezky dlouho. Zdá se mi, e nás dokonce můe i přeít!”

Potom se Robins u vůbec nezdráhal a přímo poádal velvyslance, a dovolí, aby odeel do Smolného a mohl tam vyhledat Lenina. Jsou to přece rovně lidé. Myslím si dokonce, e příjemní a sluní,” dodal chvatně a jedním dechem. Kdo z nás zná americký politický ivot a tím

I různé stranické éfy dobře ví, jací ve skutečnosti jsou. Jeli někdo ve Smolném zkuenějí, nebo snad horí ne nai bossové, pak jsou snad jenom víc prohnaní, kdy tuhle politickou hru zvládli bez úrazu. To ve!”

Vyslanec Francis se jen útrpné usmál, ale pak kývl hlavou na souhlas. Stále bez zbytečných slov ukázal Robinsovi překvapivé příkazy, které právě doly z Washingtonu. Plukovník Thompson, éf mise červeného kříe byl odvolán do vlasti. Major Robins, zrovna povýený na plukovníka, pověřen na jeho místo. Vyslanci zbývalo mu tedy gratulovat. Francis blahopřání spojil s velkorysým: Tak to tedy zkuste, ale s ádným v řadě. Pouze s Leninem. Zastupujete přece Ameriku. Zatím vlastně Americký červený kří. Rozhodně nedávejte ádné sliby. Jde pouze o uitečnou výměnu názorů.”

A Robins nemařil čas. Ji druhý den po rozhovoru byl ve Smolném. Vyjevený z přetlaku síly, ale i opravdovosti vude kolem. Přes vechnu pínu a nepořádek napohled. Také únavu ve tvářích dávno neholených muů, vojáků v uniformách s blátem zákopů, dělníků v čepicích a černých pomačkaných atech, námořníků v pruhovaných tričkách a malých kulatých čepkách se stuhou, ale i několika en, celých v černém, na rozdíl od muů pečlivé načesaných. Na první pohled náhodná selost nespokojenců a ve skutečnosti jevitě světa zítřka.

Čekat na Lenina nemusel příli dlouho. Snad dokonce kratčeji ne na svého vyslance. Vyádaný si zřejmě dobře uvědomil, co je s Robinsem v sázce. První zástupce Západu přece jde navtívit stan revoluce. A je to kdokoli, je první a podle toho je i přijímán. S úsměvem a pravým americkým stiskem ruky.

Vítejte, velice si ceníme vaí návtěvy,” obrátil se na čerstvého plukovníka malý, ale sporý mu s lysinou a začínajícím vousem ve tváři. Jeho nepadnoucí a pomačkané aty se dobře hodí k těm vesměs ospalým, ale stále rozhodným lidem venku.

Byl jsem u Kerenského několikrát,” začne Robins upřímě, ovem poznám mrtvolu na dálku. Pokládám Prozatímní vládu, a to politicky, vojensky i mocensky za vyřízenou. Chci proto vědět, můeli Americký Červený kří slouit ruskému lidu, ani tím ukodí naim národním zájmům. Jsem sice proti vaemu vnitřnímu programu, ale to se mne a červeného kříe netýká. Kdyby převzal moc Kornilov nebo car, nebo někdo třetí, mluvil bych i s ním!”

Robinsova otevřenost, přímočarost, ale i rázovité vystupování se Leninovi velice zalíbilo. Nabídl mu čaj a začal vysvětlovat charakter nového reimu v Rusku. Stejně věcně a bez příkras, jako zněla Robinsova nabídka.

Říkají o mně, e jsem diktátor,” začne Lenin svůj dlouhý výklad. Jsem opravdu diktátor, ale obrovské větiny dělníků a rolníků, kteří mne pověřili, abych pracoval v jejich zájmu. Jakmile bych přestal vykonávat jejich vůli, vezmou mi moc a pak bych byl stejně bezbranný jako je dnes car.”

Potom Lenin objasňuje hospodářský program sovětské moci. Naím konečným cílem je republika pracujících. Proto v sovětech není nikdo, kdo má kapitál, kdo je vlastníkem. Volíme tam pouze pracující. Co znamená doslova, e Doněcká uhelná pánev bude zastupována výrobci uhlí, eleznice elezničáři, pota zaměstnanci pot. Bezprostřední samospráva změní pomalu hospodářství v zemi.”

Zmínil i sloitosti národnostních vztahů v Rusku, bez nich nemůe existovat skutečně jednotný stát. Jen pohleďte, co vude vyrostlo národních a krajových rad, hnutí a senátů ve jménu samostatnosti. Nemůeme je mahem odmítat, i kdy jsou často v rukou neodpovědných ivlů. Za cara byly četné národnostní skupiny v Rusku bezohledně potlačovány, my Rusové jsme měli prostě kolem sebe podmaněné národy. To ve se teď musí zgruntu změnit. Antisemitismus a jiné předsudky, pouívané jako prostředky nadvlády, musí být vymýceny. Kadá národnost, kadá národnostní menina bude osvobozena, dostane stejná práva a krajinskou a kulturní autonomii.” V této souvislosti padlo jméno Josefa Stalina, který byl komisařem národnostního výboru. Protoe Robins slyel jeho jméno poprvé, začal se na něho podrobněji vyptávat. Lenin mu řekl, e jde o Gruzína, který je k tomu poslání přímo předurčen pro svůj národní původ a zkuenosti. ,,Jetě o něm hodně uslyíte,” připojil prorocky Lenin.

Teprve potom dolo na vojenskou politiku sovětské vlády. Předseda Rady komisařů sdělil Robinsovi naprosto otevřeně, e ,.Rusko ji není ve válce. Nemůeme bojovat proti Německu, pokud nebude vytvořena nová armáda  Rudá armáda. To bude ovem chvíli trvat, protoe nejde jen o vojsko jako takové, ale i o průmysl, dopravu, spoje, které se v Rusku zcela rozpadly… Sovětská vláda si ovem přeje uznání a přátelství Spojených států. Oficiální zaujetí nebude ku prospěchu ádné strany. Pokud bychom dostali od Američanů technickou pomoc, učiníme ve potřebné, aby byl vyklizen vojenský materiál z východní fronty, aby se nedostal Němcům do rukou,” navrhl na závěr své řeči.

Robins pochopil, e Lenin zatím nemůe nabídnout víc, ale cítil, e slíbené určitě dodrí. To také sdělil generálu Williamu Judsonovi, protoe vyslanec Francis náhle nebyl k nalezení. A ten potom telegrafuje domů: Sovětská vláda je vláda de facto a je nutno s ní navázat styky,” čím si doma, kde soudí pravý opak, velice ukodil.

Za tři dny byl pozván k vyslanci, který mu přečetl telegram od Lansinga, v něm stojí doslova: Zdret se vech přímých styků s bolevickou vládou. Post scriptum: Poraďte toté Judsonovi.”

Přítí ifru, která Judsona odvolá domů, mu u přečte do telefonu pouze vyslancova sekretářka. Ve stejný den, kdy Francis nad sklenkou bourbonu sděluje Robinsovi: Myslím, e by nebylo moudré, kdybyste náhle zcela přeruil styky s boleviky  toti chci říci, své návtěvy tam.

Potřebuji nutně vědět co dělají, co zamýlejí. Bude-li to někdy třeba, postavím se pochopitelné za vás.

Robins proto dále chodí do Smolného a věří ve smysl svých rozhovorů. A po mnoha letech se doví, k jaké pinavé hře byl pouit. Proč z jeho zpráv nic nebylo.

Zatímco vláda Spojených států neoficiálně jedná s Radou lidových komisařů, dalí vyslancův emisar vyhledá na Donu generála Alexeje Kaledina. Generální konzul v Moskvě Summers, přieněný do carských lechtických kruhů a zavilý nepřítel veho sovětského, obstará ve potřebné, aby styky byly opravdu ivé a přitom zcela tajné. V zájmu podpory loajálních a čestných ivlů, kterými se Kaledin obklopil”.

První miliónovou půjčku poskytne nejvyímu veliteli kozáků ovem Francie. Ostatní západní vlády i americká se pak v tichosti připojí.

První protisovětské spiknutí tím začalo.

Podzim v Sanssouci

Nás zajímá z něho pouze 13. listopad, nebo 31. října.

V ten den toti svolal císař Vilém II., velký herec na trůně Hohenzollernů, přísně tajnou poradu do oblíbeného sídla svého proslulého předka a hlavně úspěného válečníka

 Bedřicha II. Velikého. Jakoby zapomněl na jeho přísný odkaz, e tady pruský král bude pobývat bez starosti”, co se vzorně dodrovalo a do éry posledního krále

 otce, který synovi odkázal ji trůn císařský. Pouze na devadesát devět dní. A jeho následník prosluje ztrátou paměti v dějinách nevídanou. Nejen nedbalým nakládáním se stavitelským pokladem rokoka a neoklasiky G. W. Knobelsdorffa, ale hlavně válečným dobrodrustvím, je potoky krve rozvrátí mapu Evropy.

V Sicilské zahradě, pečlivě natemperované vzhledem k nečasu venku, mezi zástupy datlovníků, vějířovitých palem a agáve postává titěrný muík v aketu. Jeho ochromená ruka roztritě poklepává ebenovou hůlkou po exotických listech vude vůkol. Německý císař je stále ducha neklidného a nepokojného jako kdy ve dvaceti devíti letech roku 1888 nastupoval na trůn. S prvním veřejným prohláením určeným nikoli poddaným, nýbr vojsku a námořnictvu, jemu zachová přízeň a do posledního dne svého panování.

Proto je prvním a hlavním pozvaným dneního dne marál Paul von Hindenburg, zachránce vlasti za velké ruské ofenzívy ve Východním Prusku, který to potom vkrátku dotáhl na vrchního velitele. A jemu císař zase bezmezně důvěřuje. Dokonce i ve chvílích poráky, protoe tenhle pruský statkář na odpočinku z císařské nemilosti dokázal nemoné. Proměnit duch skomírající německá armády na fanatismus a to jedním vítězstvím u Tannenbergu. Proto je ji dekorován vemi řády monarchie i armády a císař se právě s ním rád ukazuje na veřejnosti. A dokonce mu nevadí, e sedmdesátiletý stařec dosti zastiňuje jeho postavičku a přivolává přitom volání davu spíe ne Jeho zakrnělá Výsost.

Do exotického prostředí skleníku se příli nehodí marálův hřmotný krok a vůbec rázné chování vojáka. Navíc je tu přetopeno a jeatá ktice se mu rychle obaluje kapičkami potu, které padají na vojenský kabátec plný kříů. Podle přísného předpisu uniformy ve chvíli císařského přijetí.

Marál a císař si podají ruce mlčky.

Hindenburg trpělivě vyčkává a hledí na stále mlčenlivého císaře, který svírá pod paí černé desky, nabité papíry s mapami. Zatím jakoby nepřítomný v čase a prostoru. Zřejmě pod pojmem zpráv, které drí v ruce, ani jeví zájem cokoli sdělit svému důvěrníkovi.

A najednou se probere a rychle chrlí svá tak dlouho skrývaná sdělení: Jak víte, v Petrohradě byl opět převrat. Tentokrát prý ryze dělnický. Ten jejich Liebknecht  ani nevím, jak se opravdu jmenuje  ustavil vládu a vyhnal Kerenského. Tohle mi přinesli i s podrobnostmi o zmatku, který tam vládne. Na víc se vak kancléřství nezmohlo. Co s tím, pořádně nevědí. I kdy jsou pod událostmi osobně podepsáni. Kancléř Hertling přece dal souhlas s cestou oněch povstalých pánů ze výcar do védská. Tak snad tuí i něco navíc, dále medituje císař, stále jakoby pro sebe. Do očí se Hindenburgovi ovem vůbec nepodívá.

A ten stojí stále téměř v pozoru, potí se pořádně a rudne ve tváři stále víc. Nespokojen sám se sebou, protoe se pečlivě připravil na vysvětlení, proč Angličané postupují v Belgii a kolik tanků jim můe čelit, kdy počet divizí se najednou stává druhořadým ukazatelem války. A znovu si uvědomil, e vrchní velení armády u nejsou jen počty vojáků, děl a nábojů, ale i cosi temného za frontou,

povídačky v kuloárech, hláení diplomatů a vechna ta vanírna neschopných pisálků, kteří se nehodí pro válku a tak alespoň kalí vodu a hlavně jitří mysl vojáků”. Kolik zbytečností se musí jetě naučit, chce-li být opravdu císařovým důvěrníkem a rádcem.

Ten právě zmlkl a roztritě pohlédl na Hindenburga: Co to znamená pro armádu, hlavně pro východní frontu, marále?” se ozvalo jako povel před slavnostní jednotkou. A vrchnímu veliteli nezbylo ne rovně zvednout oči a rychle se vpravit do oehavé situace.

Jednat a zase jednat, Vae Veličenstvo,” vykoktal dvojsmyslně, protoe slovo vyjednávat ji dávno nebylo přísně zakázáno. Z úst zarputilého válečníka vak zatím nikdy nezaznělo, take císař udiveně obrátil oči, které se právě kochaly květem sedmileté agáve. Myslíte rozhovory, a nebo vojenskou činnost, marále?” dodal proto trochu nakvaeně.

Samozřejmě myslím na vojska, rovnou na ofenzívu myslím, protoe nepevná ruská fronta teď ztratila zbytek zázemí a bude jetě děravějí včerejka. A to je pro nás vhodná příleitost dokončit operace v Pobaltí a vejít konečně do Kyjeva, jestlie císař přikáe. Nic nás u nemůe zadret. Ani diplomaté z Unter den Linden. A nae armáda je s to skoncovat s východním problémem kolonizace jednou provdy. Baltské národy vrátíme do říe a Ukrajinu proměníme v jeden velký úrodný lán naich sedláků. Stejně se nám půdy vude nedostává.

A kancléř Hertling můe začít sbírat plody svého .vagónového’ rozhodnutí.”

Kancléř nás čeká, Hindenburgu, take mu, doufám, patřičně vysvětlíte, co se od této chvíle stalo císařovou vůlí. Obsadit co největí část Ruska, získat prostor, co nejvíce prostoru, který nám proradný Mikulá odepřel. Potom se teprve uvidí. Třeba i mír. Ale diktovaný na bodácích z Tallinu a Kyjeva.”

Císařův a dosud zastřený hlas náhle nabude na síle a zaburácí jako polnice. Hindenburg se bezděčně napřímil a pozvedl ruku, snad chtěl i zasalutovat. Času mu vak nezbylo, protoe Vilém II. kvapem vyrazil. Do nových komnat, kde v apartmá, které v době námluv s Ruskem hostilo Alexandra III., netrpělivě přechází sem a tam Gustav Hertling, novopečený kancléř, kterého předurčilo k celoněmecké kariéře kancléře bavorské liáctví.

V Mnichově získal dvě mimořádné schopnosti. Vypít nekonečné mnoství piva  stále dává přednost černému  a spoléhat ve vem na statkáře. V tom jediném je zajedno s marálem, který ve skutečnosti nenávidí jeho podlézavý vzhled, schopnost vlichotit se v kadé situaci a stále dobře naladěný obličej gurmána.

Právě se zastavil před dvěma Rubensy v obdivu k plnému stolu pestrobarevných pochoutek, ale i růových faldiček enuek, které zřejmě velký Belgičan viděl jen v bujných tvarech. Císař s marálem ho vytrhli právě v nejlepím. Pozorování těch lepích jevů ivota tím skončilo. Zrovna pod krvavým bitevním výjevem Bassana.

Vilém II. se zběně pozdravil s kancléřem a u pokynul von Hindenburgovi, aby honem začal. Ten se ani příli nerozmýlel a vychrlil na ohromeného kancléře projekt dvojí ofenzívy na ruské frontě, spolu se stovkami údajů o vojscích a zbraních, které nastoupí, zahájí útok a dobudou, protoe císař právě rozhodl konečně vyřeit východní problém a tísnivou situaci naich rolníků.” Pak trpělivě čeká a se Hertling vzpamatuje ze oku, který právem vidí v rozměrech celonárodních.

Zcela vysílená země, rozvrácený průmysl a doprava, na smrt unavená vojska, tisíce kilometrů téměř zimně rozbahněné fronty, mají strávit projekt dalí expanze, její důsledky jsou nevypočitatelné a konce nemyslitelné. I při moných územních ziscích a krátkodobých zdrojích čerstvých potravin a surovin, kterých se v Německu nedostává vude. A které nebudou ani tam, kam vejdou vojska s orlicemi.

Chvíli trvá, ne se odváí tie namítnout: Není lepí nové ruské vládě, která stále mluví o míru, nabídnout vyjednávání? A přitom zváit vechny monosti jistě velkolepého plánu vojenského postupu? Vdy se nabízí monost ze tří, čtyř front vyčlenit tu nejnáročnějí a tím si uvolnit ruce k rozhodnému úderu na západě..nedomluví, protoe Hindenburg rázně zasáhne. Zpozoroval toti, e císař před chvílí jakoby potěeně zamrkal. Nakonec se mu jetě mír na východě zalíbí.

Tuhle vai náročnou frontu, Hertlingu, uzavřeme historickým vojenským vítězstvím. Během několika dní, snad týdnů dojdeme svých cílů a nadiktujeme protivníkovi mír na území, které nám vlastně u teď patří. Potom přijde čas vaich diplomatů. Smlouvy, hranice, zastoupení…

teď je ovem chvíle bodáků, a proto se nám neplete pod nohy. Konečně toho jejich Lenina jste přece poslal do Ruska přes Německo vy osobně. Snad ne proto, aby postavil věčnému protivníkovi říi na nohy? Jetě chce pokračovat a dále překřikovat kancléře, který se u několikrát pokouel vstoupit do vojenské litanie.

Císař vak zvedl ruku a rázem utiil rozvaděné.

Je rozhodnuto. Ofenzívu je třeba připravit. Ovem pečlivě, aby proběhla ráz na ráz. To je vae starost, Hindenburgu, a nikým se přitom nedejte odradit. Dohodnuté je třeba dobýt a připojit k říi. To doslova vyřiďte i generálu Hoffmannovi.

Kancléř má ovem v jednom pravdu. Ti petrohradtí ,spartakovci opravdu nabízejí mír. Zatím na těch svých srazech a v novinách, ale zítra určitě polou vyjednavače s bílým praporem i přes frontu. Je hloupost po nich střílet.

Hertlingu, na vás je projevit dobrou vůli. Jednejte a zjistěte, jak si vlastně stojí. Je to vláda, která vydrí? A jestlie ano, pak slibujte. Nic ovem závazně. Je třeba si ponechat volnou uličku, kudy projde ná voják, a bude ofenzíva připravena. A pite si, e projdeme a tam, kam Německu je osudem souzeno dojít. Čas rozhodnutí se dovíte, a bude třeba, řekne opět tie a nechá věčné soupeře o samotě. Ti se vkrátku rozejdou. Bez pozdravu, jak se jim to stalo pravidlem.

Ve věznici Plótzensee právě rozdali obvyklý příděl na oběd. Hrnek řepné polévky a krajíček děrovatého chleba. Vyhublý chovanec, úřední číslo 5729, který ve spisech je veden pod jménem Karel Liebknecht, usedl ke stolu a tuhou, jí si vyměnil za týdenní příděl tabáku, píe svůj nejradostnějí záznam od 1. máje 1916, kdy byl zatčen a uvězněn:

Právě jsem se dozvěděl, e v Petrohradě je revoluce. Leninovi se podařilo pohnout dějinami. Revoluční Rusko nám vrací sílu. Je třeba jít jejich cestou ..

Program děti

Dostal písemnou podobu 14. listopadu, podle starého kalendáře 1. listopadu.

A. V. Lunačarskij, včerejí .vperjodovec, bohohledač a bohostrůjce’, u několik měsíců dává svoje téměř polyhistorické vzdělání do slueb boleviků. V mezirevolučních měsících se stal miláčkem davů. Jakoby zapomněl na svoje dřívějí profesorské vystupování a on, renomovaný estét a literární kritik bouří mítinky vojáků a dělníků, za revoluci, její ničivé důsledky ho děsí, ale zároveň povzbuzují, nebo pochopil, e pro Rusko jiné cesty není. Dnes puka a zítra tuka,” říká s oblibou i těm, kteří zatím věří pouze v puku.

V pohnuté noci ze 7. na 8. listopad si Lenin zapsal jeho jméno pod titul komisaře lidového kolství a osvěty. Na námitky jeho politické nevyrovnanosti, intelektuáltině a ideové nespolehlivosti, které vzneslo několik členů ústředního výboru, dodat pouze tolik: Anatolij Vasiljevič je nejvzdělanějí bolevik. Co mu chybí na délce členství, přebývá v jeho moudrosti. Není lepího kandidáta na úřad, který začíná z ničeho a bude nejdéle zápolit se zakořeněnou hloupostí země a lidu. Revoluce nevystačí s dnení nevzdělaností. Její osud je spjat s osvětou a kolstvím zítřka.” Pak u nikdo neprotestoval.

Víme, e si dokonce nael čas, aby zrovna jemu dal i přísluné pokyny, co dělat. Podle Lunačarského se potkali na chodbě Smolného  tenkrát se vůbec rodily velké věci i v nepřirozeném prostředí  kde se vlastně střetli úplně náhodou.

Musím vám povědět pár slov Anatoliji Vasiljeviči, jen pár slov, protoe na víc nemáme čas. Nejde o ádné instrukce k vaim novým povinnostem, nebo zatím nemám po ruce nějaký dopodrobna promylený systém prvních revolučních kroků ve kolství a osvětě. Je mi jenom jasné, e se tam bude muset mnoho a od základu změnit, předělat, vést jinou cestou… Ale o vech reformách musíte rozhodovat nanejvý uválivě. Je to nesmírně sloitá věc. Jasné je ovem jedno: e se musíme vestranně a jednou provdy postarat o zpřístupnění studia irokým masám a předevím proletářské mládei…

Doufám, e brzy najdu chvilku, abych si s vámi o tom jetě pohovořil a zeptal se vás, jaké jsou vae plány, a které lidi hodláte zapojit. Sám vak vidíte, jaká je teď doba. I pro tu nejdůleitějí věc můeme těko vyetřit pár desítek minut. Přeji vám hodně úspěchů. Prvního vítězství jsme dosáhli: jestlie vak v nejblií době nezvítězíme jetě mnohokrát, bude to zlé. Velmi zlé. Boj zdaleka jetě neskončil, jsme teprve na samém počátku.”

A Lunačarskému to stačí. Musí stačit.

Neuplyne ani týden, v něm se marně snail získat alespoň několik spolupracovníků, protoe staré ministerstvo na Sadové se celé rozprchlo, a na stařičkého vrátného, vojenského vyslouilce. A tak trávil větinu času ve Smolném, diskutoval s kým se dalo, a den po dni spolu s Nadědou Konstantinovnou Krupskou a Michailem Nikolajevičem Pokrovským sepisuje první provolání o vzdělání. Rodí se z útrků. Je velmi úsporné na slova, ale přece jich má tři tisíce. Formou je to spíe rozkaz ne výzva. Za pouhých pár dní je ovem připraveno a předloeno Radě lidových komisařů.

Vpravdě v nepříli vhodnou chvíli. Teprve včera byli rozehnání Kornilovovi kozáci v Carském Selu. V Moskvě se stále jetě bojuje. Proti Kremlu pálí děla. Zbraně rozhodují o revoluci na Urale, v Zakavkazí a ve Střední Asii. Nic se neví o poměrech na Ukrajině a Sibiři. Tím spíe na Dalekém východě. Revoluce se prosazuje těce.

Zrovna kdy doly znepokojivé zprávy ze ,stávky v Mogilevě, kde se kolem generála Duchonina náhle vynořují zarputilí protivníci boleviků, hlavně ministři Prozatímní vlády. Jako na stínovém divadle přichází Stankevič, Černov, Avksentěv, Savinkov, Skobelev. Vechno nejhorí, co po sobě zůstavila svrená vláda, menevici, ale i eserská pravice. Ale hlavně vojska severní fronty se opět hnula směrem na Lugu, přestoe .stavka vyhlásila přísnou neutralitu armády.

Lenin, větinou usměvavý, vypadá unaveně a smrtelně váně. Praporčík staré armády, N. V. Krylenko, čerstvě jmenovaný vrchní velitel ruských vojsk si u vzal slovo potřetí, protoe přísně dodrovaná desetiminutová řečnická lhůta mu nikdy nestačila. Jeho návrhy na obsazení .stávky vak nikdo nebere váně. Zatím nejsou po ruce nezbytné jednotky ani na obranu Petrohradu.

V krátké přestávce, v ní se rychle větrá třída VI. B, kde Rada ji několik dni zasedá, Lenin se konečně usměje a osloví Lunačarského: Jste připraven, Anatoliji Vasiljeviči, chystám se vám dát slovo. Prý máte tolik potřebné provolání s sebou. Tak sem s ním,” téměř vytrhne Lunačerskému několik pečlivě střeených listů z ruky a rychle čte:

Občané Ruska!

Povstáním 25. října získaly pracující masy poprvé skutečnou moc.

Veruský sjezd sovětů přenesl tuto moc dočasně jednak na Výkonný výbor, jednak na Radu lidových komisařů.

Z vůle revolučního lidu byl jsem jmenován lidovým komisařem osvěty ..

Za chvíli jenom listuje a pokyvuje hlavou spokojeností. ,,Dobré je to. Hned budete mluvit. Komisařům vak přečtete jen preambuli a generální linii. To ostatní  vyučování a výchova, decentralizace, Státní výbor lidové osvěty, pedagogové a společnost, ministerstvo, dalí o zákonech atd.  rozhodněte sám. Vidíte, co se děje kolem. Teď stále mají přednost puky. Avak zdrovat vás v díle nebudeme. V naí revoluci jde osvěta bok po boku s ozbrojeným bojem. To u křepče vstává a volá o ticho. Dostane se mu ho téměř okamitě.

,,Slovo uděluji komisaři Lunačarskému a prosím o trpělivost. Připravil program pro dvacet miliónů analfabetů, které chceme vkrátku naučit číst a psát, protoe revoluce se nemůe smiřovat s nevzdělaností lidu. Tak prosím,” a pohlédne přátelsky k Lunačarskému, který mluví na zasedání Rady komisařů vlastně poprvé.

A jakoby se zadrhával v řeči. On, zkuený profesor a oblíbený rétor. Vkrátku se vak vzpamatuje a je to zase řečník, jak se sluí. Ohnivý mluvčí lidu, stoupenec tuky a knihy. Hledící dál ne na barikády v ulicích a na fronty za městem. To u čte plynule a trochu s patosem.

Kadá opravdu demokratická vláda musí v zemi, kde naprosto převládá negramotnost a nevzdělanost, vidět svůj první úkol na poli osvěty předevím v boji proti této temnotě. Musí v nejkratí době dosáhnout veobecné gramotnosti organizováním sítě kol, odpovídajících poadavkům moderní pedagogiky. Musí zavést veobecné povinné a bezplatné vyučování pro vechny a zároveň zaloit řadu takových učitelských ústavů a seminářů, jaké by v nejkratí době vychovaly mohutnou armádu lidových učitelů, kterých je tolik zapotřebí pro veobecné vzdělání obyvatel naeho nezměrného Ruska . .dál se nedostal, protoe jeho druzi, zavalení praktickými starostmi o vojenský osud revoluce a chvílemi o prosté její přeití, se spontánně roztleskají. A Lenin se celý rozzářil oním proslulým, jemu vlastním úsměvem, a lehce pokynul svým druhům.

Hlasovat není třeba. Provolání je přijato a Anatolij Vasiljevič se teď musí postarat o tiskárnu a rozíření manifestu i tam, kde dosud nezvítězila sovětská moc. Tohle je poselství, které můe urychlit nae cíle. Vichni mu budou rozumět a jen stěí někdo odporovat. Jene nám zbývá se starat o méně radostné záleitosti. Tak pokračujme. Slovo se uděluje komisaři armády Antonovi  Ovsejenkovi.”

V tu chvíli stál Lunačerskij ji za dveřmi, které tie zavřel, aby nikdo nepostřehl jeho únik ze zasedání, na něm dále mimo otázek války nebude nic jiného na pořadu. Jeho přední starostí byla teď tiskárna, která bude mít barvy a papír. Aby světlo vzděláni dohlédlo vude.

Kdy právě negramotnost se málem stala osudnou Johnu Reedovi, obratnému dějepisci Října. A to zrovna v ten den, a tý podvečer. Někde nedaleko nějaké v historii nezapsané vsi mezi Gatčinou a Alexandrovskem, u ní se náhodou ocitl v ,,zajetí” rudogvardějské jednotky.

Vojáci se nade mnou tie domlouvali, a potom mě odvedli ke zdi, a tam mne postavili. Najednou mi blesklo hlavou: tak teď mě zastřelí!

iroko daleko nebyla v dohledu ivá due. Jediné znamení ivota byl kouř stoupající z komína nějaké ,dači, zchátralého dřevěného stavení asi čtvrt míle odtud u silnice. Oba vojáci zvolna odcházeli. Zoufale jsem se za nimi rozběhl.

Ale soudruzi, podívejte se! Tady je razítko Vojenského revolučního výboru ve Smolném!”

Dívali se nechápavě na mou propustku a potom jeden na druhého.

Je jiná, ne ty co známe,” řekl jeden zarputile. My neumíme číst, bratře.”

Vzal jsem ho za pai. Tak pojďte!” vyzval jsem je. Půjdeme tam do toho domku. Jistě tam bude někdo, kdo umí číst!” Váhali. Ne,” řekl první. Druhý si mne prohlíel. Proč ne?” zabručel. Zabít nevinného je přece jenom váný zločin.”

Doli jsme k domku a zaklepali na dveře. Otevřela malá, tlustá ena, vyděeně ucouvla a blábolila. Já o nich nic nevím. Já o nich nic nevím!” Jeden z mých stráců nastavil propustku. ena dále ječela. Jen to přečtete, soudruko!” Váhavě vzala papír a říkala nahlas a rychle:

Majitel této propustky je John Reed. Zástupce americké sociální demokracie a internacionalista.” Oba vojáci se blaeně usmáli.”

Tím John Reed astně přeil svoje tragické střetnutí s negramotností.

Vem, vem, vem!

Zaznělo ze Smolného 15. listopadu, ale s datem 2. listopadu.

Schválení .Deklarace práv národů Ruska, která osvobodila edesát pět miliónů národně utiskovaných obyvatel bývalé carské říe, proběhlo v Radě lidových komisaři jako první bod programu, brzy zrána. Vlastně týden po revoluci, která si vědomě zvětovala svoje zatím nevelké zázemí. K přijetí dokumentu stačilo několik slov Lenina na úvod a pak Stalinův rozklad, rovně nepříli dlouhý:

Vnitřní Rusko se svými průmyslovými a kulturně politickými centry Petrohradem a Moskvou, s obyvatelstvem v národnostním ohledu jednolitým, převánou větinou ruským se stalo přirozenou základnou revoluce. Zbývá nám revoluci rozířit na vechna území Ruska. Předevím na jih a východ, s obyvatelstvem národnostně značně různorodým, skládajícím se z privilegovaných kozáčkých kolonistů a neplnoprávných Tatarů, Bakirců, Kirgizů, ale i Čečenců, Inguů a jiných muslimských národů. Dokud je čas a nestaly se jetě základem kontrarevoluce, četl komisař národností stále stejným hlasem, ani se na chvilku rozhlédl kolem. Jeho nevyspalí druzi hlasovali pak bez dotazů, jednomyslně a dokonce s náhlým svitem v očích. Dobře si vědomi, co velkého schvalují. Avak a pro zítřek. Hodně vzdálený zítřek.

Vdy ve Vilně a Rize se roztahují Němci. V Kiiněvě Rakuáci. V Kyjevě vyhrouje vemu sovětskému Petljurova Ústřední Ukrajinská rada, na Donu Kaledin a pod Uralem Dutov. Kozácké Vendée se přitom rychle roziřuje z Donu přes Kubáň a na Těrek. Nepřátelství sovětům vypověděl Zakavkazský komisariát sdruující Gruzínsko, Ázerbájdán a Arménii.

Velice zmatená situace zavládla na Sibiři a ve Střední Asii, s desítkami národních a oblastních rad, které se vyděsily ze zpráv o revoluci, protoe se samy bály o svoje vratké ppstavení moci, vybudované na úkor druhých. Jedině uzbecký Takent zvolil sovětskou moc. Podobně jako několik sibiřských měst: Krasnojarsk, Omsk, Tomsk,

Novosibirsk, Ufa, Perm a s jistým zpoděním i Vladivostok na Dalekém východě. A ve dvacátý třetí den revoluce.

A přece bylo uděláno, co muselo jednou přijít. Vrácena svoboda nerovnoprávným a naděje utitěným. Aby revoluce mohla vejít konečně i tam, kde se její věc zdála nadlouho, ne-li natrvalo ztracená. Díky známým i neznámým hrdinům na její dlouhé cestě.

Teď právě jeden z nich provokuje bouřlivou debatu, která nakonec uchvátila selost .poradní jurty’ někde na začátku Velké hedvábné cesty. Zrovna na místech, kde po staletí neměnné cinkaly měděné zvonečky velbloudích karavan s proslulým čínským hedvábím, nenapodobitelným samarkandským papírem, na něj malovali nejznámějí malíři vech ismů, ale i psali králové mocní a nemocní z celé Evropy. Průvody nesoucí občas i jemné chorezmské ananasové melouny zabalené do stříbřitého papíru. Uprostřed kraje, který se od věků do věků nazývá zemí bílého zlata. Po bavlně, je je její slávou i prokletím. U od dob pohádek o velké lásce Ferchada a iřin, protoe nejen zahrady, ale i pole, nekonečné plantáe bavlny potřebovaly vodu. Hodně vody. Proto se tu na její počest píí básně a skládají písně.

Jako na revoluci, kterou jsme včera vyhlásili v Takentu. Po čtyřech dnech bojů s kozáky a chovanci důstojnické koly, kteří pokud nepadli, utekli do Chivy a Buchary. Nae metropole je svobodná, to jest sovětská, téměř vykřikuje na shromáděné stařeiny, mezi nimi zvlátě bohatě vyívané chaláty naznačují, e se dostavilo i několik bejů a kazijů. Snad z opravdovosti, snad z pouhé zvědavosti, protoe důvěřovat hned napoprvé se nevyplácí, učí je zkuenost po předcích, ale i ariát, muslimské zvykové právo. A tak čupřinatého Rusa nechávají mluvit vlastně bez zábran. Líbí se jim, ale na víru v nový řád, vlastně ráj, který slibuje, ani se na chvilku zastaví, je přece dost času. Mladík vak kvapí.

I kdy Michail Morozov, který před léty zaloil první ilegální bolevickou tiskárnu, přímo před očima turkmenského gubernátora, aby zároveň vyučil tucet revolucí nadených áků, kladl svým pokračovatelům vdy přísně na srdce nepospíchat, protoe tady vůkol sto let nikdy nic neznamenalo. Ve stínu paláců Samarkandu, který si počítá téměř dva a půl tisíce let. A zail vechno, co se dá zaít.

Vzestupy a pády velkých říí Peranů, Řeků, Arabů i Tatarů. Viděl a slyel Alexandra Makedonského i Tameriána. Léta a staletí tady tie zapadala do řeky Léthé. Místní i cizí vládci přicházeli a odcházeli poněkud hlučněji, ale přece. Jenom vrcholy Tananu a bezbřehé duny písků Karakumu a Kyzylkumu zůstávaly stále na místě. Neměnné a hrozivé.

Kdy náhodní cestopisci u od dob antického Flavia Arminia si psali do deníků: Velkolepost architektury, ale i bída nadmíru smutná. Vlastně obrovská pou, kde jen několik vodovodů, kanálů a studní vzbuzuje iluzi ivota na zříceninách tisíciletí… Na troskách měst s mnoha nádhernými branami se krčí chaloupky uplácané z hlíny, v nich ijí divocí národové, které nesjednotili domácí emisarové ani cizí králové, Řídí se islámem, ale bojí se pouze despotismu svých vládců. A takový byl a zůstal i Turkestánský generální guberniát od počátku padesátých let minulého století. S lidem uvěřeným, e zemřít na nemoci či stářím musí vichni, komu je osudem určeno zemřít a uzdraví se naopak vichni, jim je z vůle Alláhovy určeno uzdravit se. Bez očkování, za nepřetritých epidemií černých netovic, tyfu a cholery.

Co pak můe znamenat Pryč se samoděravím! Pryč s Prozatímní vládou!, které vyvolává posel takentského sovětu, ani prolomí mlčení. Nakonec v zoufalství sáhne do kapsy a vytáhne potrhaný leták, který povaoval za zbytečný, jakmile se sám začne zaručovat za revoluční moc. Nakonec se zadýchal, ani své posluchače vytrhl z naprosté apatie.

Náhle si nevěří.

Proto strčí čerstvě objevené lejstro do ruky prvního, který se mu namane. Shodou okolností starce s velebným vousem a zvláě pěknou tubatějkou. Který vzhlédne na písmo a hned pohotově překládá. Klidně a vznosně, jako by obcoval s nebesy: Od nynějka se vae vyznání a zvyky, vae národní a kulturní instituce prohlaují za svobodné a nedotknutelné. Zařizujte si svůj národní ivot svobodně a bez překáek. Máte na to plné právo. Vězte, e vae práva, právě tak jako práva vech národů Ruska, chrání moc revoluce a její orgány  sověty dělnických, vojenských a vesnických zástupců, doříká, svědomitě poskládá leták a předá ho zpátky hostu, který z nálady chvíle náhle nenachází slov.

Dokud nepromluví první z dosud mlčenlivého davu .poradní jurty, která se sela, či vlastně sjela na dálku stovky verst. To znamená, e v Kibitce bude nadále pánem Uzbek či Turkmen a on rozhodne o svém velbloudovi, půdě i eně? tazatel v zatím nepochybně správném pořadí odpočítal nejběnějí vlastnická práva obyvatel muského rodu, dosud vlastně nezajitěná ani kánony koránu.

Chlapec v rubace vyhrkne prostě ,,ano!

Avak kdo nás ochrání před emiry, jim náleí větina půdy, rozdělování vody, poplatky z cest i zboí a vekeré vojsko iroko daleko? ozve se jetě důrazněji dalí z přítomných.

Sovětská moc, spíe hlesne agitátor, dobře si vědom, e tři tisícovky gardistů v Takentu stěí ubrání metropoli, nato zemi, její konce nevidět. Přijedou nám na pomoc i z Petrohradu a Moskvy,” vychrlí honem, aby napravil patný dojem.

Take nikomu u nehrozí otroctví za dluhy a minarety smrti za odmluvy,” zeptá se dalí, ale na odpověď vlastně nečeká. Ve chvíli se vynoří dotazů tolik, e mladíček nestačí dret krok. Také toho není třeba, protoe shromádění se musí prostě vymluvit. Postěovat. Sdělit novinky s parnem vypálených poutí, z bavlníkových polí, z houtin Hladové stepi i z ovocných sadů plných slavíků. Vůkol není jiného ne mluveného zpravodajství od břehů Amudarje a do Ferganské doliny, doslova do komnaty bájných krasavic.

Jejich pláč se rozléhá celou zemí, v ní spravedlnosti je dopřáno pouze těm, kteří si ji dokáí dobře zaplatit. Zdraví slouí jenom velice bohatým, kteří mají na lékaře, jich je v kraji méně ne v dobách rodáka Avicenny. Číst umí tak jeden ze sta a psát jetě méně.

Kdy se slunce skloní k západu a okolí vymění lutavý plá za růový, osloví nejstarí účastník shromádění takentského posla. Za hlubokého ticha, v něm zmlkli i ptáci.

Vyřiďte svým soudruhům a hlavně Leninovi”  chlapec si uvědomí, e jeho jméno zatím vůbec nepadlo a přece je přítomno  ná vzkaz. Lid krajin, který stvořil Samarkand před tisíci lety věří v pravdu zjevenou v dalekém Petrohradě. Přijme ji za svoji, jestlie vláda věcí jeho bude přítě opravdu v jeho rukou. Pak ustavíme sověty, nae sověty a provoláme společně s vámi

sovětskou moc… dalí se stalo nesrozumitelným ve volání souhlasu vech, kteří doli se poradit o nové vládě.

Jetě před soumrakem zmizela ze stepi ,poradní jurta’ i její účastníci. Na místě jen poválená tráva vyzrazovala, e cosi důleitého v nekonečnu bylo.

V Petrohradě je v tu dobu ji hluboká noc. Světla jsou dávno vypnutá, a proto v pracovně Jeho Excelence George Williama Buchanana sedí návtěva u svíčky. těpán Georgijevič Lianozov je nejbohatí mu Ruska, kterému přezdívají Rockefeller. Ve skutečnosti je jetě bohatí, alespoň na papíře. Proto ho britský vyslanec trpělivě poslouchá.

,,Ruská revoluce je choroba, epidemie, která ohrouje celý svět. Dříve nebo později tu musí zasáhout cizí mocnost. Čím rychleji si v Buckinghamském paláci a na Downing Street uvědomí, e nebezpečí bolevismu hrozí i Británii, e ideje diktatury proletariátu a světové sociální revoluce jsou prudce nakalivé, tím lip. Tím rychleji přijdete udělat pořádek.

Dobře vím, e to nebude zadarmo. Proto jim sdělte, e gospodin Linazov umoní těm, kteří přijdou první, aby se podíleli na dobývání pokladů Sibiře a Střední Asie, které jste zatím měli zakázané.

Pro mne jsou lepí alternativou Britové v Takentu, ne ten jejich sovět.

Zároveň oznamte, e Dohoda moc času nemá. A je nepředběhnou Němci.”

Vzpoura hlavního stanu

Začala veřejně 16. listopadu, tedy i 3. listopadu z jiných kalendářních zápisů.

Mogilev, kdysi zapomenuté běloruské městečko, tři textilky a jedna strojírna, jeden pop, deset četníků, dva doktoři a pět zdravotních sester, se stalo v roce 1916 hlavním stanem ruských vojsk. Vybráno ke vstupu do historie snad právě pro svůj venkovský poklid, ale určitě i trochu pro výhodnou dopravní situaci západvýchod, severjih.

Proměnil se přitom velice. V jeden obrovitý hlučný vojenský tábor a zároveň na veselý, i kdy velice pochybný antán důstojnické smetánky, která ze vech sil těí

z monosti flákat se v bezpečném týlu. Na věčném útěku z fronty, kde čtrnáct miliónů patně vycvičených vojáků má nahradit nedostatky výzbroje, ale i velení taktikou parního válce, tj. desetinásobnou lidskou převahou při útočných operacích. O tom se ovem v hlavním stanu nesluí mluvit, a snad ani dobře netuí.

Určitě od 6. září roku 1916, kdy po odvolání vrchního velitele velkokníete Nikolaje Nikolajeviče vstupuje do hlavního stanu osobně car Mikulá II. To jetě kadé vojenské rozhodnutí projednává s Rasputinem a tábu jej sděluje jako rozkaz. Historici pro toto období nali trefné pojmenování klinické smrti ruského vojenského velení. Byla v pořadí prvá.

Druhá je spjata přímo s Únorovou revolucí. Car u bez Rastuputina si počíná jetě pomateněji ne dříve. Kdy 8. března vypukne veobecná stávka v zemi, nechá rozpustit dumu, jediné zdání petky demokracie v Rusku.

O sbratření vojska a lidu v Petrohradě 12. března se dozví z bleskového telegramu M. V. Rodzjanka, posledního předsedy onoho shromádění a snad jediného statečného člověka v carově okolí. Kdy se opováil mu sdělit:

,,Vae Veličenstvo, v těké chvíli, kdy naí zemi hrozila takřka jistá poráka, nezaváhal vá předek ani na okamik a svěřil vládu osobě, která poívala veobecné důvěry. A nae vlast byla pak spasena. Jméno cara Alexandra I. je proto právem zapsáno zlatým písmem do dějin nejen Ruska, ale i světa. S vekerou váností, jaké jsme schopni, s vědomím vlastenecké povinnosti, která na nás leí, vás, Veličenstvo zapřísahám: následujte příkladu vaeho

skvělého předka. Udeřila poslední hodina a nepříli vzdálena je doba, kdy vechny výzvy k lidu, aby zachoval rozvahu, se stanou zbytečnými.

Jene car jetě dalí tři dny odkládal jeden telegram za druhým, nevěda, e Rusku ji nevládne. Teprve v noci z 15. na 16. březen ve svém salónním vlaku abdikuje za sebe

i za syna Alexeje. A hlavní stan přitom zemře podruhé.

Z Mogileva se pak ji nikdy nevelí, pouze doporučuje. Vrchní velitel generál L. G. Korniiov svůj sen o vojenském diktátorství nad Ruskem prohraje za srpnové vzpoury. Náčelník generálního tábu generál M. V. Alexejev, který přeil cara, kníete G. J. Lvova i A. F. Kerenského zmizí na Don za svým přítelem Kornilovem vlastně u ve dnech Října, ve skutečnosti ani velet nechtěl.

Třetí klinickou smrt, kterou stavka u nepřeije, vyvolá generál Nikolaj Nikolajevič Duchonin. Statečný voják na frontě, avak beznadějně neschopný velitel ve chvíli zkouek Ruska. Jeho váhavost v okamicích nezbytnosti činů se stala osudnou i Kerenskému. Prohra Krasnova u Carského Sela je časově shodná s okamiky, kdy Duchonin se prohlauje generalissimem, vrchním velitelem ruské armády, která o něho nestojí, a pokrytecky rozhodne o neutralitě vojsk. Nepodpoří Kerenského, ale ani Radu lidových komisařů.

Jako car neodpovídá na telegramy z Petrohradu. Nepodřizuje se, hlavně neplní příkazy o jednání s protivníkem o příměří a míru. To u je obklopen celou smečkou rádců, kteří ztratili moc v Petrohradě. V hlavním stanu se v prvním týdnu revoluce selo nakonec víc ministrů ne generálů. Take se dalí události podobají více popletenému mítinku a méně poradám vrchního velení.

Určitě na pátečním obědě, který vystrojil generalissimus s nebývalou pompou  deseti chodů, nápoje v křiálu, květiny i navzdory plískanicím venku  bez ohledu na církevní příkazy a zákazy pro přísluný den. V jídelním voze carova zvlátního vlaku. Snad ve víře, e bohaté pohotění odradí rozkuráené exministry od snových návrhů a upříliněných poadavků.

Přemíra vodky vak vyvolá pravý opak.

Neutralita armády je zrada ideálů Ruské republiky, vykřikne B. V. Savinkov. U dávno vyměnil pero neúspěného spisovatele za pochybnou čest obávaného teroristy, kterou z něho nesňala ani sluba v Prozatímní vládě. Teď nebo nikdy. Jetě jsou bolevici slabí a proto je třeba táhnout z Lugy na Petrohrad. S největí silou, které jsme schopni.” Savinkov se zřejmě pořád jetě cítí ministrem vojenství a námořnictva a vydává rovnou rozkazy.

Kolega Savinkov nám promluvil z due,” přidá se mezi zákuskem a dalí vodkou V. M. Černov, eserský teoretik, jemu náhle vůbec nevadí, e se vlichocuje do přízně carskému generálovi, kterého jetě včera bomby jeho strany vyhazovaly do povětří. Týden, který jsme prolelkovali, protoe nás vrchní velitel nechal na holičkách, můe být umíráčkem Ruska. A odpovědnost padne na vrchní velení,” rozhorluje se přitom a nic nedá na domluvy plukovníka Diderichse, pobočníka generalissima, který dokazuje vem přítomným, e armádě nepřísluí dělat politiku, pouze plnit rozkazy. Proto je důleité zjistit, která vláda má vlastně právo přikazovat.

Taková drzost,” přímo zaječí A. J. Konovalov, jediný z přítomných, který přeil obě Prozatímní vlády, snad pro svoje dlouhé fabrikantské zkuenosti ve věcech průmyslu a obchodu. Mne pověřil premiér Kerenskij vést věci vlády v době jeho nepřítomnosti a proto vyaduji, aby nae ádosti byly povaovány za rozhodnutí. Z přítomných několika ministrů lze ustavit direktorium, které napraví ji téměř nenapravitelné. Hlavně je třeba, aby armáda …

Za Radu republiky, se kterou zacházeli jako Muratovi dragouni s Radou pěti set, připojuji svůj hlas. Udeřila nae hodina. Kadé zaváhání můe mít tragické následky, a proto poaduji, aby generál Duchonin vydal rozkaz a smetl vzdorovládu v Petrohradě,” dodal snad jediný klidný host vrchního velitele  N. D. Avksentěv, jakoby byl stále jetě dvojnásobným předsedou odzvoněných mezirevolučních institucí, jejich čas vyprel, jakmile se rozeel Veruský ústřední výbor rolnických sovětů, v nich eseři se cítili pány.

Generál Duchonin si konečně bere slovo.

Vae důvěra, pánové, mě hluboce dojímá. Věřte, e znám svoji odpovědnost ve chvíli, kdy bolevici přeli od slov k činům a rozbíjejí zbytky bojeschopnosti naich vojsk. Jak si jinak vyloit jejich manifest, který mi právě přinesli:

Vojáci! Nedovolte kontrarevolučním generálům zmařit velkou věc míru, obklopte je stráemi, aby nemohlo dojít k samosoudům, nedůstojným revoluční armády, a aby se generálům znemonilo vyhnout se soudu, který je nakonec stejně čeká. Udrujte přísný revoluční a vojenský pořádek. A si pluky na frontě ihned zvolí své zmocněnce, kteří by oficiálně zahájili jednání o příměří s nepřítelem …

Tohle nám přejí a takhle barbarsky chtějí naloit s naí ctí..dodá jetě rozkaceně, ale zároveň vůbec nic neslíbí. V tichu kolem vycítí narůstající nepřátelství, které ho vkrátku zavede na cestu prvního nepřítele země a tím i pod bodáky vlastních vojáků.

Zatím vak doufá, e rozhodnutí lze opět odloit. Podle svého oblíbeného rčení, e nejlepí řeení je odklad jakéhokoli řeení. Co za filipiky M. I. Těrečenka, nejbohatího mue z přítomných a rovně Kerenského exmistra, který tklivým hlasem líčí pohromy Petrohradu, vyznívá jako výsměch:

Rabuje se a krade vude. Nikdo si není jist svým bezpečím dokonce ani ve dne. Nae hlavní město se proměnilo v peklo. Bolevici ukázali svoji pravou tvář. Je třeba se jim okamitě postavit.

Petrohrad umírá pod botama zběsilé soldatesky toho jejich Lenina. Nae lidi střílejí na ulicích po desítkách. Obránci Prozatímní vlády byli zmasakrováni. Slavné údernice Bočkarevové  hrdinné obránkyně Zimního paláce  znásilněny a pak utopeny v Něvě, po její hladině plavou mrtvoly, které nikdo nepohřbívá.

Generále Duchonine, vlast nás potřebuje. Vlast vás volá! Vydejte patřičné rozkazy a my se postavíme do čela vaich jednotek . .jetě chce něco říci, ale bezpočet sklenek alkoholu se zrovna teď projeví a pan ministr odpadne. Pozorně oetřován svými druhy, kteří ani nepostřehnou, e Duchonin s Diderichsem se vzdálili.

Zatím v petrohradské dumě  v posledním pozůstatku starého reimu  uzavřeli jeden z posledních spisů své rozsáhlé agendy. Vyetřování o osudu enského praporu, který jetě dlouho bude předmětem vánivých sporů. Písemná zpráva, kterou jako nemnoho jiných převezme do svých archívů Veruská mimořádná komise pro boj se sabotáí a kontrarevolucí, kterou po léta povede Felix Edmundovič Dzerinskij, sděluje doslova:

16. listopadu se komise městské dumy vrátila z velitelství enského praporu v Levaově. Paní Tyrkonová ze tábu nám sdělila, e děvčata po bojích o Zimní palác nejdříve odvedli do kasáren Pavlovského pluku a e s některými tam zacházeli patně. Nyní vak je jich větina v Levaově a ostatní porůznu v soukromých domech ve městě. Dr. Mandelbaum, dalí člen komise, dosvědčil, e ádná z en nebyla vyhozena z oken Zimního paláce, ádná nebyla zraněna, tři byly znásilněny a jedna spáchala sebevradu. V dopise na rozloučenou napsala, e se zklamala ve svých ideálech.”

První krize rudé vlády

Datuje se na 17. listopad, co byla v Petrohradě sobota 4. listopadu.

Hned poránu roznáeli kameloti po městě časopis Novaja 2izň, který vlastně podle Dekretu o tisku vůbec neměl existovat, nato snad vycházet. Jetě pořád vak nepanovala shoda mezi přáním a skutky mladé vlády. Tisk v době krajního ohroení revoluce se právě stal veřejnou zkoukou opravdovosti. Tím spíe S. A. Lozovskij, starý druh Lenina, zopakuje podivnou historii Kameněva a Zinověva a vydá na buben čerstvé vnitrostranické spory. Jeho veřejný a vůči straně urálivý poadavek svobody tisku, který přinesla Novaja izň, rozpoutá bouři.

Nejprve se rozhoří ve Veruském výkonném výboru sovětů.

Debata u dobrou hodinu běí zcela jednosměrně. Dekret o tisku je označen za nedemokratický, protilidový, vlastně carský. To říkají vesměs vichni eseři, kteří se jím cítí nejvíce postieni. Vykřikují uráky na adresu boleviků. L. B. Kameněv, který zasedání předsedá, se chová licoměrné a jakoby nadstranicky. Kdy V. P. Nogin čte jménem mení skupiny boleviků prohláení,  podporované i A. I. Rykovem, V. P. Miljutinem a I. A. Teodorovičem  e revoluce potřebuje koaliční vládu socialistických stran, hloubka sporu konečně vyla na světlo. Pokus Trockého podlomit ostří sporu je provázen nadávkami: Utlačovateli! Pomocníku Caesara!”

Hned poté si bere slovo V. I. Lenin. Je klidný, nevzruený, jen poněkud více vratí čelo.

Ve jménu svobody tisku bylo zosnováno povstání junkerů, byla vyhláena válka v Petrohradě a v Moskvě … Nepatrná hrstka zahájila občanskou válku. Není skončena. K Moskvě postupují kaledinovci a k Petrohradu dalí úderné oddíly… I dříve jsme prohlaovali, e převezmeme-li moc, zastavíme buroazní noviny. Ten, kdo říká .povolte buroazní noviny, zcela jistě nechápe, e jdeme plnou parou k socialismu. Vdy přece noviny obhajující carizmus byly také zastavovány, kdy byl carizmus svren. Teď jsme svrhli jho buroazie. Sociální revoluci jsme si nevymysleli my, vyhlásili ji přímo účastníci sjezdu. Nikdo tam neprotestoval. Vichni schválili dekret… Nesmíme buroazii vrátit monost, aby nás pomlouvala. S takovou svobodou tisku závislou na kapitálu musíme skoncovat jednou provdy. Tato otázka má zásadní význam. Jestlie směřujeme k sociální revoluci, nemůeme k bombám Kaledinovým připojovat jetě bomby lí. Proto je třeba jít kupředu, k nové společnosti, a postupovat vůči buroazním novinám stejně, jako jsme postupovali v únoru a březnu vůči novinám černosotněnským … domluví za neobvyklého ticha. Jeho příznačná autorita působí i ve chvíli vzepjatých vání.

Roztrka je ovem zřejmá. Tím spíe, e v pozadí vystrkuje drápky dalí a jetě hrozivějí spor o charakter výkonné moci. Menevici a eseři, dosud zastraeni během událostí, poadují stejnorodou socialistickou vládu, tj. zastoupení v Radě lidových komisařů. Náhle se jim hodí staronové heslo Odborového svazu elezničářů, proslulého Vikelu, který jetě deset dní po revoluci sabotuje dopravu, zvlátě transporty rudogvardějců.

Hlasování rovně potvrdilo vánost situace, čtyřicet hlasů dalo za pravdu Leninovi. Avak dvacet čtyři  nejvíce hlasů od revoluce  bylo proti. Rezoluce vzdorobolevika Larina o odvolání Dekretu o tisku získala dvacet dva stoupenců. Hned poté následovalo jetě horí. Demonstrativní odchod levých eserů ze zasedání a ohláení, e vystupují ze vech sovětských orgánů a institucí.

Veruský ústřední výkonný výbor sovětů nebude pak zasedat po dalí čtyři dny. Kameněv jej prostě nesvolá. A se konečně 21. listopadu sejde, zvolí si do čela Jakova Michailoviče Sverdlova. Mue vpravdě na svém místě, který potom vkrátku vrátí výboru důstojnost a zaloí jeho nejlepí tradice.

Mezitím se vak stane jetě mnohé. Vesměs dramatické.

Narychlo svolaná schůze Rady lidových komisařů můe pouze konstatovat, e na jednání se nedostavil Nogin, Rykov, Miljutin a Teodorovič. Jejich strohý list sděluje, e se vzdávají úřadu, protoe mylenku výlučné bolevické vlády povaují za krajně zhoubnou a tím i nepřijatelnou. Dokonce se s nimi solidarizuje i A. G. ljapnikov, ani ovem opoutí komisariát práce. Otravování mysli vůdců revoluce pokračuje na plné obrátky.

Lenin je jetě činorodějí ne jindy. Rozlobený, to jistě, ale zároveň rozhodný a dobře zavedený v situaci. Zasedání vlastně ani nezahájí a u prohlásí: Konečné

slovo patří ústřednímu výboru, který se sejde dnes večer. A okamitě odejde do Marijinského paláce, kam se mezitím přestěhoval petrohradský sovět, aby se ulevilo věčnému lidskému přetlaku ve Smolném.

Ji z Isaakijevského náměstí, jetě před říčkou Mojkou spatří zástup poslanců, kterým nevadí zima ani dé a zdraví ho dopředu, u ze schodů budovy architekta Stakenschneidera, na místech kadému z nás bezděčně připomínajících Národní muzeum. Nejen stavitelským slohem, nýbr i vznosnými liniemi řeení budovy.

Nálada v sále, kde před deseti dny jetě vzdychal předparlament, je natolik bouřlivá, e Lenin mluví jako mezi svými nejbliími druhy:

Tak to máme tady. Junkeři se pokusili vyvolat povstání, ale my jsme si s nimi poradili. V Moskvě nás chtěli zastrait masakry, ale zvítězili jsme rovně. Teď nás chtějí porazit zevnitř, přímo v srdci revoluce. V naem drahém Pitěru. Poradíme si vak i s nimi…

Dosud jsme byli velkorysí. Jakmile lid zvítězil, ponechal nepřátelům nejenom vojenskou čest, ale i zbraň … A od nás dále nikdo nečeká velkomyslnost. Tím spíe zběhové z naich řad, které nikdy tolik nepotřebovaly jednotu a pevnou vůli jít vpřed.

Nai nepřátelé se mýlí. S boleviky není konec. Jejich jásot nad naím pohřbem je předčasný. Zrádci naí věci odejdou nikoli na své přání, nýbr z naeho rozhodnutí. Na jejich místa nastoupí dalí a lepí. Určitě zocelenějí. Protoe v Rusku u nesmí být jiná vláda ne vláda sovětů!”

Ústřednímu výboru, který zasedá podle svého zbyku v ,dívčí třídě č. 4 není třeba ádných vysvětlení a dodatečných zdůvodnění. Slabí kapitulovali. Nevydreli nápor událostí a nebezpečí.

Opět stačí, aby promluvil Lenin. Kadá jeho věta dopadá jako rána kladivem.

Soudruzi! Několik členů ÚV naí strany a Rady lidových komisařů, Kameněv, Zinověv, Nogin, Rykov, Miljutin a dalí, vystoupilo z ÚV naí strany a poslední tři z Rady lidových komisařů… Vekerá buroazie a vichni její pomahači nad tím jásají, poklebují se, hovoří o rozkladu a prorokují pád bolevické vlády.

Soudruzi! Nevěřte této li. Ti, kdo odeli, zachovali se jako dezertéři, nebo opustili svěřená místa, ale zároveň i poruili přímé usnesení ÚV naí strany, aby počkali

s rezignací alespoň do rozhodnutí petrohradské a moskevské organizace strany. Rozhodně toto dezertérství odsuzujeme. Jsme pevně přesvědčeni, e vichni uvědomělí dělníci, vojáci a rolníci, kteří jsou členy naí strany nebo s ní sympatizují, odsoudí čin zrádců stejně rozhodně.”

Ústřední výbor rozhodne ráz na ráz.

Kameněv musí opustit Veruský výkonný výbor sovětů. Zinověv předsednictví v petrohradském sovětu. Jetě zbývá rozhodnout o nových členech Rady lidových komisařů. Stali se jimi G. I. Petrovskij, A. G. lichtěr, P. I. tůčka a M. T. Jelizarev. Kdy Sljapnikov a Teodorovič se nakonec podrobili. Krize tím skončila. Podpora zvenku přila zcela spontánní a odevad. Nikoli zpátky, nýbr vpřed, říkají vichni.

Přísahu věrnosti a jednoty skládala za zvlátních okolností Moskva.

V den pohřbu obětí Rjabcevova teroru, přímo u hradeb Kremlu. Kdy svátá církev pravoslavná odvrátila svoji tvář od metropole, v ní dále ,,nebude svátosti pro zemřelé neznabohy, je vztáhli ruku po Kremlu, ádné modlitby nad hroby rouhačů”, jak ve své exkomunikaci hrozil metropolita Tichon. Tmavé a tiché zůstaly proto kostely a kaple, duchovní zmizeli. Zavřené zůstaly i obchody a okna těch lepích a hlavně bohatích.

Nikdo je ovem nepostrádá, protoe Tverskou bránou se přivalila jiná lidská řeka. Tisíce a tisíce lidí se rozlilo po Rudém náměstí. Nikdo z nich se nekřiuje na místech, kde jetě včera to byla holá nezbytnost. Tohle není poboná, nýbr pracující Moskva. Těce pracující Moskva, která právě spustila Internacionálu do nepříli přesných rytmů vojenské kapely.

Z kremelských zdí povívají obrovské rudé vlajky se zlatými a bílými nápisy: Mučedníci počátku světové sociální revoluce” … A ije bratrství dělníků světa!” Chceme čestný, veobecný, demokratický mír!”

Mezi nastoupenými čestnými jednotkami dorazily první dělnické houfy. Pod rudými prapory stejně nachové rakve. Prosté truhly z neohoblovanóho dřeva. Některé zavřené a jiné otevřené, či pokryté postříbřenou látkou a vojenskou čapkou. Za dělníky jdou i vojenské roty se svými rakvemi, které doprovázejí děla ovinutá rudým a černým suknem.

Vude kolem eny, mnoho en. Mladé i stářím velijak pokroucené. Plačící smutkem nad padlými, které ji ukládají do první mohyly bratrství. Pět set rakví, jedna vedle druhé. Za zvuků smutečních pochodů, pod holými větvemi stromů a pouze s několika věnci z umělých květů.

Kdy dopadla první hlína na víka rakví z lopat dvou stovek muů, vude po Moskvě se rozsvítila světla. Proletářský lid vstoupil na jevitě. Ochoten obětovat ivot, ale nikdy nevydat ji získané.

Neděle na frontě

Připadla na 18. listopad gregoriánského kalendáře, postaru na 5. listopad.

Tý den začal v Petrohradě doopravdy padat sníh. Včerejí plískanice se konečně proměnily v pravou vánici. Báně a věe, střechy i stříky, lomenice i vikýře se zvolna ukrývaly pod bílou čepicí. Chumelilo tak hustě, e za rozednění bylo vidět stěí na tři kroky. Město nádherně zbělelo, protoe zmizelo bláto, trosky a letitá válečná pína.

Do koichů zachumlaní drokáři u stihli vyměnit kočáry za sáně a za cinkání rolniček vesele pokřikovali na kolemjdoucí. Míjejíce na ledovici vratkou větinu ve vesměs vetchých kabátech a edých vojenských plátích. Avak i ti, kteří po měsíce se neusmáli, vítají sníh se petkou radosti. Nastavují tváře vločkám a dívají se, jak jim bílé nadělení taje v dlaních.

Vekerý smutek jakoby zmizel. ivot se náhle zazdál

veselejím. Kdy se na chvíli ukázalo slunce, rozzářila se jehlice Admirality tisíci blesky. Jakoby opravdu byla ze zlata.

Na pláni kolem Baranovičů vlevo a Vilnem vpravo vak utěenosti kraje nepřidal ani sníh. Do nekonečna se táhnou rozryté roviny od zákopů, dělostřeleckých okopů a mříoví stezníků pro spojky, nosiče munice i menáe a občas i raněných, kdy se zrovna trefil zabloudilý rapnel. írava zůstávala stále stejná. Bezútěná, fádní, smutná k pláči.

Ji několik týdnů se vůkol vlastně nebojuje. Jen občas zaduní dělostřelecký přepad, ale pak je zase několik hodin ticho, a nevídané na frontu, která si před rokem uila jednoho z největích vradění války dosytosti. Tehdy i shořelo, co shořet mohlo, take z remízků v končině obvyklých zůstaly jen roztodivné pahýly, vztyčené k nebi. A hromadné hroby, spousta hrobů, které teď milostivě ukryla nepohoda.

Zákopy zasypané sněhem vypadají rovně pusté. Jen na několika místech se zvedá kouř prozrazující ivot. Snad velitelskou zemljanku, snad jenom ohýnek ze zázrakem sehnaného dřeva, kterého se vude nedostává a jakmile se nějaké polínko přece jen najde, bere za své, protoe nejhroznějím nepřítelem nejsou Němci na druhé straně, nýbr zima. Včera vlhká a plesnivá, dnes vlezlá a ledovatá, pod ní tuhnou i nejbujnějí projevy ivota.

V rokli jen kousek od drátěného zátarasu, samý ledovatý krápník, podupává v zamrzlých kaluích skupina vojáků, kteří se u několik dní neholili a snad ani nemyli.

Plukovní sovět rokuje na své pravidelné schůzi. Raději jen tak venku pod nebem. S nezbytnou stráí před důstojnickými zvědavci, protoe posel, který dorazil tentokrát a z Mogileva, hýří překvapivými novinkami.

Pohnula se i ,stavka. Náhle nebrání schůzím naich sovětů a dokonce se občas zúčastní pár důstojníků. Hlavně vak nikoho nehoní po ,execíráku. Také se proslechlo, e jednají s Petrohradem, kde je připraven nový generalissimus. ádný generál, jenom praporčík. To Duchonin a jeho svita z ministrů vyskočí z kůe. Co vak můeme dělat? Podřídit se a nebo jít. Revoluce jetě dovoluje se ctí odcházet. I se zbraní po boku. Bude si ovem muset pospíit, protoe touha po pomstě mezi vojáky roste den ze dne.

Jednomu vak brání, to víme jistě, rovnou od pramene. Zveřejnění Dekretu o míru a hlavně jednání o nařízeném příměří. Neberou váně, co rozhodl sjezd sovětů a co poaduje Rada komisařů. Pořád omílají Miljukovovy a Kerenského sliby Dohodě. A do hořkého konce, protoe vyhrát stejně nemohou. Jene nae armáda toho má dost a ti na druhé straně také. Přece nemůou do nekonečna trpět, aby jim Liebknecht seděl v císařském vězení. Učili se přece stejné abecedě solidarity jako my..

Kdosi se ptá na Liebknechta, a jiný vykládá, e je to německý Lenin, obhájce dělníků a odpůrce války. Dalí přidává pochybovačně, e ti naproti se zrovna jako uvědomělí soudruzi nechovají. Střílejí přece po vem, co se pohne a někdy jako zběsilí.

Najednou se ozve od stráe nad roklí jakýsi křik. Vzruení a pobíhání znepokojených členů výboru umlká stejně rychle, jako začalo. Jenom spojka z Mogileva poněkud zneklidněla nad epoletami příchozího. Teprve po ujitění, e .kapitán Grigorij Grigorjevič je ná, i kdy se jetě pořád drí těch svých eserů’, znovu začne vykládat.

Lenin navrhl okamité jednání o mír a uzavření příměří nejprve. Jednat mají vichni, kteří tuto monost vůbec mají. Protoe spojenci Prozatímní vlády nevyslali ádné zástupce, je třeba se obrátit na Němce přímo, bez nich a třebas i proti nim. Nabídka zní: veobecný mír. Zatím jen s nimi, protoe dále válčit nechceme, ale ani nemůeme. Vojáci tak rozhodli a rudá vláda to plně respektuje, protoe cítí á jedná ve shodě s námi,” rozohňuje se zpravodaj ze .stávky znovu a znovu.

Kapitán pozorné poslouchá a přitom se pohodlně usadí na obří kámen, celý zavalený ledem. Zřejmě mu vůbec nevadí chlad. Dosud nepromluvil ani slovo. Jen bedlivě vzhlíí na účastníky selosti, občas povytáhne obočí a zase sedí bez hnutí. Jakoby přimrzl ke studené dolině, v ní se rodí naděje lepího zítřka. V přerývaném lidském hlaholu, v oblacích nesnesitelně páchnoucí machorky a za občasného poletování sněhu, který se utrhl na horním převisu a pečlivě přikrývá zdupané dno rokle, plné výmolů, ledových hrbolců a sněhových jam.

Tak vezmeme bílý prapor a půjdeme k nim, pronese a příli neosobně kapitán. Za chvíli se budou modlit na mi jejich plukovního pastora. Snad ani příhodnějí chvíli dobré vůle a lidského porozumění nenajdeme,” dodá stejně věcně, jako začal monolog. Ten první, kdo tam půjde jsem já, protoe umím trochu německy. Druhého si určete sami, rozhodne za sovět, který hledí s údivem za odcházejícím, jen ani nečeká na souhlas s tím, co překvapivého řekl. Snad vydal rovnou rozkaz. Nejlepí rozkaz roku.

Za půl hodiny se zákopy dosud prázdné a tiché zavlní ivotem. Hlava na hlavě je hlavně na místě, zrovna tam, kde kapitán s praporem vyjednávání a jeho doprovod  plukovní výbor vybral samozřejmě předsedu a nejčastějího řečníka na vech památných schůzích  zrovna vykročili. Spíe vyskočili, vystrčeni stovkou ochotných rukou z okopu na předpolí. Vichni zvědavě sledují dvojici, je pomalu rozrývá bílou přikrývku a rovnou proti větru míří k zákopům na druhé straně.

Náhle se vyjasnilo a petka bledého slunce prosvěcuje přízračné divadlo.

Tři sta metrů se rázem proměnilo v dálavu. V naprostém tichu, v něm občas zahvízdá jenom vítr, je dobře slyet praskání ledu a křupot sněhu pod nohami opoválivců. Ti dva jdou přímo, protoe zrovna před nimi poslední dělostřelecký přepad rozbil zátarasy z ostnatého drátu, které se u nikdo nepokusil navázat. Dokonce ani nezpomalí, ani nevybočí ze směru. Označeni bílou zástavou, která volá do dálky, e jsou neozbrojeni a nesou poselství.

Vpravdě je ani nikdo nevítá. Německá linie vypadá zcela vylidněná. Snad odely na mi i hlídky, protoe kadý ví, e válka se dostala do vývrtky v očekávání úplného konce. A ten znamená brzký mír.

Dvěma muům s poselstvím dobré vůle zbývá deset, snad patnáct metrů.

Od větru jim slzí oči, ale stále jdou jako na přehlídce. Vzpřímeni a jen dopředu. Uvěřeni v sílu dobrého slova, které zatím roziřují pouze tiskové agentury a diplomaté. Kdy daleko nejdůieitějí jsou ovem nevědomé milióny na frontě.

Jeden z nich právě usedá ke kulometu. Dávka. Dalí a dalí protrhne ticho, které zase křičí. Opět vechno znehybnělo do neměnnosti. Jen před německými zákopy leí navíc dva mrtví a bílý prapor u jejich nohou. V podvečerním hláení vrchního velitele tam i tady budou pouita stejná slova: ,,Na běloruské frontě klid.”

Generál Max Hoffmann v tajném listě, který adresuje svému příteli a vrchnímu veliteli von Hindenburgovi není stejně stručný, kdy sděluje své důvodné obavy: ,,Mnoí se pokusy  opravdu zjitěných máme nejméně dvacet  a to z iniciativy Rusů, navazovat přímé styky vojáků. To heslo o míru z Petrohradu bohuel velice působí na morální stav i naich vojsk. Nemohli jsme zabránit řadě sbratření mezi liniemi. Zasáhnout vojensky znamenalo způsobit masakr i mezi naimi lidmi.

Incident u Baranovičů  zabitý ruský kapitán s doprovodem pod bílou vlajkou  vyvolal vzpouru v pluku. Feldvébl, který střílel z kulometu, byl doslova roztrhán na kusy. Po nezbytném zásahu vojenské policie a desítkách zatčení jsem rozhodl pluk rozpustit a navdy vymazat ze stavu německých vojsk.

Bohuel jde o jeden z těch statečných útvarů, který získal nesmrtelnost pod vaím velením u Mazurských jezer, co bylo zjitěno a dodatečně po vydání přísluného rozkazu.

Můj dopis není omluvou, pouze nezbytným sdělením v těké chvíli naí armády a celé země.”

Podle pamětníků marál Paul von Benckendorf und von Hindenburg nad listem svého frontového přítele pouze zaslzel. Za týden potvrdil bez mrknutí oka osmnáct trestů smrti, z nich bylo deset vojáků poslaných na popravitě, které před třemi lety osobně dekoroval.

Kdesi na Donu

Stalo se 19. listopadu, ale také 6. listopadu.

Zrovna v den, kdy doprostřed rákosí obce Petrov, nazvané na počest velkého cara, který tu údajně posvačil před slavnou výpravou na Azov, přinesli krvavou zvěst

o postřílení vech rostovských boleviků. Na osobní rozkaz nejvyího atamana A. M. Kaledina, který nad čerstvými hroby, jimi veřejně vypověděl ji tajně vedenou válku bolevikům v Petrohradě, se nechává prohlásit předsedou vojskové vlády donského kozáctva. V opojení ze snadného vítězství nad městem, které proti jeho tisícům karabin a avlí dokázalo postavit jednu rotu o síle sto muů.

Jene Petrovtí, proslulí vzpurníci, jim se v okolí hanebně přezdívá zlodějů koní, ačkoli se odjakiva iví rybářstvím na Donu a zuitkováním rákosí na nábytek, doek na střechu, ale i jako drobných vycpávek věčně rozbahněných cest, podobné nadení nesdílí. Jejich tříčlenný sovět, jediný iroko daleko, dobře ví, e těké doby se tím mění v katastrofické. Pro ně osobně i pro obec, která zatím díky své oputěnosti unikala valné pozornosti okolí, v něm vytrvale vítězilo zuřivé vidění veho rudého.

Po vyslechnutí posla z okruhu, který objíděl kraj na příkaz atamana a měl zvlátní příkaz nevynechat Petrov, protoe tam se za ty neznabohy alepoň někdo pomodlí, ne se budou modlit za ně, nebo u se přiblíil čas udělat si pořádek mezi sebou a my si ho také uděláme, třeba i avlemi,” se shromádila svátá trojice obce. Nikdo vak

nevěděl ve zmatku, co vlastně dělat. Ačkoli se napohled nic zatím nestalo, přece jen tuení čehosi nebezpečného, jakoby obcházelo nablízku. Spolu s větrem, který a dosud povíval docela teple a náhle změnil směr od jihu na sever. Tím i okamitě zmrazil povětří. Dokonce přinesl první vločky sněhu. Zatím ojedinělé, ale oznamující, e zima je bezpečně tady.

Chlapi za prací, a eny ke kamnům, rozkřičel se Ivanov, předseda sovětu, válečný invalida z bojů s Japonci na vyjevený dav, který se stále nechtěl rozejít od toho, co vyslechl. Teď vak nikdo neváhal a rychle vyprázdnil náves jako dlaň, plnou kaluí, které se na poklizené a udusané hlíně, pýe na čistotu vdy dbalého Petrova, vyjímají jako rybí oka.

Za chvíli se po vsi ozývaly pouze rány sekerou, drnčení pil a občas nějaká nadávka. Z dokovic nachýlených ve směru obvyklých větrů, se vyvalil kouř a zavonělo sedmero vůní kuchyně.

Obyčejný den začal.

Jen pro trojici, která se rozhodla posověttit kozáckou vzpurnost a odvěkou svébytnost nad ruskou obvyklostí, trochu jiný. Dobře si uvědomují co hrozí, jak sedí na pramici zakotvené na okraji rákosí, v tichém koutě řeky, je se od rána rozkouřila do jitřní svěesti a zavoněla po rybách jako v době jarního tření. Těké rozhodování začalo.

Ivanov, zpola zakrytý rákosovou zástěnou proti větru se mlčky rozhlédl po svých druzích, které si vybral k velkému dobrodruství, v něm jim u spílali i popové rudých pekelníků a zrádců vekerého kozáctva. Na jejich tradice vzpoury proti nevolnictví v dávných stoletích se najednou vude velice dbá. Jakoby přitom byla zapomenuta věrná vojenská sluba vech moných atamanů, setníků a esaulů, kteří vyli z odbojných dědů, ale přesto se stali ochotnými pohůnky carů. A tak jak se stále připomíná hrdinství z bojů proti Tatarům a Turkům, velké taení kozáctva a na Krym a do černomořských přístavů, opomíjí se přidat, kolik pozdviení lidu před Zimním palácem v Petrohradě, ale i u bran moskevského Kremlu rozavlovali jejich otcové. Teď zrovna lákající svoje syny pod prapory Kaledina, Korniiova a Děnikina. Slibujíce jim dobrodruství a potom věčný blahobyt. Nad sehnutými hřbety těch, kteří náhle vztyčili hlavy.

Domkov je vlastně jetě chlapec, který zběhl z besarabské fronty a protloukal se a domů v naivní víře, e válka pro něho skončila. A rázem se stal tvancem atamana z Nikolajevska, co ho přirozeně vehnalo do náručí Ivanova a jeho plánů. Na vzorovou kozáckou vesnici nového, ryze sovětského pořádku.

Makarka, třetí v řadě, je obecní chudý. Nikdo ve vsi, ani on sám neví, jak se vlastně jmenuje doslova. Není to také důleité, protoe jestli si někdo přeje změnu, u nebýt druhým na obtí, něco pořádného dělat, nejen posluhovat z milosti o něco lepích chudáků ne je sám, pak to je právě on. Makarka  bolevik, jak mu říkají, ačkoli ve straně není. Nenápadný, ale vudepřítomný zvídálek, který se naučil číst, aby rozuměl bolevickým letákům. Ten první přečtený, který začíná slovy ,Vechna moc sovětům!’ chová dodnes jako relikvii. Potrhaný a zaloutlý, ale stále bičující jeho tuby. i

Porada obroditelů Petrova vypadá nejspíe jako záduní me.

Mluví se málo a stále smutně. Vichni vědí, e je třeba něco opravdového udělat. Bez váhání, protoe rostovská střelba pohání i liknavé. Ivanov se nakonec vzpamatuje jako první a uválivě doporučuje sebrat vechny muské a odtáhnout za rudými gardami třeba a do Charkova. Jen neví, co to udělá se enskými, kdy zima je pro vesnici to nejhorí a přitom zrovna na spadnutí. Prozřetelně namítá Domkov, který myslí na nemocnou mámu a zapomíná na dvojnásobný trest smrti, jen mu hrozí za zběhnutí z fronty a za sovětizaci svého rozumu. Makarkovi, který se na něho rozlobí, vak neodporuje. Nakonec enské bez chlapů vydrely tři válečné zimy, vydrí i čtvrtou, řeknou si dojednoho.

Oběd není jetě dovařen a Ivanov volá ven znovu.

,,Měli jsme mnoho plánů. Rozdělení panské půdy, která leí za humny ladem. Postavení koly, protoe sovětská vláda nám dala nejen svobodu, ale i vzdělání. Nezapomeňte nikdy, e Lenin myslel nejen na břicha, ale i na hlavu. Proto je Petrov pro Lenina a proti generálům, kteří nás chtějí zastrait.

Sami vak bojovat v obklíčení nemůeme. A proto mobilizujeme vechny mue od estnácti do padesáti a odejdeme za sovětskou vládou. Ne bude tak silná, aby obsadila i Don a vyhlásila konečný pořádek vude kolem.

Take vychutnejte poslední oběd doma a ve dvě vyrazíme. Pochopitelně ozbrojeni vím, co máme. Veřejně i tajně, a mávne rukou proti vzmáhajícímu se křiku a protestům en. Ten bude znít vesnicí po celý oběd i chvíli po něm, kdy se ji krajně přiblíilo loučení. Poslední sbohem, které bude vysloveno.

Před druhou vtrhnou do vsi vojáci na koních. Kozáci z Nikolajevska a zburcovaní sousedé z okolních vesnic. Komandovaní stále ječícím esaulem, který si nevímá en a dětí, ale pečlivě dbá, aby vichni chlapi stáli před jeho rezavou kobylkou v pozoru. To chvíli potrvá a stěí se zdaří úplně, protoe přepad byl sice překvapivý, ale vesnice je velijak zamotaná v hrbolaté krajině a hlavně v rákosí, které i na podzim nabízí tisíce skrýí. Proto několik astlivců unikne.

Ze ,svaté trojice1 vak nikdo, co esaul patřičně vychutnává v posměcích a urákách, které jsou natolik informované, e není pochyb o zradě mezi Petrovskými. Proto shromádění klopí oči a vůbec nemluví. Ačkoliv esaul ádá pravý opak, přiznání, kdo vedle těch tří zrádců naeho kozáctva chtěl zběhnout na druhou stranu, a přejde nalevo, protoe to je ten oblíbený bolevický směr. K těm třem, kteří se sami odsoudili, vykřikuje hrozby, a přitom není vůbec pochyb, e myslí na nejhorí.

Hrůza zachvátila ves. eny v oknech i mue ve vojenském obklíčení. Nikoli vechny. Jeden, dva, tři, čtyři chlapi vech generací se staví vedle Ivanova, Domkova a Makarky. Oči hledí nahoru, těla se jim vypjala, protoe odhodili nelidský strach. Stojí tak vzpříma, e i kozáci kolem nich obdivně eptají. Statečnost je vdycky hodna obdivu.

Esaul vak nedovolí, aby se okamik poznání obrátil proti němu. Chrčivě zavelí ,,odvést a zastřelit ve jménu jednoty vojska kozáckého! a vůbec nedbá vzpurného brumlání svých podřízených. Za odcházejícími se raději nepodívá. Snad ani neslyí salvu, která zahřmí za pár minut. Okamitě zavelí znovu:

,,Jedeme pánové, pohřeb si Petrov obstará sám! a zůstaví pouze hrůzu ze sebe a prach od koní.

A za dlouhé hodiny se eny i mui zanechaní v děsu vzpamatují a dojdou ke stodole odkud zahřměly výstřely, nikoho nenajdou. Jen stopy po kulkách ve vratech.

Sedm statečných právě překročilo Don.

Úzkosti Schonbrunnu

Byly zaznamenány 20. listopadu, po ruském vzoru jetě 7. listopadu.

Vlastně na rok a den od smrti stařičkého mocnáře Frantika Josefa I., ji třicetiletý vladař Rakousko-Uherska. Tehdy mu prostředních schopností, ale hýčkaný Vídeňáky jako zosobnění tolik očekávané změny, svolal v roce 1917 poslední poradu císařské rady do Schonbrunnu, protoe dvůr se u vlastně odstěhoval před blízkou nepohodou do Hofburgu. Karel vak dává jako obvykle přednost letnímu paláci a opoutí jej krajně nerad. Jen tady v barokních zdech a zahradách J. B. Tischera von Erlach se cítí dobře, jak napíe ve svých pamětech, diktovaných na Madeiře.

Proto si před těkou chvilkou, kadá rada je teď těí a těí, vyel do alejí se svou milovanou Zitou. Jí vlastně vděčí za vechno. Určitě za císařské pocity, protoe dlouhé měsíce trvalo, ne se zbavil vědomí méněcennosti, e on, jeden z dlouhé řady arcivévodů, kterého Frantiek Josef ani dobře neznal, přeil vechny a vstoupil na trůn mocné říe habsburské.

Zita z rodu Bourbonů, která kráčí sviným krokem, se vak postarala. Vnutila mu svou vůli, pevně spojenou s 18. stoletím, přesvědčení, e panovnická moc je něco zcela posvátného a hlavně neměnného. A tak Karla udělala sice císařem minulosti, ale přece.

A ke Glorietě zcela na vrcholku zahrady doli královtí manelé mlčky. Teprve ve sloupořadí s nádherným výhledem na mistrovské linie zeleně a na lesy vude kolem se Zita rozhovořila. Jako obvykle mluví první, ale po dlouhé době s obavami v hlase.

,,Přivezli Vilémův list. Je plný naráek na nae jednání s Francouzi, jakoby u tuili, e jsme jim nabídli nejen mír, ale i podporu ve věci Alsaska  Lotrinska, co samozřejmě přejde mlčky. Kadé dementi by vypadalo jako přiznání. Horí je, e ti předhazují zcestné ,čechofilství, co při tvém přátelství s včerejím ministerkým předsedou Gam  Martinicem a dnením ministrem zahraničí Czerninem hůře vyvrátí. Tím méně zbytečnou amnestii pro české rebelanty. Ačkoli ná nový předseda Seidler zase zrovna Čechy v lásce nemá. Nedůvěra vak zůstala. A napravit pokaené lze snad jedině na frontě a pořádným vítězstvím, právě teď, kdy Rusové spekulují s mírem.”

Karel se pořád dívá do kraje. Jakoby byl duchem nepřítomen. Mlčí, a Zita vybuchne: ,,Za chvíli bude muset odpovídat na nepříjemné věci. Ti Pruáci chtějí válku a zase válku. Tobě teď nezbývá, ne jim vyhovět. Snad v Itálii, protoe tam máme lepí vojska a nehrozí nákaza od ruských socialistů. To by nám jetě ke vemu scházelo. Tak slibuj a potom třeba nedodr. Zítra je přece den také. Stačí pouhé císařské slovo … Karel konečně kývne hlavou. Stále vak netečný a nepřítomný. Dolů dojdou opět mlčky.

Do přijímacího sálu s mnoha Trógry, Gravy Rottmayery u vejde v docela dobré náladě. Snad vědomě, snad bezděky se vřele pozdraví s Arnotem Seidlerem, svým důvěrníkem, hned potom s hrabětem Ottokarem Czerninem, ministrem zahraničí, kterého si doopravdy váí. Teprve pak dojde k hraběti tefanu Tiszovi, teď u nikoli Zalitavskému předsedovi vlády, ale pořád obávanému vůdci uherské Strany národní práce. Ostatním jenom pokyne. A usedne do křesla v čele sálu, pod velikým portrétem Důrera, snad aby zdůraznil, e i duchovní sepětí s Německem posiluje jednotu ve zbraních.

Svůj na procházce připravený projev odříká, spíe oddrmolí bez vzruení, ale i bez zastavení: ,,Jsme pořád ve válce a věrni svým spojeneckým závazkům, pánové. Nechutným pomluvám o váháních habsburského dvora můeme čelit jenom jednotou v činech. To znamená na frontě, bok po boku s německými vojsky, přitom se podívá na hraběte Czernina, jeho názory na nezbytnost míru vdy okamitě neguje jeho germanofilní due. Hodí se tedy, aby patřičně referoval poslu císaře Viléma, který se určitě nespokojí s listem slibů a bude chtít i něco navíc.

Zmáhají nás vnitřní pokusy iredenty, ty různé Mafie v Čechách, asi odměna za velkorysost vůči Kramářovi a Raínovi, kterým u nehrozí smrt, také za politickou amnestii, je spasila stovky odbojníků, povzdechne si a stále hledí na Czernina, snad aby vyřídil české historické lechtě, kde je její místo, jestlie to druzí v království dobře nevědí. Proto se nemíním nechat korunovat v Praze, alespoň prozatím,” řekne, aby zase urazil Čechy ve stylu Frantika Josefa.

Jene vykvetla i zrada mezi mému srdci nejbiiími Rakuany. Sociální vliv těch velikých Adlerů musíme mít na paměti, kdy teď zavanuly východní větry, plné bolevických bacilů. Hrabě Conrad von Hetzendorf” - polní marál se zachvěje a náhle jakoby na něho dolehlo jeho edesát pět let, z nich jedenáct stojí v čele generálního tábu  je mi osobně zodpovědný, e mírová agitace Rusů v Haliči a Besarabii nepovede k netěstí. Císař Vilém nás důvodně varuje, protoe má i nejvíce zkueností s těmi petrohradskými sociály. Prý chtějí mír. Dostanou jej, a dosáhneme veho, pro co jsme li do války. Rakousko-Uhersko má přece svoji tvář. Proto mějte zbraně pohotově, nebo brzy zavelím k útoku,” odmlčí se, čeho okamitě vyuije hrabě Tisza.

Sedmdesátiletý, nad hrobem nachýlený stařec a nevhodně skřípavým hlasem poklonkuje císaři a přitom spílá Čechům těm věčným rozbíječům jednoty mocnářství, nevděčníkům a paličům, vdy připraveným ke zradě, jestlie vycítí svoji příleitost. Velké Uhersko dávno vyřeilo svůj slovenský problém. Horní země je maďarská a nebýt české agitace, není třeba se vůbec starat. Proto, a marál ene do přítího útoku české pluky a etří pluky uherské. A oni splatí nespolehlivost svojí řídkou krví a alespoň trochu odčiní hříchy, spáchané na nás vech …”

A rovnou na ruské frontě, aby odpochodovaly i s hudbou na druhou stranu,” je slyet zavrčení Conrada von Hotzendorf, jeho stále řízný hlas se ozve, ani dostal císařovo dovolení. Velení armády rádo uslyí, e na něho Jeho Veličenstvo spoléhá. Proto se osměluji předloit několik návrhů, z nich vyplyne, e ji rozhodnutý německý útok na ruské frontě zřejmě odporuje zájmům Rakousko-Uherska, pokud nebudou zohledněny nae zájmy na Ukrajině včetně Kyjeva. Tak dalekosáhlá rozhodnutí mého přítele von Hindenburga nemohu ponechat bez komentáře.” Pak pokračuje jetě ostřejím hlasem a co věta, to příkré obvinění Vilémova Německa.

Císař Karel se rozhlíí po strnulých tvářích korunní rady, v. ní jenom hrabě Czernin střídavě rudne a bledne, protoe o vyjevených tajemstvích a jednostranných rozhodnutí Německa nemá ani tuení.

Nikdo nemá chu mluvit dále a je na císaři, aby protrhl podivné ticho. Přitom se mu rovně nechce, protoe tuí, e nerozhodne dobře. Navíc stále méně zvládá svoje věrné, z nich kadý opěvuje trůn a jeho nesmrtelnost, ale zároveň myslí předevím na sebe. Czernin na svoje přátele v Postupimi. Hótzendorf na zmatené vojenské doktríny, které válka nepotvrdila. A Tisza na vyhubení vech Slovanů, kteří mají v říi větinu. Opravdu povedení rádci. V tu chvíli mu dojde, e dosud nepromluvil premiér Seidler a lehce pokyne rukou. Ten snad čeká právě na to, jak pohotově vyvede zasedání ze slepé uličky:

,,Hrabě Czernin ve jménu císaře sdělí do Berlína, e věrnost Rakousko-Uherska spojeneckým závazkům je nadále prvním zákonem mocnářství. Proto jsme pohotově plnit svoje vojenské povinnosti na jiním směru u Caporetta, ale i mezi Asiagem a Adriatickým mořem, kde ná milovaný marál ověří svoji taktiku čelného úderu a obchvatu zároveň. Přitom je nutné do Berlína naznačit, e trůn Habsburků, který tolik obětoval v Belgii a Itálii, si činí územní nároky i na východě, kde nae vojenská síla je pořád pohotově.” Karel I. se rozhlédne po svých věrných a kývne hlavou. V duchu si říká ,ten paák Seidler’. Předseda vlády vak jetě neskončil.

Hrabě Tisza ádá rozhodnost doma. A se ministr vnitra zařídí podle toho, ale zároveň tak, aby jiskřičky nespokojenosti nebyly zalévány olejem, ňíe je taková, jaká je. I slovanská a nevidět to, znamená připravovat katastrofu. Riskovat nejhorí i trůnu věrnému Uhersku a jeho dvěma zemím . .opatrně, ale přece napadený se chce okamitě ohradit. Karel vak pokyne na souhlas a zvedne se.

,,Děkuji, pánové, mocnářství bylo posíleno. Ve, na čem jsme se právě dohodli, povauji za závazné,” a odejde v půli řeči. Z přítomných, kteří se dívají úkosem, kadý myslí na něco zcela jiného. V jednom jsou ovem vichni v duchu zajedno. V obavách z revoluce v Petrohradě, protoe tuí, e tam začalo něco zcela nekontrolovatelného, zatím i nepředstavitelného.

To je i shodný názor vyslanců Dohody, jinak nejednotných téměř ve vem, kdy mudrují nad prvním listem, který obdreli se vemi protokolárními náleitostmi od komisariátu zahraničních věcí. V něm stojí psáno doslova:

,,Pane velvyslanče, mám čest sdělit vám, e 8. listopadu vaeho kalendáře ustavil Veruský sjezd sovětů novou vládu Ruské republiky ve formě Rady lidových komisařů. Předsedou této vlády je Vladimír lljič Lenin, Řízením zahraničních záleitostí jsem byl pověřen já jako komisař.

Dovoluji si Vás upozornit na text návrhu na příměří a demokratický mír bez anexí a kontribucí, zaloený na právu národů na sebeurčení, jak byl schválen Veruským sjezdem, a mám čest poádat vás, abyste tento doklad povaoval za formální návrh na okamité příměří na vech frontách a na bezodkladné zahájení jednání o míru. Tento návrh předkládá legální vláda Ruské repuliky současně vem válčícím národům a jejich vládám.

Přijměte prosím, pane vyslanče, ujitění o hluboké úctě, kterou sovětská vláda chová k vaemu lidu, jen si nepochybně přeje jenom mír, stejně jako vechny ostatní národy vyčerpané a vykrvácené tímto bezpříkladným zabíjením …

L. D. Trockij.”

Nejlepí vpřed!

Zaznělo z Leninových úst 21. listopadu, vlastně i 8. listopadu.

Rada komisařů u druhý den obtíné řeí neplnění přísného opatření Vojenského revolučního výboru, který hned po revoluci nařídil:

1. A na dalí se zakazuje výroba lihu a lihovin.

2. Vem výrobcům lihu a lihovin se ukládá, aby do osmačtyřiceti hodin podali přesnou zprávu, kde mají sklady.

3. Vichni, kdo se proti tomuto rozkazu proviní, budou postaveni před vojenský revoluční soud.”

Protoe ve městě vypukly vinné pogromy. Jakmile toti kontrarevoluce zjistila, e neuspěje s Krasnovovými kozáky od jihu, ani s bělogvardějcí z Finska, zkusila to zevnitř. Natěstí vyhladovělí pitěrtí” sami upozornili na komplot monarchistů v čele s poslancem bývalé dumy V. M. Purikevičem a vzpoura kadetů se rozpadla jetě dřív ne začala.

Bylo třeba obnovit tolik potřebnou práci Veruského výkonného výboru sovětů. Kolektivního prezidenta republiky, jeho činnost utrpěla poválivou ránu první vládní krizí, ale i dalím bezpříkladným selháním L. B. Kameněva ve věci jednoty a nedělitelné pravomoci bolevické vlády.

Opět se zaplnila ,dívčí 4. B Smolného členy ústředního výboru. Bez Kameněva, Zinovéva, Rykova, Nogina

a Miljutina. Důleité jednání jakoby symbolizovala neobvyklá čistota dříve dosti selé učebny. Někdo přes noc vydrhl podlahu a stěny plné čmáranic polepil sérií prvních plakátů s revolučními náměty. Vidíte, nae umění se spojilo s agitátory a jak se zdá, daří se mu, ocenil Lenin neznámou iniciativu. ,,Snad nemusím připomínat, e se tady nic nehází na zem a ze zdí netrhá, dodal jetě dosti přísně.

Pak počkal a se vichni rozesadí na nepříjemně vzrajících idlích a pokračoval stejným, jen o něco rozhodnějím tónem. ,,Věc jednoty bolevické moci jsme prosadili. Tím jsme se ovem neodřekli spolupráce s čestnými esery a socialisty  internacionalisty. Revoluci můe vyhrát malá skupina rozhodných, ale nikdy dokončit. K dílu, které jsme si předsevzali, potřebujeme účast větiny, právě té, která věří v sověty. Dále proto navrhujeme levým eserům, aby se s námi podíleli na moci, ale poctivě, bez vydírání a ultimat. S tím, e se jednou provdy rozejdou s junkery, kornilovci, velikými Puri-skeviči, kteří se obratně skrývají za jejich zády. Veruský výkonný výbor je čeká ke společné práci.” Jen několik přítomných zvedlo nedůvěřivě hlavu, jakoby nebyli přesvědčeni, e je dobré stále podávat ruku ke smíru. Nikdo vak neřekne ani slovo.

Proto Lenin pokračuje.

Zbývá doporučit nového předsedu výboru. Znovu neopakovat staré chyby. Tentokrát musíme vybrat ostříleného bolevika, soudruha, který nikdy neselhal, protoe od Veruského ústředního výkonného výboru čekáme velkou práci. A po sjednocení večh opravdových sil revoluce i rozíření základny naí moci. Získání opravdové větiny národa.

Ji několik dní myslím na Jakova Michailoviče Sverdlova. Uralce, který se tolik osvědčil i v krutých letech katorgy. Stál vdy vpředu. Nikdy nepochyboval. Kdy chyboval, dokázal se s omyly čestně vyrovnat v práci, nikoli jen ve slovech jako jiní. Do ústředního výboru jsme ho povolali u v Praze a od té doby plnil ty nejnáročnějí úkoly.

V těkých týdnech října si počínal vdy zodpovědně a rozhodně. Jeho zásluhy ve vojenském ústředí revoluce jednou docení historie. I v minulých pohnutých dnech prokázal zralost a uválivost. Co víc?

Je to člověk, který působí na druhé. Spravedlivý, přísný, ale tolerantní. Chápe své druhy. Přesvědčuje. Nikdy neokřikuje diskusi. Usnesené vak plní bez výhrad a doslova. Nespekuluje. O vem vdy přemýlí. Cení si vzdělání a talentu jako velké síly. Podněcuje iniciativu. Trestá patnost, ale netýrá nepřátele. Je velkorysý a přitom neúprosný. Opravdový vůdce lidu.

Jestlie voláme po nejlepím v čele, Jakov Michailovič je ná nejlepí kandidát, kterého doporučuji ..a rozhlíí se po nejbliích členech ústředního výboru, kteří se eptem rozhovořili, ale zatím se pořád nikdo z nich nehlásí o slovo.

A vstane Dzerinskij a řekne prostě ,,ano! Hned po něm podpoří Lenina Stalin, Trockij, Lunačarskij a jetě deset dalích. ádný neroziřuje doporučení, ale na tvářích je jim vidět, e rozhodují a mluví z přesvědčení.

Jetě ne se rozejdou, zvedne se Sverdlov: Děkuji ústřednímu výboru i Vladimíru lljiči. el jsem vdy tam, kam jste mne poslali. Teď půjdu do hlavního stanu sovětů, do reprezentace veho ruského lidu, ale i lidu vech národů naí nesmírné země.

Mám přitom jedinou prosbu. A v zápisu schůze je vymazáno, čím se Jakov Michailovič Sverdlov zaslouil. Dost času na veliká slova a poděkování jednotlivcům. To náleí a přítím generacím. Ty budou mít i více času přemýlet o naich skutcích,” pronese poněkud pohnutým hlasem.

Ústřední výbor souhlasí a uvedené nelze najít v ádném zachovaném dokumentu.

A na krátkou řeč, vlastně několik vět Lenina, na obnoveném zasedání Veruského ústředního výkonného výboru sovětů. V ní ani příli nevzpomínal zásluh a předností J. M. Sverdlova, nýbr jednomyslné rozhodnutí Sociálně demokratické dělnické strany Ruska (boleviků) doporučit právě jeho a nikoho jiného.

Hlasování o jediném kandidátovi proběhlo hladce. Leví eseři se jetě nedostavili na zasedání. J. M. Sverdlov je zvolen a zahajuje lepí éru Veruského výkonného výboru. V jeho čele bude stát a do své smrti  podlehne tuberkulóze a celkovému vysílení  v březnu 1919, kdy o něm prohlásí v ji zapsaném projevu Lenin: Nikdo nedovedl sloučit v jedné osobě organizační a politickou práci tak, jak to dovedl soudru Sverdlov. A proto jsme museli práci, kterou konal pouze on, nahradit prací celého kolegia.

Ji první Sverdlova slova dopadají na shromáděné tvrdé, ale zároveň působivě:

Majetné síly se dále stavějí proti sovětům  proti vládě dělníků. Jejich stoupenci zdrují práci zaměstnanců vlády a dumy, navádějí ke stávkám, snaí se přeruovat elezniční, potovní a telegrafní spoje …

Varujeme je, zahrávají si s ohněm. Ná příkaz dne zní: Revoluční pořádek! Revoluční kázeň! Přísná odpovědnost a kontrola! ádné stávky! ádné lenoení!

Kadou přítí sabotá, provokaci a zadrování potravin budeme trestat zbavením nároků na potraviny. Vechny zásoby, které zjistíme, budou zabaveny. Majetek hlavních zločinů bude zkonfiskován!” Bouřlivý souhlas mu dává za pravdu. Hlasování není třeba. Přesto čte z telegramu tábu severní fronty, který jeho přísnou řeč vyvolal:

Nenechte armádu umřít hlady! U několik dní jsme nedostali ani kůrku chleba a za dva nebo tři dny nebudou ani suchary, co můe mít za následek bezhlavý úprk vojáků, kteří umírají hlady po třech letech strádání v zákopech, choří, nedostatečně oblečení, bosí a zoufalí nelidským utrpením.

Kadá hodina prodlení můe stát ivoty tisíce vojáků.”

A hned přejde k dalím návrhům.

Protoe do centra opozice, do čela sabotáí a spiknutí se postavil Výbor pro záchranu vlasti a revoluce, který soustavně podněcuje k odboji ,stávku1, ale i vechny orgány městské správy, zemstva a vekeré demokratické a revoluční organizace dělníků a rolníků, vojáků a ostatních občanů, dokonce vydal heslo .neuznávat vládu boleviků a bojovat proti ní, navrhujeme Radě komisařů a Vojenskému revolučnímu výboru jeho okamité rozputění …

Dále vzhledem k tomu, e petrohradská ústřední duma ztratila právo reprezentovat obyvatelstvo hlavního města i své politické stoupence, doporučujeme rovně její rozputění a vypsání nových voleb.

Sovětská moc musí být pevná, úplná a nedělitelná,” zvolá na delegované zástupce sjezdu sovětů, kteří tentokráte hlasují, protoe podobně jako Sverdlov cítí nezbytnost skončit s odporem staré státní správy, rozhodnuté .neustoupit ani o píď, uhájit své postavení do poslední kapky krve’, jak se městská duma usnesla úplně nakonec, ne se na výzvu křesanských demokratů rozela, aby zmizela v propadlu dějin i s osobním přítelem Kerenského, posledním starostou Petrohradu V. K. Schneiderem.

Velice pracovité zasedání ukončil J. M. Sverdlov pozoruhodnou lidskou výzvou: Doba je taková, e nikomu se nic neodpustí. Dějinami budou souzeni vůdci, ale i lid. Ná ruský lid, který dal příklad, povstal a zvítězil. A teď chutná moc i ve sklepech buroazie. Nalákán na pití těmi, kteří álili rozum samohonkou po staletí, aby vyzkoueli toté ampaňským nejlepích ročníků.

Opilství je hrozná nemoc. A Rada komisařů zasáhne s naím doporučením proti vem podobným nevarům, a do jejich úplného vymýcení.

Pak teprve cinkne na zvonek, pamatující představenou Smolného, protoe shromádění se opět roztleská.

Rada lidových komisařů zasáhne neprodleně. Jmenuje komisaře proti opilství, kteří tvrdě potlačovali vekeré ,alkoholické nepokoje, ale i podobné přátelské sedánky. Dali při nich zničit statisíce lahví nápojů. Sklepy Zimního paláce, které skrývaly I velice vzácné vinné ročníky  nedbale odhadované na tehdejích pět miliónů zlatých dolarů  byly zaplaveny vodou. Zbylé nápoje dopraveny do Krontadtu a vylity do moře. eleznou sebekázeň  e se ani nedotkli  prokázali jako u tolikrát předtím námořníci pevnosti.

Pod vojenskou botou

Ze dne 22. listopadu podle Němců a z 9. listopadu podle Rusů.

Starobylou zemi Litvanců na březích Němenu  připomínanou u v dávném roce 1009  obsadili Němci, kteří sem vlastně vtrhli podruhé po řádu německých rytířů  dreli Litvu v moci část 13. a celé 14. a 15. století  na jaře roku 1915.

V proslulém Ober-Ost byl s pomocí domácích statkářů, kteří vytvořili Tarybu, státní radu, bezostyně kolaborující nejprve s Hindenburgem a potom s Hoffmannem. Protoe lepí cizí protektoři, ne domácí vyvlastňovatelé, usoudil Anton Smetona a začal, jak sám říkal, spolupracovat s dočasnými správci země. Učenlivě, co prokáe po letech, kdy se sám zmocní vlády a začne vlastní státní éru popravou čtyř členů vedení Komunistické strany Litvy.

Ve čtvrtek 22. listopadu se probudilo Vilno  podomácku Vilnjus  sídlo německé vojenské správy, ale i posluné domácí Taryby s prapodivnou výzdobou. Na vech továrních komínech povívají rudé vlajky. A ve městě vechny volné zdi volají do světa smělé:

Litvané!

Statečný ruský lid ji patnáct dní dává příklad světu. Sovětská moc se íří po celé zemi. Revoluce slaví triumf i v Bělorusku, Estonsku a ve Střední Asii. Je jenom otázka času, kdy její lví spár stiskne i okupanty na území vydaném nepříteli neschopností bývalé carské vlády.

Litva se vkrátku stane rovně sovětskou!

Smrt okupantům! Smrt domácím pomahačům nepřítele!”

Jetě pozdě odpoledne budou mít vojenské hlídky, marně vyzývající obyvatele ku pomoci, plné ruce práce. Natěstí jim pomůe hustý dé, který smyje dosti málo odolnou čerň letáků, je si mezitím stejně kadý přečetl, usmál se a přitom jetě dál dále podstatné. Zatímco některé prapory sundají narychlo přivolaní specialisté a druhý den. To u do města zavítá rozhněvaný generál Max Hoffmann a okamitě dá odvolat vojenského velitele i předsedu Taryby. Kolaboranta Smetonu vystřídá v zástupu poníených kolaborant Krikčiunas. Jeden statkář za druhého statkáře. Oba společně a ve svornosti přísahají Hoffmannovi poslunost. Za sesazení i za povýení zároveň. To vechno pod hrozbou cizích bodáků.

Starý gotický hrad nad městem, pamatující Alexandra Vitolda .poádaného českého krále’, husitským sněmem v Horách Kutných i jeho synovce Zikmunda Korybuta, který odtud vytáhl se zbrojní chasou na pomoc povstalým Čechům,  nazvaný podle Gedimina, velmistra řádu německých rytířů. Ten jej nechal ve 14. století postavit. Teď je to snad jediné tiché místo ve městě. Hrad je vak zavřen od příchodu Němců a otvírán pouze pro příleitostné prohlídky. I generál Hoffmann si jej jednou nechal ukázat. Do sklepů, kde se dnes sela podivná trojice vak raději nevstoupil.

Zrovna teď tu rokují nejpovolanějí celé země.

Vincas Mickevičius-Kapsukas, který se vyučil revoluční abecedě u Felixe Dzerinského a má na tajné sloce carské Ochranky poznámku .spiklenec naprosto nenapravitelný, nemluví ani při mučení nejvyího stupně’. Přitom byl mezi svými druhy znám nejen svou odhodlaností, ale i osobní

dobrotou a starostlivostí o blízké a přátele. Snad proto se stal v těkých letech dělnického hnutí Litvy přirozeným, i kdy vlastně nejmenovaným vůdcem.

Zigmas Aleksa-Angarietis je z trojice nejstarí. Jedině on zná osobně Lenina z doby jeho pobytu na Litvě roku 1895. Tehdy připravoval jeho úkryty a dokázal to na úrovni, protoe policejní piclové mohli ohlásit na ředitelství pouze ,stopy V. I. Uljanova se úplně ztratily’. Později byl rovně vězněn a kruté týrán carskou soldateskou,

Pranas Eidukevičius patří k litevským intelektuálům. K marxismu dospěl hlubokým studiem teorie a teprve potom vlastní ivotní zkueností. Je schopen okamitě zobecnit sociální děje. Nikdy nepodlehl svodům elitářství, vyjadřuje se zcela srozumitelně a přesvědčivě. Dobře zapadá do trojice, která zaloila tradici uvědomělého dělnického hnutí na Litvě.

Na bezpočtu schůzek, hádek, hledačských výprav mezi lid, v dějích, z nich jeden právě končil dole v ulicích Vilnjusu. Kdy nám hrozí, e nás snadné úspěchy mohou zavést, protoe stále nejsme připraveni čelit spojenému útlaku Němců a naich pánů. Proto doporučuji skončit s podobnými akcemi statečných jednotlivců a začít podněcovat k vystoupení masy,” promluví první Mickevičius-Kapsukas, kterému přináleí právo zahajovat vechna podobná setkání. Národ stále není připraven jít do boje, sice se rád kochá ojedinělými projevy odporu, avak připojit se zatím váně nemíní. Síla Němců velice deptá i mysl statečných. Jakoby tu mohli zůstat na věky?” dořekne svoji mylenku.

V Tarybě se zrodil plán litevského království v čele s vévodou Wilhelmem von Urach. Dokonce mají pro něho jméno  Mindaugas, toho jména Druhý,” pronese Aleksa-Angarietis, jeho tajné styky s nacionalistickou státní radou vdy pomáhaly dobře orientovat revoluční prohláení. Ukazuje se, e nai statkáři a buroazie u nemají vlastní budoucnost, protoe se zcela spojují s německým militarismem, a to vlastně bez zábran. Proto je třeba jim vyhlásit stejně nemilosrdnou válku jako Němcům… Nemluvě o tom, e jsou s to jednu zrádnou alternativu vyměnit za druhou, bude-li Jo třeba. Katolíci určitě mají v kapse polskou kartu. Ná arcibiskup nejezdí pravidelně do Varavy jenom kvůli výhledům na Vislu,” přidá jako dobrý znalec rozpolcené litevské due, do které se v běhu dějin nejpalčivěji vepsaly vpády tří sousedních říí

 pruské, polské a ruské. Kdy éra vlastní samostatnosti nikdy neměla dlouhého trvání, ale přesto zůstala tubou.

Třetí na konferenci v eru a chladu sklepa hradu, osvětlovaného pouze jednou svíčkou, která vrhá příznačné stíny na stěny, po nich stále stéká voda, si pořád něco píe. Jeho dva druzi vědí, e v takových chvílích nesmí být Pranas Eidukevičius ruen. Nakonec se stejně svým dílem pochlubí, a přijde čas.

A tak probírají dál novinky z města i bolesti hnutí, které zápolí s nebezpečím sektářství v osamocení dvojí diktatury vojenské a statkářské.

,.Chybí nám poznání pravdy Leninovy revoluce. U měsíc nemáme spojení s Petrohradem, bez něho nemůeme dobře rozhodnout, co dál. Rada lidových komisařů zřídila komisariát národností, je to přece i nae ministerstvo, které se o naich starostech musí dozvědět ve podstatné, vypočítá dalí úkoly Mickevičius-Kapsukas. ,,Někdo se musí vypravit přes frontu a dojít a ke zdroji. Také ohlásit Leninovi, e jsme začali připravovat povstání..ve spěchu přidá to nejpodstatnějí, co nosí vichni na srdci, ani dobře vědí, jak na to. Natolik se poměry v zemi staly nepřehlednými.

,,Dále nevystačíme s nespokojeností dělníků, bezzemků, rybářů, dokonce i přikloniví se inteligence, která pochopila hrozbu germanizace, s ní se u Němci vůbec netají. Prostě ji dělají. Je třeba začít snovat sí stranických buněk

 celou stranu proměnit k socialistickému obrazu

 vybrat lidi a hlavně schraňovat zbraně. Tahle válka má u namále, a to je nae velká příleitost. Mír  zatím slovo a zítra skutek  znamená, e Němci budou muset odejít po dobrém, spíe vak po zlém. Ozbrojený lid pak vstoupí do mocenského prázdna. A bude-li třeba, utká se s pohůnky statkářů,” jetě by Aleksa-Angarietis mluvil, ale zatím mlčenlivý se dere ke slovu.

Jeho krátký, ale zato hutný spisek se brzy stane Manifestem prozatímní revoluční dělnickorolnické vlády Litvy, předobrazem nové doby, která se blíí rokem 1918

 vyhláení Litevské sovětské republiky, jedné z těch, která bude sice utopena v krvi, aby po dvou desítiletích znovu povstala jako pták Fénix z popele.

Zatím pouhý zapisovatel v hluboké ilegalitě předčítá v tichu rueném jenom dopadajícími kapkami: ,,Lid Litvy vyhlauje boj na ivot a na smrt německému imperialismu a jeho okupačním vojskům v naí vlasti… Vechna moc musí přejít do rukou sovětů, do rukou zástupců dělníků, bezzemků a malorolníků. Zítřejí Litevská sovětská republika dělníků a chudých rolníků se staví po boku moci sovětů v bratrském Rusku … Zakládáme komunistickou stranu Litvy, která v nejlepích tradicích dělnického hnutí povede lid po cestě svobody a k socialismu ..dočte a zase je slyet jenom cákání kapek po kaluích.

Není, co přidat. Zbývá udělat, co bylo zapsáno a v přítích dnech i rozířeno po celé Litvě a se zpoděním doručeno také do komisariátu národností v Petrohradě. Přechodně usídleném v provizoriu Marijinského paláce.

Proto i pozdně noční porada J. V. Stalina běí hladce a bez zádrhelů. Právě bylo rozhodnuto vyslat zvlátní zmocněnce za F. A. Sergejevem do Kyjeva, za S. G. ahumjanem do Arménie, M, Azizbekovem do Ázerbájdánu a P. I. Stučkou do Lotyska. Vude tam, kde zatím neprola moc sovětů. Nesou s sebou Provolání k národům Ruska a první poznámky komisariátu k moné sovětské federaci.

,.Zvlátě pečlivě vyberte komisaře pro věci Litvy. A je opravdu oporou v těké práci soudruha Mickevičiuse-Kapsukase, který musí roztrhnout jho Němců, ale i domácích statkářů, končí rázně zasedání, jak je u něho zvykem, komisař národností, který se jetě podepisuje Josef Dugavili.

Konec privilegií

Nastal dne 23. listopadu, nebo chcete-li 10. listopadu.

Petrohrad úplně pod sněhem se začal zaplňovat trochu nezvyklým ivlem. edé vojenské uniformy a bagančata vystřídaly záplatované kabáty vech barev a láptě. Do města vtrhli rolníci, aby poádali o podíl na moci. Ji první den dorazí na Veruský sjezd sovětů rolnických zástupců na čtyři sta delegátů. Zaplní Alexandrovský sál bývalé dumy a rozhlučí první stranické porady, plné vání a obvinění.

Přitom sovětská moc jetě nezvítězila úplně.

Pokračuje stávka státních zaměstnanců, učitelů a lékařů. Vechny jsou dobře organizované a financované bankami a obchodními podniky, jejich pavučina zatím nebyla rozmotána příslunými komisariáty. Bylo třeba zvolit jinou taktiku.

Anatolij Sljapnikov se usadil s jedním pomocníkem na ministerstvu práce v úplně vymrzlé kanceláři, protoe z několika set zaměstnanců se nenael nikdo, kdo by novému ministrovi alespoň zatopil. Dokonce mu ani neukázali správnou kancelář.

Se zlou se potázala i Alexandra Kollontajová, komisařka sociální péče, kterou rovně uvítala stávka větiny zaměstnanců ministerstva. Zastavení sociální agendy vyvolalo okamitě následky. Městská chudina, chovanci veřejných ústavů, domovy mládee a starých lidí upadli do hrozné bídy. Budovu ministerstva ji týden obléhají davy mrzáků, sirotků, zástup lidí s promrzlými a vyhublými obličeji. Kdy se podařilo otevřít trezory, zjistilo se, e jsou prázdné.

Několik dní vzdorovala i Státní banka, z ní se vrátili s nepořízenou i vojáci s písemným příkazem o převzetí peněz na vládní výdaje. Stačilo, aby chybělo datum na ádance, jindy razítko a podpis a dokonce i rudogvardějci z úcty k dokumentům se vzdali.

Sabotáe pokračovaly. Úředníci Úvěrové banky spálily účetní knihy a někam ukryli záznamy o závazcích Ruska

v cizině. Kadý vojenský transport bylo třeba na Vikelu vynutit násilím. Po městě kolovaly zakázané noviny. Jen jejich názvy se stále dokola měnily. Ostré výpady proti bolevikům vak nikdy.

Proto si Lenin, v posledních dnech přepadlý a poněkud předráděný, udělá čas a vejde do Sloupového sálu Smolného, kde pod bílými lustry, které někdo neznámý jakoby zázrakem zbavil několikaměsíčního prachu, zasedá Veruský výkonný výbor. V oblaku namodralého kouře a v těkém vzduchu, který u dávno nikdo nevnímá. Jako zimu, která prolezla metrovými zdmi paláce a rovně se stala vudepřítomnou.

Veruský výkonný výbor sovětů se tentokrát schází pomalu  mnozí členové si nenechali ujít začínající divadlo v paláci dumy na Něvském  a Jakovu Sverdlovo—

vi nezbývá, ne trpělivě vyčkávat a dojde větina. Jeho energické povaze se příčí trochu nenadálá prodleva, je zřejmě krajně rozčilen, ale Lenin ho nenápadně uklidňuje.

To, co nám nesete z Rady, Vladimíre lljiči, je nálo, která určitě pohne i netečnými rolníky. Není toho konečně tolik, co jim vedle Dekretu o půdě můeme nabídnout. Přitom bez nich nelze kráčet dál. Je to nae druhé vojsko revoluce. Vzbouří-li se, pomřeme hlady, poznamenává Sverdlov trefně, ale dosti pesimisticky. Lenin opáčí:

Zlezli jsme jiné hory, dokáeme i tohle. Nakonec ná rolnický program tolik nezaostává za esery, Jakové Michailoviči, a proto jim ani vesnici bez boje nevydáme. Vkrátku bychom z malých rolníků měli vude velké. Ti nai revoluční socialisté jsou toti v podstatě maloburoazní snaivci, kteří touí být velkými právě ve věcech soukromého vlastnictví. Jejich hranice osobního a soukromého nebezpečně splývá, take přijde čas a střetneme se nejen v teorii, ale i v názorech na moc.

Sál se pomalu naplnil. Kouře od tabáku jetě přibylo. Hluk se stal přímo nesnesitelným. Sverdlov musí několikrát opakovat zvonění, ne dole začne tichnout um a oči přítomných se obrátí k předsednictvu.

Zahajuji pravidelné zasedání Veruského výkonného výboru sovětů a slovo se uděluje předsedovi Rady lidových komisařů Leninovi. Je pověřen Radou předloit velice důleitý zákon, který ná napravit opomenutí revolučního řádu a prosadit skutečnou rovnost v naí zemi. .odmlčí se a s podivem hledí na houf vojáků, kteří roznáí po sále jakousi tady nezvyklou písemnost.

To u Lenin vyběhl po schůdcích, pod nimi si obvykle dělal poznámky z debaty, protoe nikde jinde nevydrel sedět příli dlouho. Stojí na okraji rampy, ruce za zády, čerstvou bradku bojovně vystrčenou dopředu. Vůbec nepotřebuje řečnický pultík. Vesele rozhodí ruce a spustí:

Vidíte, e máme i administrativu, za kterou se nám tolik posmívají. Snad jenom pro zavedený pořádek budu číst:

1. Ruí se vechny třídy a třídní rozdíly, vechny třídní výsady a omezení, vechny třídní organizace a vechny civilní hodnosti.

2. Ruí se vechny společenské vrstvy (lechta, kupci, drobná buroazie atd.), vechny tituly (kníe, hrabě a dalí) i vechna pojmenování civilních hodností (tajný státní rada aj.) a zavádí se veobecné pojmenování občan Ruské republiky.

3. Majetek a instituce lechty přecházejí okamitě na přísluná samosprávná zemstva.

4. Majetek kupeckých a buroazních organizací přechází okamitě na obecní samosprávy.

5. Vechny třídní instituce jakéhokoliv druhu přecházejí okamitě s majetkem, jednacím řádem a archívy do správy obcí a zemstev.

Dočte a hledí na shromádění, které povstalo a zvedlo ruce. S vytřetěnýma očima povstává i těch několik eserů, kteří u zase chodí na zasedání. Slova proti neřeknou.

Během několika dní zmizí z ulic poklidní pánové v uniformách a s aktovkami, jejich jediné skryté přání stát se asesory, či radou s kříem svaté Anny na kabátci, zmizí v nenávratnu. Livrej a oslovení Vae Prevoschoditělstvo se stávají výbavou vhodnou do operety.

Vesnice vela do města

Ve dnech od 24. listopadu a tedy i od 11. listopadu.

Palác bývalé dumy na Něvském prospektu se zaplnil k prasknutí. U sice ztratil mnohé ze svého bývalého lesku blesku, ale jetě stále se najdou pamětníci, kteří ukazují, kde v Nikolajevském sále sedával car a odkud, z kterých lavic Prozatímní vláda podváděla poslance v Alexandrovském sále.

Po celé odpoledne pokračují prudké hádky, které začaly u na stanických schůzích delegátů. Pořád toti není jasné, jaký je vlastně statut sjezdu. Koná se sněm řádný, či mimořádný? Mluví se i o pouhé konferenci, take zmatek panuje veobecný. Vesele se o něj starají socialisté-revolucionáři, kterých přijela do Petrohradu větina. Ukázalo se víc ne zjevným, e tato dříve podceňovaná strana, zaloená roku 1902, přes svoje dramatické pády, včetně těké hodinky, kdy policejní agent Azef vydal celé její vedení carovi, zůstala naivu. Tehdy se vlastně i rozpadla na dva proudy, jako sociální demokraté. Avak náhle je nejsilnějí na vesnici. Získala rolníky zrovna v okamiku, kdy přestala věřit v sociální revoluci a upsala se pokroku ovem v mezích buroazních zákonů. Jakoby někdo stomiliónové rolnické větině  z nich pouze est miliónů zemědělců před Říjnem vlastnilo alespoň petku půdy  mohl dát zemi bez skutečného revolučního převratu.

Tak tu i sedí v sále, rozděleni v čase, podle zasedacího pořádku i oděvu. Na pravé straně dokonce mnozí s nablýskanými důstojnickými nárameníky, obklopeni vousatými a vypasenými tvářemi  vesměs starími

 zámoných sedláků, kterým ovem jetě neříkají kulaci. Uprostřed se rozloila obvyklá rolnická masa, vyhublá, chatrně vystrojená. Mezi nimi sem tam nějaký poddůstojník. A vlevo vesměs mladí rolníci, velice vání, spolu s vojáky, kteří přili se zbraněmi a nikdo je nepřinutil, aby je odloili alespoň v atně. Na galérii vyběhli dělníci. Zástupci pouhých dvou miliónů, ztracení v padesátinásobné mase svých předků.

Rusko je přece stále rolnická země.

Bolevici to dobře vědí, a proto odváně sedí mezi nepřátelsky naladěnou záplavou. Snad jich tu není ani čtvrtina, co připomíná časy po Únorové revoluci. Tak vlastně začínali na vech sjezdech, ale i v sovětech. Jako menina, která se stala větinou. I kdy tohle shromádění je zřejmě zuřivějí a chvílemi dokonce zcela zavilé. Vdy odsuzuje k pádu pod stůl jeden jejich návrh za druhým. Pouze rezoluce proti starému výkonnému výboru

 Avksentěvovi, Čajkovskému a Peechonovu  projde docela hladce. Pak se větina zase spojí.

Pak zazní několikrát, jakoby dokola, za veselého halasu větiny: ,,My leví socialisté revolucionáři odmítáme uznat takzvanou vládu dělníků a rolníků, dokud v ní nebudou rolníci zastoupeni. Zatím to není nic jiného ne diktatura dělníků … Trváme na vytvoření nové vlády, která bude představovat vechny demokratické sloky!” Dalí projevy odezněly jetě zběsileji. Častokrát byl nadeně vyvoláván Viktor Černov, edá eminence Duchoninovy ,stávky’ a pretedent spiklenců na úřad premiéra. Kdy dorazí osobně, bude aplaudován jako spasitel vlasti, ačkoli Vojenský revoluční výbor na něho vydal zatykač.

Snad proto mimořádný sjezd vezme konečně na milost i Lenina. Předseda Rady lidových komisařů dostane slovo, kdy u alespoň stokrát zaznělo v sále na adresu boleviků: ,,Pryč s nimi! Nebudeme poslouchat ádného lidového komisaře, nato jejich předsedu. My vai vládu neuznáváme!” Nakonec vak zvítězila magická autorita prvního bolevika, který podle přísné direktivy ústředního výboru měl prosadit schválení vech dekretů II. sjezdu sovětů a pak teprve ustoupit v podílu na moci.

A tak Lenin postává na řečniti verolnického srazu. Vypadá zcela klidný, jak obhlíí vřavu před sebou. Trochu mhouří oči a čeká, a se pozdviení dole uklidní. Teprve kdy několik vojáků s pukami vstane a přejde ke zdi vedle křiklounů, zmlkne i posledních několik ruitelů.

,.Nepřiel jsem mezi vás jako člen Rady lidových komisařů, pronese na úvod, který znovu vyvolá pokřik, take čeká a se opakované vzruení utií, ,,ale jako člen bolevické strany, řádně zvolený na tento sjezd. A mává delegačenkou, aby ji vichni měli na očích. Kupodivu jeho prohláení na delegáty zapůsobí. Je přece jeden z nich a podobnou zásadu respektují. Jako řádně zvolený zástupce má právo na slovo. Proto můe pokračovat bez dalích kraválů.

,,Nikdo mezi vámi nemůe popřít, e nynějí vládu vytvořila bolevická strana, protoe jsme viděli bezvýchodnost situace a jako jediní nalezli řeení. Take nakonec jsem tu za vládu, které tolik spíláte,” za co se mu opět dostane nadávek od pravice, ale větina v sále je u zvědavá.

,,Řekněte mi upřímně, vy rolníci, doufám, e vás je tady větina, proč jsme druhým dekretem sjezdu sovětů zbavili statkáře půdy a dali ji vám? Proč asi jsme napravovali nejhroznějí křivdu na větině národa? A vy teď chcete dělníkům zabránit, aby získali kontrolu nad průmyslem. Tohle je přece třídní boj. ,Poměsčici jsou samozřejmě proti vám, rolníkům, jako jsou továrníci proti dělníkům.

My bolevici jsme stranou proletariátu  rolnického proletariátu stejně jako průmyslového proletariátu. My bolevici jsme ochránci sovětů  rolnických sovětů stejně jako sovětů dělnických a vojenských. Nynějí vláda je vládou sovětů. My jsme nejen vyzvali rolnické sověty, aby do vlády vstoupily, ale vyzvali jsme i zástupce levicových socialistů revolucionářů, aby vstoupili do Rady lidových komisařů …

Sověty jsou nejlepí zástupci lidu  dělníků v továrnách a dolech, dělníků na polích. Kadý, kdo se pokouí zničit sověty, dopoutí se protidemokratického a kontrarevo-lučního činu. Stává se nepřítelem lidu. A na tomto místě vás upozorňuji, soudruzi pravicoví socialisté revolucionáři  i vás, páni kadeti,” Lenin mávne rukou k pohoreně vstávající pravici v sále, ,,e máme dost sil vám to nedovolit a dokonce vás úplně zničit.

Pohleďte z okna, kdo podporuje vás a kdo nás . . dořekne a odejde ze sálu.

Na zeeřelé ulici ho vítá dav bouřlivými ovacemi. Je zřejmé, e Petrohrad Konečně pochopil, co se vlastně děje a přiel to k dumě i říci z plných plic. Tady se na rozdíl od sálu křičí: Pryč se Černovem! Pryč s kadety! Pryč se Spiridonovou! která byla před hodinou zvolena za předsedkyni mimořádného sjezdu, ale jetě se neodváila zasednout na tribunu.

Najednou se ozve zdáli dunivý rachot a ulice se rychle vyprazdňuje. Od Palácového náměstí se valí edé krabice obrněných vozů. Příklopy otevřené a hlavně kulometů bez plátěných krytů. Od Mořské třídy vypochodovala rota vojáků s nasazenými bajonety. Před dumou se srazila s jednotkou námořníků s nápisy Aurora a Zarja svobody na čapkách. Zdraví se a dupou jako na přehlídce.

Lenin jetě zahlédne ruměnného Černova, který rychle mizí v davu.

Večer, při diskrétním osvětlení, v ruce obvyklou sklenku whisky říká Viktor Černov Georgeovi Williamu Buchananovi: ,,Je se vím konec. I tenhle protibolevický sjezd přijme vechno, co si Lenin bude přát.

Nemám jiný návrh, ne vás poádat, Excelence, o vojenský zásah. Nás porazili a porazí i ostatní, kteří se pokusí jim postavit.,Stávku, generály od Donu a na Sibiři, spiklence uvnitř i venku. Jediná síla je Dohoda, kterou porazit nemohou.

Buchanan mu naleje znovu a plnou skleničku. Potom odchází poslat bleskovou ifru do Downing Street, která odejde jetě v tée noci.

Ve stínu Big Benu

Londýnská neděle 25. listopadu je v Petrohradě 12. listopadu.

Vylidněná britská metropole  v neděli se mezi vybranými kruhy nesluí vstávat před devátou, dost času přece, aby se stihly bohosluby  je zalitá bílou břečkou. ‘Několikadenní studený dé vystřídal závan tepla z Golfského proudu a celá jiní Anglie plave v závojích. Vidět je sotva na krok. Proto nejezdí ani droky v obavách před snadnou srákou.

Premiérovo auto s nezbytným policejním doprovodem  země je přece ve válce  projede městem do Buckinghamského paláce jako blesk. Těch pár chodců, které vyruí z klidné procházky, spíe bloudění, si sotva stihne uvědomit, e David Lloyd George pracuje i v neděli.

Nikdo netuí, e předseda vlády zaspal, ačkoli si sám tuto audienci v noci vyádal. A tak mu hrozí jeden z největích protokolárních malérů jeho dlouhé kariéry. Poprvé předstoupí před krále se zpoděním, a to ani nesnídal. Proto vztekle potrhává knírem a vratí čelo. Chladným ho dnes nechává i skvělé mramorové schoditě Nashe, stavitelského velikána 19. století. A do přijímacího salónku se téměř vřítí.

Král Jiří V., teď u nikoli Sasko  Koburský, ale Windsorský, ho očekává nepříli naladěn. Od irského povstání se stal velice puntičkářským na pravidelná hláení svých premiérů. Neplete se jim zrovna pod nohy, ale chce být informován. Po pádu Mikuláe, s jeho enou je vzdáleně spřízněn, začal být i podezřívavý. Jakoby trůnu věrní Britové mohli snad podlehnout svodům Rusů.

Vyádáte si audienci a necháte svého krále čekat, zavrčí Jiří V. a přitom bojovně zvedne mroí kníry. A jakoby zapomněl pokynout, aby si premiér sedl. Ten ovem královy nálady dobře zná a tolik moc na ně zase nedá. Usadí se i bez vyzvání, a jenom procedí mezi zuby: ,,Mlha, Sire. Mlha. Bylo třeba jet straně opatrně, aby nebylo o jednoho oddaného poddaného méně, a zazubí se nad povedeným vtipem a pak přidá:

,,V Petrohradě zřejmě přihořívá, Vae Veličenstvo. Ta vemi zesměňovaná Rada komisařů se upevňuje. Nai esertí přátelé se dali koupit za třicet groů a vstupují do vlády.

Sověty se íří do dalích měst. Dokonce jich přibylo i na Sibiři a ve Střední Asii. Ztraceno je zřejmě i vrchní velení, protoe generála Duchonina uznává tak jetě ná starý dobrý Buchanan. A ten asi netuí, e je v Mogilevě obklíčen vlastními vojáky a iv pouze na podmínku.

Kadý den ztrácíme staré pozice. Hlavně v Petrohradě, protoe ti dosud spolehliví vojentí koně  kozáčtí atamani Krasnov, Kaledin a Dutov  si vaří jen pro sebe a svoje vlastní cíle, kdesi na Donu a pod Uralem. Kdy ná hlavní zájem zůstává Petrohrad a Moskva, kam se zřejmě bolevická vláda  tohle zatím neví ani Lenin  brzy postěhuje. Nemohou přece vládnout na dotek německé fronty a bílého Finska. Proto jim vyjde Moskva jako jediná samozřejmá alternativa. Do Kremlu se také lépe vejdou. Ten Smolný jim u praská ve vech.

Tohle si vak zatím nepřebral ani ná vyslanec. Zřejmě uchvácen poctami, jaké ctihodnosti se u něho střídají. Zástupci starého Ruska. Generálové a kníata. Fabrikanti a statkáři. Kadeti i menevici. Včera večer k němu přiel i velkoeser černov, kdysi hlasatel sociální revoluce a dnes prosebník u britského trůnu. K čertu s nimi! Vechno prohráli a teď doufají v ,rule of-Britain’. Nejhorí je, e nám nezbývá, ne jim doopravdy pomoci..odmlčí se, protoe se mu nelíbí, e se král tak vytrvale mračí a stále mlčí.

Konečně Jiří V. zvedne oči a pronese:

Stále čekám, e vedle zkázonosných zpráv o ruském úpadku konečně uslyím, co vláda udělala, nebo alespoň udělá, jestlie dopustila, e věci doly tak daleko, nae zájmy byly ohroeny a dokonce se máme obávat, aby to paličství nedolo a sem. Tři velké země Dohody ponechaly čtvrtou padnout do bláta a teď se stále rozmýlejí, kdo první podá ruku ku pomoci,” chce zřejmě jetě mluvit, ale Lloyd Georgem zacloumá vztek a protokol neprotokol vpadne mu do řeči.

Vláda přece nesvěsila ruce do klína, nepřihlíela, ba rovnou jednala. Opakovat ve, co právě tady bylo nesčíslněkrát předmětem hláení, nepovauji za důstojné. Veličenstvo je informováno stejně dobře jako já. Proto jsem konečně nepřiel. Ohlíet se zpět, kdy je třeba upřít oči do budoucnosti, je zpozdilost. Proto chci předloit několik návrhů, které mohou situaci zásadně změnit…

Spojenecké závazky zneuctěné povstalci, kteří u bezostyně nabízejí Německu mír, nám umoňují vstoupit na území Ruska  konečně nezapomeňme, e ruské jednotky na základě stejného principu jsou ve Francii  a zasáhnout zbraněmi. Nae admiralita zatím uvauje o Archan-gelsku, ovem vzdálenost k ruským centrům je odtud poválivá …

Souhlasím,” pronese poněkud neosobně král, jakoby snad ani nelo o vyhláení války sovětům. A dívá se netrpělivě na premiéra, který přece mluvil o návrzích, nikoli jen o návrhu.

Dobrá zkuenost britské politiky nás učí jít cestou otevřenou, ale i skrytou. Protoe zcela selhaly nae tajné sluby  a nedělejme si iluze  stejně dopadla i rozvědka spojenců  je nezbytné rychle napravit nepodařené a vytvořit zcela novou sí, bez které se napřítě neobejdeme.

V této souvislosti chci doporučit přízni Jeho Veličenstva nadějného diplomata R. H. Bruče Lockharta, jeho otec i děd prokázali významné sluby impériu. A mladý Lockhart  je mu v té době třicet let  který mimochodem mluví skvěle ruský, dobře vyplní personální mezeru vedle Buchanana. Tím bude diplomaticky zcela přijatelný i pro jednání, které můe vést v rámci svých pravomocí třeba i s boleviky. Jisté je, e z nás někdo konečně musí vstoupit do Smolného a nenechat vechno jenom na Američanech. Nemluvě o tom, e ten jejich Robins zřejmě váně onemocněl bolevismem … Dá se přece předpokládat, e dobou se něco stane i uvnitř tábora komisařů. Lockharta, který jako vicekonzul v Moskvě po léta studoval curricu-ium vitae bolevických vůdců, velice zajímá vývoj vztahů mezi nejsilnějími osobnostmi petrohradského vedení  mezi Leninem a Trockým. Kdy ten druhý nás zajímá tím více, e vlastně pravověrný bolevik nikdy nebyl. Lloyd George se rozpovídal a dokonce o věcech, které se větinou přecházejí mlčky.

Král vak tentokrát premiérův návrh ponechal zcela bez vyjádření. Jen tak mimochodem utrousil, ,,doufám, e nechcete, abych vám nakonec schválil plán převratu ve Smolném a nebo dokonce, kdo zastřelí Lenina. Jste předseda vlády Velké Británie a máte zcela volnou ruku rozhodnout tak, aby to bylo v zájmu státu. Pana Bruče Lockharta raději vůbec neznám.

Přesto Jiří V. právě odříkaného Lockharta po necelých deseti letech povýí do lechtického stavu. V přísluném dekretu samozřejmě bude stát ,za zásluhy o vítězství ve válce, za statečnost při prosazování zájmů Velké Británie v Rusku*. Decentní, ale i pravdomluvné, protoe mezitím vejde ve veobecnou známost, e Bruče Lockhart byl zatčen při střelbě na pracovníky Čeky a vypovězen z Ruska jako usvědčený pión.

To vechno a o hodně později. Onu neděli, kdy se o něm rozhodlo v Buckinghamském paláci, konala se jetě jedna palácová porada. V Elysejích, kde George Clemenceau a Raymond Poincaré vydali pokyny hledat vhodné místo k vylodění v Rusku. Nejraději na Černém moři.

Tajná válka začíná

Podle schůzky u vyslance Josepha Noulense dne 26. listopadu, kdy na domácím kalendáři stojí 13. listopad.

Odpočatý, do růová vyspalý se dostavil pouze David Francis. George William Buchanan dorazil krajně podráděný, protoe dvě poslední noci musel pilně pracovat. S popěvky na rtech a motýlkem nakřivo, neholený a nečesaný veel hostitel. Teprve teď se vrátil z Café Bal-kov, kde popíjel ampaňské a tančil módní tango. V zajetí kabaretu, plného prostitutek, bývalých Excelencí, ale také melinářů, kteří horko těko udrovali v chodu několik posledních přepychových restaurací a hotelů města. Stále dobře zásobených potravinami a nápoji v jinak úplně vyhladovělém Petrohradě.

Pánové, kdybyste věděli, co vím já,” vyzpovídal se Noulens. Němci táhnou na Moskvu! Kaledin má u půlmiliónovou armádu! Trockij zatkl Lenina! Černov je předsedou vlády!” vykřikoval by zřejmě dál a dál, ale pohrdlivě obličeje spojeneckých vyslanců ho zmrazily. ,,Tak dobře, tak dobře, u jsem zticha a začneme jednat..

Kupodivu se rychle vzpamatoval a zcela váně navrhuje svým kolegům: ,,Nae vlády se konečně vzpamatovaly a zakazují dalí povídání s boleviky. Doufám, e nařízení dobře pochopí i plukovník Robins, o něm jsem se dnes dověděl od pana Rjabuinského, druhého největího ruského boháče, e je ochoten Leninovi prodat nae zájmy v uhlí, eleze i naftě. S cizím se mu zřejmě dobře keftuje,” obrací se k Francisovi, který patřičně zrudnul, ne pohorené vyhrkl: Buďte klidný, buďte klidný, vkrátku odjídí domů. Moje instrukce jsou zcela stejné vaich. Avak nezapomeňte, e vá kapitán Sadoul se sice nepřátelí s Leninem, ale zato je velice důvěrný s Robinsem …

Teď zase pro změnu rudne Noulens.

Ale pánové, neseli jsme se, abychom si vyčítali, co kdo pokazil,” vstoupí do debaty Buchanan. Je toho dost na vech stranách. Vdy bilance neúspěchů naich .věrných generálů má určitě stovku poloek. Jak se ukázalo, nedá se počítat se ádnou politickou stranou. Mysleli jsme, e bolevismus je nemoc měst, ale teď je zachvácena vesnice, která podle naich přání měla města převálcovat. Ani to se nestane…

A ti jejich milionáři. Kdo za nimi vlastně stojí? Odřekli se jich nejen dělníci, nýbr i jejich úředníci a akcionáři. A kdy mají vydat pár rublů na účely vlasti, dělají ze sebe chudáky. Tohle nejsou kapitalisté, ale funusové plačky. Tak, kdo vlastně zbývá a můe nám být ku pomoci? Inteligence, která sní o hloubce ruské due, o vyvoleném národě a nekonečných monostech Ruska, je jim zrovna zapadlo po krk do bainy. Mudrují, ale rukou nepohnou, protoe s ní ani nevládnou. Nerozhodnost, naprostý nedostatek činorodosti, to je pravá ruská situace, povzdechne si a dodá jetě, ,,a do toho marasmu chceme vejít vojensky.

Celou dobu pečlivě skrývá, e v Londýně na místech nejvyích nali jetě jednu alternativu. Bruče Lockharta, mue v glacé rukavičkách, který nemrkne ani okem, a bude najímat zabijáky typu Sidneye George Reillyho, o něm ho u informoval dosavadní rezident sir Samuel Hoare. Jako o brzkém a důleitém pomocníkovi britského vyslanectví, získaném právě na Lockhartův pokyn. Je to mistr, jen těch jmen co má, pan Massino, soudruh Relin-ský, Monsieur Constantine, podle potřeby a přání. Hovoří vemi monými jazyky, ale jetě lépe střílí. Kdy je nouze nejvyí, netítí se ani jedu,” vychrlil na svého vyslance, který se otřásl, protoe pochopil, e časy se mění. Slovo nahrazuje plá a dýka.

Teď je ovem zmocněn mluvit pouze pravdy půl.

Je jisté, e souhra iňvazních operací je zárukou jejich úspěchu. Nai specialisté ji stanovili místa vylodění: Archangelsk a Murmansk, čím bude Rusko odříznuto od severních moří. Předpokládáme, e nai francouztí přátelé se urychleně rozhodnou pro obsazení zatím volných černoských přístavů, čím vlastně dokončíme izolaci Ruska, protoe Balt blokují Němci…

Dálný východ ponecháváme k rozhodnutí Spojeným státům, nebo ty jistě nepřipustí, aby se na situaci přiivili Japonci, kteří u dlouho pokukují po Vladivostoku,” pronese, ani čeká na odpověď. Jene David Francis učiní narákám okamitě přítr.

Zájmy Států zatím nebyly nijak dotčeny. I kdy s pochopením sdílíme vae rozhodnutí a plány, nejsem zmocněn k nim nijak přispět. Vládu boleviků neuznáváme, ale zatím s ní nemíníme ani válčit.

Pokud jde o Dálný východ, nelibě neseme aktivitu

Japonska, ale zatím nic nebudeme podnikat. Pro vai souhrnnou informaci moje tajná sluba bude vechny okolnosti sledovat zvlátě pozorně. Tyto zprávy jsou vám pochopitelně k slubám, protoe nevylučuji, e ná postoj se můe změnit,” pronese slavnostně a na dalí poradě se omluví, protoe dobře chápe, co teď přijde na pořad.

,,Zbývá posílit nae zázemí v Moskvě, vezme si slovo opět Buchanan. ,,Z Londýna mi naznačují, e se bolevici stěhovat. Oba konzuláty musí vytvořit podmínky stát se řádnými zastupitelskými úřady.” Noulens jen mlčky kývne.

Ji delí dobu myslí na něco zcela jiného. Na rozdělení zájmových zón v jiním Rusku a Zakavkazí. Nemá toti v sejfu jenom pokyny od Brianda a Clemenceaua, nýbr i od kmotrů ,dvouse francouzských rodin, jejich letitý kapitál je uloen v ruském uhlí a eleze.

,,Chci vám, příteli, navrhnout, aby nae vlády si konečné udělaly pořádek mezi sebou. Jestlie plánujeme výzvědné operace  přede mnou to posilování vaí tajné sluby tajit snad nemusíte?  chceme nasadit vojenské výsadky ve vybraných přístavech, zbývá dohodnout se o pásmech vlivu. Jsou mi známé vae aspirace v Pobaltí, na severu Ruska a v kavkazské naftě. Jsem povinen proto oznámit, e Francie sleduje podobné cíle na Černém moři, na Krymu, zvlátě a v eleze a uhlí Doněcké pánve k tomu.

Tím spíe, e nai američtí přátelé se zítra přihrnou znovu a budou ádat svůj podíl na koeině ruského medvěda. Pouze tam, kde zatím zájem nemáme, ovem. Konečně, kdo pozdě chodí, sám sobě kodí, říkáte to u vás také, e?” zaertuje Noulens.

Buchanan se usmívá. Souhlasí. Dalí na sebe nedá dlouho čekat. Přísluná francouzsko-anglická dohoda bude opravdu podepsána  v Paříi dne 23. prosince 1917.

To u tři dny bude existovat Veruská mimořádná komise pro boj se sabotáí a kontrarevolucí, kterou rozhodli ustavit Lenin a Dzerinskij. Lenina zrovna informovali, jak se zhorila zásobovací situace a stupeň násilí v Petrohradu.

,,Mám dost, Felixi Edmundoviči, té nuzoty lidu, kdy v Astorii se kadý den hýří celou noc. A nejen v Astorii. Přitom rekviziční komise najdou tak jeden sklad potravin denně. Ruský lendrián ve spojenectví se sabotáemi, hrozné.

Pak tu je celé carské podsvětí, které čeká na svoji příleitost. A těch diplomatů u Francouzů, Britů a Američanů také nějak přibývá. Dívat se dále trpně nelze. Zavírat a bude-li třeba i střílet. Je to nutné … Tohle vás čeká, soudruhu Dzerinskij. Na teror je třeba odpovídat terorem.

Vyberte si lidi, najděte si budovu, třeba vyeňte nějakého kníete, a začněte. Nepřítel se nás musí bát. Vae ruce jsou čisté, a proto je ozbrojíme a vybavíme mimořádnými pravomocemi. Jednejte hned a vkrátku to sepite i pro Radu, nějak vás musíme přece pojmenovat… na souhlas Lenin ani nečeká a u vystrkuje F. E. Dzerinského za dveře. Ten jen kývne a odejde splnit téměř nesplnitelné.

Finské rozhodování

Připadlo na 27. listopad, jen v Helsinkách je dosud 14. listopadem.

Finský záliv je u druhý den zamrzlý, take město, které se od 19. července cítí metropolí, vesele dovádí. Sáňkuje a bruslí. Děti staví sněhuláky, studenti se koulují a tatíci popíjejí v přístavních tavernách grog. Práce na lodích kvůli zimě stojí, není prostě kam pospíchat. Helsinky si od srdce uívají.

Tak alespoň soudí větina, zmámená, e po stoletích védské a ruské nadvlády, získala opět samostatnost. Zatím jenom podle prohláení domácího sněmu z 19. července, který rozhodl, e ,.svébytná cesta Finska, jako samostatného státu je přirozenou tubou národa a nestojí v cestě dalího přátelství s Ruskem, s ním nás pojí sto let společných dějin. Stojí v manifestu podepsaném Petrem Edwindem Svinhufvudem, který dřívějí věrné sluby carské správě včas vyměnil za poslanecké křeslo v senátu, kde před ním ani po něm nebylo lepího řečníka. Proto netrvalo ani týden a stal se předsedou shromádění.

A tak samostatné Finsko jedním prohláením poslanců, kteří obdreli mandát ve volbách jetě za Mikuláe II., ije svůj vední den a ve skrytu due doufá, e se nepřivalí nějaká nepředvídaná pohroma.

Svinhufvud, mezitím ji předseda vlády, se vcelku snaí, aby bolevikům nezavdal příčiny k nepřátelství. Bojechtivé bojůvky místních kadetů pro jistotu nechal odzbrojit a sovětům v továrnách nebrání, aby řečnily o sociální revoluci, konci vykořisování a rovnosti mezi lidmi”.

Znepokojen je pouze mimořádným sjezdem sociálních demokratů, jejich dopré sluby častokrát pouili i bolevici. Konečně Lenin se právě tudy v dubnu vracel po deseti letech z emigrace. V Helsinkách se s blahovolným přihlíením čerstvé vlády ukryl na konci srpna, v době, kdy Kerensklj vyvinul mimořádné úsilí k jeho zatčení. A tím se postaral, e v několika dnech klidu v Lalkale a potom v Helsinkách bude napsána nejlepí kniha o státě a revoluci.

Stejnou cestou připutoval jako delegát boleviků na sjezd sociálních demokratů J. V. Stalin. Přes stanici Běloostrov, kde musel vyměnit vlak a přejít nedbale střeené hranice. Po mostě přes zamrzlou říčku Saimaa. A tam ho dovezl Hugo Jalava, který jako strojvůdce byl nejspolehlivějí spojkou boleviků do Helsinek po dlouhá léta.

Na druhé straně je rovně očekáván. Vyhlíí ho Gustav Rovia, starý bolevik a v jednu dobu i náčelník městské policie. Tentý spolehlivý soudruh, který sám vybíral konspirační byty svým druhům, mu pak ve vymrzlém, ale kupodivu čistém vlaku podá nejnutnějí informace: Nic dobrého, soudruhu Staline, naich přátel je na sjezdu jenom pár a vechny ani nechceme vyzradit. Ve Finsku ná čas jetě nepřiel.”

Nejsem tu pro parádu,” poněkud rozmrzele odpoví Stalin, který dobře tuí, e jeho první velká mise z pověření Rady komisařů nedopadne skvěle. Avak není zvyklý prohrávat a potom sen o sovětské federaci nemůe začít pouze ztrátami. Stačí nástup kontrarevoluce tam, kde jsou cizí vojska. A ve Finsku je orientace země přece jen v rukou vlastního národa. Ten snad pochopí, e opustit revoluci v nouzi mu dějiny neprominou,” říká si v duchu, jakoby u stál na řečniti.

Také je třeba vědět, e oni rozířili mezi delegáty Deklaraci práv národů Ruska a u několik debaterů se odvolalo na vyhláené stanovisko k sebeurčení a po vytvoření samostatného státu. Ti odvánějí vyzývají Radu komisařů, aby uznala samostatnost Finska a dokázala, e slova a činy jsou pro ni v naprosté jednotě… Zatím ani jeden z delegátů nenael odvahu se přihlásit k historickému svazku …,” nedomluví.

Jakémupak svazku, který zosnoval védský král s ruským carem, se mají hlásit? Jich se přece nikdo na nic neptal. To je věc internacionálního vědomí, které Finům prostě chybí, kdy daleko převaují pocity národní, které nazývají vzletně vlasteneckými… Jetě jsme se vak nevzdali. Zatím jsem přece nemluvil.”

K tomu dojde před polednem 27. listopadu.

Velká hala loděnice, kterou narychlo uspořádali jako konferenční sál, se podobá spíe cirkusové aréně, ne sraziti dělnické strany. Vude je plno dvoubarevných praporů s pruhy, ale ádné rudé. Také mnoho hesel ve fintině, které Rovia Stalinovi hbitě překládá, aby správně vycítil zjevné nepřátelství, které vane ze shromádění u při vstupu. Nato ve chvíli, kdy je uvítán a pozván do čestného předsednictva. Hned vedle předsedy vlády P. E. Svinhufvuda, kterého osobně zná, a proto si s ním potřese pravicí. Vedle něho vak sedí dalí známá tvář. Sveřepě sevřené rty a generálská uniforma carské armády mu zjedná rychle jasno. Opravdu si ho povaují, kdy ho posadili zrovna vedle barona Carl Gustava Emila Mannerheima, který se právě od něho poněkud odvrátil.

Ale, ale, generále Mannerheime, tady jsme oba hosté a tak nezbývá, ne být zdvořilý. Na nepřátelství je dost času, kdybychom se snad jednou potkali na bojiti,” pronese Stalin velice hlasitě, take rozesměje nejblií okolí. epot do sálu dává k dobrému, co se právě stalo. Dalí hvízdání se ji neozve.

Ani ve chvíli, kdy mu udělují slovo. V mrazivém tichu. Vechny oči upřené přímo na něho, jak silnýma rukama uchopil řečnický pultík, který zapratěl a rozkýmácel se, co vyvolalo dalí veselí. Stalin trochu poodstoupil a po Leninově zvyku přeel k rampě. Jednu ruku zasunutou ve vojenském kabátci a druhou napřaenou do sálu.

,,Je dobrým zvykem dělnických stran se oslovovat soudruzi. Tedy soudruzi!

Dostavil jsem se na vá sjezd z pověření ústředního výboru boleviků, kteří uskutečnili v Rusku socialistickou revoluci. Něco, čeho se vichni bojí jako čert kříe od chvíle, kdy Marx s Engelsem provolali heslo, e Evropu obchází straidlo komunismu. Toho komunismu, který neproel v Paříi, ale projde v Petrohradě, protoe mu poskytuje podporu celé velké Rusko, vechny národy, které se v něm spojily a které touí po stejné sociální

spravedlnosti. V takovou chvíli osudového rozhodování s kým a proti komu leí na kadém národním sněmu historická odpovědnost. Lze jít jenom s revolucí, či proti revoluci. Třetí cesty není, i kdy vám ji nabízejí v povídačkách o nevměování, o samostatnosti, o rovném právu malých mezi velkými národy… samozřejmě, jestlie se silnějí nevměují, samostatnosti přejí a právo malých respektují.

Kadý v tuto chvíli se musí rozhodnout, kam se postaví, tedy i vy, fintí soudruzi,” ozve se okamitě pískání, které Stalin odeene mávnutím ruky.

Nae revoluce řekla v Petrohradě a opakuje to znovu v Helsinkách, e zaručí naprostou svobodu v organizování svého ivota pro finský a kterýkoli jiný národ Ruska! Přejeme si pouze dobrovolný a čestný svazek finského národa s národem ruským! ádnou carskou kuratelu, ádný větinový dozor nad finským národem, nýbr spolupráci, bratrskou vzájemnost! To mám vyřídit ve chvíli vaeho rozhodování, kam se pohne dělnická třída Finska, její společné osudy nepřetrhají ani hranice, které si teď někdo vymyslel..domluvil, zvedl ruku zaatou v pěst a odeel na své místo, kde se generál Mannerheim, celý rudý ve tváři, opět otočil na druhou stranu. Rozčilen, e sál zatleskal, přehluil hvízdání a dokonce zčásti povstal.

J. V. Stalin vystoupil na mimořádném sjezdu jetě jednou. Právě ve chvíli před hlasováním o poměru finské strany k bolevické revoluci. Přitom vyřídil Leninovy pozdravy a přání veho dobrého svým hostitelům z těkých dob emigrace, i stanovisko, e internacionální pouta dělnické třídy Ruska a Finska nepřetrhá ani připravované státní rozdělení. Revoluci to pokodí, ale nezastaví,” zaznělo varovně. Proto i jedna z rezolucí podpoří úsilí boleviků, kdy se zároveň dalí rozhodně postavila za samostatnost Finska. V záznamech ze sjezdu není zapsáno kolik hlasů bylo proti, ačkoli pamětníci tvrdí, e svůj nesouhlas vyjádřilo několik desítek delegátů.

V tu dobu u na sjezdu neseděl generál Mannerheim. Snad právě psal spěné poselství do Německa, určené generálu hraběti von den Goltzovi, který se vkrátku smutné zapíe do finských dějin. Nejprve jako ručitel Karla Hessenského, pretedenta na finský královský trůn a potom kdy se v čele německých vojsk vylodí v Hanko a porazí revoluční oddíly na jihu, jakmile toté učiní Mannerheim a jeho bílá soldateska na severu.

Dělnické slovo

Zaznělo 28. listopadu a také 15. listopadu.

Pitěrtí si u zvykli, e kadé ráno visí na vratech ty nejčerstvějí novinky. Vlastně nejspolehlivějí noviny, protoe ty se tiskly jen jestlie byl papír, barvy a pokud zrovna nevypnuli proud. Zatímco vyhláky visí i v největím mraze. A hned po rozednění se kolem nich houfují malí i velcí, mui i eny.

Ačkoli u pátý den zasedá Veruský sjezd rolnických sovětů, velice zevedněl. Přitom dnes mluví Viktor Černov před Finským nádraím, zrovna tam, kde 3. dubna vítaly desetitisíce Lenina, ale nikoho to nevzruuje. Ačkoli Vikel právě vydal své stopáté váné varování vládě, nikdo je nečte. Naopak si náhodný zástup předčítá pozorně a nahlas  jsou tu mnozí, kteří zatím číst neumějí  z letáku na děravém a umudlavém papíře:

/Rozvrat v zásobování potravinami, způsobený válkou a hospodářskou anarchií stupňují do krajnosti spekulanti, marodéři a jejich pomahači na eleznicích, v paroplavbě, v dopravních kancelářích a jiných úřadech.

Vechny osoby, které se dopustily činů tohoto druhu, musí být podle zvlátních nařízení Vojenského revolučního výboru okamitě zatčeny a vsazeny do vězení v Krontad-tě, a do doby, kdy budou předány vojenskému revolučnímu soudu.

Vechny lidové organizace musí být zapojeny do boje proti kůdcům v zásobování.

Předseda Rady lidových komisařů V. Uljanov (Lenin)’.

Muská část selosti se hned rozpovídá, e konečně někdo vyhmátl hada ve vlastním hnízdě. Padají přitom ostrá slova. Dokonce vyhrůky. Někdo se dá rovnou slyet, e je třeba se podívat kolem sebe. Upozornit a pomoci zadret,” hlesne jiný. Nečekat, a to někdo udělá za nás,” přidá se třetí.

Kdy eny se mezitím vzdálily a oblehly stále jetě zavřené krámky v naději, e dnes snad nabídnou alespoň něco k jídlu. Ony u toti dávno nemluví. Jenom se smutně dívají kolem sebe, aby neviděly oči vyhublých dětí, které se jich drí za sukně promodralýma rukama.

Lenin pozdě v noci, kdy Rada bez zaváhání odhlasovala dekret o dělnické kontrole, který Sverdlov okamitě nechal uzákonit ve Veruském ústředním výkonném výboru sovětů, velice váně upozornil na nezbytnost mobilizovat vechnu dělnickou třídu: Teď nejen k vojenské obraně revoluce, nýbr k záchraně prostého ivota obyvatel. K vednímu dílu. Aby se dalo vůbec ít.

Dělnická a rolnická revoluce v Petrohradě definitivně zvítězila. Revoluce zvítězila také v Moskvě. Vítězství revoluce dělníků a rolníků je zajitěno, nebo s námi jde větina lidu. A právě na tento lid musíme myslet ve chvíli, kdy tolik trpí nesnesitelnými důsledky chaosu, rozpoutaném vemi těmi parazity, opilci, pobudy, melináři, kontrarevolučními junkery, kornilovci, kteří spoléhají nikoli na sílu zbraní, nýbr na anarchii.

Anarchie je dnes hlavní nepřítel sovětské moci!

Pak se s pohnutím v hlase rozpovídá. Chvílemi mluví z hlavy. Potom zase čte z lístečků. O nedostatku potravin a topiva ve městě. O dětech a starých lidech, kteří umírají hladem a chladem. O enách, které se ani po hodinách ve frontě nedočkají chleba pro své drahé.

A zatím mnohé velké hotely tančí a zpívají. Důstojnická cháska se přejídá a přepiji. V divadlech se hrají hry oslavující samoděraví a zpívá ,Hospodine chrani carja! Kabarety a veliké antány jsou plné poběhlic a zběhů z fronty. V bývalých palácích při dobrém víně spekulují kadeti a lechtici o sabotáích v továrnách a na eleznicích . .

Nikdo se ho neodváí přeruit. Větina hledí do země, hlavy sehnuté. Nejníe A. G. ljapnikov, komisař zásobování, protoe se cítí nejvíce vinen.

Lenin chvílí vyčkává a pak se opět chopí slova. Nedá komisařům příli vydechnout.

Teď nejde o to vládnout shora. O pomoc je třeba ádat vechny. Uchopit se díla zdola a na nikoho nečekat. Zavést nejpřísnějí revoluční pořádek a nemilosrdně stíhat pokusy mařit úsilí o upevňování státu.

Zavést nejpřísnějí kontrolu nad výrobou a evidencí výrobků! Zatýkat a předat revolučnímu lidovému soudu kadého, kdo se opováí pokozovat věc státu, a u sabotáí  ničením, brzděním, ochromováním  výroby nebo zatajováním transportů obilí nebo rozvracením elezniční dopravy, provozu pot, telegrafu, telefonu a vůbec jakýmikoli nepřátelskými činy proti velké věci míru, proti předání půdy rolníkům a proti nezbytné dělnické kontrole nad výrobou a rozdělováním výrobků ..odmlčí se a nakonec jenom přidá, Tak to je, soudruzi!”

Rada komisařů se rozumí mnoha hlasy. Větina u zvedla hlavy a dívají se na Lenina upřeně. Uvědomují si, e podobné, vlastně stejné ji jednou zaili. V předvečer povstání. Také vyvstal před nimi věčný imperativ revolucí ,teď nebo nikdy! jene přece tomu bylo i trochu jinak. Puka stála proti puce. A těch, kteří vzdorovali bylo málo a jetě se báli bolevikům postavit.

Nyní vak proti puce stojí někdo ve stínu. Nepřítel za úřednickým stolem. Zřízenec na elezniční stanici. Inenýr v dílně továrny. Nevzdoruje ovem veřejně. Nekřičí .Pryč s boleviky!’ Dokonce se vichni hrbí a jsou napohled ochotní. A přece vechno zamotávají, nic nezařídí, o ničem nerozhodnou správně. Systém pravá ruka neví o levé. Obracet vechno na hlavu, naruby a proti srsti. Zavést do slepé uličky. Mazaný a nepostiitelný nepřítel, pokud ho někdo neklepne přes prsty.

Nové mylení ve vztahu k vlastnictví se rodilo obtíně. Avak je konečně tady. Komisaři se rozcházejí, protoe cítí potřebu dát dá! objevenou pravdu. Jim nemůe stačit, e vědí. Vědět mají předevím dělníci, vojáci, rolníci, vichni pracující, kteří se sdruili v sovětech. Oni potřebují ovládnout taje praktického řízení a kontroly. Aby stát chytil druhý dech a ivot se stal snesitelný,.

Před třemi týdny se ze Smolného, kde jetě visely cartí orlové nad vchodem, rozbíhaly jednotky otrhaných vojáků, aby obsadily, vyklidily, dobyly. Teď se z hlavní brány ji bez symbolů minulosti rozbíhají znovu. Úkol mají prostí a přece stejně odpovědný. Dojít, zajistit a posílit.

Skupiny rudogvardějců a námořníků, ale i odpoledne mobilizovaných dělníků, tentokrát nemíří k slavným palácům z čítanek, vojenským objektům, nádraím, ani potám. Tam vude u týdny stojí stráe, dbají na pořádek, sbírají ,,bumagi vstupujícím a stereotypně je napichují na bajonety.

Večerním cílem dneka jsou skladitě, nákladová nádraí, lodě v průplavech a v přístavu, ale i sklepy hotelů a významných domů ve městě. Tam ozbrojenci s rudými páskami na rukách okamitě zabaví tisíce tun potravin, které nedoly na místo, protoe se jich zmocnili spekulanti. Razie přitom nepostihla jenom Petrohrad.

Zvlátě osvědčení dělníci a rudogvardějci vybavení příslunými pravomocemi vyjídějí na venkov, kde s vesnickými sověty obsahují skladitě velkoobchodníků s obilím. Zvlátní jednotky dostaly příkaz přednostně obsadit města, o nich se proslýchá, e si ijí nad poměry. Na sibiřské magistrále dělničtí zmocněnci vyhnali sabotéry z Vikelu a zastavili na čtrnáct dní vekerou osobní dopravu. Po volné trase potom projelo několik desítek vlaků s látkami a elezem, které sehnaly závodní výbory v továrnách na výměnu se sibiřskými rolníky. Zpět přijely plné obilí a brambor.

Dolo i na palivo. Rada komisařů nařídila vypnout elektrická světla divadlům, obchodům, restauracím a hotelům, sníit počet tramvají a konfiskovat soukromé zásoby dřeva. Ty byly okamitě rozděleny nejpotřebnějím domácnostem. Uhlí dostávaly pouze továrny, v nich dohled nad výrobou převzali dělničtí kontroloři.

To horí vak vítězný proletariát teprve čekalo. Učit se chápat a spravovat hospodářství. Pořád jetě v rukou někoho jiného. Vlastnictvím, ale i řízením.

Zapomenutá schůzka

Připadla na čtvrtek 29. listopadu nebo chcete-li na 16. listopad.

Praha má za sebou dalí z hladových bouří, ale na rozdíl od Vídně zatím neproila ani jednu demonstraci na podporu revoluce v Petrohradě. Praský místodrící hrabě Max Coudenhove si můe gratulovat. Za dva roky, co přijal obtíný úřad, česká metropole sice neslyne zvlátní loajalitou k trůnu domu habsburského, ale ani vzpurností. Manifest 222 českých spisovatelů sice vyvolal bouři, ale ta odezněla vkrátku jako ve sklenici vody. Dokonce bez valných problémů prolo i opoválivé místodritelské nařízení, aby se nadále na úřadech uívalo pouze jazyka německého. Lidé jenom svěsili hlavy jetě ní.

Tíseň dopadla předevím na továrny. Vysílené zběsilou výrobou, ale hlavně neutěenými zásobovacími poměry v kadé domácnosti. Dělnické eny a jejich děti postávající dlouhé hodiny v zástupech před obchody  právě se zrodí jako smutný vtip pro čekající v řadě pojmenování fronta  aby jako v jiných válečných metropolích odcházely větinou s prázdnou.

Zvlátě smutno je v dělnických čtvrtích ikova, Libně a Smíchova, jejich ulice si vlastně v ničem nezadají ve vzhledu a lidských stezcích třebas s Vyborskou čtvrtí. Petrohradu. Tam i tady se mračí eny, pláčí děti a chlapi nadávají ostoest. Jen vzhled a chování vojska je zgruntu jiné. Zatímco v Praze maďartí honvédi  kdo jiný v národně rozděleném mocnářství  výhruně haraí pukami, v Petrohradě rudogvardějci rozdělují první zisky zmocní rekvizice.

Od posledního zasedání zastupitelského výkonného výboru sociálně demokratické strany uplynuly právě dva měsíce. Bohumír meral zůstává zbaven vech funkcí, dokonce i předsednictví poslaneckého klubu v Říské radě, které císař od května milostivě dovoluje zasedat. A jeho věční protivníci Gustav Habrman, Frantiek Modráček, Rudolf Bechyně, Alfréd Meissner a Luděk Pik se starají, aby strana mluvila pouze zdvořile, protoe poměry si ádají ničím nesměřovat k odstranění nynějího mocnářství Rakousko-Uherského”. Mnozí dokonce sní o spojení s národně sociální stranou Václava Jaroslava Klofáče. Protoe jednoty dělnictva je nám třeba, nikoli sociální revoluce, dal se slyet nyní ke vemu ochotný obhájce mocnářství Modráček.

Bohumír meral vak nevzdal svoji při. Zprávy z Petrohradu jakoby mu vlily čerstvou krev do il. Opět uvěřil v revoluci a v nezbytnost jít do toho, protoe to vyaduje doba. Je pevně přesvědčen, e se stalo něco svatodějného, a proto se osobně pokoří a vyhledá své bývalé druhy, kteří se ho bezcitně zřekli.

V síni Lidového domu, kde před pěti lety prohlásil Lenin konečně se podařilo, navzdory likvidátorské sebrance, obnovit stranu a její ústřední výbor, natrefí v druném rozhovoru Habrmana, Bechyněho a Soukupa. Tři krále, bez nich se teď v zastupitelstvu nic nepohne.

Právě mluví Habrman, proslulý svými intelektuálními sentencemi a schopností vykládat o ničem i hodinu: Vidíte kam vede politická krátkozrakost. Ten Lenin mi byl vdycky podezřelý a předsedu Němce jsem nesčíselněkrát varoval, aby mu neposkytoval útulek pro tu jeho pseudokonfe-renci. Neschopnost vidět pravdu a sociální demagogie zavedla Rusko na scestí. Teď leí na kolenou před císařem Vilémem a nezůstane z něho kámen na kameni. Běda, běda, s velkým slovanským bratrem je úplně konec . . lomí rukama a snad i roní slzy.

Vykládá hlouposti, Gustave. Nic jsi nepochopil z dějin dělnického hnutí, nato z osudů Ruska. V Petrohradě zvítězila velká revoluce, která pohne světem,” vpadne mu do řeči meral, který u chvilku postává u dveří, ale teprve teď sundal klobouk a odloil hůl. Kabát v nevytopené místnosti vak raději nesvléká.

Antonín Němec bude jednou pynějí na pomoc, kterou Leninovi poskytl v roce 1912, ne na svoje neslavné éfredaktorství Práva lidu. Pomohl první opravdové proletářské revoluci, a to zní hrdě. Vak uvidíte,” přidává honem, protoe zahlédl, jak se iuris doktor Frantiek Soukup oívá a chce protestovat proti nenadálému vpádu Smerala, ale hlavně proti jeho vývodům.

Jsi nenapravitelný fantasta, Bohumíre, vdycky jsi věřil v nemoné a hlavně nezná zákony revoluce. Vystoupit ve vojenském obklíčení, odzbrojit a tajtrlíkovat s mírem je hazardérství, které bude krůtě potrestáno. Z nás se proto nikdo nebude chlubit, e Lenina zná. Jetě, e nai dělníci jsou uváliví, dobře vědí, co v těké hodince vlasti je třeba a co můe zatím počkat. Naí starostí není nějaká popletená revoluce v Petrohradě, vdy jsou k smíchu ta bolevická provolání, nato jejich činy, ale nae pozice, politická pozice doma. Správné pořadí úkolů … V první řadě je zde otázka získání co největích ústupků ze strany Rakouska ve prospěch autonomie českých zemí. Teprve po uskutečnění tohoto úkolu přijdou na řadu otázky socialismu a dělnické třídy. A zárukou, e jejich uskutečnění bude zajitěno, je nám osoba profesora Tomáe Masaryka a sjednocení s národními socialisty. Vybudováním jednotného vedení s národními socialisty.” Soukup se začal rozjařovat jako na mítinku. Avak meral mu skočil do not zcela bezohledně.

Frantiku, to jsou řeči, řeči a kdybych tě neznal léta, řekl bych dokonce hloupé řeči, protoe vechno je zcela jinak a ve zcela jiném pořadí. Dělnickou třídu musíme povzbuzovat do akce, nikoli dret na uzdě. Klofáče i s tou jeho socialisticky se tvářící partají buroustů poslat někam a ne se s ním spolčovat. A hlavně přiel čas dát i Rakousku vale, v tom jsem se sám parádně mýlil, ale u se nemýlím,” také zvyuje hlas.

U chvíli se snaí přispět do diskuse, která se zvolna mění v hádku, i Bechyně, edá eminence strany. Věčný mudrlant a trochu i verotepec. meral na něho léta trpěl a někdy mu dokonce podléhal i v názorech. Jene kdee loňské sněhy jsou. Ani vemlouvavý tón ji moc neváí: ,,Bohumírku, nejanči, spustí familiárně. Nepodléhej klamu. Mýlí se zase, jako jsi se zmýlil s tím Rakouskem. Tohle bolevické Rusko patně skončí, protoe je to revoluce, je-li to revoluce, nevzdělaná, muická, chudobná na těle i na duchu. Navíc beztak zaplacená Němci. Ruce pryč od ní a hlavně k ní nepřistrkuj nae dělníky, nebo ti někdo ublíí a pak se z toho nevzpamatuje. To ti nestačila zářijová lekce v zastupitelstvu? U nepředsedá a předsedat nikdy nebude. Raději seď v koutku a moná, e si pro tebe někdy přijdeme, bude-li hodný ovem . .zaertuje a chce meralovi podat ruku na rozloučenou. Ten ho odstrčí a rozkatí se.

,,Přiel jsem za přáteli a nael houf hlupáků. Nic jste nepochopili, jestlie věříte, e něco vedete. Vás ene jenom pud sebezáchovy a zájmy českého dělnictva jsou s vaimi proto zcela rozporné. Oni pochopili, e v Petrohradě začala stavba něčeho divukrásného. A také to řekne vkrátku veřejně  první demonstraci na podporu Lenina zaije Praha za tři dny  proti místodrícímu a jeho pochopům, ale i proti vám, kteří jste se jich odřekli.

A pozítří budou chtít jinou stranu, komunistickou stranu. Nikoli s vámi, ale rovně proti vám, dodá, zajíkne se a v tichu, které ruí jenom povyk vozků z blízkého hospodského dvora, zvedne hůl, klobouk a odchází.

Dějepisci mohou jenom litovat, e v onu chvíli nebyl na místě ádný písař.

Zachovaly se vak poznámky V. I. Lenina z noci 29. na 30. listopad, kdy v malém kamrlíku, prostě upraveném za pracovnou Rady komisařů, který mu slouil za lonici, si zapsal: ,,Přiel čas myslet nejen na revoluci ruskou, nýbr i na revoluci celosvětovou. Jestlie zvítězíme, dříve či později zvítězí nai soudruzi v Evropě, ale i na jiných kontinentech … Nutnost ustavení celosvětové internacionální organizace socialistů, spíe komunistů, je zřejmá … Nae denní bolesti a bolístky nás nesmí zavést na scestí jedinečnosti, z ní je jenom krok k osamocení a sektářství..

Vyvlastnění vyvlastňovatelů

Usneseno 30. listopadu, v záznamech Rady komisařů 17. listopadu.

Pozdě večer, vlastně v noci předchozího dne se zavrila část mimořádného sjezdu rolnických sovětů. Kdy u nezbyl ani jeden bod rozsáhlé agendy, vstal v předsednictvu B. P. Natatson, velebný stařec s mohutným plnovousem, doyen levého křídla socialistů revolucionářů, aby přečetl vzrueným hlasem a se slzami v očích, e svazek rolnických sovětů se sověty dělnickými a vojenskými byl konečně uzavřen. Při kadém slově jednota… společně … sjednocení” se ozval bouřlivý potlesk.

Ve stejnou dobu protrhl úplnou tmu ve městě bledý svit měsíce a hvězd. Poprvé po dlouhých týdnech se rozprostřela nad Petrohradem jasná noc. Ozářená tisíci ohni, růových, stříbřitých a lutavých pochodní, které nese nezřetelný dav, pochodující po nábřeí Fontánky, přes Něvský prospekt, kde ho pozdraví tisíce, je ulice u měsíce neviděly. Pak zástupy vtrhnou na Martova pole a do Letního sadu a přiblíí se na dohled k Smolnému. To se k houfům, v nich se dávno zcela ztratili rolníci, přidali vojáci Pavlovského pluku, kteří vyrazili i s kapelou, je opakovaně hraje Marseillaisu.

Na prostranství před Smolným, kam pro jistotu vyjely dva obrněné vozy, dorazily jásající houfy, volající ,A ije revoluční armáda! A ije ruský proletariát! A ijí rolníci!’ kolem půlnoci.

Za posledním sloupem Smolného přihlíí nevídané události Lenin. Tam ho objeví dva staří muici, shrbení věkem a dřinou. Podají mu ruce a uctivě, jak jsou zvyklí mluvit se svými pány se ho ptají: Teď u nám půdu nikdo nevezme, soudruhu Lenine? Vichni jsou s námi, konečně nejsme sami.” Lenin jim znovu potřásá rukou a není schopen dojetím promluvit.

Ráno na zasedání Rady lidových komisařů, která se v poslední době schází i dvakrát denně, vypráví Lenin své záitky z večera. Teď, kdy jsme získali vesnického spojence, můeme napravit, co jsme zatím zanedbali. Dát i dělníkům, co vpravdě jejich jest. Továrny a vekeré výrobní prostředky, kvůli kterým tolik trpěli.

Navrhuji zničit vyvlastňovat vyvlastňovatele.”

Lenin si nikdy nepotrpěl na laciné efekty. I nejdrama-tičnějí zprávy a návrhy tlumočil neosobním hlasem, aby nepodněcoval váně a nepůsobil příli na city druhých. Drel se zásady, e ,,politika vyaduje chladnou hlavu,” k čemu občas dodával, ,,ale i čisté ruce, čím myslel předevím na neúplatnost a lidskost. Nikoli abstraktní lidumilnost, zavěenou ve vzduchoprázdnu, ale reálný humanismus, odpovídající představě socialismu jako nejlepího řádu. Nikdy se nepohoroval nad rozhodností i tvrdými opatřeními, dobře věděl, e velké obraty dějin se rodí v bolestech jako kadý nový ivot, ale krajně odsuzoval pronásledování, přehnanou podezřívavost a nezdůvodněné represe.

,,Zprávu nám podá soudruh Dzerinskij,” prohlásí a laskavě se usměje na hubeného mue s protáhlou tváří, který se vedle Sverdlova stal v posledních dnech jeho nejbliím spolupracovníkem. Polák, jen spojil svůj osud s Ruskem, o jeho bezpečné základy se v přítích letech tolik zaslouí.

Dovoluji si upozornit, Vladimíre lljiči Lenine,” nedořekne, protoe ho Lenin okřikne: Mluvíte k Radě komisařů, soudruhu Dzerinskij,” stroze připomene předseda Rady, který jednání vlády vdy řídil trochu obřadně.

A Dzerinskij se rychle přizpůsobil.

Soudruzi, v posledních dnech uskutečněná přísná opatření proti sabotérům, následné rekvizice a zavedení mimořádných kontrol na desítkách důleitých státních a hospodářských institucí, ukázaly, e dále nemůeme počítat s loajalitou fabrikantů, bankéřů a velkoobchodníků. Pokud řídí svoje podniky, veřejně zpomalují výrobu, dovolují prohřeky proti kvalitě, hromadění a ničení zásob, prostě zastavují kola ekonomického stroje. Ti co se bojí a někde se skryli, nabádají své pomahače přímo k sabotáím. Je to tak, kapitalisté nám vyhlásili válku i ve výrobě..přeruí svou zprávu a rozhlíí se kolem. Rychleji, rychleji, soudruhu Dzerinskij, vichni vám rozumějí dobře,” poznamená Lenin, ani zvedne hlavu od stolu.

Moskevtí soudruzi nachytali při pokusu o přímou sabotá majitele Likinské manufaktury nedaleko Orechova-Zujeva, města, které vichni znáte jako bolevickou batu. Pan Likin byl zatčen a předán soudu. V továrně ustavili dělníci výbor, který se ujal vedení výroby. Celozávodní schůze se obrátila na Radu komisařů s návrhem, aby závod byl znárodněn … proto navrhují, aby následný dekret prohlásil Likinskou manufakturu za státní vlastnictví. Do zápisu doporučuji vloit zvlátní pasus, e jde o první znárodňovací dekret Ruské sovětské republiky ..opět se odmlčí a vzhlíí, jakoby čekal na Lenina.

Lidoví komisaři jsou s vámi zajedno, soudruhu Dzerinskij, take první znárodnění máme za sebou. A my vichni ostatní stojíme na prahu socializace …

Vdy jsme se zatím ani nerozhlédli a nedomluvili, jak ná průmysl uhelný, hutní, naftový, chemický, strojírenský, textilní, cukrovarnický a jiný a jiný je uspořádán. Co vlastně patří občanům Ruska a co naopak cizincům. Jak vést útok rudých gard proti kapitálu v dopravě, obchodním loďstvu, v zahraničním obchodě, proti bankám. Zatímco oni měli čas se na nás připravit, my ani nemáme jejich seznam, kapitálové vklady, počty zaměstnanců. Hospodářskou moc buroazie nelze rozruit jediným výpadem, by varovným a názorným, jak na to. Proto navrhuji zřídit ústředí, táb revoluce pro řízení hospodářství, prostě Nejvyí národohospodářskou radu. A učinit ji odpovědnou za vekeré ekonomické dění..

Poslední den listopadu, zasněený a zamrzlý, velice vybočil z řady předchozích. Nepřinesl ádné vojenské vítězství. Zrovna nezasedne ádný dalí sjezd. Nebylo třeba likvidovat spiknutí. A přece to byl den hrdinný.

Na sklonku dne přijal Lenin ve Smolném druhého Američana své éry předsedy Rady lidových komisařů. Byl to Boris Reinstein, delegát americké Socialistické dělnické strany. Vlastně první zástupce dělnické třídy jiného státu, který pozdravil vůdce ruského proletariátu. Zvlátní, snad i symbolické. Ruce si podali i zástupci dvou rozhodujících kontinentů.

Lenin tentokrát příli nemluvil. Nakonec Petrohrad, který se zvolna začal měnit v město, v něm se zase dalo ít, byl plný novinek o rolnickém sjezdu, o prvních opatřeních proti chaosu, o dělnických dekretech. Revoluce potvrdila, e je fenoménem ryze lidovým. Nebylo prostě co dodat.

Američan ve Smolném se proto rozhovořil sám:

Dny, kdy se sjednotily vechny proudy revoluce, dělníci, vojáci i rolníci, jsou historické. Revoluci u nelze porazit. Její hlas mocně zazní po celém světě  v Paříi, v Londýně i za oceánem v New Yorku. Přijde čas a projde i Berlínem a Vídní. Toto vítězství se stává nadějí vech pracujících.

Velká mylenka zvítězila. Před námi je čas činů. Západ a Amerika stojí v očekávání před branami Ruska, protoe ruský proletariát je první, který překročil práh osvobození. Dělnická třída celého světa netrpělivě očekává, co ruská revoluce dále přinese, čeká na ty obrovské věci, které uskutečňujete ..

Lenin se usmál svým proslulým dui obrozujícím smíchem a pevně stiskl americkému hostu ruku: ,,Předběhli jsme vás prostě, vás ve vem první a nejlepí.

Konec