Tajnosti Paříského domu - Josef Hotmar

Blíí se desátá, prokletá hodina, která stahuje lidem hrdla, svazuje údy, do očí vkládá strach.

Běs války se plíí za svou obvyklou snídaní do klikatých ulic i přímočarých bulvárů.

Paří u dlouho nevoní absintem, kávou a koblikami. Její veselé barvy zeedly. I kavárny, v nich si dávali rendez-vous spiklenci vech úspěných i poraených revolucí spolu s umělci vemoných ismů, ztratily na obvyklosti. Halasí jakoby jen z donucení. Otvírají se sice podle pradávného zvyku brzy ráno, ale hostů jim pořádně ubylo. Jetě, e vdy dorazí nějaký uspěchaný poilu, zarostlý voják, z něho vak na dálku zavane pach válečných hrůz. Ona podivná směs krve, střelného prachu a potu, která straí město, je si přeje ít, ít, nebo alespoň přeít.

V mezičase od devíti do desíti, kdy se obvykle připomíná Erich hrabě Falkenhayn, z milosti císaře Viléma II. nový vrchní velitel německých armád. Posílá nad Paří letadla, jim se zatím říká aeroplány.

Proto jsou v tuto dobu liduprázdné chodníky i vozovka, okenice přiraené. Ve veobecném tichu jakoby zapomněly evelit i zlatisté platany. Vichni v očekávání bizarního zjevení.

Obrovitých plátěných strojů, které se stále velice podobají ptákům. Tak křivolace a pomalu létají, zvlátě kdy nesou těkou a výbunou zkázu. Dnes zase určenou městu, je rozkázal pokořit monarcha z Postupimi.

Nejprve podivní ptáci vrčí v mnoha oktávách. Neviděni, ale přesto obáváni. Kadý o samotě zatahuje hlavu mezi ramena. Děti se honem běí schovat matkám do náruče. A milenci se k sobě jetě blí přitisknou, jakmile zazní rachot, který jim náhle spustí nad hlavami. Je to třesk kulometných dávek nedávno zřízené protiletecké obrany. Hodně rámusí, ale v oblacích příli kody nenadělá.

5

A pak přijde obvyklá, avak pořád stejně děsivá chvíle.

Rychlý záblesk, mnoho svitu a výbuch. Opět. Znovu nafialovělé světlo, přemíra jasu

po nebi, ne se zatáhne lutobílým, černě podbarveným mrakem.

Náhlé ticho vkrátku rozdrásají zvonce hasičských vozů a ambulancí, řítících se kamsi do bluditě města, do centra zkázy. Za mrtvými desáté hodiny.

Mezi nimi leí v posledním objetí Rollandovi milenci Petr a Lucie, kteří se nedočkali dne vzkříení…

Nazdar Lindépendance Tcheque

Český paříský svět byl vlastně odjakiva polosvět. Směsice chudáků co ivot dal, kterou vyvrhla za hranice habsburská monarchie. Povoláním předevím obchodníčků a

řemeslníčků, také mnohé posluné profese a pár před kriminálem prchajících intelektuálů.

Větinou nedoli do stínu Eiffelova elezného zázraku vědomě, spíe jej měli při cestě. Tak si jej chtěli na dlouhé cestě za lepím prohlédnout, také si trochu odpočinout, na chvíli vydechnout, ne znovu vyrazí. Třebas i za oceán, do země, kterou lidové vyprávěnky

proměnily v ráj. A právě tehdy je přepadlo ono vzruivé envirement parisien, opojení z města, které je jen jedno, a proto opravdu jedinečné a nezastupitelné.

Třebas na pohled edivé, utkané z barev, které malíři obratně vylepili názvem po holubičí edi. Poskládané vesměs ze studeného kamene, jeho opuková fádnost jim zavoněla čímsi velice známým a líbezným. Take mu i odpustili, e nemá kopců, s jedinou výjimkou

Montmartru, kterou přece nelze brát úplně váně. A nevlastní ani patřičných horizontů, protoe nekonečno břidlicových střech připomíná snad moře, snad kraje z pohádek, ale nikdy z naeho světa.

Jene ono Město má v sobě i něco ryze paříského.

ivotní styl, sezdaný v běhu století, onen vzruivý galský esprit lidí ducha i práce, kteří je stavěli, podpalovali a znovu zvedali k obloze. Ve jménu mnoha králů a jen dvou císařů, ale zároveň podle nejobyčejnějích člověčích tueb, v nich svoboda, rovnost a bratrství hrálo poprvé v dějinách prim, stejně tak jako proletářské spojte se. Tolikrát poraené, ale stále vůkol ijící.Vlastní rovně kouzlo vanoucí z bezpočtu kaváren, bister a hospod, plných povalečů.

6

antánů, kde pokouejí těstí hvězdičky, které se nikdy hvězdami nestanou. Bulvárů, kde mohou nakupovat jenom nejbohatí z bohatých. A posléze i klikatých uliček, v nich na vás padají století z výe a z dola doráí ten pravý paříský ivel, pořád někam spěchající, něco nabízející a něčím se durdící.Pro někoho předevím velebné ticho chrámů přetrvávajících staletí, dlaba pamatující svaté i prokleté, zákoutí, v nich se domlouvaly královrady i milostné avantýry ze ivota i literatury, náměstí, po nich dusala vojska před vítěznými bitvami i pokřikoval obyčejný lid, rozhodnutý brát dějiny do vlastních rukou.Pro jiné a těch bude větina, prostě jevitě vedního dne, v něm mui spěchají kadé ráno do práce, valná část a někam daleko na předměstí, smýkáni metrem, kterého se válka nedotkla. Je stále a nepatřičně spolehlivé, ale také náramně přecpané. Zatímco eny hledí honem nakoupit, protoe válečné potíe jsou cítit vude. Fronty před krámy i na trhu, ono posměně váné synonymum války, zná u i Paří. A kdee loňské kulinární hody, které vláda slíbila

zachovat, jenom jsou? Ocitli se úplně ztraceni mezi milióny. Důvodně. Vdy jich tady ije jen pár tisíc. Snad dva, nebo o málo více. Dorigine des pays Tcheques, jak se hrdě představují Čei, Moravani, ale i Slováci, protoe zeměpis a slovanská národní rozmanitost jaksi domorodcům pořád uniká. Nebo je mají vechny dohromady předevím za meteky, prostě

za cizince bílé tváře. Větinou se usadili v 10. arrondissementu. Ve čtvrti sluek, zahradníků, posluhů, ale také kočích a závozníků. Příleitostných povolání. Na pomezí slavných bulvárů, ale i kolem zbytků starobylosti města.

V končinách z dějin dobře zapsaných, ale teď hodně opomíjených.

Hned vedle gare de lEs, u nádraí, odkud to je nejblí domů, kam vak ji není návratu, protoe tady se přece jen uchytili a mají svoje jisté. Nevalné, ale k ivotu dostačující. Zvlátě ti u Renaultů a Citroenů, kteří za městem stále přistavují, protoe století strojů zplodilo i válku strojů. A těch se dohromady s tanky vyrábí víc a víc.

Někteří, vpravdě málokteří, se i zmohli. Zařídili si krejčovny, někdo pekařství, zavedené nejspíe na z domova oblíbený itný chléb, protoe naučit se péci místní baguettes je výkon hodný mistra, o něj se přistěhovalci raději nepokouejí. Také tu vlastní pár hospod, ádných bister či café, ale dobré alsaské točící výčepy U Slovana, Pod Hradčany a Na Marjánce.

Větina jich dlouho nevydrí, protoe čas úspěných podnikavců typu pana Bouchala, který koupí proslulou Café de Floře na bulváru druhé strany Seiny, je jetě hodně daleko.

7

Tady se kolem nachmýřeného piva večer co večer scházejí a vyměňují si nepříli radostné zvěsti o ivotě, o putování napříč kontinentem, prostě vzpomínají. Vesměs velice umírněně, bez bouřliváctví, které je vyhnalo do světa.

Na Rakousko-Uhersko si občas zanadávají, vdy jim odepřelo chléb vezdejí, ale jejich národní uvědomění končí zpravidla tím, e mluví česky.

Výstřely v Sarajevu dramaticky přervou sousedské rozjímání.

Jejich vlast je teď zavilý nepřítel Francie. Dokonce vyvolala válku a hrůzy ohroení Paříe.

Nadává se sice hlavně na les boches, ale ani pojmenování les autrichiens si nestojí v lidovém povědomí o moc lépe. Vysvětlování, zlobení, ani křik vůbec nepomáhá. Kdo se tady jenom vyzná v národnostních lapáliích střední Evropy? Snad profesor Ernest Denis, který odříkává na Sorbonně jednu přednáku za druhou a sloitě vysvětluje pár studentům, e Čei nejsou toté co Slováci, i kdy pocházejí ze stejného slovanského kmene. A to, prosím, právě oni, ti jinak poklidní Čei, pohanili nenáviděnou vlajku na rakouském vyslanectví v rue Fabert ji 27. července, tedy den před rakouským vyhláením války Srbsku, které mělo strhnout lavinu. Cti vak stejně nedojdou.

Kdy začnou chybět dříve vdy samozřejmí zákazníci, včera přáteltí sousedé se mlčky odvracejí od přivandrovalců a děti přicházejí domů okrvavěné z pouličních klukovských bitek za čest Francie, probudí se dříve pouze tuené národní uvědomění o společném nepříteli.

Protoe u nestačí zpívat protirakouské písně, vtipkovat na císaře Procházku a vzpomínat bratra iku, který vdy Němce bil hlava nehlava, zrodí se, zvolna, ale přece stále palčivějí mylenka odvety za staletý útlak. A díků nové vlasti sice občas odříkané, ale teď vlastenecky opěvované.

Tři stovky českých a slovanských kolonistů rukují do cizinecké legie. Brzy, vlastně ji v prvních dnech střetnutí. Větinou mezi Němce, aby li Němce bít. Na Sommu nejprve, pak na Marnu a Oisu.

Odkud se právě vrátí váně zraněn malíř Frantiek Kupka. Včera host vídeňských

aristokratů, pak nepřítel jakéhokoli státu, volnomylenkář a anarchista, dávno vak zarputilý Pařían, kterého s Čechami spojují pouze Volné směry, Zlatá Praha a Rudé květy, dokud je jetě pota doručovala. Má války plné zuby, i kdy to nikdy nevyjádří tak přesvědčivě jako Blaise Cendras, se kterým se v zákopech spřátelil.

8

Přitom je to právě on, kdo správně vytuí jako jeden z prvních, e věc národní dostala konečně obrovskou anci. A vejde proto plný ideálů do národního společenství, kterému se a dosud zcela záměrně vyhýbal. Tím větí bude jeho zklamání. Hned po prvních krocích.

Staromilské spolky, veliké krouky svátého Václava, svaté Ludmily, ale i iky a Jiřího Poděbrada, zatím jetě bez ústředního vedení, zachvátilo podivné nadení a jetě podivnějí bojový duch. Hlavní slovo v nich mezitím nabyl Svatopluk Koníček, přezdívaný Horský, který přijel z Petrohradu, kde získal ostruhy audiencí za českou věc rovnou u cara. Kadý veřejný projev mezi krajany začíná vzletným bauka car vás pozdravuje a končí neméně jásavým Čechům, věrným poddaným ruského impéria, zdar! Dokonce i paříský Sokol a

sociálně demokratická Rovnost nejprve podlehl mámení slov o národní záchraně z carovy milosti.

Take první vedení kolonie - Radu Čechů , ovládá sice duch protirakouského odboje, ale zároveň i horečnatý panslavistický sen. I tak ji dosti pomýlené vědomí o skutečném

charakteru války dále zavádějí mylné představy o uitečnosti výměny jedné monarchie za druhou.

A vzdalují nai obec od francouzského intelektuálního světa, který přes vládní prohláení přátelství s carským Ruskem chová hluboký odpor ke vemu, co z Petrohradu zvlátě v

poslední době přichází.

Proto i Ernest Denis přímo demonstrativně se vyhýbá carskému emisaru Koníčkovi a

nenapíe ani jednu sta pro jeho občasník Lindépendance Tcheque, který vkrátku zajde na věčné skloňování carství a pravoslaví.

Opravdu v podivné době a za stavu jetě podivnějího pomatení mysli vstupuje do událostí ji uzdravený Frantiek Kupka. Nevrací se vak do svého milovaného ateliéru v Puteaux, kde paní Evenie prací vlastních rukou v muničce jen stěí ubrání rodinné hnízdo před exekutory. Kdy Mistr zatím obnovuje svoje proslulé něné známosti, letí kliky salónů, kterých se dávno a dobrovolně odřekl, obtěuje své nakladatele a známé na ministerstvech, a se konečně ministr války Joseph Gallieni dá slyet: Jedna rota či prapor jenom Čechů bude projevem dobré vůle a čest Francie tím nepotratí… Samozřejmě v rámci cizinecké legie, jak jinak. To u ovem písař ve slubě na zasedání válečné rady nezapsal.

Protoe na prapor do počtu nebylo, Čechů a Slováků ve vojenské slubě napočítali pouze sedm set, formuje se na začátku roku 1915 proslulá rota Nazdar, kterou tehdy ovem psali Na zdar.

9

S čestným velitelem poručíkem Kupkou v čele. Kdy ve skutečnosti rotě velel kapitán Sallé.

Tý, který ji vedl do proslulého útoku u vesničky Neuville-Saint-Vaast, nedaleko Arrasu.

V první bitvě za československou samostatnost.

Hřměla na téměř symbolické datum 9. května 1915.

V krajině vlastně podobné svým vzhledem vem frontám první světové války. Stejně

neutěené a smutné. Rozryté trychtýři, plnými vody po zbytcích sněhu a jarních detích.

Poseté kameny, ale i rozbitými trény, mezi nimi se hemí zdivočelí psi a kočky.

Od rána je vidět pouze na pár kroků, protoe mlha si dává kadý den na čas. Zvedá se a přičiněním větru, teď u zase plném příslibů a dávno zapomenutých vůní. Jaro je zřejmě někde blízko, ale vojska na obou stranách fronty myslí pouze v dosahu přítího

dělostřeleckého přepadu. A také blízkého rozkazu větinou neznámých generálů.

Henri Philippe Pétain, zatím pouze velitel 33. armádního sboru, jeden z nich zrovna vydává.

O průlomu severozápadním směrem. Nejde jen o pouhý výpad, nýbr o poráku německých vojsk. Proto je nutno spustit nejprudí útok, po něm můe přijít jen pronásledování nepřítele bez zřetele na vlastní únavu, hlad a ízeň. Kupředu, chrabří vojáci! Čte se s patřičným patosem u vech jednotek. I u roty Nazdar. Samozřejmě francouzský, vdy předčítá osobně velitel Sallé, který zítra spolu se čtyřiceti dalími mui z roty nebude naivu.

Marocká divize, v jejím rámci česká jednotka na osobní příkaz ministra Gallieniho byla sestavena, dola do zákopů krátce před rozedněním. Za úplné mlhy a divoké kanonády,

která otřásala nejen zemí, ale i nervy vojáků. V est hodin vak jakoby zázrakem mlha kousek poodstoupila a nad bojitěm se vznáely pouze cáry kouře po výbuích granátů.

Před chvílí jetě v bílých lojířích zavinuté německé zákopy postupně zhnědly, zeedly a nakonec zčernaly do patřičné válečné barvy.

Tak začala neděle, kdy místo ite, missa est! zaznělo en avant! Směr kóta 140.

A tak ji běí. Zatím po rovině, vyhýbajíce se obřím dírám a roztodivným jazykům ostnatého drátu. Křičí hurá! a jim po pravém boku stejně srozumitelně rota Poláků. Kdy nalevo cosi nezřetelného povykuje rota Senegalců. Podivná selost jetě podivnějí války. Kdy velké ideály slouí i temným cílům. Jene v rámci moného je dnes strana roty Nazdar ta pravá.

Proto i vojáci z vlastní vůle dobývají první zákop s elánem, který jim lze jenom závidět.

10

Natěstí stále beze ztrát.

Jene před vojsky je jetě druhý zákop, který se mezitím vzpamatoval. Obsluha německých kulometů postřeluje předpolí velice pečlivě. Zprava doleva. A opačně. Zleva doprava. Tisíce kulek poletují vzduchem, dopadají s mlaskáním do hlíny, odráejí se od kamení a hvízdají vojákům nad hlavami. Nikomu se nechce dopředu, ale rozkaz generála Pétaina zatím nebyl zdaleka splněn.

Rota opět vybíhá. Padá, zvedá se, pomaleji, ale přece. Někdo chybí. Kamarád právě vykřikl zasaen do břicha. Postavy se lámou, klesají, ale zase posluně zvedají. Je slyet strané nadávky. Dvojjazyčné. Tohle se ve Francii přiučili nejrychleji. Zaduní ruční granáty a kulomety utichnou. Jetě chvíli pracují bajonety a druhý zákop je dobyt.

Kóta je vak pořád daleko. Víc jak dva kilometry vpředu. To u rota nemá ádné důstojníky.

Proti dalímu svahu jdou v čele jednotky poddůstojníci. Teď na běh ji vlastně nezbývá sil.

Útočí stěí v poklusu. Spěchat je ovem třeba, protoe kulomety opět zuřivě pálí. Tentokrát z boku, z ruin domů a stodol, zpod kamenných zdí zahrad stále Němci pevně drené obce

Neuville-Saint-Vaast. Na ně zatím nikomu nezbylo času. Take si s nimi musí poradit druhý sled, v něm bojují rovně nai.

Zbývá posledních pár metrů. A prokleté kóty je dosaeno. Přesně v 11.30. Zbylý úsek zase v prudkém běhu o ivot. I nakonec je třeba pouít bodáky a nevnímat sténání a alostné výkřiky před sebou. Teď zaznívají nejen vpředu, ale i vzadu. Smrtelný chrapot druhů ve zbrani. Umírají, protoe generál Pétain tak rozhodl.

A budou umírat celé odpoledne i v noci, dokud nepřijde vystřídání. Teprve druhý den se dovědí, e jejich pluk dobyl čtyři kilometry do hloubi a ztratil ze 75 důstojníků padesát a z 3822 střelců 1889 muů. Jejich prapor, který s rotou Nazdar zahajoval útok, pozbyl vech osmnácti důstojníků a z 925 vojáků rovnou třetinu. V rotě chybí sto čtyřicet muů, tedy polovina. Více jak čtyřicet z nich je mrtvo. Kdy stáli v houfu po ranním nástupu, nebyla to ádná sláva. A přece si jako první z československých jednotek rozsetých na třech frontách Evropy slibovali něco podobného z doslovné, jene pozdějí přísahy české brigády:

My, vojáci revolučního vojska, utvořeného daleko od hranic naí vlasti, rozbíjíme navdy pouta, je nás vázala k Habsburkům a k říi rakouské a vzpomínáme křivd dodnes

nepomstěných od staletí…

11

Ve jménu naí národní cti, ve jménu veho toho, co je nám jako lidem i jako Čechům a Slovákům nejvýe svaté, přísaháme, e bojovati budeme po boku svých spojenců, proti

vem naim nepřátelům do té doby, dokud nae země české i slovenské nesplynou v

samostatný a nezávislý stát Československý, dokud národ ná v naich zemích nebude

úplným pánem svých osudů.Jako věrní bojovníci nesoucí ve své krvi dědictví naich slavných dějin a vdy jsouce pamětlivi nezapomenutelných hrdinských činů naich národních mučedníků i naich husitských vojevůdců, slibujeme býti jich důstojní, nikdy z boje neutíkati, nijakému nebezpečí se nevyhýbati, smrti se nelekati a za svobodu své vlasti i ivot poloití…

Bez jakéhokoli nátlaku, svobodně rozhodnouti, tak podle této přísahy budeme jednati. Tak přísaháme!”

Tolik si slibovali prvním bojem okrvavění vojáci roty Nazdar, kdy hrdinným skutkem

předběhli mnohých politiků první republiky.

Agent Mafie dr. Spolný

Mafií nazval podle italského vzoru Masarykovo realistické hnutí jakýsi redaktor jetě za časů milostivého léta praských a vídeňských politiků. Byl to název pronesený bez opodstatnění.

Vdy v přísně centralizovaném Předlitavsku, kde Vídeň postupně prosadila jediné

pojmenování nesourodých zemí prostým slůvkem Rakousko, jetě pořád přeívala idea

Frantika Palackého na federalizaci národů a zemí. Vyloená uctivě, ba pokorně roku 1865 v deníku Národ.

Koketovala s ní větina českých představitelů, dokonce i sociální demokraté. Kdy pak vypukla válka, její charakter odbyl praský politik Karel Kramář jako střetnutí mezi Slovanstvem a Germánstvem, aby tak znovu demonstroval svůj bytostný zájem na připojení zemí koruny české k Rusku, nevěděl si s mylenkou národního a státního vyrovnání dlouho rady ani T. G. Masaryk. Objektivně nejradikálněji orientovaný protihabsburský činitel se vyslovuje pro opozici opravdovou, doopravdy, na ivot a na smr teprve někdy v roce 1915.

Přitom válku, ono děsivé jevitě zkázy miliónů, chápe jako střetnutí despotismu a

demokracie, doslova boj za svobodu a demokracii, za křesanské ideály svobody, proti prusko-napoleonskému duchu nesvobody.

12

Ale to a v emigraci.

Tehdy u bude zapsán jako první na soupisce nepřátel trůnu kníete

Franze von Thuna-Hohensteina, praského místodritele, se kterým se pravidelně stýkal i na počátku války. Před Karlem Kramářem a Aloisem Raínem. Kdy čtvrté pořadí vyhradí

politická policie zatím nepříli známému Edvardu Beneovi. Mui ve stínu. Věrnému áku pana profesora, jak říkal a do smrti v soukromí T. G. Masarykovi. I kdy se jeho ákem stal vlastně trochu na dálku, protoe se sblíili teprve v roce 1914, kdy Bene spolupracuje krátkou dobu s deníkem Čas jako volontér.

Zatím popravdě řečeno neměl čím vyniknout. Po studiích na Karlově univerzitě, jetě se jí říká Karlo-Ferdinandova, odeel na tři léta do zahraničí. Pobyl v Londýně, Berlíně, ale hlavně v Paříi a Dijonu. Tam do sebe doslova vstřebal ono intelektuální ovzduí belle époque, směs francouzského pacifismu a revolučnosti, která ovládala Francii na začátku století.

Kupodivu právě v této době zaívá v divokých studentských hádkách i zkuenosti ruské emigrace z let první revoluce, které kladou základy jeho politického realismu.

V letech, kdy T. G. Masaryk patří k výjimečným osobnostem praské univerzity, je úspěným spolutvůrcem listu, tehdy ji deníku Čas a obávaným řečníkem na Říské radě, stihl se Bene tak tak habilitovat na docenta. Jeho sociologizující přednáky plné obdivu k

Descartovi, Kantovi, Lockovi a Humeovi vak neměly valného významu. Byly pouhou bouří ve sklenici vody.

V půli cesty přitom zůstal stát i jako politik.

Hlásí se k Masarykovu programu humanitnímu a občas se blýskne v Právu lidu, kam píe stejně často jako do Času, revolučně demokratickými stanovisky, která ho trvale ideově rozvedou s Kramářovými mladočechy, s nimi jeden čas koketoval.

Praské policii zřejmě nejvíce vadily jeho styky s Bohumírem meralem, před válkou byli snad jeden čas i přáteli, ne s Tomáem Masarykem. Protoe jim dlouho nedolo, co

vechno Bene znamenal pro na počátku války zaloený, tajný spolek. Mafií byl oficiálně nazván historiky a po válce, a celou Masarykovu zahraniční akci. Kdy ve sporu Kramář trpělivě čekat doma na carská vojska, a Masaryk, usilovně pracovat pro obnovení státnosti u vlád západních mocností, zvítězil druhý kurs, vpravdě realističtějí.

13

Edvard Bene měl v Mafii několik krycích jmen, Bělský, Berger, Novotný, Leblanc, Kónig, ícha a nejčastěji uívané Spolný. Vlastně jich pouíval nejvíce ze vech účastníků první spiklenecké schůzky v září roku 1914, shromáděné v bytě známého praského advokáta

Václava Boučka. Kdy se vedle Masaryka a Benee seli i dalí souputníci pokrokové strany a deníku Čas. Spisovatel Jan Herben, tehdy éfredaktor Času, diplomat Cyril Duek, dalí advokáti Přemysl ámal a Frantiek Veselý, praský nakladatel Gustav Dubský a architekt Jan Pfeffermaan. A k nim se museli počítat i novinář a politik Alois Raín, sarkastický polemik a do zákazu Národních listů, spisovatel Josef Machar, jeho vojenské a vládní styky ve Vídni dodají pozdějí zahraniční akci věrohodnosti hlavně v Paříi a Londýně. A rovně Julius Kovanda, komorník rakouského ministra vnitra Heinolda, který v Mafii byl tím nejdůleitějím zvědem, protoe stihl v noci opisovat větinu tajných depeí, které si jeho ministr nosil pravidelně domů. On také zachránil T. G. Masaryka před zatčením a

monstrprocesem, kterému později neunikli Kramář a Raín, odsouzení 3. června roku 1916

na smrt. Aby si potom ve strachu odseděli ve věi smrti jetě jeden dlouhý rok, ne je nový mocnář Karel konečně amnestoval.

Nenápadný univerzitní docent Bene se válkou celý proměnil. Střídal schůzky v redakci Času a u Masaryků doma, v bytě nedaleko Chotkových sadů. V jeho vinohradském domově

se rovně dveře netrhly. Často dojíděl do Vídně za Macharem, do Dráďan pro britské noviny, které tam kupodivu nezakázali dováet, a kdy Masaryk po krátkém srpnovém

výjezdu do Holandska znovu a kvapem cestuje 18. prosince do Itálie, vypraví se i za ním.

Mezitím stihl vyslat do ciziny prvé emisary. Do výcarska svého spoluáka, novináře Lva Sychravu a později do Ameriky vlastního bratra Vojtu Benee. První ubytovatele, ale zároveň pokladníky akcí, které se stále více prodraují, take domácí zdroje se stávají krajně nedostatečnými. Zřejmě přispívá Masarykovi i on sám, přímo z rodinných úspor, určitě v počátcích jeho zahraničního pobytu.

Bene později sám vzpomíná na první měsíce války jako na řetěz dobrodruství. Mafie se mezitím rozrostla, dokonce i o zástupce sociální demokracie Frantika Soukupa, protoe Bohumír meral, o kterého stáli daleko více, celou činnost spolku povaoval za poetilost.

Snad ji opravdu nazval cestou k novodobé Bílé hoře, a tím se navdy s Masarykovou

skupinou rozeel. Do Mafie byl přirozeně občas vtahován i Karel Kramář, vůdce

mladočechů a Josef Scheiner, starosta Sokola, jako i řada dalích, méně důleitých

praských osobností.

14

V době své největí slávy měla Mafie několik desítek členů.

Celkem dvakrát cestuje Edvard Bene do výcarska, Poprvé na konci ledna roku 1915,

vlastně velice narychlo a s pasem, který neměl vekeré náleitosti, fotografie, co bylo kupodivu v rakouské schlamperei jetě moné bez následků. Vyjel s rizikem, aby

bezpodmínečně rozmluvil T. G. Masarykovi návrat do vlasti, protoe ve Vídni bylo definitivně rozhodnuto o jeho zatčení za protirakouská, slovanská a trůn ohroující aktiva. astně se přitom setkávají v Curychu v hotelu Victoria na začátku února.

Tehdy zřejmě padlo i konečné jejich rozhodnutí začít vystupovat politicky proti Rakousko-Uhersku a pokusit se získat představitele západních spojenců. A to navzdory patným

zkuenostem, ba vyloenému nezájmu paříské a londýnské vlády, kdy Řím a Washington zatím stály mimo válečné střetnutí. Vedle debaty, jak získat peníze, kterých se začíná bolestně nedostávat, větina osobních přátel obou se vcelku nečekaně jakékoli pomoci odřekla, zabrala zbytek času na setkání praxe spojení, poslové, ifry, způsob dopravy zpráv.

I kdy rakouská policie a hraniční stráe velkou profesionální zdatností zrovna neoplývaly často stačilo dopravované zprávy, noviny, či knihy ukrýt pod sedadla, či na toaletě

cestovních vagónů a pak si je zase převzít, vysoká úroveň a rozmanitost bezpečnostních opatření se dobou vyplatila a vlastně spolehlivě slouila Mafii celou válku. Vzhledem k tomu, e ji vymyslili vyloení civilisté a teprve později vzali do rukou kolení vojáci, kapitán Emanuel Voska, zaslouí si obdivu. Tím spíe, e i bez pomoci rádia se díky celé desítce rychlých poslů, kteří putovali mezi enevou a Prahou vlastně nepřetritě, dařilo vybraná vídeňská státní tajemství dodat do západního tisku a později do Deniso vy La Nation

Tchěque, i za pouhých několik dní.

Není ádných pochyb o tom, e spiritus agens praského terminálu Mafie byl Edvard Bene.

Nejen proto, e ji dokázal nenápadně vést nejprve pod zátitou Přemysla ámala, ale

zároveň spojit oheň s vodou v praské konspiraci, kdy přivedl za jeden stůl Kramáře s Raínem a Soukupa, do hry vtáhnout větinu redaktorů Času, ale i krajně pravicových

Národních listů. Navíc stihl vybudovat pozoruhodnou sí cesáků se zpravodajskými údaji.

Přitom vyzrazeno bylo pouze jedno poselství, z listopadu 1915, jakési paní Věry Linhartové, které pak vedlo k mnoha praským zatčením z redakce mezitím ji zastaveného Času a z kruhů sociálně demokratických.

15

Aféra červeného knoflíku, který se nedodrením zásad, vypracovaných Beneem, dostal do rukou policie, natěstí neměla pokračování.

Bene byl i autorem velice astného nápadu zaloit potovní schránky Mafie na adresách krajanů, předevím ve výcarsku, Holandsku a Francii. Uvnitř knihařsky dokonale slepených korespondenčních lístků, větinou odesílaných z Prahy, unikaly zprávy pozornosti vesměs poněkud nedbalé potovní cenzury a policie.

Tajní poslové vozili zprávy obvykle v deskách a hřbetech knih, v dradlech braen a kufříků, také v takách a plnicích perech a rovně v klíčích, vyrobených pro ten zvlátní účel.

Dokonce i v kufřících s dvojitými stěnami a v botách se zvlátními podpatky. V enevě bylo proto nutné zřídit tajnou dílnu, ukrytou před zahraničními i domácími agenty, protoe kantonální policie slídila v zájmu nedotknutelné neutrality, zvlátě po vech emigrantech z Rakousko-Uherska. Větinu uvedeného i dalí vybavoval Bene ve vlastním bytě, aby

nekompromitoval druhé. Zároveň trvale ovlivňuje prostřednictvím vem přijatelného ámala schůze Mafie, která od počátku je rozhodně orientována na kurs Francie a Británie. Od bohaté krajanské kolonie v Americe očekává alespoň peníze, protoe těch se stále

nedostává předevím Masarykovi. Z Prahy toti jejich převody, by fingované, začínají být krajně podezřelé. V březnu cestuje Bene do výcarska podruhé. V enevském

čtyřhvězdičkovém hotelu Richmond, pan profesor si opravdu nebydlí jen tak, s výhledem na jezero venku a smečku horlivých agentů uvnitř, nemají moc příleitostí k diskrétním rozhovorům. A tak probírají nezbytné na nekonečných procházkách po quai des Bergues a quai du Mont-Blanc, který jim v jasně promodralém ovzduí občas kývne z dáli na pozdrav. Z

pohody, kterou eneva umí nadělovat vrchovatě, si moc neuívají. Týden velikonočních prázdnin, docent Bene stále jetě přednáí na univerzitě, teď zrovna o filozofii války a na obchodní akademii i národohospodářství, neposkytne příli času na dlouhý sumář otázek k řeení a na dvě tak horlivě meditativní osobnosti, které se ve zcela zvlátní situaci sely. Dvě historicky významná rozhodnutí jsou spojena se enevou prvního jara války. Ernest Denis obdrel souhlas úřadů k zaloení časopisu La Nation Tcheque, který od prvého čísla, vylo 1. května 1915 slouí věci přítího československého státu.

16

V intencích slovanské filozofie rodáka z Nímes. Od první lásky, ta patřila rozhodně Srbům, se Denis plně věnoval své poslední lásce, Čechům a Slovákům. Pochopitelně, e zprávy dodané z Prahy, hlavně Kovandovy a Macharovy z Vídně, nenechaly vkrátku nikoho na

pochybách, kdo stojí v zákulisí nenápadného listu, který se stal brzy opravdu váenou tribunou národních cílů a svým dlouhodobým vlivem zasáhl i francouzskou velkou politiku.

Větina rozhovorů na Beneově setkání s Masarykem se ovem týkala přípravy veřejného, protirakouského vystoupení. Po odeznění blouznivého snu o příchodu Rusů do Čech, a tím nezbytnosti počítat s jinou monarchistickou eventualitou státu, naprosto vyhrává v plánech model republiky. Dojde k domluvě, e vystoupit je třeba veřejně a revolučně za kadou cenu. Jinak válku vůbec prohrajeme bez jakéhokoli úspěchu pro nai národní věc. Dohodu s Prahou o datu prohláení Masaryk předpokládá, ale nikoli bezpodmínečně. Proto také

Beneovi slíbí, e sice počká nějakou dobu, ale nakonec vystoupí i tak. Třeba na vlastní vrub.

Beneova cesta zpátky se podobá patnému pionánímu příběhu. Cestovatel je přímo

ověen protistátními tiskovinami. Zprávy od Masaryka ukryl do podpatků v botách, dalí zail do různých částí oděvů. Ty nejdůleitějí mu skryla v límci kabátu Masarykova dcera Olga.

Pak nakoupil jetě kopec německých knih o válce a vyrazil.

Bez úhony proel hraniční kontrolou v Buchsu a Feldkirchu. Snad proto, e na vrchu

podezřelých tiskovin leely svazky německé, protidohodové a tvavě protislovanské. Třetí zkouka nervů se ovem dostavila s náhodnou vojenskou hlídkou za Arlbergem. Začala v balíku opravdu listovat, ale natěstí vojáka zaměstnal obrázkový urnál Simplicissimus a německá militantní Wochenschrift. Dospodu balíku ji méně vlasteneckého pak nedoel.

Silnou kolu pro nervy, cvik duchapřítomnosti a praktické psychologie Edvard Bene dále neopakoval. Zbytek cesty balík putoval v sousedním voze, na toaletě. Tam si jej a ve Vídni astně vyzvedl.

Po návratu do Prahy mu mnoho času nezbylo. Stěí dosáhne souhlasu Mafie k Masarykovu veřejnému vystoupení. Pak jetě vybaví několik dalích poslů a odele desítku zpráv. Dne 21. května 1915 vak policie udeří. Zatkne Karla Kramáře a starostu Sokola Josefa

Scheinera. Do vězení vkrátku putuje i Alois Raín a desítky dalích. Vichni s obviněním velezrady. Kdy pak na výročí Husa přiel Masaryk s vypověděním války Rakousku a ze Spojených států doly zprávy o stejně militantní akci Vojty Benee, nezbývalo, ne volit neodvolatelně.

17

Zatím nepolapitelný dr. Spolný pro výcary, Leblanc pro Holandsko a Kónig pro Německo náhle nemá ani chvilky nazbyt. Policie je mu přímo v patách. Sám si o oněch dramatických dnech zapíe:

1. září 1915 jsem přiel do Ae. Dr. Amerling, vojenský lékař u místní posádky, který mi obstaral mundur, jak slíbil, převedl mne po jistých nesnázích do Bavor, na cestu k Hofu, odkud jsem přijel do Mnichova. Odtud do přístavu Fridrichshavenu na Bodamském jezeře dojel jsem v jednu hodinu v noci z 2. na 3. září 1915. Byl jsem hned podroben

několikahodinové prohlídce ze strany německých vojáků, která mě mocně vzruovala, ale kolem páté hodiny ranní konečně proputěn na parník, který odjíděl ke výcarskému břehu do Rohrsbachu. V est hodin dne 3. září jsem vstoupil na výcarskou půdu. Ze St. Gallen poslal jsem eně smluvený telegram, e jsem zachráněn. K sedmé hodině večerní byl jsem u v enevě, kde mne očekával profesor Masaryk. Odcházel jsem z domova nenápadně, s

malým zavazadlem, které moje ena skrývala pod plátěm, doprovázejíc mne se slečnou

Aou Oličovou na nádraí mého venkovského pobytu. Sliboval jsem své eně návrat nejdéle do dvou let, připravuje ji na těké doby, na policejní ikany, vyetřování, snad i vězení. Dával jsem jí rady, jak postupovat, jak vypovídat, mne se eventuelně zříci, bude-Ii to nesnesitelné.

Byli jsme připraveni na ve. Pro kadou velikou a spravedlivou ideu nutno přináet oběti. S

rozhodností, bez sentimentality, muně, nebo tak přinesená přivodí ádoucí výsledky. To byl můj pocit, kdy jsem vsedal do vlaku, jedoucího do Chebu, a dával svým drahým

sbohem. Skok do tmy, či do nového ivota?

Na cestách do Paříe

Od začátku roku 1915, po krátkém římském intermezzu,

které tamějí rakouský vyslanec baron Macchio v jedné depei nazval políčkem do tváře Vídni, pobývá T. G. Masaryk ve výcarsku. Jetě nějaký čas koketuje s mylenkou návratu do Prahy, zvlátě kdy se dovídá o náhlé smrti tyfem svého milovaného syna Herberta, ale u první rozmluva s Edvardem Beneem v curyském hotelu Victoria, tentokrát pouze

tříhvězdičkovém, učiní jeho váhání konec.

18

Ostatně ádná jiná země se tolik nehodí k zahájení v Praze dohodnutého postupu jako

pečlivě vybraná alpská republika.

Jediný ostrůvek míru mezi válčícími státy, odkud je mono získat celoevropský přehled událostí jako v generálním tábu kterékoli válčící strany. Díky novinářské, vědecké, ale konečně i vojenské selosti, která si vyměňuje informace a zároveň s nimi čile obchoduje, podle příkladného ducha země výcarské.

Vlastně u od 19. století se alpská konfederace, původem a z dávného roku 1291, stala zosobněním evropské ctihodnosti. ije si v blahobytu a pokoji, zbavená natrvalo netěstí kontinentálních válek, ale i přízraků revoluce a nebezpečí konfliktů se sousedy. Dokonce po padesát desetiletí nemusila měnit státní zřízení.

Jak léta zvolna plynula, stalo se výcarsko přímo vytoueným snem pro nacionalismem, ideologiemi a náboenstvím týranou Evropu. Dlouho předtím, ne bacily nejrůznějích ismů rozdělily Starý svět, byl v údolích velebných hor vydán důkaz, e tolerance a solidarita jsou skutečné člověčí vlastnosti. Vdy tam vedle sebe ijí přísluníci čtyř národností,

domlouvající se nejen německy, francouzský, italsky, ale i rétorománsky a jejich pospolitost přesto téměř pozbyla jinde obvyklých rozporů. Snad proto je i tak přísně zahleděná do sebe a pohrdlivě shlíí na sousedy, kteří si nedokázali pomoci, nejsou tak moudří, vyrovnaní a bohatí, prostě výcartí, co podle místní filozofie znamená předevím umět si dobře počínat v obchodě, na burze a v bance. Těch je přitom v zemi odjakiva více ne zubních lékařů.

enevě, na kterou padla rovně volba, se po staletí přezdívá honosně Řím protestantů, protoe odtud začala pou prvého výbojného protestantismu. Její pýchu vezdejí nekul nikdo mení ne Jan Kalvín. Postupně k ní přidali svůj díl rodáci méně zboní Rousseau, paní de Staél a Voltaire, z těch více slavných. Zrovna tady promýlel svoje mazané bankovní

operace výjimečný finančník Necker, oblíbený i neoblíbený ministr Ludvíka XVI. Snad proto je vude kolem, a to vlastně odjakiva, tak draho, co ovem nebyl hlavní důvod, proč si vyvolil právě enevu za svoje domovní sídlo ve výcarsku T. G. Masaryk.

Spíe se mu zalíbilo duchovní ovzduí města, které působí přes svoji populační velikost velice poklidně, ale zároveň i dosti intelektuálně.

19

Ačkoli od počátku války nebylo tady jetě potuchy po Společnosti národů, přistěhuje se a v roce 1920, přesto se vude hemilo plno cizinců. Daleko zastiňujících domorodce počtem svých titulů a hodností, ale hlavně posláními, mezi nimi nebyla nouze ani o ta přísně tajná.

Dokonce obyčejně skoupá rakouská vláda platila v Richemondu po několik týdnů ubytování svému agentovi, aby měla zprávy o velezrádci z první ruky.

Take do chladu a důstojnosti společenského ivota, do halasu zpěvných, strohých, i

huhňavých jazyků vech kontinentů, do nudy vezdejích lechticů se zápisy v Gothajském almanachu, do spěchu novinářů vech světových deníků, ale i do tichého snaení malé

české kolonie veel roku 1915 univerzitní profesor, který se dal na politiku.

eneva se stala v lednu onoho roku, vlastně u od loňského září, kdy sem připutoval i Lev Sychrava, druhým terminálem Mafie. Tady se přebíraly zprávy, deifrovaly, zároveň

vybavovaly spojky do Prahy, vyráběly a dokonce vynalézaly rozličné předměty, do nich se ukládala tajná sdělení, ale i podezřelé tiskoviny.

Přitom přednost měla řeení neobvyklá, vyhýbající se podloudnickým zvyklostem. Kupodivu dosti dlouho, vlastně a do útěku Edvarda Benee z Prahy, poctivě slouila konspiraci i obyčejná pota na oklamání cenzorů s poněkud upraveným jazykem.

Přitom klamat bylo třeba i domácí úřady, které navzdory velkým prohláením o toleranci ke vem názorovým proudům, snad i trochu z obavy před vánivými sousedy, nebo jen z

tradičního vlivu němectví ve vlastní politice, dopoutěly přísné policejní prohlídky emigrantů.

V enevském kantonu dokonce zcela zakázaly protirakouskou propagandu a vypověděly ze země několik novinářů, mezi nimi i Lva Sychravu. Sám Masaryk později podezříval domácí konfidenty, e ochotně podávali zprávy rakouským úřadům, protoe znal několik případů, kdy četí studenti za pouhou účast na jeho přednáce a nebo za jediné setkání s ním

zaplatili po návratu do vlasti vězením, dokonce i smrtí.

Protoe doma zatím mimo několika jedinců a eptané propagandy se ani jedno hnutí, ba ani jedna strana nepostavila proti Vídni veřejně, klerikálové vlastně zůstali demonstrativně i stranou Mafie, nebylo moc na výběr s hledáním sociálního zázemí a veřejné podpory, bez ní se ádné politické úsilí nemůe prosadit. A tak se přirozeně obrací Masarykova

pozornost k emigrantské kolonii v bojujících zemích, které sice nikdy netrpěly zrovna příkladnou svorností, ale jim válka nabídla mimořádnou monost uvědomělého národního projevu.

20

Nemladý člověk, Masarykovi je v roce 1915 edesát pět roků, vynaloí mnoho úsilí, aby překonal veliké úskalí, hateření, projevy malosti, ale i národního ovinismu, o které nebylo nouze v naich spolcích, zvlátě v Paříi. Vlastně nejsnazí bylo sjednocení ve výcarsku. I proto, e nepočetná obec, čítá jen několik set hlav, se soustředila ve třech městech, v Bernu, Curychu a enevě a pod vliv Masaryka a jeho spolupracovníků se dostala hned na počátku války. A tak 3, ledna 1915 vzniká v Bernu Ústřední svaz českých spolků, který slouí pouze jedné věci a jednomu pánovi.

Vlastně ve stejné době, 13. ledna v Clevelandu, se ustavuje i České národní sdruení v Americe, jeho zásluhy v zahraniční akci znají nejlépe účetní. Vdy jen v prvých dvou letech dolo do Evropy na sto deset tisíc dolarů, z celkového miliónu, který nai američtí krajané během čtyř let sebrali a dali odboji k dispozici.

Daleko klikatějí byla ovem pou ke sjednocení v Paříi. Velká rozmanitost spolků, tvářících se vlastenecky, ale uspokojující předevím schůzovní a společenské tuby několika jedinců, hledala k sobě cestu krajně obtíně. Nejvíce starostí bylo se Svatoplukem Koníčkem, který zaloil časopis LIndénpendance Tcheque ,vylo pouze jedenáct čísel, ale hlavně ovlivnil svými procarskými postoji Národní radu československých kolonií, která hned v prvním zasedání 16. února 1915, na třetím se ji rozpadla, zbavila trůnu císaře Frantika Josefa.

K obveselení celého vídeňského dvora. Vůbec projevů nepodloeného radikalismu mezi

krajany zrovna nechybělo. V počátcích, kdy bylo třeba ozřejmit opodstatněnost mylenky samostatného státu, a pak teprve jednat věcně o hranicích, vládě, spojeneckých svazcích, tento radikalismus velice kodil a vyvolával přímo pochybnosti o zdravém rozumu činitelů hnutí. Zvlátě návrhy, někdy podávané i západním vládám, aby součástí přítího státu byla i Vídeň a Horní Rakousko, celé Slezsko a dalí území, třebas jen proto, e patřily k českému království několik desítek let, vyvolávaly úsměv ve tváři. Navíc zřejmě paříské navrhovatele vůbec nenapadlo, e by vznikl opět celek převáně německý a tím krajně problematický.

Vlastně z těchto důvodů se na čas vzdálil vekeré činnosti naich krajanů profesor Denis, nejcennějí pomocník, kterého odboj v zahraničí vůbec získal. A vrací se do hateřivého houfu a opadnou váně, tedy v polovině roku 1915.

Poměrně snazí se ukázala činnost propagandistická v novinách.

21

Snad proto, e Masaryk vedle vědecké autority slynul i autoritou urnalistickou a osobně dokázal ovlivnit větinu těch, kteří byli s to perspektivní časopis vydávat. Tak se na bázi jetě převáně vědecké, historizující zrodila ji známá La Nation Tcheque Ernesta Denise, která od 1. května 1915 vychází po celou válku. Časopis slouící národní věci, ale zpočátku jetě zprostředkovaným způsobem. Navíc se tiskne pouze francouzský. Zatímco Československá samostatnost, poprvé spatřila světlo světa 22. srpna, redigovaná Sychravou je vlastně pravým oficiálním mluvčím zahraniční akce. Mimořádnou úlohu přitom sehrají i české noviny v Rusku, zvlátě kyjevský Čechoslovan a petrohradský Čechoslovák, jeho vydavatelem byl od 17. června 1915 Bohdan Pavlů, mu Masarykovy důvěry, který nai nejpočetnějí kolonii v zahraničí postupně vysmekl z vlivu panslavismu a pravoslaví.

Během prvního válečného jara se tříbí i lidský fenomén rodící se akce. Zprvu je vedle T. G.

Masaryka na místě v enevě pouze Lev Sychrava a větina záleitostí se vyřizuje krátkými konferencemi, na jednu z nich přijídí dokonce z vlasti Gustav Habrman, aby posvětil praskou alianci sociální demokracie s Mafií a tak se brzy začíná nedostávat sil hlavně na iroce rozvětvenou společenskou, ale stále více politizující spolupráci s monými spojenci dnes a jistými zítra.

eneva se na počátku války stala křiovatkou bouřlivých putování i u Jihoslovanů. Srbové ji větinou v područí rakouských vojsk, tu vydávali list La Serbie a Černohorci dokonce dva Glas Crnogorce a Ujedinjenje, které se později přestěhovaly do Francie. Pozice Masaryka v těchto jinak velice se svářících kruzích, spory ly předevím o jednotný či federovaný stát byla tak nesporná, e od místního konzula získal sám pro sebe i pro několik svých druhů falený pas, co velice usnadňovalo jeho pravidelné výjezdy do Francie a Británie. Poněkud horí to bylo v jednání s Bulhary, protoe na královském dvoře v Sofii vzrostly snahy o vytvoření velkého státu, který by spolkl Makedonii a dokonce i tzv. srbskou Moravu, co pak osudově zavedlo zemi do poraeného tábora.

Zároveň Masaryk trpělivě posiloval, hlavně prostřednictvím vědců, novinářů, ale i diplomatů, své svazky s Itálií, která a do května prvního roku války váhala, kam se zařadit. Vyjíděl dokonce do Milána, a tam konferoval i přednáel. Jakoby tuil, kudy Itálie nakonec půjde.

Proto i bouřlivě uvítal, kdy vystoupila z Trojspolku a vyhlásila válku Rakousko-Uhersku, ale nikoli Německu, co je kuriózní skutečnost světového střetnutí.

22

Jedna z perliček celkově pomatené situace.

Právě v té době posílí Masarykovu zahraniční pozici poslanec Josef Durich, zkuený řečník a obhájce agrárnických zájmů na Říské radě, ale hlavně dalí obdivovatel cara a

pravoslaví, a tím vlastně i Masarykův přirozený protivník v politické orientaci. Jene nebylo vůbec na vybranou. Praské spojenectví s Kramářem vyadovalo politické ústupky a tak začíná Durichova válečná kariéra bez astného konce. enevské líbánky nad vnucenou

posilou z Prahy nebudou mít dlouhé trvání. I kdy ke sráce dojde a o rok později v Paříi.

Neodvratně se vak přiblíil čas veřejného vystoupení.

Sil bylo nabráno dosti. Krajanské spolky se nebývale rychle emancipovaly a národně

sjednotily. Dřívějích arvátek, hlavně osobních potyček, valem ubylo. Statečný příběh roty Nazdar od Arrasu začal rovně působit veřejně. První novinová stanoviska roziřovala informaci o historické oprávněnosti státu, ale zatím nezmohla příli. Hlavně chyběl

přesvědčivý politický program a samozřejmě i významné jednací fórum. Masarykovy prestie se proto velmi dotklo, e 1. května 1915 byl v Londýně ustaven Jihoslovanský výbor,

sdruující vechny balkánské Slovany z Rakousko-Uherska. Ačkoli on první začal, nakonec se velice opozdil. Díky stálým prosbám z Prahy, aby proboha tolik nepospíchal. Ideově nesourodá Mafie se v tomto případě ukázala brzdou jakékoli veřejné akce v zahraničí.

Tak nakonec musí rozhodnout sám profesor, velice zalíbený ve svých humanitních

filozofických koncepcích z minulého století, kdy se kategoricky rozeel s marxismem.

Kupodivu i v osamocení enevy je schopen statečného politického činu. Samozřejmě také účelných kompromisů v zájmu vytyčeného cíle, jemu nelze upřít pokrokové zaměření.

Vdy je nesporně protirakouský, protiválečný a dokonce protiklerikální.

V podstatě v souladu s tím, co si přejí tisíce naich vojáků, přebíhajících frontu a stále více nespokojená veřejnost doma, ji válkou krůtě postiená.

Opravdovost rozhodnutí určuje i silné národní uvědomění. Masaryk je ochoten k radikálnímu řeení, zpočátku mluví v rozsahu otázky pouze české, k rozhodným a třebas i vojenským vystoupením. Ji se definitivně odříká dříve oblíbených koncepcí Tolstého. Proti

neodporování zlému staví v nejkrajnějím případě jsme povinni odpírat násilí a útoku i elezem, bránit sebe i jiných proti násilnosti . Dospěl přitom k názoru, e Rakousko-Uhersko a Německo vedou imperialistickou válku, válku pangermánskou a násilnickou.

23

Přitom si dal značnou práci, aby odhalil podlou úlohu Vídně v konfliktu, který byl zpočátku v Paříi a Londýně zuován na zavinění kolem sarajevského atentátu. Právě tím si vytvořil průkaznou filozofickou základnu k pozdějímu rozbití potlačovatelské říe. e odmítá i vpravdě socialistické vidění války, postaví se proti Zimmerwaldské i Stockholmské

konferenci, souvisí s jeho celkovým protimarxistickým postojem, ale i s neschopností českých vůdců sociální demokracie zásadněji se projevit vůči Vídni a proti válce, a tak ho jako spojence alespoň nějak ovlivnit. Účast sociálního demokrata Frantika Soukupa v Mafii byla vdy spíe symbolická, ne zásadní.

Nato aby se on osobně a nebo jeho soudruzi zmohli na nějakou vlastní akci. Konečně i Bohumír meral radikalizuje svoje postoje vůči Vídni teprve po Říjnové revoluci.

Jednu výjimku vak Masaryk přece jen udělá. V cause Romaina Rollanda, v té době rovně enevana, který na počátku války propadl pacifistické mylenkové módě a stal se div ne veřejným nepřítelem protiněmeckou odvetou naladěné Francie. Toho se naopak rozhodně

zastane veřejně. A právě na jeho dramatickém osudu zároveň i leccos pochopí z omezenosti svých dřívějích humanitních koncepcí. Nereviduje jich veřejně, ale v politické praxi, která je celá válečná léta navýsost realistická, předevím v cause naí samostatnosti.

Kdy pak jetě nakrátko vyjede do Paříe a Londýna s cílem lépe pochopit stav mylení západních vlád, pořád setrvávajících na principu zachování jednoduchého velmocenského uspořádání Evropy, uzavře své váhání s konečnou platností. Dalí prosby z Prahy ho u neoblomí. A vystoupí.

Vyuije oslav Jana Husa, ve výcarsku tradičních, a promluví. Nejprve v Curychu a pak společně s Ernestem Denisem v enevě. Na den 6. července 1915. Za nádherného počasí, průzračné oblohy i vod jezera. Kdy kupodivu tehdy enevu u týden netrápí tolikrát prokletý fén. I blízké hory se tváří pouze přívětivě. Selost v sále Reformace je proto zvlátě veliká.

Převáně česká, ale dostavila se i enevská honorace. Dva univerzitní profesoři, Masaryk se mezitím stal profesorem londýnské Kings College, přitahují i velice vybíravé. Take snobské úvahy jednou trochu pomáhají dobré věci.

Co pak shromádění uslyí, bude stát za to. Zvlátě to kratí slovo, kterým Masaryk doplní Denisův obírný výklad slovanské otázky v Evropě a ve válce:

24

Jsouc sloeninou z devíti malých národů, jest Rakousko docela umělým státem, jak bylo nazváno jedním známým rakouským politikem. ádný národ v Rakousku není tak početný,

aby mohl vytvořit vládnoucí větinu. Dynastie si proto hledí zachovati své absolutistické postavení podle zásady divide et impera, s malými ústupky tu jednomu, tu druhému národu.

Jen Maďaři a Němci jsou zahrnováni přízní.

Ostatní národové, zvlátě Čechové a Jihoslované, jsou v trvalé opozici proti dvěma

poprutěným vazalům, Němcům a Maďarům. Rakousko bylo neschopno sjednotiti vechny

národy v silný spolek a jiti za svým vlastním cílem, pracováti pro vzrůst a rozvoj jednotlivých sloek. Německo pak uívá této zdánlivé velmoci ku svým vlastním cílům.

Válka roku 1914 ukázala, stejně jako války z roku 1859 a 1866, e Rakousko-Uhersko je neschopno chrániti a spravovati Čechy i ostatní národy. Vídeň naprosto zklamala v této válce a zklamala tím více, hledíme-li k nedávným vojenským přípravám od doby anexe

Bosny a Hercegoviny a po nynějí válku. Čechy se musí nyní starati samy o sebe.

Dosaení samostatnosti jest rozhodným cílem celých Čech a vech politických stran. Je jen několik málo osobních přívrenců Rakouska. Mezi nimi není politika, který by měl nějaké jméno. Mezi Čechy a habsburským dvorem není smíru.

Sine qua non. eneva tím splnila, co splnit vůbec mohla. Na řadě se ocitla Paří.

Profesor a docent

Na podzim druhého roku války si metropole nad Seinou přece jen trochu zvykla. Stále se jetě bojí, a budí se brzy po ránu. Také schyluje hlavu, jakmile zarachotí v oblacích. Ji jí vak tolik nevadí nebezpečí nahoře jako veobecná tíseň dole. Hlavně pohled na tisíce zmrzačených, od ví rozeraných a velijak poznamenaných vojáků, které kadý den vychrlí

gare de 1Es a gare du Norď. Pohled na zástupy, které je třeba větinou odváet a z nich táhne cosi přízračného. Zachránění před smrtí toti smrt zvěstují i na dálku.

Poruený rytmus města, které po svém přispělo ke kvapnému osminásobnému zvětení

stěí miliónové armády na počátku střetnutí,

25

z nich kadý druhý odvedenec padne a nebo bude alespoň zraněn, nesdílejí jenom

kavárny. Tam se toti hemí dovolenci, předevím důstojníci, ale i velicí insoumis, zběhové a marodéři, kteří se v Paříi cítí v bezpečí nejvíce. Určitě mezi mramorovými stolky, jim se policie raději vyhýbá. Zatím.

Vude je napěchováno, zvlátě tam, kde se břeskně hraje. Převáně vlastenecké nápěvy, ale i divoké rytmy z kolonií. Pije se vechno, čeho hrdlo ráčí. Absint statečně soutěí s pastisem a calvadosem. Víno vech barev a bouquetů teče proudem. Jen černá káva

nechutná jako před válkou. Poslední loď z Pobřeí slonoviny zřejmě potkala německou

ponorku a tak poslouí íznivým jakési záhadné zásoby z jetě záhadnějích zemí.

Včerejí pitoreskní ruch z Montmartru se natrvalo odstěhoval na Montparnasse. Café de la Rotonde a Café du Dóme, na rozmezí bulvárů du Montparnasse a du Raspail, úpí přetlakem.

Zrovna tady lze spolehlivě potkat výkvět paříského malířství, ale i enské krásy, která teď dává přednost hrdinům ve vojenském suknu. Hodnoty včerejka se kamsi vytratily. I umění velice pokleslo na ceně. Avak ít se musí, a proto u vchodu do kavárny právě Vlaminck prodává svou dalí skicu za frank a jeho pravidelný nepříli známý kupec se po válce stane váeným milionářem.

U baru Café du Dóme se zrovna strhla divoká hádka. Zřejmě vzkypěl starý spor muů o

enu. Tentokrát zrovna o tu s velkým dekoltem a jetě větím poprsím.

Jeden v hádce je vzrůstem malý, vzhledem černý, zavalitý mu s rukama dělníka, ale očima vizionáře. Tmavýma, hlubokýma a pronikavýma, i kdy vlastně téměř nehybnýma, jak vradí pohledem svůj protějek. Hustá, tmavá a lesklá ktice mu přetíná inteligentní čelo. Jen nemotorné pohyby člověka z ulice vyzrazují jeho méně vzneený původ. Velice popuzená gesta mu vtiskla masku rváče.

Jak jenom pokřikuje na elegána bez vady a hany v leteckém. Vysokého, mimořádně

hezkého mue, který svým klidem a vzezřením vlastně ani nepotřebuje aristokratické

doporučení, nejvyí známku kvality mezi vojáky. Svou vybranou řečí intelektuála na divoké pokřiky svého spolubesedníka stejně nestačí. Proto se urychleně odvrací.

Odměněn vrchovatě kráskou, která se do něho zavěuje majetnicky a rychle ho odvádí pryč.

Netuíc, e dala přednost válkou odsouzenému Saint-Exupérymu před jiným oblíbencem

múz Picassem, jemu bude dopřáno přeít druhou válku, ale i svoji devadesátku.

26

Nálada v Rotondě se zatím proměnila. Přibylo kouře i hluku. Na místo ji dohodnutých a odcházejících párů se vecpali dalí, převáně mui. Typy vojenské i nevojenské, ryze městské i venkovské. Také internacionální, zadrhávající ve francouztině, s přízvukem, který nikdo nedokáe přesněji zařadit. Odliných zvyků i v pití, protoe shánějí portské či sherry.

Ačkoli je válka, bude jim vyhověno. I oni se tváří blazeované, protoe to patří k pařískému stylu. Právě ve válce.

Která venku vypadá poněkud jinak. Podstatně hůř. V krámcích toti chybí dříve samozřejmé potraviny. Baguettes se vozí pouze jednou denně a dávno nikdo nedbá, zda jsou patřičně čerstvé. Hlavně, e jetě pořád jsou. Občas chybí mléko. Sýry se počítají na pár druhů.

Nikdo nepřebírá, neohmatává, bere se, co je zrovna pod rukou. Před zachmuřenými tvářemi sousedek, na které jetě nepřila řada. A za klapotu berlí dorázivího invalidy. U nejsou vzácností, jenom jediný v ulici, nýbr samozřejmostí. A denně jich přibývá.

Kde jsou ty blahé časy, kdy se kolem vysedávalo v hospodách i po jedné v noci. A z ulic hned po ránu se ozývalo volání prodavačů ovoce, zeleniny, ryb a masa. Buclaté trhovkyně tehdy pronásledovaly zákazníky a do domu, ochotné i ke slubě navíc, jen aby se

zavděčily. Spíe se vrátil čas Murgerovy Bohémy: Prázdný krb, pinavé tapety, my hlodající pod stolem starý krpál. Je opravdu zle.

Panu docentovi Beneovi musí zpočátku k ivobytí stačit málo,

jen studentský pokojík v pátém poschodí ulice Léopold Robert číslo 7. Vlastně pouhých pár kroků od kaváren montparnasských hýřilů. V uličce bez lesku, fádní jako větina těch, které lemují bulváry. Určitě to nese těce, ale tuí, e ve městě čtyř revolucí zatím vlastně nic neznamená. Těch pár profesorů E. Denis, A. Meilet, E. Durkheim, C. Bonglé a L. Eisenmann ze Sorbonny i Dijonu, skoro zapomnělo na snaivého studenta. Pomalu se rozpomínají i přátelé od socialistů, A. Thomas a J. Legardelle, z nich první to mezitím dotáhl na ministra protoe od Beneových paříských studií uplynulo dlouhých osm let. Proto začíná vude vlastně znovu, jako tehdy za studentských let. Ale postupovat bude tentokrát podstatně rychleji. Navíc si věří a svůj bytostný optimismus přenáí i na Masaryka.

Právě na cestě z hotýlku ďAngleterre, v rue Jacob Latinské čtvrti.

27

Napříč nezvykle poklidným městem, kde u druhý rok nevýskají studentské houfy ono

villonovské o kujónech, pořád něco kujících, na pana krále jedoucích s peticí, jakoby i je válka patřičně proměnila. Jindy runé ulice, projde jich dobrou desítku a tři bulváry navrch jakoby zapomněly se radovat. I aut ubylo a ke cti proto přily romantické koňské ekvipáe.

Větinou plné holek a uniforem navíc.

A tak profesor Masaryk vzpomíná, čeho se odchodem z vlasti vzdal a čím tady je.

Vlastně na sklonku ivota, kdy se rozhodl strhnout lavinu, zbourat Rakousko a zároveň stavět nový stát. Jetě v obrysech nezřetelný, ale přece v srdci vytouený a hlavně v mysli moný. Kupodivu mu ivot nepromítá to kruté, co osud dal, i kdy trudným vzpomínkám na neodčinitelné netěstí syna Herberta a zatčení dcery Alice, v mysli jí říká něně Alisko, se pochopitelně nevyhne. Dobře zná, co dovede rakouská byrokracie. Vdy v letech, kdy byl na studiích a pak docentem ve Vídni vlastně přímo nahlédl do světel a stínů habsburské moci. Nejen pozoroval, ale pořád svou metodou realismu, vědou, kterou přemáhal vrozený sklon k romantismu, rozebíral poměry na dvoře, osudy vojenských pánů, lechty a ministrů.

Neměl proto ani ádných iluzí o rozsahu mravního rozvratu metropole říe, určené k zániku vlastně u dávno před válkou.

Konečně si nenamýlí nic dobrého ani o poměrech v Praze. Nezapomněl na vánivé hádky a zuřivé spory o smysl národních dějin, kterými v zápolení o pravost Rukopisů a pak za hilsneriády vstoupil do politiky. Co zakusil od velikých vlastenců slovy a rakuáků činy, kolikrát byl proklet klerikály, ale i staročechy. rámy z národních patálií dávno zahojil čas, ale přesto bolí, zvlátě kdy je opět potkáváme jen v jiném přestrojení mezi krajany kolem.

Kupodivu myslí větinou na to dobré. Snad si i říká vím, čím jsem byl, byl jsem rád. Napůl Slovák, který svojí přirozenou autoritou přitahuje meninu k větině, je myslí pouze v modelech jednoho národa. Pomáhá mu, e s nimi dokáe mluvit jejich jazykem, i kdy trochu učeným, ale nakonec vdycky věrohodným. Snad i proto, jak stále vzpomíná vzletů

slovanského ideálu, zaníceně horuje pro Jihoslovany, Poláky, je rusofilský, ale nikoli stoupenec cara a pravoslaví.

Má sice daleko k socialistickým proudům, válečný útlum, kterým prola evropská sociální demokracie, mu napohled dává za pravdu, proto se vyhnul v enevě monému setkání s

Leninem.

28

Ovem Beneovi nebrání, ba mu je v duchu trochu vděčen, e iví své marxistické styky z bouřlivého mládí. Tuí toti, e poválečná realita nemusí dát za pravdu vem jeho soudům ze Sociální otázky. Konečně ji pořád opravuje, poučen viděním evropských poměrů zblízka.

Přesto je zcela uvěřen v západní svět a jeho britsko-americké vydání. Vliv paní Charlotty, kterému se nikdy nebránil, ba jej přímo vyhledával, působí dvakrát silněji v emigrantském osamocení. Proto spoléhá na Londýn, a připomíná si, e musí vkrátku vyjet do Washingtonu.

Paří chová stále v mysli jako nezbytnost, ale nikoli hlavní tah zahraniční akce. Snad ho i popouzí ryze francouzské vlastenčení, posuzování evropských problémů přes konflikt o Alsasko-Lotrinsko a nadené koketování francouzské vlády s carem. Navíc se lépe vyzná v Lockovi a Humovi ne v Descartovi. Jak sám sebe přesvědčuje anglosastvím překonává

omezenost slovanského anarchismu.

Kdy dojde do uličky na pomezí bulvárů, které psaly dějiny mnoha revolucí, rozhlédne se, snad pořád jetě trpí stihomanem ze enevy, a protoe opravdu nikdo podezřelý není

nablízku, vejde do čísla sedm. Během sviného, přímo mladistvého zdolání pěti pater, které pohotová conciěrge sleduje s nevěřícíma očima, co zcela bělovlasý pán jetě dokáe, stihne si udělat v hlavě pořádek. Vyházet z ní vechno, co nepotřebuje, aby ji měl zcela volnou a čistou pro rozhovor za dveřmi. Bude toho zapotřebí, jen vejde.

Edvard Bene, nezvykle domácí, dokonce nemá ani jindy obvyklého motýlka, take Tomá Garrigue Masaryk se potutelně usměje. Hostitel ovem nenachází dobře slov, pouze kyne návtěvě, aby vela: Přece jsme se domluvili na schůzce u vás, pane profesore. Tenhle studentský pokojík jsou sice romantické vzpomínky, ale přece jen…

Ale, ale, milý Benei, myslíte, e jenom vy jste schopen se vrátit do let bujného, mládí, kdy jsme oba nic neměli a uměli si proto i odříci. To mě tak málo znáte a nebo mi prostě chcete lichotit, e jsem zdolal těch vaich pět pater bez pater nosteru, co se mi v Londýně stát pochopitelně nemůe. To je také jeden parádní rozdíl Albionu proti vaí milované zemi galského kohouta, mám-li mluvit jazykem starých Keltů.

Jene tohle není téma naí diputace..

Chvíli, snad několik minut mlčí, zatímco se Bene nervózně snaí udělat v pokojíku trochu přijatelné prostředí. Upravuje lůko, rovná lejstra, rozloená kde se jen dá, k rozviklanému stolečku s poďobanou deskou od červotočů rychle přináí jetě rozviklanějí idli.

29

Avak Masaryk toho snaivého úsilí vůbec nevnímá, protoe u spustil na starou notu:

Pořád jetě nechápu, proč tolik trváte na Paříi, jako centru naí akce. Kdy zřetelně nejdál jsme doli v Londýně, kde díky profesoru Setonu-Watsonovi jsme mohli vyloit poměry

české v poměrech rakouských ministru Greyeovi, jako vůbec prvnímu spojeneckému

politikovi, ji v listopadu minulého roku. Kdy tady v zemi pyné na revoluce stále nechtějí ničeho slyet o malých národech a monostech jejich samostatnosti. A to nemluvím o tom, e premiér Asquith ochotně přijal čestné předsednictví mé poslední přednákové kampaně a pozdravil ji dokonce zdvořilým dopisem. A co jsme naopak stihli tady?

Jene tady se opravdu válčí, opováí se odporovat Bene. Fronta je sto kilometrů od Paříe. Francie mobilizovala osm miliónů vojáků proti jednomu miliónu Britů. Vedle Rusů nese hlavní tíhu války, a bude mít také hlavní slovo a válka skončí a začne se jednat o mír, o uspořádání e v r o p s k é . . A pak jetě jedním dechem chrlí důvody krajanské, cestovní a zpravodajské. Snese jich rázem tolik, e profesor občas zaprotestuje rukama, aby pořád nepřeháněl. Do litanie mu vak nezasáhne. Naopak s chutí poslouchá i autentický příběh roty Nazdar, který Bene vyslechl od Kupky a Masaryk ho teď slyí poprvé.

A Bene okamitě vycítí svoji dalí příleitost.

I tady se dostaneme do paláců vlády a prezidenta, slíbil mi to Albert Thomas, Ernest Denis, ale i Milan tefánik, který se vkrátku vrátí ze srbské fronty a bude nám ku pomoci, protoe nikdo se tu tak dobře nevyzná v patřičných kruzích jako on. A navíc je také Slovák, který myslí česky, nedořekne, protoe T. G. Masaryk, který vzpomenutého zběně zná z jeho studentských let, ale ve válce zatím jen na dálku, se začne podrobně vyptávat. Přitom jakoby zapomněl na Londýn, ačkoli stále opakuje, e dvě politická centra jsou přepych, který bude třeba draho zaplatit.

Jetě si neodpustí cosi o staré lásce, která nerezaví, já vím Benei, co to je, ale aby vás jednou pořádně nevytrestala ta nostalgie,

to hledání ideálu mravního v zemi, která sice jde od revoluce k revoluci, ale pak se jich zříká stejně lehce, jako je vyvolala. Zatímco Anglie vystačila s jednou jedinou revolucí a do naich časů… Avak ne, a je po vaem. Já se sice z Plats Lane neodstěhuji, ale vás tu nechám…

Snad si během učitelského kázání, s otcovskými podtóny v hlase, Bene dovril teprve třicet jedna roků, uvědomil, jak jeho mladý druh vývojem událostí vyrostl.

30

Jak dokáe myslet samostatně, programově, jak je praktický, ale hlavně pracovitý. Poklidný Londýn, kde vechno hlavní bylo odevzdáno do kabinetů velké politiky, a pak se trpělivě čekalo na výsledek, nesnese srovnání s ruchem Paříe. S denními starostmi “o posly, o ifry, o noviny, o poměry v kolonii, o vojáky v cizinecké legii, ale i v zajetí. Stále v pohybu na hlučném překladiti a vlastně i v bluditi ideových svárů, válečných strastí o chléb vezdejí, kde den splývá s nocí, ale práce pořád neubývá.

Kdy pak uslyí a teď vae veřejné prohláení, pane profesore, je přesvědčen, e Bene má trochu pravdu. Tím je i učiněn první krok k ustavení Českého komitétu zahraničního.

Bene pak chvatně vyjmenuje politiky, kteří jsou ochotni se podepsat pod první oficiální dokument volající po samostatnosti, a v nich zatím nemají převahu osobnosti praské, zastoupené pouze Durichem a Masarykem, nýbr mluvčí krajanských spolků, předevím ve Francii, Spojených státech a Rusku. Vedle ji dobře známých, jako jsou Frantiek Kupka, Emanuel Voska a Bohdan Pavlů, zazáří dalí poprvé a mnozí z nich pouze nakrátko:

Bohumil Čermák, předseda Jednoty Československých spolků v Rusku, Ludvík Fisher,

předseda Národního sdruení v Chicagu a jeho spolupracovník Karel Pergler a Antonín

Veselý z Československého socialistického spolku Rovnost v Paříi. Věrohodnost akce

zaručují dva američtí Slováci Albert Mamatley a Frantiek Daxner.

Masaryk ani slovem neprotestuje, dokonce se nepozastaví nad svým druhým pořadím za

Durichem. Zajímá ho text provolání, do jeho i tak rozsáhlé historizující části o osudech Čech a Slovenska v Rakousko-Uhersku jetě dopisuje. Opravuje rovně ve slovanské,

obdivné proruské notě stanoviska a vůbec nedbá Beneových pragmatických poznámek.

I kdy právě ty se stanou silnou notou prohláení, které 14. listopadu 1915 spatří světlo světa. A bude dlouho citováno doslova v paříském tisku a v častých narákách i ve Vídni.

Hlavně z odstavců, které mluví programově:

Český národ nemůe dál mlčet!

Proto utvořil se Zahraniční komitét české emigrace, aby cizinu o pravém stavu věcí

informoval a státníkům, politikům a publicistice Spojenců tuby českého národa přednáel a český program hájil.

Vechny české strany domáhaly se samostatnosti národa posud v rámci Rakousko-Uherska.

31

Průběh bratrovraedné války a bezohledné násilí Vídně nutí nás domáhat se samostatnosti bez ohledu na Rakousko-Uhersko.

Usilujeme o samostatný Československý stát!

Český národ se přesvědčil, e se musí starat sám o sebe. Ztratili jsme důvěru v ivotnost Rakousko-Uherska, neuznáváme ji jeho oprávněnost. Svou neschopností a

nesamostatností podalo celému světu důkaz, e slovo o nutnosti Rakouska je překonáno a právě touto válkou naprosto vyvráceno. Dynastie, ijíc ve svých absolutistických tradicích, udruje se jako fantom bývalé světové říe nedemokratickým spolupanstvím neplodné

lechty, beznárodní byrokracie a protinárodního důstojnictva.

Německo sdílí vinu Rakousko-Uherska. Bylo v jeho moci a bylo jeho povinností vůči kultuře a lidstvu válku zamezit a vídeňsko-budapeské imperialistické frivolnosti nepouít.

Rakousko-Uhersko a Německo bojují se svým tureckým a bulharským spojencem pro věc

patnou a ztracenou!

Rukavice tím byla Vídni hozena neodvolatelně.

Hej, Slováci

V prosinci roku 1915 se zjeví v Paříi jako deus ex machina Milan Rastislav tefánik. Třetí do počtu ve vedení zahraniční akce, která je bez něho vlastně nemyslitelná nejen proto, e je naturalizovaný Francouz, ale hlavně původem Slovák od Myjavy.

Podstatně nejvíc váí v začátcích jeho znalost domácích poměrů paříských a skutečnosti, e je i letecký poručík, který má za sebou boje od Aisny a Yprů. Tedy člověk přímo

předurčený k vojenské akci. Také trochu hrdina a svědek neastných okamiků srbské

armády, která pod tlakem německo-rakousko-buharských vojsk ustoupila do Albánie a na pobřeí Černé Hory.

tefánik tam přiletěl na porouchaném letounu, jako první pilot vůbec překonal příbření Dinárské hory, aby spojencům podal autentickou výpověď, co se vlastně stalo. Svoje první nouzové přistání astně přeije a s lehkým zraněním připutuje na zvlátní torpédovce do Říma a odtud vlakem do Paříe. Tam se poprvé za války potkává s Beneem. Znají se od roku 1905, kdy sem oba přili studovat. A také s Masarykem, kterému jako kdysi v Praze říká otecko, ovem jen v přísném soukromí.

32

Pětatřicetiletý elegán, letecký důstojník nejen s francouzským kříem na uniformě, ale i pohlednou tváří, je mu vdy otevírala nejen proslulé paříské salóny, ale i budoáry. Včetně soukromí paní Jouvenalové, kam rád chodíval i Aristide Briande, druhý západní politik po Herbertu Henrym Asquithovi, jen se za národní věc Čechů a Slováků postaví veřejně.

Je souzeno právě tefánikovi, aby díky svému původu, jako i zásluhám o francouzskou astronomii a meteorologii, byl účastníkem výzkumných výprav na Mont Blanc, do

Turkestanu, Alírska, Jiní Ameriky a na Tahiti, odkud si přivezl i záhadnou nemoc, z ní se nikdy zcela nevyléčil, prolomil paříské veřejné mlčení a vkrátku docílil obratu, který bude pro Masarykovu misi vlastně rozhodující. Není nadarmo Francouz a válečný hrdina, jen můe vechno, protoe vechno mu je i dovoleno. Zatímco Edvard Bene jetě musí snáet dosti pravidelné výslechy na policejním oddělení pro cizince. A dokonce dvakrát bude bezpečností rovnou zatčen, jako podezřelý rakouský pión.

Posléze v jeho osobě, při vech trvajících nejasnostech s pojetím národní politiky v přítím státě, byla poprvé zosobněna akční jednota obou národů. Sám tefánik, který se vdy v soukromí prohlaoval za Slováka, zastával ve skutečnosti zdrenlivé, vlastně národně dosti konzervativní stanovisko veřejné. Utkal se osobně i s vědecky pokrokovým postojem Ernesta Denise, který navzdory tomu, e je vude uznávaným historikem české státnosti, obhajoval realitu dvou národů, nikoli dvou regiónů, dvou jazyků a nikoli pouze dvou dialektů. Proto se vlastně po celé období války mluví v termínech des pays Tchěques či Czech countries i na oficiálních dokumentech, které nesou jméno tefánika, jako místopředsedy Národní rady či později ministra obrany.

V chumlu zahraničních starostí jakoby ty slovenské vdy postávaly poněkud v pozadí. Díky Masarykovi, který, jakmile přily na přetřes, zdůrazňoval svoji nadnárodní pozici ji původem po otci Slovák, hýřil filozofickými sentencemi o omezenosti národností v historických konfliktech a povyoval politické nad národní. Přitom zdaleka nebyl zpozdilý. Vdy v dávných profesorských diskusích v praském hotelu de Saxe odmítl Golla a Ottu, kteří, dovolávajíce se Riegra, měli otázku Slovenska za causu finitu. U v devadesátých letech proto nemyslel pouze v rozsahu historických zemí a mluvil, ba zdůrazňoval právo přirozené, protoe je veskrze demokratičtějí, a tím se i postavil proti územní neměnnosti Uherska a setrvalé nadvládě Maďarů nad Slováky.

33

Snad proto, e po léta jezdil na Slovensko během prázdnin, do Bystřičky u Turčanského Martina, podporoval slovenské studenty i finančně, nejen tefánika, ale i robára a

Kukučína, ale také slovenskou otázku ozřejmoval veřejně, v přednákách a v Času, kde zavedl za tím účelem pravidelnou rubriku. Nemiloval čechofily, jako nemiloval okázalé rusofily, ale filozoficky setrvával na pozici Kollára, kterému splývalo národní osvobození s osvobozením kulturním. Proto mu byla vdy daleko sympatičtějí pozice hlasistů ne

Vajanského. Jakoby se bál řeení vskutku revolučního a tím i nesporně spravedlivého.

Kdy odjel z Prahy do ciziny, počítal se Slovenskem jako s územním a kulturním celkem bez přesných představ hraničních, ale nikdy toho hlasitě nezdůrazňoval. Vlastně se přímo vyhýbal kadé debatě o slovenské otázce. Obeel ji velice obratně i ve svém díle Světová revoluce. A tím vlastně vloil bacil nesvornosti do základů mladého státu. Přitom právě o svornosti, o filozofické vyrovnanosti lidu tak rád mluvil, ve svých palčivých vzkazech krajanům a do vlasti.

I v souvislosti se sociálními aspekty své státní koncepce připustil druhé váné omezení díla, které historie zaznamenala a posléze ocenila.

Masarykův postoj zásadně ovlivnil Benee, který nezbytnost uznání existence slovenského problému si uvědomoval daleko výrazněji. el o krůček dál, kdy mluvil o vztazích Čechů a Slováků, kdy slovo národ rovně pomíjel. Liboval si v příměrech ivel slovenský či souití československé a často se potom zaklínal i pozicí tefánika,

který mu zosobňuje typ politika, jen zdůrazňuje neústupně, důsledně a nekompromisně československou jednotu národní.

Mnohokrát mu, nejen v projevu u památníku ve Vajnorech, tedy a po válce, skládá hold a uznání, kterým zdrenlivý docent jindy dost etří. Jestlie o něm napsal: Jeho obor a specialita byla po celou válku osobní intervence, získávání lidí ve společnostech, salónech a úřadech. Pracoval stále, vytrvale, do úmoru. Měl jistou schopnost sugestivního vlivu, který jistě působil na kadého. Měl zejména ve Francii a Itálii v jistých kruzích funkci průkopníka.

Po celou válku cestoval, neměl smysl pro práci pomalou, nedovedl vysedávat v kanceláři, připravovat materiál, pracovat na pozdějí účinek. Zřídkakdy něco psal, působil předevím ivým slovem. Proel vechny spojenecké země jako meteor a na svých cestách získal

mnoho přátel. My ostatní jsme li za ním a takto jím dotčenou půdu jsme zpracovávali, jeho apotolskou prací narychlo získané lidi jsme podchytávali a jejich sympatie měnili v přesvědčení.

34

Moje a jeho práce, právě pro různost pracovních metod, myslím, dobře se doplňovaly.”

Bylo to a s podivem, jak při tolika odlinostech ve stylu ivota, v mylení, vlastně i v rozdílech národního cítění, se tefánik vhodně doplňoval se dvěma univerzitními

osobnostmi, které byly politicky radikálnějí a hlavně občansky cílevědomějí. Avak právě tak tomu bylo. Profesor a docent se shodnou s důstojníkem, který to dotáhne před koncem války na generála dvou armád, francouzské a československé.

Stalo se pravidlem, e kam jaksi nemohl Masaryk a Bene, vstupoval obvykle bez nesnází tefánik. Nepěstoval styků vědeckých, měl je za politicky bezvýznamné, dokonce ani

krajanských. Nepřivedl do akce ádné dalí Slováky. Povolání tefana Osuského z Ameriky, který se stane naím prvním vyslancem v Paříi a Bohdana Pavlů z Ruska bylo Masarykovo rozhodnutí. tefánik se ovem cítil ve svém ivlu nejen ve tábech vojenských, ale hlavně v kuloárech velké politiky. Při vech sklonech k romantismu uměl být velice věcný a jeho intuice mu pomáhala zdolávat nemoné, otvírat pevně zavřené dveře a přesvědčovat jindy nepřesvědčitelné. Přitom svůj vliv obracel naprosto nezitně do sluby zahraniční činnosti.

Jeho svérázné ivotní postoje, vlastně i dobrodruné sklony, mu pomohly navázat přátelství na ivot a na smrt, ale nadělaly mu i mnoho nepřátel. Měl je i v Masarykově okolí, velice se s ním nesnáel Ernest Denis, a také ve vojsku z pozdějích let, hlavně za neastné akce legií proti sovětskému státu. Proto se po léta a vlastně dodnes spekuluje na téma okolností jeho smrti při havárii letadla, kdy se 4. května 1919 vracel do vlasti. Tehdy jeho meteor dozářil stejně dramaticky jako ve válečných letech poprvé vzplanul.

V lednu roku 1916, kdy si Paří díky deům a mlze na čas vydechla od války, protoe ani letadla ani zepelíny nemohou nad město, leí tefánik v nemocnici. Opět sklácen svojí zákeřnou chorobou. A tak s T. G. Masarykem, který přijel 28. ledna, zázračně zachráněn od utonutí na potopeném parníku Sussex, protoe se při odjezdu zpozdil a cestoval a dalí lodí, mluví pouze na nemocničním lůku. Přesto je jejich shledání vřelé a hlavně velice uitečné pro společnou věc.

Zatím je připraveno Masarykovo přijetí u Brianda, o které se tefánik předevím zaslouil.

Premiér, který získal nejvyí vládní funkci 28. října 1915, zastává i dosavadní povinnosti ministra zahraničí, v nich se konečně cítil vdy nejlépe.

35

Snad proto je profesor Masaryk přijat na Quai ďOrsay v tradičním sídle francouzské

diplomacie. Ovem bez velkých protokolárních parád, take v záloze je zřejmě vysvětlení, e lo o návtěvu soukromou, kterou ovem sám Briand vkrátku vyloučil, protoe ji v přítích dnech dal na vědomost doslovné:

My Francouzové chovali jsme vdy sympatie k národu českému, chováme je i nadále a

válka je zesílila. Ujiujeme Čechy, e Francie nezapomene na jejich aspirace, protoe je sdílí, a proto i učiníme vechno, aby se Čechům dostalo samostatnosti.”

Toho vak Masaryk jetě netuí, kdy kráčí po peranech klasicistního benjamínka v

sousedství daleko starích, ale i váenějích budov, jako je Palais des Invalides, kde uloili k poslednímu spánku Napoleona a Palais de Bourbon, který ji léta hostí parlament třetí republiky. Protoe je tady ministerstvo zahraničí teprve od roku 1856, jetě tu nepracovali Talleyrand a Chataubriand, jak se doví od upovídaného zřízence ve chvíli, kdy míjí proslulý salón de THorloge, kde byl podepsán Paříský mír, jím skončila v roce 1859 Krymská

válka.

Zatímco nae Excellence pan Briand tu pracuje raději ne v Matignonském paláci, sídle paříských ministerských předsedů, zřejmě proto, e je stále víc ministr zahraničí, ne éf vlády. Take vás, pane profesore, vítá doma a jako doma s vámi bude i mluvit. O tom vás mohu předem ujistit,” vychrlí tajemník jetě před mahagonem vykládanými dveřmi pracovny, která se otvírá návtěvě bez zdrení. Jakoby na dobré znamení.

Rozhovor, který se podle Masaryka konal ve čtvrtek 3. února a podle Benee v pátek 4.

února, vak nebyl prost lidských a diplomatických úskalí. Vlastně se ocitl ve slepé uličce hned v počátcích, kdy návtěva předloila na výsost vánému hostiteli mapku osobitého vidění přítí Evropy, jako výsledek zítra vítězné války Dohody, která musí kontinent ozdravit mravním a politickým úsilím. Briand nebyl rázem schopen překročit vlastní stín, zříci se velmocenského pohledu na evropské poválečné uspořádání, v něm nemohl nevidět

nebezpečí revolučních krizí.

Jene Masaryk, jeho francouztina byla velice zvučná, vedle němčiny byl to první jazyk, jemu se v mládí naučil, dokázal včas přemoci chvíli premiérova váhání a svými prudkými výpady proti rakuáctví, ale i proti pruáctví si Brianda opravdově získal. Snad proto, e vlastně nepoučuje nejvýznačnějí osobnost západní diplomacie, vysoce intelektuálně

převyující britského Greye, amerického Lansinga i ruského Sazonova a svůj telegrafický výklad stále drí v kletích starostí střední Evropy, která svým osamostatněním můe rozbít válečné nebezpečí, které historicky právě odtud hrozí Francii, ale i Anglii.

36

Tím se ohláená ádost o pomoc k rozbití Rakousko-Uherska v Masarykově pojetí přijatelně mění v pozitivní program celé Dohody.

Briand nemluví dlouho, ale nakonec velice přátelsky.

Zdá se mi nezbytné respektovat přání střední Evropy, vyhovět jim zčásti ji za války a s myslí upřenou na mírové uspořádání. Čei a jejich úsilí mají historické sympatie Francie.

Nemůeme jim nebýt nápomocni a nepovzbudit naděje vaeho lidu. Jestlie v dávné

minulosti za Jana Slepého (myslí na Lucemburka padlého u Kresčaku) byla navázána pouta přátelství, pak poslední válka je vpravdě utuila. A přátelé si musí umět pomáhat.

To vyřiďte svým druhům, a to v příhodné době vyřídím i já ve vládě a pak veřejně.”

Podá profesorovi ruku a třese mu s ní trochu déle ne je v těchto zdech zrovna zvykem.

Usmívá se přitom docela neprotokolárně. Tajemník jeho kabinetu, který byl rozhovoru

přítomen, obdrí jetě před Masarykovým odchodem pokyn, vydat o návtěvě komuniké,

které rozjitří hladinu hlavně ve Vídni. Poprvé se evropská veřejnost doví, e soukromníci ve válce s Rakousko-Uherskem dostávají oficiální slyení i ve vládě bojující velmoci. ádní občané, krajané, jak tomu bylo 14. září 1914 u cara v Petrohradě, nýbr mluvčí moného československého státu.

Právě toho rodu byla i Masarykova sta, která 4. února vyla v polooficiálním deníku Nation.

Vlastně rovně dílo jetě stále na lůko upoutaného tefánika, který článek dojednal s politickým ředitelem listu Julesem Saurweinem, jen vlastně doslova zopakoval informaci danou Briandovi o nezbytnosti rozbití habsburské monarchie,

a o osvobození střední Evropy od cizí dominance. Kdy zároveň vyjevil i přetrvávající programovou bezradnost Dohody, ta se konečně projeví i v ukvapených rozhodnutích

poválečné Versailleské konference, neschopnost jít dál za poráku Německa a Rakousko-Uherska, kdy rady moudřejím uděluje někdo z donucení slyený:

Nejnaléhavějím úkolem jest přirozeně vyhnati nepřítele z území, které obsadil,” píe se ve stati, avak jest i nevyhnutelno, abychom si předem udělali plán, jak má vypadati Evropa po vítězství spojenců. Plán ten nám umoní, abychom Německo po jeho poráce učinili

nekodným, a ji v nynějím stavu válečných operací nám dá prostředky k boji proti němu, jen, jak snadno lze dokázati, můe býti velmi účinný.”

37

Hlavní osten vak Masaryk důvodně zamířil na Vídeň.

Zničí-Ii se Rakousko, zasadí se Německu rána do srdce… Jest ílenstvím říkati, e Rakousko-Uhersko je zárukou míru. Rakousko to bylo, je zailo símě nynějí války v den, kdy pomocí Bismarka obsadilo Bosnu a Hercegovinu, kdy rozhodlo sehráti úlohu německého předvoje na Balkáně… Kdyby byly mocnosti Dohody hned na počátku války kategoricky

prohlásily, e vichni rakoutí Slované budou osvobozeni a habsburská monarchie zničena, Rakousko-Uhersko, místo aby bylo Německu posilou, bylo by mu bývalo těkým břemenem

a celý vývoj událostí byl by jiný.

Tak pádné slovo zatím nebylo veřejně řečeno a francouzská veřejnost, hlavně politické kruhy to okamitě vycítily. Ohlasy, které následovaly v domácím tisku, ale i v Londýně a ve Washingtonu, tam vlastně poprvé, vyzradily, e le probléme était lancé otázka je tu a nedá se obejít. Počáteční trochu namylené divení se zvolna měnilo v přesvědčení, e ona

podivná skupinka dvou univerzitních učitelů a jednoho astronoma, důstojníka opravdu dobře ví, co chce, a proto musí být vyslechnuta s patřičnou váností.

Ji řečené pak jetě vhodně doplnila i Masarykova přednáka na Sorbonně, kam ho povolal Denis na 22. února. K vydání dalích důkazů o politice, která je rovně vědou. Uskuteční se za mimořádné univerzitní účasti na právě zaloeném Ústavu slovanských studií. Tentokrát se ovem Masaryk nevyhne ídlu v pytli, sráce se straákem panslavismu. Ve Francii

počátku století jej zcela ztotonili s panrusismem. Lepího řečníka, ale ani filozofa na téma obávané hrozby od Bochů si opravdu nemohli pozvat. Masaryk si poradil, by ve vlnobití přepestrých mocenských zájmů i poněkud zabloudil. Tím, e nakonec řekl: Je velmi

pochopitelné, e malé slovanské národy vidí ve velikém Rusku svého mocného ochránce.

Nemůe tomu být jinak, jsou-li neustále ohroováni od Němců a jestlie ostatní velcí národové nejeví o ně zájem. Řeknu jetě více, nebojím se tvrditi, e právě západní národové jsou zodpovědní za panslavismus tím, e bud západní a jiní Slovany přímo ohroují, nebo je nechávají na pospas německé a rakousko-uherské hegemonii. Panrusismus si

nevymyslilo ani Rusko, ani ostatní Slované. Naopak, národové slovantí přesto, e jsou německým nebezpečím stále ohroováni, zůstávají árliví na svoji individualitu a

nezávislost..

38

Nakolik přesvědčil není jisté, ale dalí vývoj evropských poměrů mu vskutku dal způli za pravdu i v jiné, zcela rozdílné politické situaci, kterou nedokázal domyslet v trefných slovech sebeurčení, je pouije a blízká revoluce století. I tak vak doel daleko. Paříský obrat věcí národních byl pak vkrátku vude patrný. Edvard Bene měl rázem otevřeny ministerské

kabinety, které pohotově zaplavil zprávami z Prahy, ale i z Vídně. Zárukou kvality byla dvojice Machar, Kovanda a jejich následníci. Také častuje vlastními rozbory, v nich se u rodí autorita malého mue evropské meziválečné diplomacie.

V paříských kuloárech se začíná oceňovat nejen jeho politická dovednost, ale i praktičnost návrhů, s nimi dvojice Masaryk, Bene přichází. Propaganda zatím zaměřená na krajany dostává křídla i ve francouzském a britském tisku, co mění zásadně její kvalitu. Z národních cílů se zvolna stávají záměry mezinárodní. Do ovzduí velkých nadějí se vrací uzdravený tefánik. Jako povětroň vtrhne do kanceláří, kam jeho druzi stále nestihli vejít. Splnil se toti jeho starý sen. Odboj má přijatelný program. Není pochyb o autoritativnosti vedení, které si zvolil. Avak intuitivně cítí, e přece jen jejich snaení zaostává ve vojenské akci. K ní se cítí nejvíce povolán. Proto se u do francouzské armády zcela nevrací, i kdy se s ní nikdy důsledně nerozejde, včetně jejích tajných slueb. Poručík tefánik zahajuje svoji dráhu za generálskými epoletami.

První vláda

Rok 1916 byl doma stejně jako v odboji rokem přelomu. Zhroutil se mýtus o krátkém trvání války. Rozpadly se naděje, e ruské pluky, které dvakrát dokázaly slavně zvítězit, dokonce doly a do Karpat, opravdu vtrhnou na Slovensko a do Čech. Nikdo ji nevěřil nabubřelé propagandě, e něco bude snadné a lepí ne před válkou. Dokonce v kruté tísni sociální první hladové bouře jsou právě z tohoto roku, ji nenosí petku radosti ani dříve úspěná eptanda. Konec války je pořád v nedohlednu, její důsledky na lidech tíivé, zvlátě v muské populaci, která je mobilizována v dalích a dalích ročnících. Roste obecný strach z represí.

39

Jsou zatýkáni nejen politikové, ale i činovníci vech moných organizací včetně Sokola, rozputěného ji v listopadu roku 1915. Rozsudky smrti vynesené nad Kramářem a

Raínem jakoby vystihovaly atmosféru doby.Podivně se chová i česká reprezentace vech směrů a barev. Zatímco mobilizovaní vojáci mnohokráte demonstrovali svůj odpor proti válce, ale hlavně proti Vídni v masovém přechodu fronty a dávají se zajímat nepřítelem i v celých jednotkách, 28. praský a 36. mladoboleslavský pluk přeběhly k Rusům ji v roce 1915, politikové zarytě mlčí. Alespoň je není slyet veřejně. Tady určitě nepůsobí jenom strach, ale i naprostý nedostatek jakéhokoliv politického programu. Mravní selhání dříve uznávaných politických stran, agrárnické, ale nakonec i mladočeské, korunuje hluboký úpadek sociální demokracie, neschopné formulovat jakékoli třídní, nato pak národní

cíle.Jetě zdaleka nejsou zapomenuty státotvorné porady představitelů tří stran, staročechů, mladočechů a agrárníků, vyvolané z podnětu Karla Mattue. Spolehlivě ochráněné veřejným zdáním poslanecké imunity a tím pro úřady vlastně přijatelné, tím spíe, e vycházely ze známé poslunosti českých politiků vůči říi. Proto i odmítly vekeré změny a přihlásily se, dokonce horlivě, k habsburské monarchii. Jakoby ádného jiného projevu lidu doma a za hranicemi nebylo. Přitom i nesmělé pokusy o ustavení jednotné národní strany, které načas zachvátily mysl staročechů, mladočechů, pokrokářů a národních sociálů, rovně nikam

nevedly. Natolik upadlo vědomí odpovědnosti za stav věcí veřejných, za opravdové

směřování národa. Celý letopočet 1916 bude vedle setrvalé vídeňské protinárodní aktivity příkladně chudý na události. Něco se sice děje v zákulisí, ale zhola nic veřejně. Národ bolestně postrádá svoje mluvčí. Svoji při s válkou a s Vídní proto vede na vlastní pěst, podle míry uvědomění, v něm sice sílí třídní poadavky, které ale obecného vyjádření zatím nestihly. Kdy se po dramatech, je následovala v souvislosti s atentátem Fridricha Adlera na předsedu vídeňské vlády hraběte Karla Stiirgha náhle emancipuje rakouská levice v sociální demokracii, v Praze obdobný pohyb zatím není v dohledu. Naopak, sociálně

demokratičtí poslanci s jednou výjimkou, ostravského Petra Vintra, se nechávají pohltit buroazní větinou v Českém svazu poslanců, a to jak na Říské radě ve Vídni, tak v

Národním výboru v Praze. V jakési podivné nadstranické unii, která ji připoutí monost změn, ale ádné raději nepoaduje nahlas.

40

Přitom i Bohumír meral jetě pořád váhá a dokonce se nechá zneuít osobně tím, e jako místopředseda Českého svazu stanul v jedné frontě s agrárníkem Frantikem Stánkem.

Proto T. G. Masaryk v zápase pokroku s reakcí stále vede tafetu. Od konce února roku 1916 pobývá opět v Londýně. Ji se přestěhoval z boarding-house v Hampsteadu, z ulice Holford Road do Plats Lane číslo 21. Do komfortu zařízeného domku, kde k ryze anglické výbavě patřila i kuchařka, čím se dceři Olze po dlouhé době trochu ulevilo. I kdy vybíravý pan profesor později k obvyklé chvále anglosaského stylu ivota, opět jezdí na koni, rád přidával, co zkusil zimy, protoe anglické krby mnoho tepla neposkytnou.

Hlavní město nejmocnějí koloniální říe, pořád zpupné královny moří, která i ve válce setrvale zdůrazňovala mravní převahu ostrovní demokracie nad kontinentální, zůstalo si vcelku sobě podobné. Příli se nedalo ruit ani občasnými nálety, protoe na zepelíny se ji nala účinná protizbraň. Letadel Němci tehdy mnoho neměli. A tak Londýňané při

ohláených airraids ani nechodí do sklepů a do tunelů podzemní dráhy, ulice halasí auty a autobusy jezdí bez přeruení. Dokonce i Café Royal, kam Masaryk vodil svoje zvlátě významné hosty, je stále plná. A patřičně snobská k tomu.

V okolí jeho bydlitě, kde ho zprvu pravidelně provázel detektiv, nikdy se nedozvěděl, zda pro ochranu jeho osoby či v zájmu britské říe se brzy rozkřiklo, e přednáí na Kings College a e je pod zvlátní ochranou premiéra Asquitha. Na rozdíl od Benee, který za ním pravidelně dojíděl, a okusil celkem třikrát, jak chutná vězeňská strava, nebyl zatčen ani jednou. Některým osobním dobrodrustvím se vak nevyhne.

Jednou se v mlze váně zranil o kandelábr. Daleko nebezpečnějí byla vak koní otrava podobnou trpěl u v enevě, kterou lékaři nedokázali přesně diagnostikovat. Proto se zrodila verze záměrné infekce. Strach z rakouských agentů v té době váně ovlivňoval vekerý ivot v zahraničí. A trpěl jím i Masaryk. Tehdy také píe svůj první testament, který má Bene v případě potřeby co nejlépe vyuít proti Vídni. Kdyby agenti opravdu uspěli.

Protoe větinu vědeckých známostí, ale i kontaktů politických patřil k nim i pověstný ředitel Scotland Yardu sir Basil Thompson, stihl ji v předchozích měsících, věnuje se hlavně tiskové agendě. Píe do Sunday Timesů, ale i do Nationu, Spectatoru a New Europe. Z

londýnské univerzity občas zajídí do Cambridge a Oxfordu, kde se seznámil s Miljukovem, pozdějím ministrem zahraničí Prozatímní vlády v Rusku.

41

Nakonec mu velice vyhovuje, e větinu politických starostí převzal Bene v Paříi, z ní obratně řídí zpravodajskou sí s Prahou, od enevy patřičně vylepenou a a do vstupu Spojených států do války vlastně v rukou Čechoameričanů. Ti toti mohli cestovat do

Rakouska bez zábran. Sám Bene, často bez cizí pomoci, vede propagandu na získání

dohodových vlád, z nich pochopitelně dává přednost paříské. I on je velice pilný v zásobování tisku pravidelnými zprávami. Natěstí La Nation Tcheque, řízená Denisem po celou válku a Československá samostatnost, pod vedením Sychravy moc starostlivosti

nevyadují.Mezitím se Bene také přestěhoval. Do dvoupatrového domu v rue Bonaparte

číslo 18.Zatím do nájmu, velice výhodného, ale vkrátku zcela odputěného, protoe dům se dostal v časovém předstihu do majetku přítího československého státu. Koupí jej za jeden symbolický frank. Tedy za cenu přímo čarovnou, jako je čarovné i jeho nejblií okolí, kterému ovem Edvard Bene nevěnoval ve svých vzpomínkách ani větu. e by neviděl a

neslyel? Vyloučeno, protoe zázemí les rapins, áků akademie hned v sousedství,

bezpočet světově proslulých ateliérů, bister, kam chodili astlivci navtívení vemi sedmi Múzami, potom také kaváren plných podivných existencí a vůní vína, z nich kadé má své jméno i uprostřed války a také divadýlek a antánů, bez nich Latinská čtvr by nebyla nic ne pouhé smetitě domů.

Zřejmě si příli neuil veselí nákupů, které nabízí ulička Buci, hned za rue de Seine, co je rovně ulice dobrých koupí, ale nejvíce v ateliérech,

galériích, knihkupectvích a v obchodech s malířskými potřebami. Zatímco rue de Buci je to správné jevitě velidského snaení u od dob Velké revoluce, která tu otevřela první verbířskou kancelář. Tady se stavěly i první barikády vech slavných i neslavných revolucí.

Dokonce některé v mezičase, aby ruce paříského lidu nevyly ze cviku.

Kdy jindy, to jest vlastně pořád, se tady předevím obchoduje. I za války. S rybami a rozmanitými plody moře, slizkými, upinatými a velijak krabatými. Také s ovocem, to vydrelo na trhu i celý válečný mezičas, dokonce ve významném mnoství a kvalitě,

domácím a cizím, které přehlídce vdy dodá patřičný lesk. Do výstavy z místa kulinárního ráje patří odjakiva i sýry, kterých ubylo nejvíce, ale jsou stále jetě tady v několika velikostech, tvarech a vůních. Jen patřičně podraily, jako vechno ve válce.

42

I holky na bulváru Saint-Michel o kousek dál. Slevu ovem poskytují. Chlapům v uniformě.

Pan tajemník, jak Beneovi začínají říkat na francouzských ministerstvech, prostě nemá čas ani na nejblií okolí. Jen odjel Masaryk, který u ani jednou neotevřel starou při o důleitosti toho či onoho centra. Paří dávno vyhrála de facto i de iure, vypravuje do světa tefánika.

Nejprve do Itálie a pak do Ruska. Protoe Durich, jetě v enevě, ale pak také v Paříi se tvářící veskrze přátelsky, se náhle dal bezostyně dohromady s procarskými ivly a sní o vlastním politickém centru na Rusi.

Zrovna tehdy Edvard Bene rozhodne, hlasitě podporován tefánikem, e vlastně bez

veřejného ohláení dojde ke změně názvu zatím výrazně krajanského orgánu, Českého

zahraničního komitétu, v Národní radu československou. I ona si zachovává tradiční značení

des pays tcheques ve francouzském překladu. Rada vak u není spjata jenom s krajany, protoe cílí směrem k samostatnému státu.

Bohuel pořád nelze obejít osobu Duricha.

Během zahraniční akce, její vedení bylo od začátku nesporně v rukou Masaryka, se via facti prosadili i dalí vůdcové. K osobě profesora, o jeho obecné autoritě venku, jako i směrem domů, nepochybovali ani zavilí nepřátelé, se stále výrazněji představují Bene a tefánik. Masarykovi blízcí filozoficky, politickým mylením, realismem při posuzování válečných událostí. Hlavně vak nadením pro národní záleitosti. Sám si o nich později zapsal:

Byl jsem vude uznáván za vůdce, při čem padalo na váhu, e jsem byl poslancem. To byl můj politický titul. Ale byl jsem sám. Spolupracovníci, kteří se brzy ohlásili, poslanci nebyli.

To platilo i o Beneovi a tefánikovi, a proto jsem s formálním ustavením naeho centrálního orgánu tak dlouho otálel, čekaje spoluposlance z Prahy. Kdy jednotlivé kolonie se

soustřeďovaly a byly se mnou ve styku, ani pak jsem nepospíchal s formálním ustavením ústředního orgánu. Mluvívali jsme o tom a nehledaně se nám sám sebou a podle vzorů

dávných nabízel název: Národní rada

Zdá se, e tu rovně působila věčně přítomná obava, co bude doma s rodinami

podepsaných vůdců, protoe vězení si u předtím uila Alice Masaryková i Hana Beneová.

Jene zároveň nebylo mono se dlouhodobě vyhnout překákám nejprve neexistence

politického orgánu a později malých moností Českého zahraničního komitétu.

43

Tím přibývalo odstředivých tendencí podle přirozenosti kadého podobného hnutí. Hlavně se opakovaly pokusy svést úsilí někam jinam, do carských slueb předevím. Také omezenost krajanství, navíc podezřelá jako činnost větinou ji řádných, naturalizovaných občanů pro sluby druhé zemi, ponejvíce v bojových jednotkách. A to cítil Masaryk stejně palčivě jako Bene. Historikové stojí dodnes před záhadou, kdy Národní rada opravdu vznikla.

Podle Edvarda Benee někdy v únoru, co přijala větina naich letopisců. Avak tak

jednoznačné to zdaleka není. Sám T. G. Masaryk píe ve Světové revoluci, a to řekl i Karlu Čapkovi, e někdy během roku 1916. Připoutí pouze úmluvu za času únorového pobytu v Paříi, kam mezitím přibyl i poslanec Josef Důrich, ale nic víc. Je tedy moné, e Bene název Conseil National des Pays Tcheque začal pouívat někdy ve vzpomenuté době,

hlavně na svých pravidelných písemných relacích pro francouzskou vládu. Jene její sloení a rozdělení funkcí nebylo jetě dlouho veřejně známo.

Není proto zcela bez zajímavosti, co z kuchyně zrodu Národní rady sdělil druhý protagonista a vesměs pečlivějí zapisovatel historických dějů - Bene:

Projednávali jsme věci politického orgánu za přítomnosti profesora Masaryka v Paříi. Byli povoláni také poslanec Durich, doktor Sychrava a inenýr Plesinger-Boinov, vede kancelář v enevě, ze výcar. Konečně bylo ujednáno, e na místě Zahraničního výboru

československého (pokud jde o slůvko československý, Bene je vdy důsledný, na rozdíl od Masaryka, který se často spokojuje s adjektivem český) ne dost pohyblivého a příli závislého na poměrech v koloniích, bude ustanoveno nové ústředí, které bude mít sídlo v Paříi. Paří byla zvolena z důvodů jsoucích na snadě: Ve Francii byla hlavní fronta vojenská, Paří byla do značné míry politickým, diplomatickým i vojenským centrem vech spojeneckých zemí. A podle toho bylo mono očekávati, e válka bude rozhodnuta i pro nás na západě, ve Francii.

Po dlouhých úvahách nový orgán byl nazván Československá národní rada. Pevnosti a

stálosti orgánu jako korektivu proti pohyblivosti a rozptýlenosti hlavních členů Národní rady mělo býti dosaeno tím, e byl zřízen stálý generální sekretariát, sídlící v Paříi, v centru celé akce. Sekretariát permanentní, stále fungující, exekutivní orgán, který byl mylen jako výraz jednotnosti a pevnosti celého hnutí vůči spojeneckým vládám,

44

a jejich veřejnému mínění a soustředěný bod celé akce jak vůči naim vojákům a kolonistům ve Francii, Anglii, Rusku, Americe, Itálii, Srbsku i v neutrálních státech.”

Take není nakonec pochyb o tom, e dříve roztřítěné a zatím málo váené hnutí má

konečně svoji hlavu, svoje mluvčí, svoje sídlo, svoje úřadovny. Vlastně podstatné znaky kadé opravdové vlády, tak bude Národní rada poprvé nazvána československou brigádou v Rusku, hned po Únorové revoluci 1917 i kdy ji čeká jetě trnitá pou za uznáním i mezi vlastními krajany, co se potáhne a do konce roku 1917, zatímco západní vlády si budou dávat na čas i v roce 1918.

Beneovi navzdory obtínému výběru členů Národní rady, kdy nejprve převaoval názor na iroké zastoupení, co nejrůznějích proudů a hlavně Spolků, ponejvíce lo o zdání

důvěryhodnosti vůči Dohodě. O svoje akční pojetí rady se proto i střetl dramaticky, vlastně nejvánivěji se tefánikem, který ho jinak vdy podporoval.

Přirozenou autoritu Národní rady bylo moné prosadit pouze reprezentací, co nejuí, pevnou a hlavně dlouhodobě neměnnou. Odvislou od několika známých osobností s ji

zavedenými styky na spojenecké vlády, ale i na přísluný a zaujatý tisk. Co vak chápal pouze málokdo, protoe úspěch nebyl zřejmý hned, i kdy následné potíe s odbočkami

Národní rady v Rusku a v Americe potvrdily, e jiné cesty vpravdě nebylo. Právě

centralizovaná Národní rada se stala nakonec tím místem, které s jednou výjimkou dostálo úkolu napohled nesplnitelného.

Přesto po dlouhé měsíce roku 1916 není na veřejnosti znám mimo Masaryka jako předsedy a Benee, který si ji před tím sám sobě propůjčil funkci generálního tajemníka, ádný člen Národní rady. A to u dlouho působí plně v duchu francouzské diplomacie na adrese 18, rue Bonaparte, Paris VI , vskutku reprezentační kanceláře, které vyvolávají na první pohled dojem serióznosti. Vudypřítomný Bene se o to osobně stará.

Tím se přes autoritu Masaryka potvrzuje nespornost autority Benee a jeho paříského generálního sekretariátu, který zprostředkovává veřejné zprávy, informuje vlády Dohody a rozesílá instrukce do celého světa. Pevným poutem se podařilo spojit do jednoho kruhu také vechny krajanské kolonie, ale i vojenské jednotky. Navazují se rovně styky se zajateckými tábory, kde jsou dreni Čei a Slováci. Avak předevím je vytrvale zasypáván tisk Paříe, Londýna, ale i Říma a Washingtonu zprávami, jejich originálnost a vánost je dávno známá a podle toho i hodně vyuívaná.

45

Vkrátku je vlastně zhola nemoné, aby se kdokoli dalí obracel na úřady Dohody a byl ve věci budoucího československého státu brán váně. Dávno před uznáním Národní rady de iure je tedy uznána de facto. Přesto první veřejné prohláení Národní rady nelze označit datem. Zůstalo zasuto v agendě jednoho kalendářního roku. Protokolárního titulu bylo vak pouito v Kyjevském zápise, který podepisují o záleitostech československé reprezentace v Rusku Milan Rastislav tefánik a Josef Durich 29. srpna 1916. Jako následek dosti vánivé hádky o politickou orientaci celé zahraniční akce. Po prvním veřejném přiznání krize jednoty, jí se vzhledem k politickým rozporům nakonec stejně nedalo zabránit.

Teprve 1. listopadu 1916 otiskne Československá samostatnost jmenovitý seznam členů

Národní rady a jejich funkcí. Na prvém místě Tomáe Garrigua Masaryka jako předsedu.

Jako místopředsedové jsou uvedení poslanec Josef Durich a Milan Rastislav tefánik.

Čtveřici uzavírá Edvard Bene jako generální tajemník. Za sídlo Národní rady

Československé je označena Paří. Pro zasvěcené na adrese 18, rue Bonaparte.

Doba skrývaček a polopravd tím okamikem skončila. Válka s Vídní se dále vede pouze s odkrytým hledím.

Nai ve válce

Přelom druhého a třetího roku války nebyl utěený pro ádnou z bojujících stran. Divoké střetnutí, v něm proti sobě stojí u téměř padesát miliónů muů ve zbrani, na konec války jich bude skoro edesát pět miliónů, prodělalo valnou proměnu. Velké pohyby vojsk a zbraní jakoby se zcela vyčerpaly. Spíe se v krvi vybily. Úder proti Francii byl sice s námahou, ale přece jen odraen. Srbsko i Černá Hora se zhroutily, ale části zničených armád se stáhly do albánských hor. Odkud málo, ale pořád hrozí. Turci se zahltili nejen v Řecku, ale i v Iráku. K

dělení kořisti rychle přispěchaví Bulharsko s koburskou dynastií v čele se poněkud zasytilo v Makedonii a náhle neví kudy kam. Jene se vkrátku zhatily i velké, na ivotech vojáků neetřící ofenzívy Rusů ve Východním Prusku a v Haliči. Válka usedla, ba přímo ulehla do zákopů, dokonce i v Itálii, kde vlastně začala s ročním zpoděním. A tak náhle záleí nejen na vojscích, ale hlavně na zázemí a jeho ekonomických monostech.

46

Na počtu děl, kulometů a puek. Na munici, na povozech, na potravinách, na lécích, prostě na vem. Nadení z brzkého konce zápolení vyprchalo, hesla vlastenectví vyčpěla, hroutí se včerejí idyla národní jednoty a do srdcí se vkrádá strach. Jak dlouho jetě?

Zástupy vyhublých, zarostlých, patně ivených, vůbec nemytých a hlavně zavivených

vojáků postávají, posedávají a polehávají v zákopech. Před očima výbuchy několikrát

rozoranou zemi, plnou výmolů, kaluí, koňských mrin, ale i lidských těl, které je stále obtínějí vracet z předpolí do obrovitých jam vojenských hřbitovů. A tak se mnohdy čeká na dalí kanonádu, která pohřbívá stejně spolehlivě jako hrobníci.

Vude je rozlito plno vody. Leskne se v trychtýřích po granátech, ale hlavně čvachtá pod nohama, vniká i do tak vlhkých bot, rosí nohy a hrozí vlezlým chladem, který je rovně vudepřítomný. Lidé s podivným třesem v rukou a setrvalou křečí ve tváři se dávno

nepodobají vojákům, nýbr stínům, vyvreným odkudsi z podzemí, kde i ve skutečnosti ijí, či správněji řečeno ivoří, poznamenáni prokletím, se kterým si nikdo neví rady. Vlastně u dávno nemluví ani mezi sebou. Jenom čekají. Na jídlo, které jim nosí velice nedbale. Na munici, které se setrvale nedostává. Na vystřídání, které velitelé stále odkládají.

Take jistý je jenom dalí dělostřelecký přepad.

Začne pískavým tónem.

Pak to kolem hučí ráz naráz. Svist a výbuch. Výbuch a svist. Pořadí se promíchalo, jen důsledky jsou stejné. Kadý výstřel děla zvedá zemi k nebi, mění obrazce kráterů,

rozmetává kozlíky překáek a pečlivé vázání ostnatých drátů.

Jeden rapnel střídá druhý v nekonečné řadě, která nejen děsí, ale i zabíjí.

Ta-ta-ta, bum, si psali básníci do svých znechucených verů v zákopech. Ostatní si pouze pamatují praskot, těkot, rachot, který nikdy nekončí, trvá celé dny, často i nekonečno nocí, ohluuje a oslepuje zároveň. Nemá tvaru, nemá barev, ale je vude vůkol a pořád se

opakuje v bláznivém rytmu. Výstřely puek. Kulometné dávky. Jednotlivé výbuchy granátů.

Kdosi zaječí plýýýn! Vkrátku je opravdu nablízku mračno smrdutého plynu. Oči zaslzí a útroby jim vypoví poslunost. Kdo nestihne se rychle odvrátit a prchat zpět, padne a nikdy se ji nezvedne. Oblak mu vkrátku rozleptá oči, pokoku, vleze i do uniformy a pozře ve, co se dá. Natěstí je bezvětří, take plyn leí při zemi a nehýbe se. Co neschvátil rázem, později nestihne.

47

Z klopýtajících nazpět vak dávno nevane válečná hrozba. Muská síla. Odvaha člověka.

Jakoby je schvátil děs. Vidění pekla. Stále se ohlíejí. Ani kulek se náhle nebojí, ačkoli je pronásledují pořád častěji. A do milosrdných zákopů, které jim náhle připadají milé jako vzdálený domov. Kadému, kdo stihl dorazit nezraněn. A rychle si nasazuje masku, protoe zatím nebyl čas. Protoe se muselo utíkat. Válka svírá svět.

A přece do ní veli mnozí Čei a Slováci dobrovolně. Ti z krajanských kolonií, ale i ti, kteří s ní vlastně skoncovali jednou provdy. Zběhnutím k nepříteli. Přesto se přihlásili znovu.

Bez výmluv a rozpaků. Protoe uvěřili, e z hrozného netěstí lze zaloit i budoucí těstí.

Bude jich nejprve pár stovek, pak několik tisíců, a nakonec hodně přes sto tisíc. Těch na Rusi daleko nejvíce.

Masaryk s Beneem si od počátku války rozhodně uvědomovali, e vedle kampaně

propagandistické, urychleného zřízení politického, pokud mono naprosto centralizovaného ústředí v zahraničí, a posléze jednání diplomatických, nesmí ani na chvíli podcenit záleitosti vojenské. Ty vak zprvu, vznik roty Nazdar ve Francii a České druiny v Rusku, běely bez jejich vlivu, i kdy vhodně doplňovaly obecné úsilí o samostatnost. Snad proto, e stále přibývalo zběhnutí, ale i vzpour, které u 18. srpna 1914 stály na srbské frontě ivoty tří českých vojáků, Eberta, Buzka a Doublíka.

Teprve v roce 1916 převáně filozofická úvaha o potřebě národního vojska získá zřetelně programové obrysy: Postavit armádu, která zahraniční akci dostane do nového právního postavení k Rakousku i Spojencům. Dalí krok by bylo eventuální i formální vyhláení války Rakousko-Uhersku. Tím se vytvoří politická situace, která nám umoní ve chvíli mírového jednání dosáhnout alespoň minima naich poadavků. V kadém případě nebudou moci

Spojenci ani Vídeň přejít kolem nás mlčky. Budeme-li míti vojáky, budou mít Spojenci i nai doma eventuálně kompenzační prostředek k dosaení ústupků naí věci národní, i kdyby to pak dopadlo patně. Bez rozhodného boje vojenského nedostaneme vak nic od nikoho.

Zapíe si a posléze i vyhlásí T. G. Masaryk.

Přitom po dvou letech války měly ryze československé oddíly stěí dvě tisícovky muů. Ve Francii zatím nepřekročily rámec cizinecké legie.

Kdy rakouskouherským vojskům přili v roce 1915 do Srbska na pomoc Němci a generál von Mackensen zahájil zdrcující ofenzívu, bylo na srbské straně na 35 000 austrijáků

zajatců z Rakousko-Uherska.

48

Z nich určitě 25 000 Čechů a Slováků, přeběhnuvích k Srbům. Větina se potom z dosti pochopitelných důvodů, ale za hrozných podmínek dala na ústup se Srby. Přeli albánské hory, kde mřeli hladem a tyfem. Pouze jedenáct tisíc napočítali těch, kteří doli na pobřeí Jaderského moře, kde dále umírali na nemoci a vyčerpáním. Čtyři tisíce zbývajících konečně dorazí přes ostrov Asinar do Francie. Tam ovem zase poputují do zajateckých táborů. Jsou toti pro Francii pořád nepřátelé.

Tím větí je vítězství vysvětlovači akce Národní rady, která přes vechny útrapy, zklamání a hořkosti je znovu mobilizuje do bojů, kde jim kromě smrti na frontě hrozí potupa na ibenici, jestlie budou znovu zajati.

Přitom bylo třeba začít od začátku. Pomáhat nejprve materiálně i nejobyčejnějí kousek mýdla byl dar a pak teprve přijít do tábora s novinami a knihami. Vysvětlovat a agitovat.

Uvědomovat národně a Československy. Navíc ve Francii bylo nutné v záleitosti zajatců dosáhnout i toho, aby se jich zřekla srbská vláda. Byli to toti stále její zajatci. Od Francouzů pak navíc vymoci, aby za Čechy povaovali i Slováky.

Sple vojenských, diplomatických, politických a právních předpisů rozmotával Bene celý rok 1916 a vlastně i kus roku 1917. Vechna dřívějí spojení vědecká, novinářská a ministerská v případě zajatců nedostačovala. Musel proniknout na ministerstvo války, do rue Saint Dominique, ale předevím do hlavního stanu v Chantilly, ke generalissimu Joffrovi. Edvard Bene později vzpomíná, e vlastně v těchto vojenských záleitostech francouzské úřady uznaly poprvé Národní radu de facto a určitě začaly chápat její zahraničně politickou agendu. Vítězství bylo nakonec dvojnásobné, kdy ze čtyř tisícovek zajatců přiedích z Balkánu naprostá větina vstupuje do československého vojska, z něho vzniká v roce 1918

samostatná brigáda a posléze dokonce divize, za kterou si povauje za čest přijet i prezident Poincaré. Ta potom do letopisů vítězství od Arrasu připíe i hrdinství z bojů v Alsasku a v Champagni. Tehdy se ji ztráty československých ivotů počítají nikoli na stovky, ale na tisíce.

Jene Beneův sen mít na západní frontě sto tisíc vojáků nedoel nikdy naplnění. Čtyři pluky naich vojáků, které se zformovaly ze zajatců v Itálii dlouhým úsilím M. R. tefánika, zasáhly převáně do bojů a v roce 1918. Nebyla to velká válečná síla, spíe významný symbol.

49

Kdy československé vojsko v Rusku naopak váilo daleko více.

Začalo se také formovat podstatně dříve. Vlastně hned po přijetí československé delegace u cara Mikuláe II., 4. září 1914 v Carském Selu. Panovník zřejmě dobře naladěn slíbil podporu obhajobě zájmů českého národa, dokonce i připustil nezbytnost vyprotění Slováků z maďarského státu. Vkrátku na to byla ustavena první vojenská jednotka, Česká druina.

Na sv. Václava, tedy 28. září 1914, v Kyjevě přísahala. Ve stejný den obdrela za zpěvů vlasteneckých písní prapor. Ihned odchází na frontu, kde plní převáně výzvědné sluby vůči rakouskouherským vojskům. Je přitom pořád sloena pouze z ruských občanů slovenského a českého původu.

Během prvního roku války je v Rusku ji více ne padesát tisíc naich zajatců, převáně zběhů. Od roku 1916, kdy byl zformován první československý pluk, který zasáhl do bojů v Haliči, se mluví o monosti vlastní armády. Ovem přísné předpisy tehdejí petrohradské vlády, v čele s Borisem Stúrmerem a vlastně i zřejmá nechu dovolit vznik velkých

vojenských celků mimo vlastní armádu, způsobily, e po více ne ročním úsilí je ustavena pouze brigáda, známá z famózní Brusilovovy ofenzívy roku 1916. Tehdy Národní rada přijde s mylenkou, aby součástí čtyřistatisícového ruského vojska, které má být přemístěno na francouzskou frontu a tam pořádně vyzbrojeno, z nich vak nakonec dorazí pouze dvacet dva tisíce vojáků, byla i československá armáda. Uvauje se v rozsahu dvaceti tisíc muů.

Dvakrát vede s tímto cílem jednání v Rusku M. R. tefánik. Zmohl nemoné ve Francii a v Itálii, ale tady nakonec nikdy neuspěl. Novou situaci v Rusku vytvořila a Únorová revoluce.

Během několika měsíců bude vytvořena opravdová armáda  nejprve o síle padesáti tisíc a později téměř sto tisíc hlav která se následně stane neastným elízkem v ohni po Říjnu, samozřejmě v zájmu někoho jiného. Mezitím se v době mezirevoluční proslaví nae ruská brigáda u Zborova. V polozapomenuté bitvě, která se strhla 2. července 1917, vlastně rok poté, co v Haliči o naich vojácích prohlásil generál Alexej Brusilov: Čechoslováci, zrádně oputění naí pěchotou pod Tarnopolem, bili se tak, e vichni musí před nimi pokleknouti..

Na stejně ztracené vartě tisícikilometrové fronty, ji několik měsíců zcela nehybné, kam ruské velení v nouzi poslalo pluky Jana Husa, Jana iky a Jiřího Poděbradského.

50

3500 muů, proti nim stálo jistě 12 000 Rakuanů a Maďarů. Dokonce i s nějakou stovkou Čechů a Slováků, jejich věrnost teď zajiují národně cizí jednotky. Avak stejně nezajistily, protoe zajatá česká hlídka zez Plzně velice usnadnila orientaci v linii, kterou bylo třeba dobýt. Tři zákopy, zpevněné betonovými bunkry a kryté dvěma pásmy ostnatého drátu i v sedmi řadách. Na místech zvlátě důleitých chráněné 140 kulomety.

Útok začal hned poránu, kolem osmé hodiny s podporou ruského dělostřelectva. První úder dopadl na úsek, kde se fronty nejvíce přiblíily, na pouhých est set metrů pole smrti. S

obvyklým hurá! a rychlým úprkem po pláni, kličkami kolem jam po granátech a s krátkými zastávkami tam, kde dělostřelci nedokázali ostnaté překáky patřičně rozbít. Take útočícím musely pomoci plátě a někdy jenom ruce. Tak rychle li vpřed. Vlastně bez střelby z druhé strany a v boji mue proti mui a v zákopech, kde se odehraje první neobvyklá scéna dneního dne. Nebude jich mnoho, ale budou.

Houf útočníků ustrne v ohybu před hlavní výhrůně vztyčeného kulometu. Zatím nezranění, a proto rozradostnění náhle ztrácejí odvahu. Vteřina, dvě, nic se neděje. A kdosi vzrueně vykřikne, spíe zasípe: Josefe, kamaráde!” a vybíhá rovnou proti kulometu, za ním udiveně vstává rakouský střelec. Opravdu. Div. Poznali se. Kulomet padá do bláta. Krátké objetí.

Houf vojáků je odtlačuje a ponechává být. Za chvíli o kousek dál zahřmí výbuchy ručních granátů a nohy dusají dál.

Kolik takových příběhů se jetě dnes zopakuje. V jednom případě se dokonce potkají přes namířené zbraně otec a syn.

Na sentimentální zastavení vak nezbývá mnoho času. V první linii, kam zatím dorazily vechny útočící jednotky, je kolem deváté vechno rozhodnuto. Zákop vyčitěn od nepřítele.

Stovky zajatých hnány na druhou stranu, do vlastního týlu.

A útok dále pokračuje. Dobýváním druhého zákopu. Kolem desáté hodiny, kdy první

odválivci ji vtrhli i do třetí linie. Tak rychle se valil útok, teď větinou v panice oputěnými spojovacími okopy. Mezitím u bitva ztratila ráz obvyklosti. I krajina se změnila. Prvotní pláň je plná roklin, údolí, úvozových cest, terénních vzryvů, oblin a zákoutí.

Jetě pořád hřmí výbuchy granátů, i kdy dělostřelci obou stran dávno zastavili palbu, protoe dobře nevědí, komu střílejí na hlavu. Tak rychle se zhatily plány útoku i obrany. Tak rychle li Čei a Slováci kupředu. Chvíli v zákopech, potom jen na holé pláni, úprkem po cestách i křovinami.

51

Do zad bateriím, které ztratily vechna děla, jetě horká od palby. Ukořistí jich na třicet.

Kolem dvanácté posílá rakouský velitel z Mohyly, betonové pevnosti, plné kulometů, ale i děl a minometů, holubí potou poselství o úspěné obraně. Za dvě hodiny pod straným tlakem útočících vojsk, mezitím se přidali k útoku i Rusové a Finové na obou stranách brigády, jeho velitelství padne. Nevyjde z něho ani jeden mu. Kdy zajatých bude celkem na čtyři tisíce.

Za osm hodin byla fronta proraena v délce tuctu kilometrů a do hloubi pěti kilometrů.

Ofenzíva, kterou měl průlom zahájit, nenásledovala. Protoe jiné události měly nabýt vrch. V

Petrohradě se schylovalo ke zkouce sil.

Prozatímní vláda, sice velice zaměstnaná sama sebou, za tři dny po Zborovu znovu rozhodla o veobecném náboru Čechů a Slováků v zajateckých táborech. A tak se v říjnu 1917

brigáda velice rozroste a tím i změní na armádní sbor. Na konci roku dokonce na armádu.

Bez ohledu na její následné zneuití proti sovětské revoluci, její existence se stane reálným faktorem pro zahraniční akci vcelku.

A T. G. Masaryk mohl proto důvodně prohlásit, e Zborov umonil organizaci armády a armáda byla nezbytnou podmínkou svobody a samostatnosti.

Hlavně při rozhodování západních vlád.

Praha v půli války

Dne 21. listopadu 1916 umírá na zámku Schónbrunnu ,po kratičké nemoci marasmem, jak si dovolí napsat pouze jedny včas nezakázané vídeňské noviny, císař Frantiek Josef, v

pozoruhodném věku osmdesáti esti let. Přeil est následníků a dvě desítky ministerských předsedů. Prohrál vechny války, které začal, i tu, ji vnutil bratru Maxmiliánovi a v dalekém Mexiku.

Ačkoli bylo dobrým zvykem, aby lékaři vydali podrobnou zprávu, jak probíhala mocnářova agónie, kdy se tělo začalo chvět v poslední křeči, strnula ramena, hlava znehybněla a pomalu slábl chropot, bylo oznámení koncilia veskrze stručné: Zemřel císař rakouský, král český a uherský a nositel dalího tuctu predikátů, které schopný rod habsburský za století nasbíral.

Podle svědků u úmrtního loe nezaplakala ani rodina. Avak nezaplakali ani národové, které v červenci roku 1914 vehnal do své poslední a stejně beznadějné války jako byly ty

předchozí.

52

Kupodivu netruchlíli ani jeho dobří, milí Vídeňáci , k nim se tak rád obracel v dobách slávy i nouze. Zhýčkaná Vídeň jen zvědavě, nikoli se slzami v očích, přihlíela, kdy panovníka, který přivodil vechny katastrofické situace říe, nesli za obvyklé pompy panělského dvorního ceremoniálu z 16. století. Do hrobky v kapucínském barokním chrámu, mezi sto čtyřicet předků a vrstevníků jeho rodu.

Tím méně podléhali alu slovantí národové, které nenáviděl. A u vůbec neuronila slzu Praha, kde se jako jediný král králem vlastně patřičnou korunovací nestal. Mstít se vak dokázal jako jeho nejkrutějí dědové. I rozsudky smrti, popravami zběhů a přeplněnými aláři, kam odputovali i básníci J. S. Machar a Viktor Dyk. Zatčených začalo být v půli války tolik, e vězení nestačila. A tak zavedl v Čechách evropskou novinku, internační tábory.

Místodrící hrabě Max Coudenhove horlivě vyhovoval vídeňským náladám a povýil na

jedinou opravdovou moc v Čechách policii. Cenzura řádila. Několik povolených novin se omezovalo na lakonická oznámení o situaci na frontách, na úředně potvrzené zprávy a přání vrchnosti.

K nim patřil 26. března 1916 vemi otitěný článek V cizích slubách, který odsoudil Masarykovo zahraniční snaení. V celé zemi se četl nikoli pro odsudek zrady mocnářství, nýbr proto, e sděloval něco nevídaného, někdo se Vídni opravdu postavil.

Tíseň vak dál obcházela vude. Válka v polovině své pouti dolehla na vekerý občanský ivot. Zvlátě obtíná začala být situace potravinová. Nejvíce a nejtíe trpěla města a tím i Praha, její ivot se změnil zgruntu nejen proto, e v kadém stínu se skrývali udavači a tajní agenti. Ochromena byla i činnost obecního aparátu. Pouliční elektrická dráha, aby vůbec udrela svůj provoz, se opováí nalomit tradici muské nadvlády a najímá za průvodčí i eny.

Lístky na chléb, proslulé chlebenky, znají Praané u od 10. dubna 1915. Vkrátku obdreli i poukázky na mouku, mléko, máslo, samozřejmě maso, a jak se válka protahovala rovně na mýdlo, svíčky, petrolej a uhlí. Postupně se pod kontrolu lístkového systému dostalo vekeré zboí. Jene ani tomu nebylo dosti. V praských hostincích vyhlásili tři bezmasé dny v týdnu, omezili prodej piva, hlavně přes ulici. Trhy zpustly. Nakonec nebylo k dostání ani ovoce a zelenina. A proviantní inspekce přitom zabavovala trhovcům chudé produkty doby u na okraji města.

53

ivot začal být nesnesitelný. Mzdy dělníků místodrící pohotově zmrazil na úrovni roku 1914, take vkrátku nestačily ani na stále stoupající ceny chleba, v něm se čas od času objevují plevy a piliny. Není divu, e útrapy dělnických rodin vedou k prvním sociálním protestům.

Přes přísné tresty se v Praze poprvé stávkuje v roce 1915 a o rok později ji i ivelně de-monstruje.

Zoufalé odhodlání protivit se válce i rakouské byrokracii vak nemá opravdového vůdce.

Sociálně demokratičtí předáci o sobě nedávají vědět kromě přísně utajené konspirace s Mafií. A dříve osvědčení borci z Říské rady, od 18. listopadu 1916 sdruení v Českém svazu, který vede agrárník Frantiek Staněk a jemu sekunduje jako jednatel sociální demokrat Vlastimil Husar, si vynucují slyení u čerstvého ministerského předsedy Jindřicha hraběte Clam-Martinice. Snad v iluzi, e uspějí u jmenovce, bratrovce a dědice někdejího vůdce české historické lechty. Kdy dojdou pouze strohého odmítnutí, jejich umírněné poadavky budou oslyeny, protoe doba si ádá jednoty, kterou chrání pouze německý národ. Snad později, snad po válce… Dnes je imperativem doby věrná sluba habsburskému trůnu, jemu jste konečně přisahali.” Hartusí na delegaci, zastrauje, jakoby neslyel bázlivé vyznání víry, e Český svaz i Národní výbor věří v dynastii i v říi, e svou budoucnost Čechové spatřují jen v mocném Rakousku.

Český národ vak u dávno soudí pravý opak.

Zvlátě ve chvíli, kdy je vude nouze nejvyí a Vídeň spolu s Berlínem rozehrává dalí partii proti slovanským zájmům. U v listopadu roku 1916, tedy jetě za onoho kratičkého

marasmu Frantika Josefa I., vydali oba císařové manifest slibující Polákům samostatný stát na území ruského Polska a Haliče. Kdy o Slovanech v Čechách a na Slovensku, ale i v Dalmacii a Slovinsku, v Bosně a Hercegovině nepadne ani slovo. Proto i včerejí následník arcivévoda Karel Frantiek Josef a dnení devětadvacetiletý císař Karel I., bude nazván Hamletem na trůně, se nedá rovně korunovat v Praze. Snad z vlastního popudu, snad z ryzí německé pózy, ale nejspíe pod vlivem své manelky Zity, původem z Bourbonů

Parmských, zřejmě té silnějí části rodiny, které je souzeno být hrobařem dynastie.

Mnoho vlivů působí, e včerejí nelibosti se mění v odpor, nechu v nenávist, vtipkování ve veřejná vystoupení a soukromé horlení přímo ve vzpouru. Duch odporu proběhne celou zemí a náhle budí ze spaní i české mluvčí, kteří si jako mluvčí dosud nepočínali.

54

Hana se sype hlavně na hlavu vůdců sociálních demokratů, protoe někteří jejich dřívějí pomocníci, Alois Raín, Karel Kramář, Vincent Červinka a Josef Zamazal, sedí od 3. června 1916 ve věi smrti, zatímco oni nebyli ani vyslýcháni policií.

Opravdový obrat duí a myslí vyvolají vak a výstřely z větí dáli, z Petrohradu.

Důsledky únorové revoluce v Rusku, hlavně následné svrení cara, ze stejně mýtické

dynastie Romanovců, jakoby protrhlo hráze dosud spoutané řeky. Praha trudnomyslná,

smutná a vlastně bez ivota, se začne pomalu, ale jistě probouzet. Utajené síly se náhle vzedmou. Vdy zatím ojedinělé stávky se mění v řetězce, kdy dnes stojí Kolbenka, zítra Daněk a pozítří Českomoravská. Vysočany s Libní daly příklad a Karlín se Smíchovem se přidaly. Stávkuje se u Ringhofferů a Křiíků. Pratí dělníci mají opět vlastní vedení. Zvolené po hospodách, ale uznané i na úřadech. Být dělnickým důvěrníkem najednou váí i na

policii. Zvlátě od dubna, kdy proletářské Vysočany proly Libní, Karlínem na Poříčí, přes Příkopy a Národní třídu, kolem Národního divadla. A na Újezdě, vlastně na skok od

malostranského místodritelství, je přece jen zastavilo vojsko a policie. Ovem svobodnému průchodu čtyřčlenné delegace se odporovat neopováili.

Tak hrabě Max Coudenhove uslyí, co zatím nikdy neslyel.

Jsme tady, abychom nikoli prosili, nýbr poadovali, protoe za námi stojí dělníci, ale i ostatní pracující celé velké Prahy. Poadujeme, protoe pracujeme, a proto nemůeme být odmítnuti. Bez nás přestane město nejen vyrábět, ale i ít.

Nejprve chceme, aby skoncovalo bezpráví, alářování a věznění českých lidí.

To souvisí s poadavkem, aby byla obnovena práva Čechů v praské obci a byla slyena samospráva, která nebyla zvolena od 15. října 1914 a je zcela nadřazena prezidiu městské rady. Podle nás není jiné vůle lidu, ne té, která vzela z řádných voleb.

Odmítáme rovně cenzuru, která zbavila tisk a veřejné slovo lidské důstojnosti.

Konečně ádáme zlepit obyčejné podmínky ivota, aby byl chleba, mouka a mléko alespoň.

Aby se silou udeřilo na keftaře, kease, překupníky a zbohatlíky, kteří bídy lidu zneuívají a poivatiny prodávají předraené a velijak z náhraek vyrobené.

Úřady jsou tu nikoli aby lid trápily, nýbr lidu ku pomoci byly…

Odpověď obdrí zmatenou, plnou zámlk a rádoby příslibů, které jsou vlastně pouhou

výmluvou.

55

Hrabě Coudenhove, v zásadě Čechobijce, je náhle plný neobvyklé zdvořilosti, protoe sám dobře neví, co má vlastně udělat. Vdy z Vídně dostává pokyny tu přísně káravé, a tu hned zase nabádavě smířlivé. Jestlie včera stačilo zakázat a rozehnat, dnes musí být kála verdiktů místodritelství daleko irí a hlavně mnohoznačnějí ve výkladu.

I kdy vyhovět nahoru i dolů je obtíné jako dříve.

A tak dělnickou delegaci propoutí s úsměvem na tváři, ale se zlobou v srdci. Na měsíc dosáhne uklidnění, alespoň v ulicích.

V květnu se události zopakují novou silou. A tak nezbude místodriteli ne znovu nasadit vojsko dokonce s ostrými v hlavních. Vlastně v hojném počtu poprvé od začátku války, kdy praské nepokoje větinou dosti úspěně hasila policie.

Mezitím vak projde vánou proměnou i mylení a činy českých politiků.

Jetě na začátku roku 1917 ministr zahraničí hrabě Czernin, také jeden z povedených

představitelů české historické lechty, to se ovem jetě psali Černínové, nadiktuje českým poslancům obcházejícím úřady Vídně: Český národ jako vdycky v minulosti, tak také v přítomnosti i v době přítí, vidí svoji budoucnost a podmínky svého vývoje jen pod ezlem habsburským.”

Tenkrát si ovem Staněk, Tusar a dalí slibovali, e je nový císař Karel konečně přijme a uzná to málo, co uctivě poadují, zmírnění perzekucí a hlavně ochranu před rozpínavostí Němců v českých zemích. Přece u projevil tolik dobré vůle. V lednu zmírnil rozsudky smrti z procesu Kramář a spol. v tresty vězení a dokonce se dal portrétovat od vabinského.

K překvapení adatelů vak poslancům pouze vzkázal, e Čechy má rád, ale jejich

deputaci stejně nepřijal. Jaksi se to nehodilo právě v době, kdy se chystal na korunovaci do Budapeti a hrabě Tisza, věčný předseda vlády Zalitavska vykřikoval do světa, e s drzými Čechy je třeba zúčtovat. Vídeň jako ji tolikrát při volbě Praha - Budape volila metropoli na Dunaji.

Jene státníci míní a události často mění.

Zatímco Vídeň a Praha k sobě nadále marně hledají cestu, Karel přesto sní o

neuskutečnitelném usmíření svých dobrých národů. Zároveň vak vede tajná jednání s

Francií. Avak u zcela jinak soudí vrchní velitelství v Těíně, které dále podepisuje jeden rozsudek smrti za druhým.

Právě tehdy se ukryté síly dávají samy do pohybu. Kouzelný proutek naděje lidu jakoby vykvetl a rostl kadou dalí zprávou o revoluci z Ruska. To, co nezmohlo protirakouské úsilí Přemysla ámala a jeho horlivých mafiánů, co nestihly pokorné prosby Českého svazu,

vymáhají si zástupy nespokojených na ulicích.

56

S nimi v Praze chtě nechtě jedná kadý, o koho poádají.

Zároveň obchází i strach. U dostihl paláce ve Vídni.

V den, kdy císařská kancelář oznamuje, e 30. května se opět sejde Říská rada, nesvolaná od března 1914, hned po schválení posledních válečných úvěrů, jsou pozváni do

Schónbrunnu Frantiek Staněk a Bohumír meral. Císař je hostí ve vlastní pracovně, která pamatuje Marii Terezii a Josefa II., chlubí se právě dodaným portrétem od vabinského a nabízí pravou vídeňskou kávu, ádné odvary ze aludů. Je samý úsměv a dobrý rozmar.

Dokonce se omlouvá, e dosud nebylo času, ale teď přila chvíle nápravy, potřeba usednout za jeden stůl a pochopit dui Němců i Čechů, kteří ijí v pospolitosti století a iti budou dále. .

Kyne přitom oběma, jakoby rozmlouval s dobrými přáteli.

A Staněk se přitom rozplývá, zapomíná kvůli čemu vlastně veli a křivě hledí na merala, který spustí sice podle protokolu, nic nezanedbá, ani oslovení, ale jeho stínosti na bídu, hlad, dragonády, bezsoudní alářování, zvůli cenzury, na utrpení dělnických rodin, pláč dětí z hladu a en z bezmoci nelze neslyet. Císař Karel chvíli poslouchá, ale brzy nevrle posedává, aby nakonec i on podlehl zkuenému řečníkovi, který umí nakládat se slovem v pravý čas.

Za okamik ztratí svůj přívětivý úsměv, kterým se podobal předku Ferdinandovi, jemu i Praané přezdívali Dobrotivý, ale rozloučení zvládne bez obtíí. Opět plný vlídnosti a dokonce se slibem uvidíme. Pak prý se rozkřičel na své pobočníky, znectil i prastrýce Frantika Josefa za hloupost procesu s Kramářem a Raínem. Pochvalu sklidil pouze osobní lékař bývalého mocnáře, protoe zakázal, aby umírajícímu dali podepsat rozsudky smrti.

Take jedna smrt průkazně spasila několik ivotů. Také zřejmě i leccos nařídil, protoe od audience začala příprava amnestie, která vyvede Kramáře s Raínem ze aláře.

Proměna myslí, prosazení zdravého rozumu a hlasu srdce vak pokračuje hlavně jinde a jinak.

Zřejmě nejdůrazněji promluví četí spisovatelé, bylo jich 222, kteří ústy a perem Aloise Jiráska a Jaroslava Kvapila sdělují 17. května Českému poselství na Říské radě:

Obracíme se k vám, pánové, ve veliké době naeho národního ivota, v době, za ni vichni budeme odpovídat celým stoletím. Obracíme se k vám, k poselství českého lidu, dobře

vědouce, e my četí spisovatelé, osobnosti v naem ivotě veřejně činné a známé, máme nejen právo,

57

nýbr i povinnost, mluviti za rozhodnou větinu světa kulturního a duchovního, ba i za národ, jen sám promluviti nemůe.

Co nejdříve se sejde Říská rada a politickému zastupitelstvu českého národa se poprvé za války naskytne příleitost, aby z její tribuny projevili vechno, co se dosud projeviti nemohlo ani tiskem, ani jiným veřejným způsobem… Nue, pánové, aspoň tam buďte pravdivými

mluvčími svého národa, aspoň tam povězte státu i světu, co vá národ chce a na čem trvá!

Aspoň tam splňte svou svatosvatou povinnost a zastaňte se českých práv a českých

poadavků v této nejosudovějí době světových dějin způsobem nejrozhodnějím a

nejobětavějím, nebo nyní rozhoduje se o českém osudu na celá staletí!

Na vás, pánové, jakoto na mluvčí československého národa pohlíeti budou dneek i

budoucnosti, a není sporu, čeho po Vás ádají. Program naeho národa je zaloen jeho dějinami i jeho kmenovou jednotností, jeho novodobým politickým ivotem i jeho právy a vím tím, z čeho tato práva vznikla a čím byla zaručena. Doba dnení zdůrazňuje tento program do posledních důsledků: Zdálo-Ii se kdy, e lze jej odkládati nebo omezovati, nutká nás doba dnení, abyste jej rozvinuli před fórem celé Evropy a pak hájili do krajnosti, abyste se domáhali jeho splnění bez výhrad, nebo český lid se ho nikdy nevzdal, ze srdcí

československých nikdy nevymizela víra v slavné přítí jeho splnění!

Tato chvíle nastala světovou válkou, jejím průběhem a jejími dosavadními výsledky. Evropa dramatická, Evropa národů svéprávných a svobodných jest Evropou zítřka a budoucnosti.

Národ ádá po vás, pánové, abyste byli s touto velikou dějinnou chvílí, abyste jí věnovali vechny své schopnosti, abyste jí obětovali vechny jiné zřetele, abyste v té chvíli jednali jako muové nezávislí, muové bez velikých závazků a prospěchů osobních, muové

svrchovaného mravního a národního vědomí. Nedovedete-li učiniti zadost vemu, čeho

národ po vás ádá a co vám ukládá, vzdejte se raději svých mandátů, prve ne na Řískou radu vejdete, a odvolejte se k své nejvyí instanci-k svému národu.

A stane se zázrak vlastně nečekaný. Cenzura si nedovolí proti manifestu spisovatelů

zasáhnout. Otiskne ho vekerý praský, ale vkrátku i vídeňský a budapetský tisk. Tam s rozpaky a někdy i zuřivými výpady. Mezitím se o probuzení v Čechách rozepíe Evropa.

Uctivé supliky na vlády Dohody, z pera několika sice výjimečných jedinců, ale přece jen v diplomacii soukromníků, nabývají váhy voláním přímo ze srdce země, za kterou mluví.

58

Přes fronty Evropy doléhá hlas z Prahy, e postaru to u nejde. To konečné slovo doma jetě nepadlo, ale mnozí ho slyí v ozvěně.

Květen roku 1917 se měl stát pro Vídeň měsícem poselství.

Do Schónbrunnu putují veřejně, přímo procesí zplnomocněných vyslanců z Berlína, ale i Sofie a Istanbulu. Ti zjevně. Tajně jsou slyeni vyslanci, kteří ani zplnomocněnými vyslanci nejsou a přicházejí větinou z třetích zemí. védská, výcarska a Holandska. Ovem

zastupující Francii a Anglii. Jene Karel Frantiek Josef Ludvík Herbert Jiří Maria, teď prostě Karel I. na tajné roády diplomacie prostě nemá. Pruská osidla, do kterých upadl Frantiek Josef I., i jeho drí pevně.

Nakonec nezvládl ani dosud pokorné české poslance, za ně zahřímal včera jetě císařské ruce div ne celující Frantiek Staněk:

Zástupcové českého národa ze vech tří zemí koruny svatováclavské vstupujíce na Radu řískou v době světodějných událostí válečných, kdy stalo se veobecným hnutí směřující k odstranění nadvlády národa nad národem, prohlaují:

Poselstvo českého národa vychází z hlubokého přesvědčení, e nynějí dualistický útvar vytvořil k patrné újmě celkových zájmů národy vládnoucí a potlačované a e jediné

přetvoření mocnářství habsbursko-lotrinského ve spolkový stát svobodných a rovnoprávných národních států odstraní kadé nadpráví národnostní a zabezpečí vestranný rozvoj

kadého národa v zájmu celé říe i dynastie.

Opírajíce se proto v této dějinné chvíli o přirozené právo národů na sebeurčení a svobodný vývoj, posílené nadto u nás nezadatelnými právy historickými, státními akty plně uznanými, budeme se v čele svého lidu domáhati sloučení vech větví československého národa v

demokratický český stát, zahrnující i slovenskou větev národa, ijící v souvislém celku s historickou vlastí českou.

Bylo proneseno v mrazivém tichu, za vesměs opoděného potlesku několika desítek

slovanských poslanců a mlčení větiny, jak si zapsal jeden z účastníků zasedání.

59

Ruská mise

Někdy v průběhu února roku 1917 se dal nečekaně ohlásit u cara Mikuláe II. poslední předseda Státní dumy M. V. Rodzjanko, snad jediný z hodnostářů ruské země, který s

panovníkem mluvil otevřeně. Car právě rozzlobeně odloil hláení, v něm mu policejní éf Petrohradu stroze oznamoval: Nálada v hlavním městě je neobyčejně neklidná, kolují

divoké zprávy o plánech vládě nepřátelských skupin a vrstev obyvatelstva o souvislosti s monými a pravděpodobnými revolučními podniky a výtrnostmi. Veobecně se očekává

něco zvlátního..Tím se mělo stát 120 000 stávkujících dne 23. února, kterých 25. února ji bude 200 000 a 27. února přibude navíc i půl miliónu demonstrujících v petrohradských ulicích.

Mikulá II. vak jetě pořád netuí blízkost a hlavně rozsah katastrofy na pochodu.

Rodzjanko do něho mluví dvě hodiny. Zdvořile, ale chvílemi i velice důrazně líčí v pestrých obrazech, e monarchie má vlastně namále. Kdy stále nepřichází to, co chce slyet od cara, rozzlobí se natolik, e zvýeným hlasem vyhlásí:

Vae Veličenstvo, v těké chvíli, kdy naí zemi hrozila takřka jistá poráka, nezaváhal vá předek ani na okamik a svěřil vládu osobě, která poívala důvěry. A tato země byla

spasena. Jméno cara Alexandra I. je proto právem zapsáno zlatým písmem do dějin Ruska, ale i světa. S vekerou váností, jaké jsme jen schopni, s vědomím vlastenecké povinnosti, která na nás leí, vás, Veličenstvo, zapřísaháme: Následujte příkladu vaeho skvělého předka. Udeřila poslední hodina a nepříli vzdálena je doba, kdy vechny výzvy k lidu, aby zachoval rozvahu, se stanou zbytečnými.”

V náhle nastalém a naprostém tichu se car zmůe pouze na obratnou otázku: Znamená to snad, e jsem se po více ne dvacet let svého panování proti své vůli mýlil a dělal vechno patně?”

Závanost chvíle mě nutí,” dovolil si M. V. Rodzjanko ve své poslední řeči k caru ví Rusi pronésti chvějícím se hlasem: Závanost chvíle mě nutí, abych Vaemu Veličenstvu

otevřeně řekl, e je tomu zřejmě tak.”

Rozeli se krajně znepřáteleni, ale oba jetě nepřesvědčeni o rozsahu pozdviení, které mělo pohnout dějinami světa. V revoluci, je měla být prologem k Revoluci.

Začala v sobotu 25. února, vlastně 10. března 1917.

60

Petrohrad se otřásal dusotem zástupů, předevím z dělnických čtvrtí. Celý střed města obklíčily jednotky policie, ale i jízdních kozáků. Jene přísný rozkaz nevpustit zástupy do středu metropole se dodruje pouze někde. Demonstrace přitom nabývají na síle a pokračují i večer a dalí den v neděli.

V pondělí, 27. února, 12. března, roku 1917 lidová nespokojenost vyvrcholí. Na stranu lidu přecházejí první pluky petrohradské posádky. Zástupy se ozbrojují a berou útokem kasárna a policejní stanice. Během dopoledne padnou i věznice a muniční skladitě. Odpoledne vtrhnou ozbrojenci do ministerstev, zatýkají a odvádějí carské hodnostáře k budově Státní dumy, do Tauridského paláce.

Večer 27. února je Petrohrad v rukou revoluce. 2. března podle starého kalendáře bude vytvořena Prozatímní vláda.

3.března odstoupí car Mikulá II.

V plamenech revoluční země se začíná po létech váhání a marného snaení formovat

nejsilnějí oddíl československého vojska v zahraničí. Tím se otevírá jedna z

nejdramatičtějích kapitol desetitisíců Čechů a Slováků, v době sibiřského konfliktu se sovětskou vládou budou mít československé legie na Rusi více ne devadesát dva tisíce muů. A začínají i rozpory, zneuívání čistých národních ideálů, které skončí zradou na revoluci, hrozivým stigmatem na osudu zahraničního vystoupení v Rusku.

Předcházelo vak jetě leccos jiného, také dramatického. Na počátku války bouřlivé opojení, e velký ruský bratr rázně skoncuje s Rakousko-Uherskem. Jakási válečná verze

Kramářových snů o obnově Českého království pod některým z početných ruských

velkokníat. Kupodivu tuto mylenku nehlásali jenom emisaři typu Koníčka - Horského, který dlouho kalil vody naí paříské kolonie, ale i lidé v situaci podstatněji orientovaní. Mezi nimi i Josef Durich, agrárník, ale vdy i blíenec mladočecha Kramáře. Slovy podporoval jednotu Národní rady, ale nakonec zosnoval proti ní zákeřný puč. Pokusil se na sebe nejen strhnout vedení, nýbr i zatím republikánskou orientaci odboje změnit na monarchistickou.

Situace mu poněkud nahrála, protoe T. G. Masaryk byl odjakiva pro Rusko osoba non

grata, tedy hodně podezřelý. Carská policie vdy ostře sledovala jeho styky s Tolstým a petrohradská pak bedlivě dbala, aby se jeho knihy v Rusku nevydávaly a ty omylem vydané putovaly větinou do stoupy. Proto ani do Ruska za války nijak nespěchá.

Zasvěcení vak dobře věděli, e carovy sliby ze září roku 1914 o podpoře české věci nejsou myleny doslova.

61

Česká druina, vlastně prapor o osmi stech muích, proto vlastně nikdy nebyla nasazena do opravdových bojů a slouila výzvědné činnosti a tlumočnickým slubám. Navzdory tomu, e z Paříe putuje do Petrohradu a Kyjeva jedna uctivá ádost za druhou. Hlavně o proputění padesáti tisíc zajatců, kteří přili do Ruska větinou dobrovolně, v duchu víry ve slovanskou solidaritu a s mylenkou bít společného germánského nepřítele.

Jene v Petrohradě jakoby neslyeli, a byl ministerským předsedou Ivan Goremykin, či Boris Sturmer, či nakonec Alexandr Trepov. Proto i Masaryk s Beneem, kteří měli od

počátku významné styky s řadou Rusů, počínaje Alexandrem Izvolským, vyslancem v Paříi, Sergejem Sazonovem, jeden čas ministrem zahraničí carské vlády, ale hlavně s Pavlem

Miljukovem, historikem a pak rovně ministrem zahraničí, ale a za Prozatímní vlády, tuili, e Petrohrad nemá vůbec ádný program vůči Vídni, e je ve vleku germanofilských skupin kolem carevny, kolem Sturmera, ale i dalích hodnostářů německého původu, jimi carský dvůr přímo překypoval. Skepse v ruskou pomoc přece odpovídala i stavu veřejných

prohláení. Od sdělení cara v roce 1914 musely proto uplynout dva roky, ne se Sazonov dal slyet ve Státní dumě 29. května 1916, e k válečným cílům Ruska patří i budoucí organizace naich slovanských bratří.

Veskrze zmatená byla tedy situace na jaře roku 1916, kdy Národní rada přes vnitřní obavy větiny členů nakonec nemůe zabránit odjezdu Josefa Duricha do Ruska. A to navzdory varování generála Lochvického, velitele ruských vojsk ve Francii, který řekl Beneovi doslova: Duricha do Ruska neposílejte. Není pro to, nesvede nic. Nedosáhne tam ničeho.

Pite Masarykovi, aby jel do Ruska sám, a vy jednejte zde osobně s velvyslanectvím,

navtivte Protopopova (tehdy byl ministrem zahraničí a na cestě po Evropě) a svou věc mu vylote.

Jene v Paříi Josefovi Durichovi hoří půda pod nohama. Zapletl se do finančních machinací v československé kolonii a navíc se vyzradilo, e jeho nejblií spolupracovník Crkal je rakouský agent. K dovrení veho se velice váně pohádal i s druhým místopředsedou Rady M. R. tefánikem, který u v tu dobu byl rozhodnut jet do Ruska rovně, protoe události to vyadovaly a navíc,

se úspěnému organizátorovi vojenských skupin ve Francii a Itálii nabízela příleitost dokázat stejné ve velkém právě v Rusku. Spoléhá na skutečnost, e jako francouzský občan můe jednat i jménem paříské vlády a snad rozuzlit problém, který a dosud se vůbec nehnul z místa.

62

Jene s tím zase není příli srozuměn Masaryk a urazí tefánika natolik, e ten chce proto vystoupit z Národní rady. Tomu vak čelí pohotově Bene, ji tehdy proslulý vyjednavač, ale hlavně uklidňovatel vech konfliktů. Na poslední chvíli zabrání rozkolu, protoe chápe, e ve tefánikovi jde o osobnost v činnosti nepostradatelnou. Dokonce dosáhne krátkého smíru i s Durichem, který pak odjede 23. června do Petrohradu s čestným slibem věrnosti Národní radě.

Dne 28. července cestuje do Ruska i tefánik, protoe vrchní velitelství francouzské armády v Chantilly, osobně generál Joffre, nakonec souhlasilo s cestou za účelem vytvoření

československého vojska a jeho případného převedení do Francie. U tehdy se uvauje o dopravě přes Vladivostok a o vrchním velení v čele s Francouzem. Jakmile jednou padlo vojenské rozhodnutí, na snaení Benee příznivě zareagovalo i Quai ďOrsay v osobě

Philippa Bertheleta, který od léta 1916 vede příslunou Československou agendu, v

diplomatické řeči referát. Tímto jednáním vlastně byla tedy via facti uznána Národní rada.

Bene je od toho okamiku zván na ministerstvo zahraničí jako oficiální osoba. Take ruské starosti a počátek velice zuřivých hádek v rodině, skončí vyloučením Duricha z Národní rady československé, jsou alespoň k něčemu dobré.

Dosti hluboké rozdíly v názorech na směřování vech jednotlivých skupin zahraniční akce, předevím ruských, podlamovaly síly od počátku. Působila tu nejen geografická vzdálenost jednotlivých středisek od Paříe, ale i jejich osobitá orientace v Petrohradě, Moskvě a Kyjevě. Rozhodující vak byla bezmezná víra ruských krajanů, určitě vedení větiny spolků v upřímnost slovanské politiky carského dvora. Proto hlavně kyjevský Svaz, který měl vlastně nejblíe k táborům naich zajatců, ani nestál o vytvoření silné československé armády. Svoje úsilí zaměřil pouze na jejich vojenské uvolnění a rozmístění v továrnách na práci. Ovem konečným cílem byla jednota, nikoli dalí a dalí odnoe odboje. Proto vlastně ruské mise z Paříe přicházejí ve dvanáctou hodinu, moná jetě dokonce nějakou minutu po dvanácté. Vdy na místě v Rusku nebyla skutečná osobnost, která by za stavu úpadku carství zachránila alespoň trochu moné. A vedení naich kolonií, buď vědomě, kyjevský Svaz československých spolků se dal přímo financovat carskou politickou policií, nebo nevědomě, přizvukovalo plánům carského dvora.

A kdy v dubnu roku 1916 sjezd československých spolků při znal Masarykovo vůdcovství v zahraniční akci, příjezd Duricha oivil trvající projevy rozkolu.

63

Petrohradem, kde neměl mimo dvora přátel, Josef Durich pouze projel. Teprve v Kyjevě se skutečně postavil do čela vekeré ruské kolonie. 29. srpna po dramatickém jednání se tefánikem jetě podepisuje Kyjevský zápis, který uznává postavení Národní rady, ale hned na to si proradně vyjedná, e carské ministerstvo zahraničí zápis míru neuzná a podmíní výstavbu vojska ze zajateckých sil potvrzením naprosté vůdcovské role zřejmého rozkolníka.

Durichovu dlouholetou závislost na carské vládě, vlastně přímo na tajné policii, vyzradí nejlépe memorandum, které si vyměnily policejní orgány Petrohradu a Kyjeva: Má být

utvořen komitét s oddělením v Kyjevě, který by paralyzoval činnost Československé národní rady, kodlivé Rusku a poívající finanční podpory cizích států. Proto jest nutno zřídit vlastní vedení československých věcí a podporovati pouze časopis nakloněný Rusku. Za měsíc na to, přes vechno úsilí tefánika,

kterému se ve věcech civilních vůbec nedaří a navíc je dopředu diskreditován mandátem francouzské vlády, rozkol vrcholí. V Kyjevě se ustavuje dalí Národní rada československá.

Její veřejné provolání podporuje kyjevský Svaz, který jedná v úplné shodě s uznávaným reprezentantem národa, poslancem Durichem, jen se postavil v čelo naeho hnutí na Rusi, stejně jako profesor Masaryk v západní Evropě.

Dalí měsíce namísto práce a osvobození v táborech trpících Čechů a Slováků zaplní

prudké hádky, vzájemné osočování, přímo tvanice. V Petrohradě se ovem samovolně

vytvoří promasarykovská opozice. Vedení kolonie si pak spílá jetě víc, v tisku a hanobení pronásleduje i členy paříské Národní rady. Nevybíravě jsou napadáni hlavně Bene a

tefánik jako agenti cizí vlády. A to v době, kdy carské dokumenty veřejně přiznávají, e platí činnost Duricha. Ten kupodivu trpělivě čeká a do února roku 1917 na schválení stanov své Národní rady. Tím propase poslední příleitost. Mezitím je samozřejmě vyloučen z paříské Národní rady. A za pár týdnů po verdiktu carské vlády ji neplatí ani jeho ruský mandát.

Prozatímní vláda s Durichem odmítá jednat a vkrátku se ho zříkají i vedoucí krajanského Svazu.

Hádky vak zdaleka nekončí. Svaz československých spolků sice opět uzná Masaryka jako nejvyí autoritu, ale odmítá se dohodnout se tefánikem, který v březnu 1917 jmenoval členy Odbočky Národní rady československé v čele s Bohumilem Čermákem. Mezivládí

přetrvá i 6. květen 1917, kdy dalí sjezd Svazu odhlasuje včetně Kyjevanů:

64

Národní rada Československá s profesorem Masarykem v čele jest nejvyím orgánem

československého národního politického boje a jest proto povinností kadého Čecha a

Slováka vedení jejímu se podrobiti. Teprve objevení se T. G. Masaryka, 16. května 1917, kdy se vyloďuje via Bergen, Stockholm v Petrohradě, zásadně změní situaci. Jako předtím v enevě, pak v Paříi a Londýně, působí i tady svou nespornou autoritou. Je respektován i v nejvánivějích hádkách. Uklidňuje a vlastně i akčně mobilizuje. Vkrátku pohne i dosud nehybnou organizací vojska. Od roku 1916 povolená brigáda se do července kvapnými

odvody, stvrzenými Prozatímní vládou 13. června, stane brigádou skutečnou. Masaryk

okamitě po příjezdu navazuje rozsáhlé styky se západními vyslanci, zvlátě často je hostem Williama Buchanana a s prominenty Prozatímní vlády. Je mu udělena audience u předsedy Prozatímní vlády kníete Lvova. Do kabinetu ministra zahraničí Miljukova a potom

Těrečenka vstoupí vlastně bez ohláení. Často se stýká s generály, zvlátě Brusilovem, Alexejevem, ale i Duchoninem, náčelníkem hlavního tábu. Je hostem i představitelů levice.

Obědvá se Struvem a dalími kadety. Mezi socialisty vak dojde nejdále k Plechanovovi a Gorkému. Svůj stín bohuel ani tentokrát nepřekročí. Bolevikům nevěří a vyhýbá se jim jako ve výcarsku. Při tom jeho rčení o historické nezbytnosti zničení carské Sodomy a

Gomory, které teprve oni naplní doslova, koluje po Petrohradě a otvírá dveře téměř vude.

Ačkoli se později přizná, e bolevismus stopoval se sociologickým zájmem nevěřil v něj a naopak jetě roziřoval svoji kritiku marxismu ze Sociální otázky. Vůbec si nepřipustil, e jde o jev trvalý, dalekosáhlých důsledků pro politické poměry 20. století. Tady je i zasut kořen chyb, které povedou k vojenskému střetu v roce 1918. V danou chvíli vak Masaryk

dosahuje nesporných praktických výsledků. Československé kolonie se mu plně podřizují.

Opozice ustoupila do stínu a dovoluje si pouze arvátky malého rozsahu. Vítězství v bitvě u Zborová, které si Masaryk sám zhodnotil jako důkaz osobní udatnosti, ale také existence značného talentu hejtmanského, taktického v naem vojsku usnadnilo růst jednotek, které vkrátku mají čtyřicet tisíc muů a stále rostou. Tehdy udeří hodina revoluce 7. listopadu. A Masaryk, zatím pořád jakoby nezaujatý svědek, který ve skutečnosti si pozorně vímal vech jevů kolem a horlivě je komentoval, a to s příkrou zaujatostí vůči bolevikům,

65

musí se vypořádat s novou skutečností. Je realista. Novou vládu nemá z due rád, nevěří v její budoucnost, ale zároveň jsme se nemohli vyhnout tomu jednat s nově povstávající autoritou bolevickou, která se stala panující, říká i napíe doslova. Ovem a v Kyjevě, protoe v Petrohradě a Moskvě opravdu novou moc pouze pozoruje.

Výbuch revoluce v Petrohradě nezaije, protoe hlavní město opoutí několik hodin před vyvrcholením událostí. Ovem i tam viděl a slyel téměř ve, co předcházelo. Nadýchal se nálady mezi lidmi, pozoroval první arvátky s vojskem a hlavně uzřel totální rozpad moci Prozatímní vlády. Během pravidelné cesty z Mořské ulice, kde bydlel, při pochůzkách na Znamenskou, do úřadoven Odbočky Národní rady československé, natrefil i pouliční

přestřelky, ale hlavně úzkost petrohradských obyvatel, jim se zhroutilo zásobování a pořádek staré moci. Vede si statečně, dokonce dlouho odmítá osobního stráce, ale

nakonec přijme jako ochránce vojáka československé legie Josefa Hůzu, který předtím v Odbočce dělal kuchaře. A podle pamětníků nelituje, protoe Hůza ho uetří mnoha osobních starostí.

Pravým bojům vak neunikne. Do Moskvy přijídí v den 8. listopadu, kdy vzplálo povstání i zde. V hotelu Metropol zaije první vojenské obléhání. Sám je popíe dosti barvitě: Hotel Metropol byl takový velkoměstský, světácký hotel, pro cizince a bohaté lidi, kteří si přijeli do Moskvy zahýřit. Toho času tam bylo s obsluhou na pět set lidí. Na půdě hotelu bylo asi padesát Kerenského junkerů, ti stříleli na boleviky a bolevici z divadla na ně… Prvé dni nebylo tak zle, střílelo se jen z ručnic a mitrajéz, ale po několika dnech bolevici začali hotel ostřelovat z děl, postavených za městem. Brzy byla fronta hotelu, vechna vyí poschodí rozstřílena. Hosté se odstěhovali do sklepů. Já jsem přesto na noc zalézal (doslova jsem musel přes sutiny a kvůli střelám lézt) do svého pokojíku nahoře…

Tady poprvé musí Masaryk překonat sám sebe a jednat s boleviky, by pouze soukromě.

Ji při obsazení hotelu je zvolen hosty za vyjednavače cizinců. A zblízka poznává vojsko revoluce. Diví se jejich výstroji a výzbroji. Dokonce i tomu, e jeden z velitelů zná jeho spis o marxismu. Hlavní ho vak teprve čeká později.

V Kyjevě, kde rovně zaije, 8. února 1918, boje o osvobození města od Skoropadského zvůle. Jestlie chce prosadit odsun československých vojsk přes celé Rusko a Sibiř do Vladivostoku, musí mnoho slevit ze svých představ a jednat proti svým zásadám.

66

Tentokrát zcela oficiálně. Předtím vak jetě prosadí, e československé vojsko přejde zcela pod francouzské velení, a tak plně vystoupí z ruské jurisdikce. Je prostě cizím vojskem.

Statut ozbrojené neutrality získá od velitele východní fronty generála M. N. Muravjova, levého esera, který později boleviky zradí, po krátkém týdenním jednání. Kolem generálské známosti, Muravjov rovně znal Masarykovy knihy, podobně jako následného setkání s

Borisem Savinkovem v Moskvě, se vytvoří celé legendy, které dodnes nejsou řádně

vysvětleny, stejně tak jako mnohé Masarykovy názory na události, jich byl autoritativním svědkem. Vdy jako jediný Čech zail bolevické dobytí moci ve třech největích městech Ruska. A také zapsal svá nesporně zajímavá pozorování. Podstatným zůstává, e se mu v duchu jeho staré prozápadní koncepce podařilo zachovat, alespoň zpočátku, nae vojsko mimo události. Vycházel ze zásady, e nemáme svých zájmů v Rusku, ná jediný interes je samostatnost státu a tu můeme dosíci pouze ve vítězné válce proti centrálním mocnostem.

Ozbrojenou neutralitu chápal jako projev zdrenlivosti, ale i nesmyslnosti přikládat československému vojsku jiných cílů ne vlastních. Výjimky z pravidla budou zapsány v historii dvě. První ve vítězné bitvě u Bachmače 8. a 13. března 1918, ji po míru

Brestlitevském, kdy německá vojska poruila několik dní staré úmluvy. Tehdy bojuje mladá Rudá armáda s Čechoslováky poprvé bok po boku.

Druhé datum je z letopisů tragédií. Dne 14. května 1918, kdy dojde k čeljabinskému

incidentu a k vystoupení legií proti sovětské moci.

Popravdě řečeno i proti Masarykově koncepci vztahu k bolevické revoluci. Sibiřské taení sice později jako faktum akceptoval, dokonce vyuíval politicky v Americe, ale nepřál si ho.

Ve stínu událostí dalích u vak stáli jiní, často jeho přímí protivníci.

Profesor z Washingtonu

Víc ne jedno století se řídily Spojené státy zásadou George Washingtona a Thomase

Jeffersona: Naím přáním a základním pravidlem by mělo být, e se nikdy nezapleteme do evropských rozepří. A druhým pravidlem by mělo být, e nikdy nepřipustíme, aby se Evropa míchala do zaoceánských záleitostí.

67

Vlastně stejně, jenom poněkud lapidárněji soudili o záleitostech Starého světa Američané jetě v průběhu první světové války: Kdy se Evropané zbláznili, nám do toho nic není.

Máme vlastní povinnosti. Byli jsme na nejlepí cestě zkrotit tady doma svět obchodu.

Bojujeme proti bídě a brlohům. A nedáme se odvést od těchto základních cílů nějakými zastaralými spory. Oč jde? Nějaký student zabil arcivévodu. Zasluhuje tato příhoda, aby byl svět zaplaven ohněm a krví? My Američané jsme za jediné století vykonali obrovité dílo, zcivilizovali a osídlili jsme celou pevninu. Proč bychom měli ohroovat svůj ulechtilý sen účastí v pochybných zápasech evropských monarchů?

Pak ovem přijde Woodrow Wilson a udělá s Amerikou veletoč.

Pouhý profesor, který vtrhl do politiky ani ne dva roky před svým zvolením. Dobrý znalec politické vědy, ústavního práva a dějin, ale veskrze bídný psycholog. Skot, který to k údivu přátel vkrátku dotáhl na rektora univerzity v Princetonu. Jiskřivý debatér, oslňující eny, ale odpuzující mue prohláními typu a Yankee always thinks he is right. But a Scotchman knows he is right… Američan si vdycky myslí, e má pravdu, ale Skot ví, e má pravdu.

Vlastně mu bez přátel, avak s jednou podařenou výjimkou, jistého gentlemana z Texasu, plukovníka Edwarda House. Ten ho udělá guvernérem v New Jersey roku 1910 a o dvě léta později prezidentem Států. Kdy due bez těla vela ve svou pravou tělesnou schránku. A Wilsonův veřejný postup se rázem stal nezadritelným.

Omráčil a prosadil se neobvyklostí člověka ,milujícího lidstvo a nesnáejícího lidi . Vdy uznával jenom Dobro a Zlo. Přitom jako jediný Američan opravdu věděl, co je Dobro. I am sorry for those who disagree with me… lituji lidí, kteří se mnou nesouhlasí… because I know they are wrong… protoe vím, e se mýlí. Kdy se stal prezidentem, který neměl na stěhování a na nové aty pro enu Elenu, říkali o něm ,od té doby, co je Caesarem, má sklon se povaovat za Boha.

Proto vlastně nikoho příli nepřekvapí, e se znovu a trochu kvapem oení, ani dodrí předepsaný roční odstup od smrti své první manelky. A pak opět zvítězí ve volbách roku 1916, protoe he has kept us out of war,.. udrel nás mimo válku, prosazuje mír bez vítězství v jednom poselství válčícím stranám za druhým. Jene právě tehdy udělají

Hindenburg a Ludendorff chybu, protoe si myslí, e mají proti sobě v Americe slabocha.

Bezostyně nabízejí spojenectví Mexiku a začnou potápět americké lodě.

68

Osudového omylu se přitom dopustí u několik dní po pádu cara v Rusku.

Dne 2. dubna předstupuje před Kongres úplně jiný Woodrow Wilson. Se sevřenými čelistmi, co mělo u něho stejný význam jako u Napoleona chvění lýtek. Je strohý, ale aristokraticky vznosný. S nikým se nezdraví a kráčí rovnou k nejvyímu americkému řečniti, aby vyhlásil válku. Zatím jen Německu: Nemáme spory s německým lidem… Pociujeme vůči tomuto

lidu jedině sympatie a přátelství… Nesledujeme sobecké cíle. Netouíme po výbojích, ani po nadvládě. Nepovaujeme materiální náhrady za oběti, které svobodně přináíme. Jsme

pouze jedním z bojovníků za lidská práva…

Je hrozné, e musíme vést tento veliký a mírumilovný lid do války… Právo je vak cennějí ne mír a my budeme bojovat za věci, které nám vdy nejvíce leely na srdci… Tomuto úkolu zasvěcujeme své ivoty i majetky, ve, co jsme, i ve co máme, a to v hrdém vědomí, e nastal den, kdy Amerika má tu čest prolévat krev a dávat své zásady, z nich se zrodila a jim vděčí za své těstí a za mír, který jí je tak drahý. S boí pomocí nemůe učinit nic jiného… Za bouře potlesku celého Kongresu pak důstojně odchází. Na rozloučenou si

potřese rukou pouze se senátorem Henrym Cabotem Lodgem, svým věčným protivníkem.

Dne 29. dubna, o rok později, přistává v kanadském Vancouveru T. G. Masaryk.

Veze s sebou přání dosáhnout zásadního obratu zahraniční akce, protoe tuí, e události dostávají spád. Zároveň skrývá v kabele písemné memorandum o stavu Ruska a

bolevismu, jak jej sám vzletně nazývá. Je určeno prezidentovi Wilsonovi a začíná velice pozoruhodně: Spojenci by měli uznat bolevickou vládu de facto, kdy o uznání de iure zatím netřeba diskutovat… Bolevici udrí moc déle, neli jejich odpůrcové předpokládají…

Zcela uvěřen, e svými profesorskými a věcnými vývody získá mylení a tím i pozornost jiného profesora, pro kterého jetě nedávno osudy Číny byly důleitějí ne osudy Evropy, o její střední části má přitom jetě mení povědomí, ne o vlastním Starém světě.

Není proto divu, e do mnoha memorand, která si Woodrow Wilson vyměnil se státníky

Dohody, ale i druhou stranou jetě v době před vstupem do války, vystoupí do popředí otázka osvobození Čechů a Slováků pouze jednou. A to 10. ledna 1917, kdy země Dohody překvapivě sdělují prezidentovi, e usilují také o osvobození Italů, Slovanů, Rumunů a Čechoslováků z cizí nadvlády. A tím vlastně poprvé jednoznačně formulují monost naí státní samostatnosti,

69

dokonce s národní precizností na rozdíl od ostatních rakouských Slovanů, k ní se potom pouze nepřímo vyjadřuje i americký prezident v řeči, e mír po válce sjednaný nemůe být trvalý, neuzná-Ii se, e vlády mohou obdreti svá práva jen se svolením ovládaných národů a e potentáti nemají práva předávati si navzájem národy jako vlastnictví.

Pak uplyne dalí rok. Teprve 8. ledna 1918 v proslulém poselství Kongresu, ve známých čtrnácti bodech Wilson zmíní i budoucí uspořádání Rakousko-Uherska: Národům

rakouskouherským, jejich místo v řadě národů přejeme si zabezpečeno a zajitěno, měla by býti poskytnuta nejsvobodnějí příleitost autonomního vývoje. Jene nikoli rozbitím říe, nýbr jejím přetvořením, co je v souladu i s prohláením, které vydal v den vypovězení války Vídni 4. prosince 1917, v něm dosti jasně řekl, e si nepřeje říi habsburskou oslabit.

Přitom jeho pruslulých čtrnáct bodů bylo zveřejněno dva dny po praské Tříkrálové deklaraci, která jednoznačně vyhlásila program odtrení a samostatnosti. Washingtonský profesor tak opět vydal důkaz o pravdivosti výroku, který o něm vynesl Theodor Roosevelt: Wilson is very abstimate in polical measures* but in foreign relations, he flinches… Wilson je velmi sveřepý v domácí politice, ale v zahraniční politice uhýbá. A uhýbat bude jetě na

konferenci ve Versailles. Praský profesor, který se cítí ve Spojených státech vlastně doma, od roku 1878 sem pravidelně zajídí, nejen díky svým rodinným svazkům, jako manel

Američanky Charlotty Garriguové, nýbr i filozofickým souzněním s americkou verzí

pozitivismu, kterou sám po léta vyznává a oslavuje, nebude tady mít nic lehké. Navzdory univerzitním stykům, ale i mohutnému krajanskému zázemí, které nikde jinde se nedalo tak jednotně do jeho slueb jako právě v Americe. A navíc podle jeho vlastního účetnictví zrovna odtud obdrel v letech 191415 37 871 dolarů, 1916 ji 71 185 dolarů, 1917 (do konce dubna) 82 391 dolarů a 1918 (od května) 483 438 dolarů. V mezidobí podle jeho odhadu vyúčtování nebylo nikdy provedeno, dolo na adresu paříské Národní rady dalích 300 000

dolarů. Získaných velkorysou sběratelskou akcí, kterou od roku 1915 vedl Vojta Bene.

Peníze v době Masarykova příjezdu do Ameriky u tedy nejsou váný problém.

Krajané neskrblí. Navíc mu uspořádají vřelé přijetí, hned v Chicagu, kde je Masarykova první zastávka na pudě Států, a to 5. května.

70

V největím městě českém po Praze, ale hlavně centru naí akce finanční, jak si sám

zaznamenal. Podařilo se naim získat skoro celé Chicago, nejen kolonie slovenské, které se připojily k naim, ale také Američany. Od nádraí do hotelu se táhl ohromný průvod, město bylo zaplaveno naimi národními a slovanskými barvami. Začátek byl skvělý a stal se

vzorem pro jiná města, v nich máme četnějí kolonie české a slovenské. Řeči byly

proneseny na ulici, v průvodu, české a anglické. Pak následovaly větí a mení schůze, buď české, nebo čechoamerické.

To u na pokračování v New Yorku, Bostonu, Baltimoru, Clevelandu, Pittsburgu a posléze i ve Washingtonu. Vude s pompou, v krojích, s prapory a odznaky, ale i muzikou, s pravým

fangličkářstvím, proti kterému Masaryk tolik brojil doma. Tady se ovem nebouří, protoe něco podobného patří k americké propagandě, ale vlastně i k americkému stylu ivota. A tak v halasu a za veřejného pokřiku jsou k Masarykovi přitahováni vichni významnějí krajané českého a slovenského původu, dokonce i jeden senátor Adolph Joseph Sabath, vedení

vech spolků včetně katolických, které se pohotově obrátily na papee Benedikta XV. s memorandem samostatnosti Čechoslovanů a osvobození národa československého v

zemích historických a na Slovensku. Masaryk, jinde a jindy zarputilý antiklerikál, v Americe pokorně sedí i na katolickém sjezdu. Ovem ani tam se netají názorem, e je stoupencem odluky církve od státu.Vlastně ruku v ruce se slávou vezdejí přicházejí i váné starosti.

Znovu se musí zabývat slovenským problémem, který vykrystalizoval právě na půdě

krajanských skupin. Ovem pod hávem náboenským skrýval i leccos z oprávněných idejí národního osvobození, které světem obcházejí po Říjnové revoluci stále častěji a dávno nejsou jenom romantikou uplynulého století. Československá dohoda z 30. června 1918

známá rovně jako Pittsburská dohoda, proto jasně slibuje Slovákům vlastní administrativu, sněm i soudy, co jsou výsostná práva, která budou v mladé republice pramenem mnoha zlé krve a neměla nic společného s oivlým slovenským romantismem, kterým Masaryk,

větinou velice opatrný v názorech, svůj zřejmě neváně mylený podpis na Dohodě odbyl.

Za spontánním přihláením se k jednotě státní se vyhnul odpovědnosti za opravdové a

spravedlivé řeení problémů národních. A tím vloil do základů budoucího státu monost luďácké iredenty.

71

Podobně lehkomyslně se rodí i státní jednota s karpatským celkem, který vstoupí do naich dějin jako Podkarpatská Rus. Masarykova přirozená autorita mezi Poláky, ale hlavně

Jihoslovany, s nimi si zvlátě ve válce vyměňoval informace a pomáhal v diplomacii i vojenských akcích, mu získala váené jméno i mezi Ukrajinci. Včetně těch, kterým se tehdy přezdívá maďarských Malorusů, zastupujících podkarpatskou upu Uherska. Seznamuje se, a pak rychle sbliuje s jejich americkým mluvčím Grigorijem atkovičem, prvním poválečným guvernérem Podkarpatské Rusi, svým náboenstvím řeckým katolíkem a tím i nepřítelem

pravoslaví. Masaryk je vlastně Zatkovičův čtvrtý partner v jednání, po Polácích, Ukrajincích a Rumunech. Nakonec i posledním, protoe s ním podepisuje 23. května 1918 dohodu v

Homesteadu o spojení ve státě s nejirí autonomií. Ve víře, e je něco takového moné jetě před americkým uznáním samostatnosti Československa, za pouhý slib federalizace, vlastně jenom v jazyce.Na jaře roku 1918, kdy se jetě zápolí o uznání státu de iure, je vlastně přítí Československo zřejmým geografickým i státním celkem. O hranicích lze pochybovat v maličkostech, nikoli vcelku. A zbývá prosadit ideu nového státu do verdiktů zemí Dohody, které se zrovna napřahují k vítěznému úderu ve válce.

Masaryka vak jetě čeká překročení amerického Rubikonu.

První krok udělá příjezdem do Washingtonu 9. května. Poklidné hlavní město je plné vůní jara. Třeňové a jabloňové sady kolem metropole září vemi barvami. Lidé jsou také

svátečně naladěni. Sem válka a její trýzně, ani po roce vojenského angamá v Evropě jetě nedorazily. Amerika si ije bezstarostně a baví se, jak je ve 20. století zvyklá.

Zároveň se dosti politizuje. U nemyslí venkovansky a snaí se dohlédnout podstaty

evropského hemení, porozumět příčinám vzdálené války a protiřečením, které z ní trvale zaznívají. Proto je s velkou váností čteno novinové slovo Masaryka, bude jich pronesena dlouhá řada, v nich obratně vyuívá Lincolnova hesla Z lidu, lidem, pro lidi!, vlichocuje se americké demokracii, dává se fotografovat při návtěvě národního hřbitova v Gettysburgu, cituje Deklaraci nezávislosti.

Netrvá dlouho a otevírají se mu dveře do pracoven politiků.

Přes novináře Charlese Craneho, kterého zná u ze enevy a jeho syna Richarda, stane se prvním vyslancem v Československu, tehdy tajemníka státního sekretáře zahraničí Roberta Lansinga, pronikne do nedůvěřivého království americké diplomacie.

72

Obědvá se senátory, v presbyteriánských kostelích sedí vedle ministra války Newtona

Bakera a ministra vnitra Franklina Laneho. Naváe styky i s Theodorem Rooseveltem, jeho politické koncepce dříve odmítal. Ve vech politických kabinetech hledá krajany. Nenachází jich mnoho, ale i těch několik mu prokazuje uitečné sluby. Prostě nepromarní ani den.

Velice mu pomáhají američtí idé, mezi kterými je populární od hilsneriády. Rozumí si přitom se stoupenci starozákonní ortodoxie, ale i se sionisty. Není pochyb o tom, e mu přispívají také finančně, i kdy historické prameny jsou na podobná sdělení krajně skoupé.

Podstatnějí ovem byla podpora idovské lobby, kterou mu poskytnou ve vládě a v

Kongresu. Přesto Masaryk velice obtíně překračoval bariéru amerických představ, e válku je nutné dovést do konce i proti Rakousko-Uhersku. Hlavním nepřítelem byl pro Američany Berlín, doslova pruská aristokracie. O Vídni se mluvilo vdy s rozpaky. Konečně Rakousko-Uhersko samo vypovědělo válku pouze Srbsku, Rusku a Belgii. S ostatními válčilo, pokud jim byla válka druhými vypovězena. Jetě v únoru roku 1917 císař Karel odmítl přeruit styky se Státy. A tak vlastně i vypovězení války ze 4. prosince, bylo provedeno Wilsonem s omluvou. A ani dalí události v Rusku, lidový odpor přímo v Rakousku, jeho austrofilské přesvědčení příli nezměnil. Naopak u tenkrát je Wilson přesvědčen, e proti hrozbě bolevismu je Rakousko-Uhersko přirozenou zdí. Zřejmě osudový význam na změnu

Wilsonových názorů měly podněty historika George Herrona, jednoho z Američanů, který pochopil dui Evropy i její rozum daleko dříve, ne americká politika. Jeho knihy občas četl Woodrov Wilson, upoutaly jej a proto ádal, aby profesor Herron ijící ve výcarsku byl vyzván ministerstvem zahraničí ke spolupráci. Jeho písemné relace si pak nechává

předkládat osobně, spolu se zprávami vyslanců z Evropy, které u rovně nevěří na Vídeň. V

době, kdy se s ním sblíil Slovakoameričan tefan Osuský, vyslaný Masarykem do Paříe a Beneem zase do enevy. Tak se podařilo, kdy ne rozbít, tak alespoň rozruit Wilsonovy jednostranné představy o nezbytnosti přeití Rakousko-Uherska. Jene jetě deklarace vlády Spojených států z 29. května 1918 umoňuje mnohý a rozmanitý výklad, vyuitý Vídní s patřičným nadením nad dvojznačným prohláením, e nároky Čechoslováků a

Jihoslovanů na svobodu mají upřímné sympatie vlády, proti kterému musel Masaryk zdvořile, ale důrazně protestovat.

73

A právě tehdy je T. G. Masaryk poprvé pozván k prezidentovi Woodrowovi Wilsonovi.

Vyzbrojen čerstvými zprávami Mafie,

ale zároveň i novinkami ze sítě kapitána Emanuela Vosky, který v jistém smyslu stačil s dechem americké rozvědce a do konce války. Nejčerstvějí informace ovem přivezla z Londýna a Paříe dcera Olga. Cestující jako jediná ena, na příkaz Wilsona s vojenským konvojem sedmi lodí. Ta zastihne otce v dobré pohodě. U zase jezdícího na koni, i přes překáky v Rock Creek Parku. A chlubícího se vlastnictvím prvého auta v ivotě, malým dodgem.

19.červen 1918, kdy vstoupí Masaryk poprvé do Bílého domu,pozván přímo do prezidentovy oválné pracovny, byl podle pamětníků nádherný, slunečný den. Ve skutečnosti mohlo i pret, protoe o tom nevíme mnoho. Určitě byl rozhodující z hlediska amerického pochopení přání naeho lidu, Masaryk byl u Wilsona celkem čtyřikrát a zřejmě i pro politickou orientaci hostitele.

T. G. Masaryk sám později vzpomíná onoho dne dosti prozaicky: Můj první dojem z

prezidenta Wilsona byl dojmem takové dokonalé úpravnosti, neatness. Řekl jsem si, e je vidět, e má enu, která ho miluje.

Dost dobře jsme si rozuměli, nu, oba jsme přece byli profesoři. Byl v zásadách tvrdoíjný, ale přijímal námitky. Věděl o mně a byli jsme ve stycích třeba nepřímých, jetě ne jsem přiel do Ameriky. Viděl jsem, e v evropských věcech nebude doma a nebude si pro svou

přímočarost rozumět s evropskými státníky. Varoval jsem ho, aby do Evropy na mírové

jednání nechodil, ale nedal si říci, byl příli unáen svým plánem Společnosti národů, aby chtěl počítat s překákami..

Z toho mála o setkání dvou profesorů jsou nejpodstatnějí následky.

28.června Spojené státy sdělují světu poprvé zcela kategoricky: Po prohláení vlády

Spojených států, uveřejněném dne 29.května 1918 a vztahujícím se k národním

poadavkům a k otázce osvobození Čechoslováků a Jihoslovanů, úřady německé a

rakouské i úřady sympatizující s těmito mocnostmi pokouely se zbaviti tuto deklaraci jejího skutečného smyslu. Aby v těchto otázkách nevzniklo nedorozumění, státní sekretář dnes prohlauje, e postup Spojených států znamená, e vichni členové slovanské rasy musí být úplně osvobozeni ze jha rakouského.

Uznání Národní rady za vládu vak přijde teprve 3. září. Dávno po Francouzích a Britech.

74

Přesto se podařilo téměř nemoné. Vlastně v pouhých několika měsících to, na co bylo třeba v Evropě několika roků. Masaryk můe být právem spokojen. Radovat se nejen z

konce války na dohled, ale hlavně z jistoty samostatného státu.

Jetě v Americe se doví, e byla v Praze prohláena republika a on zvolen prvním

prezidentem. Na druhý den je naposled hostem Woodrowa Wilsona. Tentokrát spolu mluví nejen jako dva profesoři, nýbr i dva prezidenti. O jejich rozhovoru nevíme opět téměř nic.

V listopadu 1918 se T. G. Masaryk naloďuje na Carmanii. Poprvé poctěn zbraněmi vojenské jednotky jako nejvyí představitel spojeneckého státu. U není osobou soukromou, nýbr představitelem země, která se po třech stoletích dočkala. V listopadu přistane v Británii. 7.

prosince je v Paříi. 14. prosince v doprovodu prvního francouzského vyslance v Praze Fréderika Clémenta Simona odcestuje přes Itálii do Prahy. Kam dorazí 21. prosince 1918, stejnou cestou, jakou Prahu naposledy opoutěl.

18, rue Bonaparte

Osm dní po Říjnové revoluci střídá vládu i Francie. Paří sice trochu jinak ne v Petrohradě, ale přece jen s vánými důsledky vnitrostátními, ale i evropskými. Po roce váhání a dokonce koketování s nejrůznějími misemi císaře Karla, který programově lovil čas a vyuíval obecné únavy zemí Dohody, je nakonec vedly k téměř totální poráce Itálie v bitvě u Caporetta. 15. listopadu 1917 vak stojí v čele paříské vlády George Clemenceau.

Tygr francouzské politiky. Mu rozhodný a nekompromisní. Zarputilý nepřítel politického váhání, vládní neujasněnosti vojenských cílů,

stoupenec státního srozumitelného programu, ukončit vítězně válku. Proto si podrí v rukou i ministerstvo války. Clemenceau snad dokonce tuí, e Evropa vstupuje do revoluční vlny.

Jeho prudký temperament, při jednání vlády pravidelně křičí na ministry a hlas zvedá i na prezidenta, kupodivu popoene i zemdlené. Říkají o něm, e je bezohledný k lidem a

událostem, ale ty i ony uvedl rychle a zásluně do pohybu. Jakoby zázrakem postrčil i dva roky nehybnými frontami. Zřejmě věděl víc ne jeho druzi o jeho vzdělání, irokém rozhledu a kultivovanosti nebylo přitom pochyb proto odmítal jakékoli dalí kompromisy.

75

A poadoval akci jen akci, která skoncuje s pacifistickými kampaněmi a intrikami o

nerozhodný mír. Přesvědčen o nezbytnosti jít za vítězstvím a do úplného konce.

Ten mínil diktovat nepřátelům, ale i spojencům francouzskými zbraněmi. Pokořit ovem usiloval předevím Němce. V odloučení z aliance a separátní řeení Rakousko-Uherska

nikdy zrovna nevěřil, a proto s ním na rozdíl od jiných asi příli nekoketoval. Myslí převáně ve vojenských kategoriích, ale tuí, e poválečné uspořádání je neméně důleité jako vítězství na frontě. Proto je krutý ve vnitropolitickém rozhodování, okamitě likviduje vekeré projevy defétismu a deptá i parlament svými rozhodnutími, která ádá schvalovat

manifestačně. Na řeči a řečičky bude čas a po vojenském vítězství, pokřikuje na vzdorné poslance, kterých od zasedání k zasedání válem ubývá.

Důvodně a vlastně vkrátku si rozumí s exponenty protirakouského hnutí. Svými

jednoznačnými postoji vyvrátí mnohé dohady, zda díky svým příbuzenským svazkům nemá

zájem na udrení státní existence Rakousko-Uherska. Jen nastoupí do úřadu, rozhodne o vojsku polském a otevře dlouho odkládané jednání o vojsku československém.

V jihofrancouzském městečku, slaveném vinaři kraje Charente, ale také značkami Martell a Hennesy a Otard ji několik měsíců čekají dvě tisícovky Čechoslováků ve zbrani, aby mohly jít do války pod vlastními prapory. Dočkají se 16. prosince 1917. Po vydání dekretu

podepsaného premiérem Georgesem Clemenceauem, prezidentem Raymondem Poincarém

a ministrem zahraničí Stephenem Pichonem, v něm stojí doslova:

Článek 1. Čechoslováci, organizovaní v samostatnou armádu a uznávající v ohledu

vojenském autoritu vrchního velení francouzského budou pod vlastním praporem bojovati proti ústředním mocnostem.

Článek 2. Po stránce politické připadá řízení této národní armády Národní radě zemí

českých a slovenských se sídlem v Paříi.

Článek 3. Vypravení československé armády a dalí působení zabezpečí francouzská vláda.

Článek 4. Pokud jde o organizaci, hierarchii, administraci a vojenské soudnictví, bude pro československou armádu pouito ustanovení platných v armádě francouzské.

Článek 5. Samostatná československá armáda se rekrutuje:

76

1. Z Čechoslováků, slouících nyní v armádě francouzské.

2.Z Čechoslováků jinde slouících, pokud jim bude dovoleno přestoupiti do československé armády, a z dobrovolníků, kteří vstoupí na dobu války do této armády.

Jednotka se velice rychle rozrůstá a ke konci války dosáhne důstojného stavu 12 000 muů.

Ovem v tu dobu ji několikanásobně převýeného silou naeho vojska italského-24 000

vojáků, které vak dosáhne zvlátního statutu, dojednaného tefánikem s italskou vládou a 21. dubna 1918. To ji ruské legie přesáhnou dokonce počet 92 000 muů. Bohuel

obětovaných v tragických vystoupeních sibiřských.

Nevzhledný dům v Latinské čtvrti, ji trvalé sídlo Národní rady, tím velice získává na lesku a slávě vezdejí. Vedle vdy uchvátaných diplomatů a novinářů, ale i velikých úředníků, do něho náhle přicházejí dosti nápadní vojáci. Jakýsi generální táb československé armády, zpočátku větinou francouzský. Národní radu v ní zastupoval vojenský přidělenec, nejprve plukovník Vladimír Chalupa a posléze plukovník Zdeněk Fierlinger, kteří oba dva dorazili z vojska v Rusku.

Vrchním velitelem vojsk se stává od počátku tefánikův přítel generál Maurice Janin.

Kariérní důstojník, který velel brigádě v bojích na Marně a Yseře. Později byl povolán do generálního tábu v Chantilly, kde se stává blízkým spolupracovníkem generalissima Joffra.

V dubnu roku 1916 je ovem jmenován éfem vojenské mise v Rusku, pro kterou byl jednak předurčen několika předchozími pobyty v Petrohradě, ale i ve skutečnosti dobře vykolen mimořádnými znalostmi jazyka, historie a slovanské problematiky vůbec. A do revoluce ve

stávce, na vrchním velitelství ruské armády v Mogilevě. V té době se poznal i s

Masarykem, ale osobně přilnul pouze ke tefánikovi, v podivném válečném přátelství,

kterých v oné době nebylo mnoho.

V průběhu roku 1918 odjede Janin znovu do Ruska, k hlavnímu seskupení

československých vojsk a stane se jedním ze strůjců jeho zneuití po čeljabinských

událostech, které sám bombasticky nazve svým vojenským triumfem, zavrením

velitelských moností, ivotní ancí, jaká potkává důstojníka jednou a nikdy více. Bohuel zaplacenou nejméně třemi tisícovkami mrtvých legionářů.

Kupodivu od přistěhování vojáků do Bonapartovy ulice je nejvíce ve svém ivlu i Edvard Bene. Od roku 1916, kdy se Národní rada ustavila, vdy v jednom kole listovní,

zpravodajské i diplomatické agendy. Zavalen prací, ale stále plný činorodosti. Pořád připraven zasáhnout, psát, také intervenovat osobně.

77

Za vech okolností věcný, a strohý, přesný a přesnost vyadující, trpělivý venku a agilní doma.

Jako zplnomocněný ministr si vede i během větinou krátkých výjezdů do ciziny.

V Římě je poprvé v lednu 1917.

Právě tam se dočetl v novinách, co Dohoda neobvykle přísně sděluje prezidentovi Wilsonovi ve věci svých válečných cílů a e konečně poaduje i osvobození Čechoslováků. Za stavu obecného roztrpčení Italů, protoe jsou zmiňována rovně abstraktní práva Jihoslovanů. To můe znamenat ve svých důsledcích i obyvatel Dalmácie a Terstu, co vláda povauje za veskrze italskou záleitost. A tak se vlastně příjezd Benee hodí i jako vhodné závaí na váhách. Za italské ústupky ve střední Evropě musí ustoupit Jihoslované. Řekněte jim to,

slyí Bene oficiálně i neoficiálně kadý den svého měsíčního pobytu.

U druhý den pobytu je hostem ministra propagandy Gino Commandiniho a obdrí souhlas ke zřízení tiskového střediska, které pak během zbytku války plní úlohu zastupitelství paříské Národní rady. Ministerstvo zahraničí vak dobývá a trpělivým obchvatem, přes známé novináře z Corriera de la Serra, také přes ruského a francouzského vyslance.

Generální tajemník Demartine s ním nejprve 24. ledna jedná rezervovaně, vlastně i

nadřazeně. Poprvé uslyí vedle neurčitých slibů kategoricky, e Itálie nedovolí vznik velkého jihoslovanského státu. Autoritu Národní rady Demartine slovy uzná, pouze vojenské

záleitosti odloí na neurčito. Prostě řečeno, Italové zrovna nepospíchají.

25. srpna je Edvard Bene v Římě podruhé.

V nové situaci, kterou místní vláda nemůe pominout. V táboře Santa Maria Capua u

Neapole se podařilo zformovat Český dobrovolnický sbor o tisícovce muů, kterému den ze dne přibývá na počtech, v lednu 1918 bude mít ji pět tisíc hlav a hlavně se Římu ochotně nabízí, e odejde na frontu. Tam, kde jdou Italové od jedné poráky ke druhé. Bene

tentokrát ji necestuje jako soukromník, by s honosným titulem, nýbr jako osoba oficiálně pozvaná baronem Giorgio Sonninem, tehdy ministrem zahraničí Italského království.

6. září je také přijat ke slyení, zcela úspěnému, ačkoli Sonnino má pověst zlého ducha italské politiky.

Od něho získává dalí slib uznání diplomatické oprávněnosti Národní rady uskuteční se velice opatrně a 4. října 1917 a hlavně doporučení k ministru vnitra Vittoriovi Orlandovi a ministru války Guglielmovi Giardinovi, kde leí zcela zadrhnutá větina československých poadavků.

78

Budou ukázkově vyřizovány ve stylu salámové politiky. Po kouscích, spíe po kousíčcích, a vdy s nataenou rukou, co za to? Příli toho potom nedosáhne a běh událostí rovně

nezrychlí, snad mimo záleitosti vojenské ani M. R. tefánik, který bude do Itálie zajídět v mezidobí, kdy zrovna nepobývá v Rusku. Take vlastně i poslední den svého ivota stráví v Itálii, před tragédií ve Vajnorech.

Jako vládu uzná Itálie Národní radu teprve 24. října 1918. Vlastně jakoto poslední

spojenecká válčící velmoc.

Edvard Bene vládní zpozdilost v Římě vytuí vkrátku a dále proto nenaléhá. Do Itálie pak ani nejezdí, jedině na skok za vojáky v říjnu a s římskými politiky jedná nadále zásadně pouze v Paříi. Dokonce ho nedojme ani italský obrat ve vojenských záleitostech a

děkování generála Grazianiho za statečnost naich vojsk, která si musela křikem vynutit nasazení na frontě. Vůbec rezervovaný postoj zaujme k Vatikánu, kdy vlastně odmítne i pozvání k jednání s kurií austrofila Benedikta XV.

Tím více se věnuje starostem v Paříi, ale i v Londýně, kam musí pravidelně cestovat, postrkovat události po odjezdu Masaryka do Ruska. Tentokrát ji není obtěován policií, protoe jeho jméno se pravidelně objevuje v tisku. A dokonce ve spojitosti s tak vánými politiky, jako je ministr zahraničí Arthur Balfour a ministr blokády Robert Cecil, kteří se ovem zprvu více zajímají o pouití československého vojska v Rusku, ne o jim nesrozumitelný statut Národní rady. Olga Masaryková, dosud v Londýně mu je přitom velice nápomocna a zprostředkuje přijetí u ministra války lorda Alfreda Milnera.

3.června 1918 pak obdrí Edvard Bene vytouený, by strohý, ale zároveň i významný list.

Pane, vláda Jeho Veličenstva je tedy ochotna uznati československou Národní radu, jakoto nejvyí orgán československého hnutí v zemích spojeneckých a rovně ochotně uznává

československou armádu jako organizovanou jednotku, bojující ve prospěch spojenecké

věci. Následkem toho přidělí jí britského důstojníka jako officier de liaison, jakmile se ukáe toho potřeba. Arthur James Balfour. Paří, která velice pečlivě koordinovala své politické i vojenské kroky s Londýnem-Bene jetě nevyjel z Anglie a u ve Francii klepal na dveře britský posel, si udrela ve vech směrech československých jistý předstih. První přijímá Masaryka a Benee na vysoké úrovni, ji na počátku roku 1916. Má prioritu v uznání reality československého vojska,

79

protokol Masaryka a ministra války Thomase nese datum 13. června 1917, co je i první smlouva státu s Národní radou vůbec. Konečně o rok později, 29. června obdrí Edvard Bene rovně v zřetelném náskoku dopis ministra zahraničí Stephana Pichona, kterým je korunováno několikaleté dílo. Stojí v něm: Pane generální tajemníku,

ve chvíli, kdy 21. pluk střelecký, první to jednotka samostatné armády československé ve Francii, přijímá svůj prapor, chystá se opustit své tábory a obsaditi frontový úsek uprostřed svých francouzských bratří ve zbrani, vláda republiky, jsouce svědkyní Vaeho úsilí a Vaí oddanosti k věci Spojenců, povauje za spravedlivé a nutné práva Vaeho národa na

samostatnost a uznat veřejně a oficiálně československou Národní radu jako nejvyí orgán, spravující vekeré zájmy národa, a jako první základ přítí vlády československé…

U nemůe být pochyb. Zahraniční akce, nejprve vemi posmívaná, vpravdě neumělá v

začátcích, později skandálně rozváděná a velijak různě zacílená v orientaci,

má náhle vechno a na pravém místě. Je uznána jako vláda jednou z rozhodujících

spojeneckých zemí, co jiné spojenecké země, Bene okamitě rozesílá opisy nóty vládám Spojených států, Británie a Itálie, srbskému, řeckému, belgickému a polskému Národnímu výboru v Paříi, musí vzít na vědomí. A také na vědomí vezmou. Jako druzí Britové

Balvourovou deklarací z 9. srpna prohlaují rovně Čechoslováky za národ spojenecký a Národní radu za nejvyí orgán národních zájmů. I ostatní se postupně přidají.

V Bonapartce, jak si svůj válečný domov trochu familiárně pojmenovali stále početnějí obyvatelé, se dveře netrhnou. Jedna nóta střídá druhou. Poslové z francouzských

ministerstev a zvlátní kurýři z velitelství v Chantilly. Blíí se toti velká sláva. Vojenská paráda, na které si tehdejí doba velice potrpí.

30. června se koná slavnost československých jednotek v Darney.

V městečku zapadlém uprostřed nádherných borových lesů, obklopeném tuctem lázní a

neskromně se chlubícím jen několika barokními stavbami. Vlastně zcela zapomenutém,

dokud se nestane nástupitěm na odčinění válečné potupy z roku 1870. Také pro 21. pluk Čechoslováků, pro které se mělo stát poslední mírovou zastávkou před nástupem na frontu.

Ovem a po odjezdu prezidentského vláčku a svity, která zaplavila vůkol.

Tady před očima prezidenta Poincarého, ministrů Pichona, Leyguese a Lebruna, ten se

stane rovně prezidentem,

bezpočtem generálů, mezi nimi se nejopravdověji tváří Janin, a mezi zástupcem místních notáblů, stojí poprvé Edvard Bene na očích nevídané selosti státní, vojenské i národní.

Kulisa 21. pluku, který od prefekta Paříe Ernesta Gaye a prezidenta Raymonda Poincarého přebírá prapor, dar metropole nad Seinou mu obstará iluzi jetě tolik vzdálené vlasti. Proto se mu i trochu zachvěl hlas, kdy svojí vybranou sorbonnskou francouztinou spustil:

Pane prezidente! Jménem Národní rady zemí českých a slovenských, jménem naeho

národního vojska, jménem celého naeho národa, dovoluji si, pane prezidente, vyjádřiti vám city naí hluboké vděčnosti za čest, kterou nám prokazujete osobní přítomností na dnení slavnosti, která jest pro ná národ chvílí na vdy nezapomenutelnou a událostí

svrchovaného historického významu..

Pak mluví prezident Poincaré. Podstatně déle a vlastně jetě tklivěji.

Hovoří o válce a vojenské statečnosti. Připomíná české dějiny. Vzpomíná Jana iku,

Prokopa Velikého a Jiřího z Poděbrad. Také úsilí národní, hlavně z poslední doby. Zaklíná se pochopením Francie i vůlí dát průchod spravedlivým národním zájmům. Haní společného nepřítele, Německo, ale i jeho spojence Rakousko. A oslavuje ve, co nás spojuje v historii, v umění, ve světě duchovním zvlátě. Samozřejmě i slibuje, hodně slibuje, v sentencích obvyklých pro intelektuály a politiky. Nejkratčeji, ale nejpádněji pak promluví ti, kteří kráčejí na frontu. Ve jménu naí národní cti, ve jménu veho toho, co je nám jako lidem i jako Čechům a Slovákům nejvýe svaté, přísaháme, e bojovati budeme po boku svých spojenců proti vem naim nepřátelům do té doby, dokud nae země české i slovenské nesplynou v samostatný a nezávislý stát Československý, dokud národ ná v naich zemích nebude

úplným pánem svých osudů. Pak se zavlnily řady a vojáci v řadách za sebou defilují.

Edvard Bene slávy v Darney vzpomínal vdy v pohnutí mysli. Nejen proto, e byl u toho, e viděl a slyel, nýbr i proto, e s jistotou u hleděl na budoucí Československo, nesporné faktum Evropy 20. století.

81

Sibiřské peripetie

Osudy naich v Rusku se stanou zvlátě dramatickými 14. května 1918. V době, kdy ji víc jak devadesát tisíc muů československého vojska je na cestě na západ,

ale ve směru východním, roztaeno na nekonečné dvoukolejné dálavě sibiřské magistrály.

A vcelku klidně se posunuje stále blí a blí Vladivostoku, odkud má odputovat do Francie.

Tam se s ním zatím jetě pořád počítá na západní frontě. Alespoň oficiálně, podle dohod a jednání, zapsaných Národní radou.

Zvrat, který přijde, zaskočí určitě větinu blízkých i vzdálených.

V Čeljabinsku u je cítit jaro. Po zimních strastech voní vojskům dvojnásob. Chlapi v ruských uniformách s dvoubarevnými stukami na furakách jsou vesměs dobře naladěni. Horlivě vzpomínají válečných záitků, debatují bouřlivě, kdy si vaří čaj po ruském způsobu a korzují po stanici, která je plná vlaků na trati v obou směrech. Dokonce si trochu zvykli na soupravy německých a maďarských zajatců, kteří na rozdíl od nich cestují na západ. Protoe vláda sovětů plní dohody z Brestu Litevského.

I ti se docela usmívají, nebo jedou domů. A větinou si se včerejími nepřáteli ani nehrozí jako zpočátku.

Zrovna ve chvíli obecné dobrosrdečnosti, vtipkování, výměn cigaret, tabáku a chleba se strhne mela, kterou nikdy nikdo zcela věrohodně neobjasnil. Z projídějícího vlaku, větinou s Maďary, vyletí kus eleza a zraní přihlíejícího legionáře. Vytryskne trochu krve a hodně vání.

Vlak je zastaven, viník, snad pravý, snad nepravý vyvlečen z vagónu a zbit tak, e zůstává leet bez ducha na kolejích. To vechno se seběhne tak rychle, e podle zatím přísně dodrované dohody jediná ozbrojená československá strá dbající na pořádek dorazí, a je po vem. Za málo krve vyteklo hodně krve. Vojáci stojí kolem beze slova, protoe chápou, e tohle nebylo třeba, ale stalo se. Je nezbytné ohlásit a vysvětlit, co se jenom dá.

Jene v tu chvíli u jedna chyba trumfuje druhou.

Nádraní sovět zadrí československou hlídku, obviní ji ze zanedbání a pole do městského vězení. Stanice je vkrátku poloprázdná. Vlastně i tichá, ruená jenom občasným sípáním páry. Mrtvé tělo v roztrhané rakouské uniformě pořád leí na místě tragické události. Nikdo si netroufne vůbec přiblíit. Začíná opatrné vyjednávání. S ním jdou ruku v ruce hrozby.

82

Československý vlak, mající podle moskevské úmluvy s Radou lidových komisařů

podepsanou Josefem Stalinem 26. března má právo na ozbrojenou rotu a jeden kulomet, se náhle najeí hlavněmi, které se vzaly kdoví odkud, zřejmě ukrytě porůznu ve vlaku. Ealon vypadá rázem hrozivě, protoe pluk ozbrojenců na Čeljabinsk je nevídaná síla.

A kdy se nevrátí dalí československá deputace, tentokrát z městského sovětu, události se náhle nedají zastavit. Vlastně ani nikdo řádně nezavelí a nádraí je obsazeno. Těch několik patně vyzbrojených sovětských hlídek je zajato spolu se správou nádraí. Tím se první elán dobyvatelů trochu vyčerpá. Zatím pořád ivelné se stane organizovaným. A přejde do rukou důstojníků.

Telefonuje se na vechny strany, kde zatím sověty nemají o incidentu ani ponětí. A v poklidu volají poadované velitele jednotek k aparátu. Ji v noci je větina československých vlaků na trase a do Vladivostoku v pohotovosti. Ozbrojená neutralita visí na vákách. Vlastně se u utrhla z řetězu, protoe čeljabintí samozvaní stratégové v noci vyhlásí válku nejen nádraí, nýbr i městu.

O půlnoci, podle pamětí generála Vojcechovského u v podvečer tého dne obsadí

vzbouřená jednotka muniční skladitě a vnikne do klidně spících kasáren. Právě do těch, která se prý chystají k zuřivému útoku na Čechoslováky. Nepadne přitom mnoho výstřelů, protoe nikdo ani moc střílet nechce. Mrtví vak přece jen budou. Na naí straně dva.

Před ránem je obsazeno celé město. Místní sovět, pota, telegraf, noviny a několik dalích budov. Od nádraí pochoduje směrem k náměstí s kapelou a Radeckého pochodem skvěle

vyzbrojená jednotka. Kadý drí zbraň. Na místo jednoho kulometu uvidí zvědavci kolem celou kulometnou rotu.

Jásot před věznicí nad osvobozenou hlídkou z nádraí a vyjednavači nebere konce.

Českosloventí vojáci vyhráli bitvu o Čeljabinsk vlastně bez boje. Avak i bez potlesku těch, které později v mnoha svých pamětech vydávali za osvobozené od boleviků. Z nich jim přilo poděkovat na místo ranní slávy pouze pět nadenců. Jeden vyvlastněný bankéř,

vypasený sedlák, kupec z nejbliího krámu, plukovník ověený svátými Jiří a dáma v

činčile, ze které se vkrátku vyklube místní rozhoďnoka. Opravdový výkvět města, za jeho snadné dobytí se bude vkrátku platit tisíci zmarněnými ivoty.

Vlastně ji od 15. května, kdy je československý korpus ve válce se sověty de facto.

83

A tak obtíně sepsané dohody, z nich první podepisoval v Kyjevě jetě Masaryk a dalí u zástupci Odbočky Národní rady s Radou lidových komisařů, berou za své. Podle nich bylo velení jednotek povinno přísně respektovat povinnost: Se zřetelem k tomu, e jediným účelem naeho pobytu v Rusku je přibytí do přístavů Dálného východu, ná armádní sbor ztrácí na ruském území svůj bojový význam. Proto Odbočka Československé Národní rady v plném souhlase s vojenskými zástupci francouzské vlády dohodla s ruskou vládou Radou lidových komisařů

1.e vrátí Rusku zbraň armádnímu sboru nepotřebnou a ponechá si jen tolik zbraní, kolik je potřeba k ochraně před monými loupeivými výpady nezodpovědných oddílů obyvatelstva.

To jest kadý ealon ponechává si k vlastní ochraně ozbrojenou rotu a jeden kulomet.

Hroutí se úmluva dobré vůle a zdravého rozumu.

Je zapomenuto ve dobré, mezi jinými i slavný rozkaz vrchního velitele Antonova Ovsjenka: Vem revolučním vojskům jihoruských republik! Nai soudruzi československého sboru, kteří čestně a hrdinně bojovali u itomíru, Kyjeva, Grebenky a Bachmače a chránili dráhy k Poltavě a k Charkovu, nyní opoutějí Ukrajinu a odevzdávají nám část svých zbraní.

Revoluční vojska nezapomenou bratrské sluby, která jim byla prokázána československým sborem v bojích dělného lidu ukrajinského s imperialistickými loupenými bandami. Zbraně odevzdané Čechoslováky revoluční vojska přijímají jako bratrský dar.

Během několik přítích dní se střílí na celé délce magistrály, na sedmi, vlastně osmi tisících kilometrech zdéli. Jsou vojensky obsazovány nejen elezniční budovy a zařízení k

bezpečnému postupu na východ, nýbr i celá města. Netrvá ani týden a vojenských aktů nepřátelství se nahromadí tolik, e obě strany nemají kam ustoupit. Mírové jednání je od počátku vyloučeno, protoe ji 18. května bylo na vojenském sjezdu z trati dostupných jednotek, schází se rovně v Čeljabinsku rozhodnuto, e československé vojsko se vyjímá z pravomoci Odbočky Československé Národní rady a dalí řízení transportu vojska, které je na cestě do Vladivostoku, kam musí být dopraveno stůj co stůj, a třeba i vojenskou silou, se odevzdává zatímnímu výkonnému výboru sjezdem zvolenému a jím zplnomocněnému, bez

jeho vědomí nikdo nemá práva dávati rozkazy týkající se dopravy. Garanty přijatého rozhodnutí se za vojáky mají stát velitelé pluků, nadporučík Radola Gajda, poručík Stanislav Čeček a podplukovník Sergej Vojcechovský, tentý, který silou obsadil Čeljabinsk.

84

O patřičné vlastenecké nadení se pak postaral sám Bohdan Pavlů, jindy spíe realista a uklidňovatel planoucích vání kdy sjezd ukončil z pověření Odbočky: Nevím, vzpomněl-li někdo z bratří, e dnes je právě třistaleté výročí druhé praské defenestrace. Bezděčné připomenutí následků Bílé hory napadlo jen málokoho.

Sovětská vláda, v tu dobu ohroená ze vech stran vnitřním neklidem, a proto úzkostlivě dbající na dodrování Brestlitevského míru, obtíně prosazeného proti vlastní opozici, vkrátku ztrácí rozsáhlé sibiřské zázemí. Zároveň není s to plnit literu dohody o uvolnění německých a rakouských zajatců,

z nich větina uvázla v chaosu dopravy ve druhém směru putování československých

vojsk. Tím se vystavuje nebezpečí vojenského nástupu Němců na Ukrajině.

Přesto nezasahuje hned a zcela bezpodmínečně. V Moskvě jsou sice 21. května zatčeni

místopředsedové odbočky Bohumil Čermák a Prokop Maxa. Avak rozkaz lidového

komisaře vojenských věcí Lva Trockého jetě naznačuje úzký stezník k domluvě. Velice úzký, ale průchodný: Telegram z Moskvy 25. května.

Vem sovětům dělníků, rolníků a vojákům na dráze od Penzy do Omska. Vechny sověty na dráze jsou povinny pod nejpřísnějí odpovědností odzbrojiti Čechoslováky. Kadý

Čechoslovák, který bude zastien se zbraní v ruce na eleznici, budi zastřelen na místě.

Kadý oddíl, ve kterém bude nalezen třeba jen jeden ozbrojený československý voják, nech je vyveden z vozů a internován v zajateckém táboře. Místní vojentí komisaři jsou povinni okamitě splniti tento rozkaz. Jakékoli kolísání při plnění tohoto rozkazu bude pokládáno za zradu nečestnou a bude přísně trestáno. Zároveň vysílají se do týlu Čechoslováků spolehlivá vojska, kterým je nařízeno pokořiti a potrestati povstalce.

S čestnými Čechoslováky, kteří odevzdají zbraně dobrovolně a podřídí se sovětské vládě, bude jednáno jako s bratry. Jim bude vycházeno vemoně vstříc. Vem elezničním

zřízencům oznámiti, e ani jeden vagón s Čechoslováky nesmí se pohybovati dále na

východ. Kdo ustoupí násilí a bude nápomocen Čechoslovákům v jejich cestě na východ,

bude přísně potrestán. Tento rozkaz budi přečten vem československým vlakům a

oznámen vem elezničním zřízencům v místech, kde jsou Čechoslováci.

Jene u nikdo nebyl schopen pochopit, e při dobré vůli lze najít východisko. Ani Masaryk, který v Americe stále jetě opakoval, aby se od zásady nevměování neupoutělo, vojsko neintervenovalo ve prospěch té či jiné strany a trvalo na plánu, aby se armáda dostala co nejdříve do Francie, kde se můe skutečně vojensky uplatnit.

85

Rozvodněná řeka se valila zcela jinudy, ne si vpravdě mohly přát obě strany. Během

konfliktu, hlavně na jeho počátku se projevilo ve, čím trpělo nae vojenské hnutí v Rusku.

Nejednotnost a kolísání politického vedení, procarské a naopak krajně protibolevické zaměření řady důstojníků, záchvaty dobrodrunosti a častá politická bezradnost, od ní byl jen krůček ke zpozdilosti jednání vojenských oddílů. Rozptýlených po celé Sibiři,

osamocených a poznamenaných pocity nejistoty ve ztracených končinách. Kdy se jim zdá, e jedině zbraň v ruce a rozhodná vojenská akce můe poskytnout nějakou jistotu.

A tak v den 25. května, kdy se v Moskvě schází sto padesát delegátů k zaloení

Československé komunistické strany v Rusku, kdy na tři tisícovky Čechů a Slováků bojují v Rudé armádě, na devadesát tisíc dalích vojáků zdvihne zbraň proti mladé sovětské moci nikoli jako jednotlivé, někým svedené skupiny, nýbr jako celek, podle koordinovaného vojenského plánu. Je dobyto Mariinska a Novo Nikolajevska. 26. května části Irktutsku, který celý padne o týden později. 29. května jsou legionáři v Penze a následné dny v Samaře a Kazani. Na začátku června je vzat vojensky Chabarovsk, Čita a 29. června i Vladivostok. V

průběhu července planou neastné boje po celé Sibiři i na obou stranách Uralu a do Povolí. 29. července Veruský ústřední výkonný výbor vydává provolání Socialistická vlast v nebezpečí. Je v nebezpečí i kvůli střílejícím hlavním Čechoslováků.

Diplomatická jednání sice pořád neustávají, ale stávají se vlastně nadbytečnými.

Rozsáhlou ministerskou korespondenci zahajuje Paří  ji se statutární odpovědností za československé vojsko jako nedílné součásti svých vojenských sil  ale vkrátku se přidávají i Britové a Japonci. Na lidového komisaře zahraničí Čičerina se obrací 30. června i T. G.

Masaryk. Odmítá vekerá obvinění ze svévole československých vojsk, projevy nepřátelství a naopak opakuje stanoviska loajality k bolevické moci.

Nestavěl bych se proti vaemu poadavku za odzbrojení, můete-li zabezpečiti nám

svobodný a neruený odchod do Francie.

Ubezpečuji vás, e nai vojáci přejí si pouze bojovati proti společnému nepříteli a pomoci tím Rusku. ádám vás ve jménu demokracie, abyste dostál slovu, danému vaím vlastním

vrchním velitelem.

86

Prosím, vyetřete pečlivě věc, protoe bylo by to neodpustitelnou absordností, kdyby demokratická a socialistická vláda omylem prospěla zájmům svých největích nepřátel.

Jene se zároveň nechává ovlivnit lichotníky a průpovídkami o sobě jako o pánovi celé Sibiře a půlky Ruska. Nekriticky přijímá blahopřání mnoha západních politiků, z nich zřejmě nejdále doel Lloyd George, tehdy nejen ministr války, ale premiér Jeho britského

Veličenstva: Zpráva o příhodách a vítězstvích této malé armády je vpravdě jedním z

největích eposů dějin. Naplnila nás vechny obdivem nad odvahou, vytrvalostí a sebekázní vaich krajanů, a ukazuje, jak ti, kdo ve svých srdcích chovají ducha svobody, dovedou vítězit nad časem, vzdáleností a nedostatkem hmotných potřeb. Vá národ prokázal

neocenitelnou slubu Rusku a Spojencům v jejich boji za osvobození světa od despotismu.

Nikdy toho nezapomeneme.

A tak si nakonec Masaryk sice bezděky, ale přece jen pochvaluje, e účinek sibiřských zpráv byl překvapující a takřka neuvěřitelný, najednou Čechové, Čechoslováci byli známi

kadému. I americká veřejnost se opravdu nadchla. Jene z bajky, z pohádky, jak o ní mnohokrát mluví, se rodí nejen zrychlení politických rozhodnutí a uznání přítího státu, ale i cizí váné aspirace vojenské, které jsou vlastně počátkem rozsáhlé intervence západních států proti vládě sovětů. Otevřené i naím přičiněním. U v srpnu 1918 začíná kvapné vyloďování západních vojsk ve Vladivostoku. Jako první přicházejí kořistit Američané a Japonci. Za nimi spěchají Francouzi a Britové. Do konce roku jich bude na historickém území Ruska určitě 150 000. Daleko nejvíce ze vech intervenčních akcí na jihu, severu a východě země. Prozatímní vláda autonomní Sibiře, jí nai předali oficiálně moc se tím dostane do vojenského vleku, předevím Japonců, kteří se ani na okamik netají nezřízenou chutí zmocnit se celého Dálného východu mladé republiky.

Vojenská kampaň československého sboru tím objektivně umoní jiným psát jednu z

nejčernějích kapitol občanské války a intervence v Rusku. Vechno minulé náhle nic

neváí. Roli nehrají ani osobní přání. Rozhoduje pouze realita vojenské situace. Na ní pohotově vydělává čitský ataman Grigorij Semjonov, jeho barbarství se vkrátku vyrovná pochodům Tamerlánových hord. Dokonce i vláda usurpátora Alexandra Kolčaka prohlásí se nejvyím vládcem vekeré Rusi 18. listopadu 1918 v Omsku ve stínu československých

zbraní, jemu se dá ochotně k dispozici jako náčelník tábu ambiciózní Gajda, v tu dobu u generál.

87

Zcela zřetelně se potvrdí, do jakých osidel zvolna upadl protiněmecký a protirakouský duch naich vojsk.

Nakonec nelze pominout skutečnost, e československé jednotky nejen obsadily magistrálu, ale tam pak předávaly moc jiným, převáně velice pochybným silám vojenské despocie a carského barbarství. Ony také více ne rok a půl velice aktivně bojovaly na uralské a povolské frontě. Na podzim roku 1918 sice na čas opoutějí pásmo přímého styku s vojsky sovětské republiky, ale o několik měsíců později se zase do bojů vracejí. V době, kdy jejich vojenská akce nemá u vůbec ádné morální odůvodnění. Doma je mezitím dávno

skutečností samostatný stát a válka v Evropě rovně skončila. Jene to u jsou vtaeni do osidel události nikoli náhodou, nýbr programově. Podle plánů západních vlád na

skoncování s bolevickou nákazou stůj, co stůj , jak se dal slyet i jindy opatrný Woodrow Wilson.

V čele ztracené kampaně přitom stojí M. R. tefánik. Spolu s generalissimem

československých vojsk v Rusku Mauricem Janinem. Po dlouhou dobu se právě tefánik

opájel představou, e vyvede vojska do Evropy jiním Ruskem a jako osvoboditel dojde do vlasti z východu. Vycházel přitom z přesvědčení, e světová válka potrvá jetě celý rok 1919.

A zmýlil se rovnou dvakrát. Nejen v odhadu strategické situace, ale i v ocenění morálního stavu vojsk, zrozených ze svátých národních pohnutek, z nesporného citu vlastenectví, a pak zneuitých pro akci zcela nevysvětlitelnou rozumnými argumenty.

Snad jediný, kdo tefánikovi nepodléhá, natolik je realistou i ve vojenských záleitostech, ale zároveň se mu nedokáe postavit, je Bene. Věřil, e se setkáme a v osvobozené vlasti, e se tam dostane dříve ne já v čele naich sibiřských vojáků. Znaje moje obavy, naznačoval mi to jen zdaleka, zapsal si u tenkrát. Přitom omlouvá jeho vojenský romantismus a

ideologický fanatismus viditelnými důsledky nemoci, kterou si tefánik zřejmě přivezl z Tahiti. Jene něco podobného je snad dobré na vysvětlení, nikoli vak jako omluva, protoe v sázce se ocitly tisíce ivotů. Vyplýtvaných v cizích slubách, za cizí zájmy a nakonec i proti vůli větiny Čechoslováků v sibiřské kampani.

Hluboké rozčarování, úpadek vojenské disciplíny a mravní krize propukly vlastně okamitě, jakmile magistrála byla průchodná a vojska zůstala trčet na místě či dokonce musela jít do nových a nových bojů za nesrozumitelné, jim zcela cizí zájmy sibiřských potentátů a jejich vojenských protektorů. Zjevné carské způsoby, dokonce germanofilské tendence, později jich shledal na Sibiři i Masaryk dosti nedemokratické a kruté uplatňování moci přilévalo oleje do ohně.

88

Kdysi v kázni zcela příkladné jednotky začaly pochybovat a posléze se přímo vzpěčovat rozkazům. Historie smrti plukovníka Jiřího vece, hrdiny od Tvorova, který se zastřelil, kdy mu pluk odmítl poslunost, byla sice vojenskou historiografií první republiky oslavena jako morální imperativ doby, ale ve skutečnosti znamenala jen jeden z mnoha zaznamenaných případů zoufalství, jak dál, jak skončit nesmyslné krveprolévání. Marně se snail M. R.

tefánik něco změnit ve prospěch Spojenců a hlavně Francie. Na Sibiř dorazil a v době, kdy jinde válka skončila, a proto jeho volání po pokračování ve svátém díle záhuby

bolevismu nedolo sluchu. Včerejí vojenský idol naich jednotek si znepřátelí dokonce i důstojníky, kteří vycítili, e dál ji jít nelze. A nakonec se před vojsky přímo skrývá, aby nebyl vystaven pokoření, které nikdy nepochopil v pravých příčinách. Tak se M. R. tefánik, kterému nezbývá mnoho ivota, zahyne při letecké katastrofě ve Vajnorech 4. května 1919, kdy se podle svého častého romantického vyprávění vrací do vlasti jako divotvůrce z nebe, rozejde se svou lepí vojenskou minulostí. Podepsán i posmrtně na opoděném návratu

Čechoslováků z Ruska.Ten začal podle starého plánu sice z Vladivostoku, ale a 9. prosince 1919. Kdy poslední transport dorazí do vlasti teprve 1.listopadu 1920. Dvacet pět měsíců po válce.

Finis Austriae

Podle pamětí posledního vládnoucího Habsburka Karla I., psal je ve Funchalu na Madeiře zničily rakousko-uherské mocnářství nesvědomité ivly slovanské, zvlátě české. Jejich omezenost politická, neschopnost vidět události z evropského zřetele a přiznat Vídni historickou odpovědnost za pořádek ve střední Evropě. Excísař svoje hlubokomyslné úvahy přitom doloil důkazy, jak usilovně hledal cestu k federalizaci státu, v něm by Čechové byli postaveni narovno Maďarům a ostatní Slované získali rovně rovnoprávné postavení, které prý jim jako osvícený panovník z due přál.

89

Snad o něčem podobném opravdu snil.

Jene události se od třetího roku války valily jako povodeň a Vídeň ztrácela i poslední petku vlivu ve státě zhola rozvráceném, zmítaném národní, stále více vak i sociální

nespokojeností, kde častěji a častěji se muselo střílet také na ulicích, třeba jen do hladových davů en, kdy na skutečných frontách bylo jetě daleko hůř. Rakouská armáda v čele s omezeným arcivévodou Bedřichem, který nebyl schopen velet ani vlastní rodině, nato

vojsku, la od poráky k poráce i v době, kdy Němci jetě vítězili.

Ve chvíli, kdy Evropou letí heslo Říjnové revoluce o sebeurčení národů, působí trapně i na včera zcela věrné ve, co narychlo v Schónbrunnu vymýlí, aby dokázali, e slovanská politika v říi je moná. A tak se nakonec obrací proti císaři nebývale na Rakousko-Uhersko velkorysá politická amnestie z poloviny roku 1917.

Kdy tehdejí nový kurs měl být snad opravdu pokusem o smíření s Čechy. Vdy podle

pamětníků císař jej prosadil silou proti generalitě, německým nacionalistům a dokonce i proti několika varováním z Berlína.

Výsledek vak zcela vyvrátil císařská očekávání.

Kramář s Raínem se vracejí do Prahy, kde jsou vítáni přímo triumfálně. Avak vůbec u nespěchají, aby zopakovali to, co zbaběle řekli u soudu ve svých obhajovacích řečech, které byly vysloveně prorakouské, prodynastické. Pochopili toti, e události udělaly nezvratnou obrátku, e v Čechách můe přeít starou říi jenom politik, který bude protirakouský. A tak odmítnou vstoupit do vlády, podílet se na opravách ústavy, která má dospět k národní autonomii. Tohle se doví v diskrétních jednáních císařův důvěrník baron Nádherný, kterého dvůr vyslal do Prahy na výzvědy. S nabídkou ministerského křesla ho postupně odbudou Kramář, vehla, ámal, ale samozřejmě i meral, kterého si císař dobře zapamatoval od prvního válečného přijetí českých politiků.

Nový směr tím vlastně doel na konec své cesty. Stejně rychle jako začal.

Za císaře Karla I. začne v čase vlastně souběně jednat i císařovna Zita. Zlý duch rodiny, ale zřejmě ta moudřejí její část, protoe s filozofií imperialistického míru v imperialistické válce

nejsou záleitosti trůnu jetě zcela ztraceny.

A tak začíná velká hra, stokrát rozmanitě, ale i protichůdně popsaná těmi i oněmi, ale vdy shodně provázená tajemnými odlesky přímo pionání filmové příhody. Trochu groteskní podoby, ale zároveň i státně osudová svými důsledky. Určitě pro Habsburky.

90

Za jedné březnové noci, z 23. na 24. března 1917 v úplné tmě přijídějí v černé limuzíně do Laxemburgu nedaleko Vídně císařovnini bratři Sixtus a Xavier Bourbontí. Skryti černými pláti a po ui, ale pod nimi řádně oděni do černého redingotu, předepsaného u dvora ve chvíli přijetí. Tedy zcela v civilu, ačkoli jsou důstojníky belgické armády, a proto nepřátelé.

Na podezřelém setkání, kde se účastní i císař Karel I. a jeho ministr zahraničí hrabě Czernin, mělo vyjít najevo, e vztahy mezi Vídní a Berlínem se kalí, e Rakousko-Uhersko usilovně hledá vlastní východisko z války a za příslib územní integrity státu ,bude podporovati vemi prostředky spravedlivé nároky francouzské na Alsasko-Lotrinsko. Jak stojí doslova v

císařově dopise prezidentu Poincarému, který jej obdrí u 31. března.

Signálů dobré vůle Habsburků najít východisko z mezní situace a vlichotit se do tradiční austrofobie západních státníků, která vlastně přečkala celou válku, bylo přitom několik. Tajná jednání začala nejdříve přes prostředníky ve výcarsku, velvyslance Julese Cambona na jedné a hraběte Thomase Erdódyho na druhé straně a posléze byla hlavně vedená rukou a hlavou Sixta Bourbonského, z nich i vzela několikanásobná výměna dopisů císař

prezident. Také se opakovaly velice riskantní tajné návtěvy u dvora, jen se přímo hemil agenty z Berlína. Proto bylo jen otázkou času, kdy se pokus o modus vivendi s nepřítelem vyzradí u přítele.

Stezky tajné diplomacie, nejprve průchodné a nadějné, se navíc vkrátku zatočily do slepé uličky. Jako vechno, co ve Vídni za války vymysleli a dali k dobrému veřejně či pokradmu.

O čem rozhodoval Karel I., svou povahou mu krajně váhavý a obojetný. Bojící se jako čert kříe svého berlínského alter ego Viléma II., který na rozdíl od něho pořád věřil ve vítězný mír. A tak se nakonec císař zcela vyděsil nad spojeneckými poadavky, které mu doručil Sixtus, a z nich sice vyplynulo, e Francie s Anglií jsou zatím ochotny k ústupkům v záleitostech Slovanů v říi, jinak si vak stojí zcela nesmlouvavě ve věci Alsaska a Lotrinska, obnovy samostatnosti Belgie, vydání Albánie Srbsku a Cařihradu u

republikánskému Rusku.

Právě v tuto dobu, 8. dubna 1917 se sejde, oficiálně vlastně poprvé, s Vilémem II. v lázních Homburku. Navenek k projednání velice otevřeného memoranda hraběte Czernina, které

předloil oběma císařům a v něm doloil, e prostředky Rakousko-Uherska se v běném roce zcela vyčerpají, take jedině mír můe zabránit státní katastrofě.

91

Prudké názorové sráce se Karel I. nevyhne hned na prvním setkání. Císař mu vyčte zrádné rozhovory, podlézání nepříteli, před kterým vás ochraňujeme silou německých zbraní, snahu zalíbit se Slovanům a zvlátě Čechům, kteří Habsburky nenávidí, prostě vymknout se

historické odpovědnosti společného německého národa za poměry v Evropě. Mluví a mluví, občas zvyuje hlas, vlastně doslova křičí, co zaznamenají pozorní pobočníci v předsálí.

Jeho zbabělý host se zmůe pouze na několik replik, e zájmy starí říe si toho vyádaly, a proto dolo k ryze rodinné výměně názorů, protoe spojenectví je mu samozřejmě na výsost svaté, bylo stvrzeno společně prolitou krví a nemůe být zapomenuto. Nakonec se servilně omlouvá, e o mnohém nevěděl, proto udělá pořádek v rodině i ve vládě, věrnost Rakousko-Uherska dokáe zbraněmi, vyhoví, splní, dodrí… a div se nerozpláče.

Císařové z nezbytí se nakonec usmíří. Vilém II. ovem zůstane chladný i nad projevy obdivu, které Karel I. přehání jako přeháněl celý ivot. Vkrátku se neikovně zaplete do veřejné výměny názorů, podle nich Rakousko-Uhersko nikdy ádné rozhovory s druhou válčící

stranou nevedlo a zaviní si veřejný políček od prezidenta Raymonda Poincarého, který prostřednictvím premiéra zveřejní některé tajnosti rozhovorů, a tím císaře Karla označí za lháře.

Dalí jednání probíhala souběně ve vech neutrálních zemích, se definitivně zhroutí, a Rakousko-Uhersko si tím podepisuje neodvolatelný ortel smrti.

V tu dobu se konečně projeví četí vůdcové v Praze.

Náhlá emancipace domácí politické reprezentace, vlastně a poslední rok války, má přesně změřitelné důvody. Proplétají se v nich váné sociální nálady domácí, v nich stále více nabývají vrchu proudy revoluční, kdy sociální a národní útisk se stal zcela nesnesitelným zatím ovem bez době odpovídajícího vedení sociálně demokratické strany, přičem vlivy vnějí jakoby běh věcí jetě zrychlovaly. Včera posmívaná zahraniční akce Masaryka,

patřičně eptandou zidealizovaná, se náhle stala nespornou variantou pro národně

uvědomělé a programem přeití pro ohroené revolucí. Zvlátě po výbuchu Října, který jakoby spálil vechny mosty k opravám stávajícího pořádku a přímo vybízel k radikálním zítřejím změnám. Jejich výrazem bude do roka a dne provolání socialistického státu.

Proto se i dějí věci téměř nevídané.

Frantiek Staněk, který jetě na jaře pěl ódy na moudrost Karla I., kdy ho vybízel, aby se dal po právu historickém korunovat králem českým, si opět bere slovo na Říské radě a to 9.

listopadu 1917.

92

Jeho nový slovník nikdo nepoznává. Varuje vládu, zvedá prst i na císaře, kdy na scestné vlivy německé, tragické pro osudy Slovanů vcelku i jednotlivě snese přímo záplavu odsouzení. Aby nakonec provolal veřejně české sympatie k Francii, protoe jsou historické, kulturní a hlavně stále ijící. Přitom nebude nikým přeruen a vyzván k pořádku. Dokonce i pískot a reptání v nacionalistických lavicích zazní jen jakoby z povinnosti. Protoe mluví v tomto případě i za čerstvou alianci české státoprávní demokracie, do které se sdruili mladočei, staročei, státoprávní pokrokáři a Masarykovi realisté, a je bouřlivě aplaudován sociálními demokraty a národními socialisty, jeho projev nezapadne.

Vídeňské a budapeské noviny dojdou ve svých závěrech nejdále. Čei vyhlásili válku mocnářství i doma, napíí hned nazítří. A pečlivě pomluví nejen agrárníka Staňka, ale i mluvčí socialistických stran z nich nejhůře dopadnou meral a Klofáč, protoe se spikli, aby dohnali zemi k hrůzám ruské revoluce. Přitom novináři dají k dobrému i podrobnosti z nedávné úmluvy stran, která se náhle hlásí k Marxovým tezím třídního boje. Alespoň

verbálně, protoe ve Stockholmu na konferenci evropských socialistických stran Habrman a Němec se názorově krajně opoďovali za svými druhy z Německa, ale i z Rakouska.

Čas váhání vak opravdu skončil. Na ústup nezbylo místa.

6.ledna 1918 se schází, v jetě novostí vonící secesi Obecního domu, poslanci z Čech, Moravy a Slezska na velice bouřlivém zasedání, kde schválí svým obsahem jetě bouřlivějí rezoluci, která vstoupí do čítanek jako Tříkrálová. Poprvé za války naprosto jednoznačný státoprávní dokument, svou povahou nejen národní, nýbr také sociálně zaujatý, protoe se v skrytu, ale přece jen dovolá i postulátů Říjnové revoluce:

Vichni národové, a velcí či malí, mají rovné právo na sebeurčení a rovnost jejich má etřena býti. Jen z uznání rovnoprávnosti a ve vzájemné vánosti svobodného sebeurčení vech národů můe vykvésti pravá jejich svoboda a bratrství, veobecný mír a jejich

lidskost…

Nové Rusko při svém pokusu o mír veobecný vloilo do stěejních podmínek mírových

zásadu sebeurčení národů tak, aby národové svobodnou volbou rozhodli o svém ivotě a usnesli se, chtějí-li vybudovati stát samostatný, či tvořiti státní celek ve spolku s národy jinými…

93

Národ ná hlásí se o svou samostatnost, opíraje se o své historické právo státu a jsa prodchnut vecek touhou, aby ve svobodné soutěi s jinými národy svobodnými a ve státě svrchovaném, plnoprávném, demokratickém, sociálně spravedlivém a na rovnosti veho

občanstva vybudovaném a v hranicích historických zemí a sídel svých a své větve slovanské přispěti mohl k novému velkému rozvoji lidstva, zaloeném na volnosti a bratrství, přiznávaje v tomto státu národním meninám plná rovná práva národní.

Vedeni jsouce těmito zásadami protestujeme slavnostně proti odnímání práva sebeurčení národů při jednání mírovém a ádáme, aby ve smyslu práva toho zabezpečena byla vem

národům, tedy i naemu, účast a plná volnost obhájiti svých práv na mírovém kongresu.

Verba volant, scripta manent. Bylo napsáno a platí a do 28. října.

Vídeň se tváří překvapeně, nejprve rozpačitě, ale hned na to krajně pohorené. ádné vylepení práv Čechů, nýbr rovnou stát a k tomu jetě se Slováky pohromadě. Ve svých důsledcích první generální sněm český po třech stoletích deklaruje jednoznačně konec minulých svazků s Vídní, přeruení jakýchkoli vyjednávání o státoprávních úpravách, o ústavě či jiných zákonech, protoe se poaduje jedině a neodvolatelně samostatný stát.

Navíc daleko otevřeněji ne mýtizovaných Wilsonových čtrnáct bodů, opoďují se o dva dny proti Tříkrálové deklaraci v nich bod desátý, týkající se Rakousko-Uherska, pouze přizná malým národům právo rozhodnouti o sobě samých.

Události jsou v pohybu a ji se nedají zastavit. Poláci mají Wilsonem slíbený vlastní stát.

Jejich Komitét uznává Francie, Velká Británie a Itálie. Jihoslované si konečně také sednou na společný stůl se zatím neoblomnými Italy. Ti pak 9. dubna 1918 dovolí konat v Římě kongres utlačovaných národů Rakousko-Uherska, který vedle ohnivých obvinění Vídně ze staletých křivd, pronásledování jazyka a kultury,

potlačení nezadatelných práv politických a sociálních je i projevem společné vůle po spojení s ji existujícími bratrskými státy či po vlastní nové samostatnosti. Na jednání zúčastnění E.

Bene, M. R. tefánik a L. Sychrava, vlastně jenom usměrňují jetě radikálnějí zástupce Chorvatů a Slovinců a sami sklízejí plody své dlouhodobé činnosti, která tady vlastně vrcholí.

Hlavně sbliují zatím rozvaděné a sami získávají jeden úřední souhlas za druhým ve věcech vojenských, tiskových a posléze i státních.

Vídeň se zatím křečovitě zmítá v osidlech skandálu své tajné diplomacie.

94

Světový tisk kodolibě přetiskuje Paříí zveřejněné faksimile císařova dopisu Poincarému.

Hrabě Otakar Czernin, jetě před chvílí slavný diplomat, spolutvůrce míru Bukureského a míru Brestlitevského je zostuzen natolik, e odstupuje. Císař v zoufalství přiznává, co zatím tvrdohlavě zapíral, e tedy jednání ano, ta opravdu byla, ale nikdy nesliboval nic kolem Alsaska-Lotrinska, to si v Paříi vymysleli a zfalovali. Veřejně je i zpupný, kdy prohlásí nakonec: Obvinění pana Clemenceaua proti mně jsou tak nízká, e nemíním dále o tom s Francií diskutovat. Nae dalí odpověď jsou mé kanóny na západě. Ve věrném přátelství Karel, sděluje Vilémovi.

Ani Berlín mu vak neuvěří. Autorita trůnu habsburského nemůe být u nikdy nií.

Vekerá dalí rozhodnutí Karla I. jakoby značila cestu do propasti. Obklopuje se ministry, kteří jsou jen imitací předelých a smění u v hodinu jmenování. Místo Czernina se ujímá ezla diplomacie prostoduchý a jazykově zanedbaný baron tefan Burrian, který vkrátku uvolní křeslo hraběti Julianu Andrassymu, zarputilému odpůrci obou předchozích. Střídají se i předsedové vlád. Karla I. opoutí věčný předseda Zalitavska hrabě těpán Tisza. Posléze se císař rozchází i s proněmeckým předsedou ústřední vlády Arnotem Seidlerem, aby ho nahradil jetě proněmečtějím Maxem Hussarkem von Heinlein, který se ani nerozhlédne a uvolní místo dalímu germanofilovi Heinrichu Lamaschovi.

Zároveň vydává jeden manifest za druhým, v nich postupně rezignuje na Halič, na italské země, ale vytrvale trvá na dynastické suverenitě v Čechách. Dokonce i Jihoslovanům slibuje samosprávu v jednotném zemském zřízení pro Bosnu, Hercegovinu, Slovinsko, Dalmácii i Chorvátsko. Jene ti demonstrativně opoutějí Řískou radu společně s Čechy, 9. října 1918

a rovně prohlaují, e skoncovali s Rakousko-Uherskem navdy.

Karel I. proívá hrůzné dny. Jeden horí druhého. Ve Vídni roste revoluční nálada. Vojáci a policie se raději neukazují na ulicích. Po hlavním městě kolují nejfantastičtějí zprávy. Tu, e Italové překročili Brennerský průsmyk, tu e na horním Dunaji jsou zase německá vojska.

Císařova vláda si vede chaoticky a nekontrolované. Neposlouchají úřady vzdálených zemí, ale ani Vídeň. Policejní prezident doktor Schober ji tuí, e dělníci vkrátku ovládnou ulice metropole. V tajném poselství sděluje své obavy císařovi, kterého v Schonbrunnu hlídají pouze tři důstojníci a čtrnáct muů z kdysi elitních jednotek.

95

Maďaři, kteří střeili palác celou válku, prostě bez pozdravu zmizeli. Zřejmě domů, protoe je Habsburkové rovně přestali dojímat.

Rekviem obstarají zprávy z Paříe.

V říjnu mají v rue Bonapart pečlivě shromáděny i nejposlednějí nóty o uznání Národní rady jako vlády de facto od vech západních států. Poslední dola z Itálie 3. října. Jen pro pořádek se zařazují i uznání jihoslovanského Národního výboru a polského Národního

výboru, které jsou jenom půjčkou na oplátku. Pořádkumilovný Bene nechá zaloit i uznání ruské vlády z Omska, které 7. října snad jako symbol, snad jako přímou drzost odeslal do Paříe s nadpisem milý pane Benei, kdy ji bylo obvyklé i na papíře milý pane ministře, Nikolaj Maklakov.

Zbývá poslední slovo, které bude nazváno epilogem, ale ve skutečnosti váilo tolik, co prolog. Je jím Prohláení nezávislosti československého národa:

V této váné chvíli, kdy Hohenzollernové nabízejí mír, aby zabránili roztrhání Rakousko-Uherska a Turecka a kdy Habsburkové slibují federalizaci říe a autonomii neuspokojeným národnostem vydaným jejich panování, my Československá Národní rada, uznaná vládami

spojeneckými a Amerikou za Zatímní vládu Československého státu a národa, v úplné

shodě s prohláením českých poslanců, učiněným v Praze 6. ledna 1918 a uvědomujíce si, e federalizace a tím spíe autonomie pod vládou habsburské dynastie nic neznamenají, tímto činíme a vyhlaujeme toto své Prohláení nezávislosti…

Československý stát bude republikou. Ve stálé snaze po pokroku bude zaručovat úplnou svobodu svědomí, náboenství a vědy, literatury a umění, slovního projevu, tisku a právo shromaďovací a petiční. Církev bude odloučena od státu. Nae demokracie bude spočívat na veobecném právu hlasovacím. eny budou politicky, sociálně a kulturně zrovnoprávněny s mui. Práva menin budou zabezpečena poměrným zastoupením. Národní meniny budou

poívat stejných práv.

V zahraniční politice přijme Československo svůj plný podíl na odpovědnosti za reorganizaci východní Evropy. Plně přijímá demokratický a sociální princip vlastenectví a připojuje se k nauce, e vechny závazky a smlouvy budou uzavírány otevřeně a upřímně bez tajné

diplomacie.

Nae ústava povede k účinné, rozumné a spravedlivé vládě, která vyloučí vechny zvlátní výsady a zakáe třídní zákonodárství.

96

Demokracie porazila teokratickou autokracii. Militarismus je překonán demokracie zvítězila, na základě demokracie bude reorganizováno lidstvo. Síly temnoty poslouily vítězství světla vítězný věk lidskosti vzchází.

Věříme v demokracii, věříme ve svobodu, svobodu vdy větí a větí.

Dáno v Paříi, dne 18. října 1918. prof. Tomá G. Masaryk ministerský předseda a ministr financí gen. Dr. Milan R. tefánik ministr národní obrany Dr. Edvard Bene ministr

zahraničních věcí a vnitra.

enevská volenka

Napohled bylo vykonáno vechno. Přítí stát uznán, vyznačen a dokonce stvrzen řádně

zvolenými poslanci v Praze. Má i vlastní vládu. Sil proti němu je náhle málo a jsou tak slabé, e vlastně není ani třeba se znepokojovat dalími protivenstvími. S Vídní se v posledních týdnech října ji prostě nepočítá. I kdy císař Karel I. o sobě občas dává slyet, opět přes barona Nádherného. Za obě posledních námluv byl vybrán ohnivý národní sociál dávno, prorakouský politik včera a teď náhle pod tlakem okolností v Marxe uvěřený Václav Klofáč.

A ten zřejmě oslněný vlastní důleitostí neodmítne. Sejde se tajně s císařem, vlastně v historii jako poslední český politik ve vlaku na vídeňském nádraí Frantika Josefa I. Tam se Klofáč na poslední chvíli vzpamatuje. Zřejmě varován vystraeným vzhledem císaře bez císařství, jeho nevěrohodnými sliby o federalizaci, o ochotě dát se korunovat, jen aby Čechové při nás dále stáli. Nedojme se ani pohotovou kondolencí Karla I. ke smrti svého syna na italské frontě. Vdy v přítí československé vládě má své jisté křeslo a ve Vídni, která pracuje k revoluci.. A tak se rozejdou se slibem Klofáče, e v Praze se střílet nebude, Vae Veličenstvo! Svoje rozpačité dojmy z císařského slyení Klofáč sdělí svým praským druhům rovně ve vlaku, zrovna na cestě do enevy, kterou jim v pasech osobně vyznačil čerstvý policejní éf Vídně Brandl.

97

Protoe kadý, dokonce i policie, si a zoufale shání dobrozdání do nových poměrů, které neklepou, nýbr přímo buí na dveře.

To platí doslova i pro setkání dvou filozofií, dvou válečných osudů, ale pouze jedné budoucnosti v přítím Československu, které přes vechna velká slova, opisovaná i z

dekretů Října, nepřekročí stín třídní obvyklosti. Právě to je hlavní starostí deputátů, kteří dorazí nejprve ve sloení Karel Kramář, Jaroslav Preis a Přemysl ámal. Tři muketýři, z nich jeden reprezentuje sen o ztracené ruské monarchii, druhý peníze ivnobanky a třetí zásluhy Mafie. O dva dny později v Praze je na kalendáři u 28. říjen, přijedou jetě Václav Klofáč, Gustav Habrman, Frantiek Staněk, Antonín Kalina a dalí bankéř Karel Svoboda.

Vítá je vedle Osuského, Sychravy, Strimpla, Markoviče a Benee také čarokrásná eneva jako kulisa jednání, které ovlivní nae osudy na přítích dvacet let.

Natěstí od Alp nevane fén a vichni jsou proto na sebe krajně přívětiví.

Veobecné hemení jetě stále ovládá ji trochu naloutlé břehy enevského jezera.

Převahu ovem ji nemají horským sluncem osmahlí letní turisté, nýbr stále stejně upjatí a pořád někam spěchající úředníci s černými aktovkami. O něco méně často, ale pořád je slyet ach, och, ech! ve změti jazyků kontinentu, který si zvykl právě tady zapomínat na hrůzy války. A snáet vesměs pohrdlivě enevany, kterým od počátku naeho století jejich Voltairem pudrované město najednou nevoní, a proto prchají na jezero, do vil, které

historickou zástavbu svírají stále úeji a úeji. Ve městě je toti poněkud nevýcarsky pinavo, protoe těch, kterým vkrátku budou přezdívat čingali, Italů s pracovitýma rukama, zatím poutějí do evropské oázy míru jen velice málo. A tak se vechno karedé, pro bílé výcarské ruce nevhodné, hromadí v koutech, komínech a kanálech.

Nepotrvá to u dlouho, ale zatím tomu tak je.

Malá prasko-paříská selost v hotelu Beau Rivale, samozřejmě zase čtyři hvězdičky, sotva můe vytuit, co vechno zdejí město převáně strohé, vkrátku čeká. A se sem přistěhuje Společnost národů, spolu se zástupy diplomatů, novinářů, překladatelů, sekretářek, kurýrů, poslíčků, oférů, policistů v uniformě i v civilu, hbitě sledovaných houfy hochtaplerů, povětrných entin a mezinárodních dobrodruhů. e mají mezi sebou talentem obdařeného vyjednavače a přítího dvojnásobného předsedu Společnosti národů, nikdo také zatím

netuí. Ačkoli Beneův takt a schopnost překlenout i nepřeklenutelné se projeví od počátku setkání.

98

Ve podstatné v domluvě politického proudu zahraničního a domácího se odehraje během čtyř enevských dnů, od 28. října do 31. tého měsíce. Vlastně bez přímé souvislosti s praskými událostmi 28. října, které proběhly via facti rozkladu Rakousko-Uherska.. Jako vyvrcholení lidového hnutí, které náhle přerůstalo do socialistického rámce a bylo tedy činiteli Národního výboru, existuje od 19. listopadu 1916 a v čele s Karlem Kramářem od 13.

července 1918 obratně převedeno do nároků na uspokojení národních tueb, které nakonec byly po celou válku rozhodující a úspěně vytlačovaly z politiky sociální city.

Sňatek z rozumu, jak budou enevské rozhovory později nazvány, proběhl a podezřele

klidně na skutečný stav názorů v hlavách obou zúčastněných stran. Zřejmě působí nejen Beneova mimořádná schopnost překlenout před lety vzniklé rozpory, a bude čas, kdy

vyřeíme ve ostatní, jak rád dokola opakoval, ale vpravdě i značná nevědomost zástupců Národního výboru o obecných jevech války, připravovaného příměří a přítího míru. A právě toho paříská delegace patřičně vyuije. Spolu s nespornou autoritou T. G. Masaryka, ji designovaného jako přítího prezidenta státu, na něho se Bene odvolává, ačkoli s ním ve skutečnosti vede pouze zdlouhavou korespondenci přes Atlantický oceán a ádných

přesných instrukcí proto ani nemá.

Rozhodující pro osud dohody sto hodin bude shoda zájmů obou stran. Samozřejmě i

uznání existujících realit. Zatímní vlády se sídlem v Paříi a domácí paralelní moci Národního výboru československého, které v neshodách mohou pouze tratit a umonit

situace, jich se obě strany krajně bojí.

Začíná je toti obcházet straidlo bolevismu. Působí tak mocně, e Gustav Habrman, kdysi vánivý rozbíječ kapitalismu, souhlasí s třídním zákonodárstvím, s převedením rakouského kapitalistického přídomku na československý. Vřele akceptuje vechny náměty bankéře

Jaroslava Preise a svůj sociálně demokratický úpadek vyjeví nejprůkazněji ve výroku, který si pohotově zapíí jeho druzi v delegaci: Nae strana je rozhodně pro demokratickou republiku s jedinou sněmovnou. Kdyby nás to vak mělo stát samostatnost, spolkneme i krále.

Dokonce i vdy uválivý Edvard Bene v jedné tajné depei, které starostlivě odesílá ze enevy na Quai ďOrsay kadý den, sděluje svému patronovi Philippu Bertheletovi:

Nebezpečí bolevismu je ohromné u Němců (ve Vídni, v Budapeti).

99

To je hlavní příčina proč kapitulují. U nás se tomuto nebezpečí vyhneme, učiníme-li některá nutná opatření, se kterými se ostatně u začalo.

Kdy myslí a mluví o nebezpečí straného vradění, a to praskne, má na mysli méně

odvetu Rakuanů a více domácí síly, kterým chce čelit zachováním mocenských struktur bývalého státu pod firmou státu nového. Nebezpečí bolevismu přitom váí na vahách jeho rozhodování více ne stále kolující pověsti o moném obsazení Čech německou armádou.

Bene ovem není zpozdilý, a proto nastoluje i řeení nesporně pokroková.

Vlastně nejrychleji se shodnou na statutu přítího státu. I Kramář po soukromém setkání s Beneem je mu autoritativně přislíbena funkce prvního předsedy vlády, opoutí svůj

královský sen a ovlivňuje cestu k republice v celé praské delegaci, která vlastně trpělivě čekala, co se jí nakonec poví. Navíc u zřetelně působí závislost na Francii, zemi s osvědčenou republikánskou tradicí. Stav informovanosti praských zástupců byl ovem tak patný, e dosud spíe věřili v konstituční monarchii, naznačuje to i znění prvního zákona Národního výboru z 28. října a teprve po několikanásobném ujitění, e Dohoda nemá v tomto směru ádných doporučení, souhlasí s republikou.

Daleko více slov, vlastně i sporů, které ovem měly povahu dosti klidnou, přímo smířlivou, bylo vyplýtváno na otázky sociální a hospodářské. I kdy se podepsalo zachování větiny platných pořádků, bylo zásadně rozhodnuto o znárodnění či státním dozoru nejen nad

vývozem a dovozem, ale také nad doly a lázněmi,

ty měly být vyvlastněny spolu se vemi zbrojovkami, nad bankami a pohybem cen. Asi

nejnesnadněji se rodila dohoda o programu pozemkové reformy. Sám Bene ji ve svých

pamětech nazval radikální. Předpokládalo se zruení vech výsad velkostatkářských, třebas i v drení církevním. Padlo váné slovo o nezbytnosti parcelace, a to pod státním dohledem.

Stejné rozhodnutí bylo přijato i vůči lesům a vodám. Váně se debatuje o monostech

exportu, přítí národní měně, tehdy se uvauje o názvu frank o nezbytnosti zestátnění rakouského a německého majetku, ke kterému potom nikdy nedojde. Vůbec záznamy ze

enevy ukazují, co vechno byl ochoten oelet i Preis a Svoboda, aby nedolo k nejhorímu, a o čem vem se později zcela hbitě přestalo prostě mluvit.

V podvečer 29. října dojdou do enevy zprávy o praském28. říjnu.

100

O náhlém zhroucení rakouské moci v Čechách, a tím spíe v celé Praze. V tempu, které netuili ani ti, jim historie dovolila se podepsat pod jeden z nejvýznamnějích dokumentů samostatnosti. V osobách Antonína vehly, Frantika Soukupa, Aloise Raína, Vávro

robára a Jiřího Stříbrného, jejich jména rámují zákon ohlaující, e samostatný stát československý vstoupil v ivot, tedy signovat provolání, které patří do kolních čítanek, navzdory jednotlivostem výrazně překonaným tím, co zůstalo navdy:

Lide československý!

Tvůj odvěký sen se stal skutkem. Stát československý vstoupil dneního dne v řadu

samostatných kulturních států světa. Národní výbor, nadaný důvěrou vekerého lidu

československého, přijal jako jediný oprávněný a odpovědný činitel do svých rukou správu Tvého státu.

Lide československý, ve co podniká, podniká od tohoto okamiku jako nový svobodný člen velké rodiny samostatných, svobodných národů.

Novými činy v těchto chvílích zahajují se nové a bohdá slavnějí dějiny Tvoje…

Ve dalí se děje ráz na ráz. Bene zjiuje napevno, co zatím jenom tuil, e proti němu sedí pouzí pozorovatelé událostí, které vůbec nemají pod vlastní kontrolou. Navíc jich není třeba v enevě, nýbr v Praze. I oni se cítí zaskočeni a rovně spěchají domů. A tak dojde jetě 30.října k poslední neformální schůzce. Má ráz ryze přátelský, ale zároveň dosti netrpělivý. Hlavní vyjednávač a nejpečlivějí zapisovatel vak se nedá spěchajícími zaskočit.

Bylo projednáno mnohé, ale to podstatné je třeba i stvrdit písemně. Proto ámal, Kalina a Habrman sepisují podrobný protokol, v něm jednající osvědčují souhlas Masarykově

zahraniční akci, uznávají Zatímní vládu a schvalují její kroky i přijatelné závazky v zahraničí.

Jene ani tohle není Beneovi dosti. Zároveň nechá vydat veřejně Prohláení českého

poselstva v enevě a sám si je uloí do aktovky. V něm dosáhne nejen stvrzení rozchodu s Vídní a Budapetí, provolání samostatnosti, republikánské formy státu, ale i uznání

zahraničních zásluh vybraných osob, jmenovitě T. G. Masaryka, M. R. tefánika a E.

Benee. Pak u můe začít loučení 31. října 1918. Bude trochu neklidné, protoe jedno minulé je odbyto, a to důleitějí, budoucí je nejisté. Nikdo proto příli nevnímá, e se zhorilo počasí, zase vane fén.

101

enevské jezero se čeří a ulice rázem zpustly. Cestovní horečka zachvátila vechny.

Spojení domácího se zahraničním vak bylo navázáno a slavnostně deklarováno.

Vítězné jsou obě strany. Triumfovat vak bude v Paříi Bene. Vdy můe předstoupit před Nejvyí válečnou radu Spojenců, ale hlavně na jednání o příměří bude vyhláeno 11.

listopadu a následném míru, jako nesporný mluvčí jednotné reprezentace mladého státu.

O vem důleitém mluví a jedná z titulu nadvakrát schváleného ministra zahraničí. Kdy sděluje 4. listopadu vem spojeneckým vládám:

Rozhodnutí učiněná v enevě 31. října 1918:

Ujednání mezi panem Beneem, ministrem zahraničních věcí a českými poslanci, kteří přili do enevy (pod vedením pana Kramáře) jsou tato:

1.

Československé země budou míti státní zřízení republikánské.

2.

Vekerá ujednání vlády zemí československých byla úplně schválena a bylo

rozhodnuto, e se kabinet ihned doplní, jakmile poměry v Čechách to dovolí.

3.

Pan Masaryk jest naznačen jako hlava výkonné moci (prezident republiky).

4.

Pan Kramář bude ministerským předsedou, pan Bene ministrem zahraničních věcí,

generál tefánik ministrem národní obrany (války), kromě těchto budou ve vládě tyto

politické osobnosti: Raín (finance), ámal (vnitro), vehla (zemědělství), Klofáč (teritoriální obrana), Soukup (spravedlnost), Habrman a Staněk (vyučování a veřejné práce). Budou

jetě tři sloventí ministři: Ivanka, Hoda a robár. Vláda bude sestavena ze členů vech politických stran. Celkem bude čtrnáct ministrů, z nich jeden bude Němec k hájení zájmů Němců v Čechách.

Nikdo druhý by zřejmě nedokázal lapidárněji sepsat přijaté, dohodnuté a stvrzené, aby vyla najevo formální jednota a veřejná nespornost zítřejího Československa. Zatím jediného, zcela zřejmého státu, který si sám pro sebe vymezil i hraníce.

Československo ve Versaillích

Začíná měsíc celonárodních radovánek Francie. Její lid jásá, tančí a také řeční. Slova, opravdu velká slova znovu vela do módy.

102

Hlavně ta o vlastenectví, drahé vlasti, nezitné slubě svátým ideálům, je mají dovedně přehluit počítání mrtvých, raněných, zmrzačených, zajatých a nezvěstných, kteří v součtu znamenají milión, kdy dalí, jetě větí milióny se budou vkrátku demobilizovat, protoe mír je konečně na dosah ruky. U zítra, pozítří. Diktovaný osobně čtvrtým válečným

generalissimem Francie marálem Ferdinandem Fochem v lese nedaleko Compiěgne, v

zatím nikdy nepouitém salonním elezničním voze číslo 2419 D.

Nadení panuje tak obrovské, e jenom hodně zasvěcení mají za veobecného hlaholu

povědomost o pohřbu na Pěre Lachaise, kde pochovávají Guillaima Apollinaira, před válkou vemi milovaného poetu, ve válce poddůstojníka 96. pluku pěchoty a po válce jednu z

prvních obětí panělské chřipky, která začala deptat kontinent a rozmnoovat počty mrtvých stejně rychle jako včerejí válečné ofenzívy.

Raduje se, přímo třetí studentským veselím i Latinská čtvr, a tím spíe dům číslo 18 v ulici Bonaparte. Pokud Monsieur, le Ministře, teď u správně titulovaný i na dopisech, není zrovna přítomen. Pro něho toti válka jetě zdaleka neskončila. Je pořád v jednom kole.

Nezná oddechu, prodlení, ani zastavení, jakoby věděl, e za ivotní zisky se musí umět vytrvale usilovat a za jejich udrení jetě víc. A tak si hledí spisů, konferencí, diplomatických demarí a cítí se osobně pokořen, e francouzská vláda pominula vládu, kterou zastupuje, ale i jeho osobně a nepozvala Československo k prvnímu spojeneckému jednání o

podmínkách příměří s Rakousko-Uherskem, nabídnutým nótou hraběte Gyula Andrászyho,

posledního ministra zahraničí mocnářství.

Právě ono setkání, podobné spíe dohadování, začalo ji 31. října 1918 ve Versaillích a bez nás.

Bene vak neztratí k nápravě pohany ani hodinu. Hned po návratu ze enevy, ji 2.

listopadu odměřuje kroky, na svou povahu neobvykle rozčilen před kanceláří Philippa

Bertheleta, tehdy ji generálního tajemníka dvojctihodné instituce na Quai ďOrsay. Je přijat vkrátku po ohláení a tak má osobní příleitost vyjevit vechny své niterné obavy nad jednáním spojeneckých vlád, které otevřeně charakterizuje jako opomenutí s vánými

následky pro čest mladého státu, k němu dolo v době, kdy Československo sjednocuje síly zahraničního i vnitřního odboje, je uznaným samostatným státem, který musí být

respektován, co je zásadní otázka právní, od které nemůe ustoupiti.

103

Ostatně platí, sděluje studeným hlasem, e nae případná neúčast na vyjednávání

podmínek míru působila by v Čechách dojmy velmi nepříznivými a měla by nepříznivé

politické důsledky nejen pro nás, ale i pro Spojence. Podobně vyzní i váný, ale kategorický dopis, adresovaný ministerstvu na Quai ďOrsay, který předává s přáním, aby byl doručen panu Clemenceauovi. Kupodivu dále ani horlit nemusí. Jetě tý den je pozván na

připravovanou schůzku hlavních mocností, jejím svolavatelem je plukovník Edward House, důvěrník Woodrowa Wilsona na ní se ji podle osvědčeného zvyku připravují vekerá zasedání Nejvyí vojenské rady. Zatím je účasten neoficiálně, díky osobnímu rozhodnutí

plukovníka, který neopomene přidat, e se omlouvá i profesoru Masarykovi, jako předsedovi československé vlády.

Ji v pondělí 4. listopadu je doručen Beneovi do rue Bonaparte se vzletným označením au Ministěre des Affaires des Etrangěres Tchécoslovaques dopis ministra Pichona:

Pane ministře,

mám čest potvrditi Vám příjem Vaeho dopisu z dneního rána, v něm mne doel list, který jste určil panu předsedovi vlády, ádaje ho ve jménu vlády československé, uznané

spojeneckými mocnostmi, abyste se mohl oficiálně zúčastniti prací spojenecké konference, shromáděné ve Versaillích. S potěením Vám oznamuje, e jetě dříve, ne Vá dopis

doel, bylo učiněno panem Clemenceauem v souhlase s ministerským předsedou anglickým a italským a s plukovníkem Housem, zástupcem prezidenta Wilsona rozhodnutí, je jste si přál vyvolat. Nejvyí válečná rada se sejde dnes odpoledne ve 3 hod. ve Versaillích. Byl bych rád, kdybyste se laskavě schůze zúčastnil.

Račte přijmouti, pane ministře, ujitění mé hluboké úcty.

A tak jetě tý den odpoledne usedá Edvard Bene do automobilu pochopitelně značky

Renault ozdobeného zatím jetě dvoubarevnou vlajkou a ujídí Paříí, Bouloňským lesem, přes St. Cloud a Sěvres do Versailles.

Cestou do klasicistního paláce, podle silničních ukazatelů 22 km od metropole Bene ani nestihne patřičně zavzpomínat, co vechno zail, stihl a vytrpěl od rovně podzimního času před třemi lety, kdy prchal z Ae přes hranice Čech, ostraitě, se skrývačkami před četníky a rakouskými a bavorskými celníky. Tehdy mu hrozil trest smrti a teď je mu dovoleno usednout na soudu ivota a smrti tří evropských a asijských císařství včetně Turecka.

104

A to jako zástupci státu, který na počátku války jetě nikdo neznal, protoe ani nebyl.

Proto i více vychutná zjevení ,domu v lesích, který vzeel z patnáctiletého potu 36 000

dělníků. Skrytý v alejích před očima hledajících a do poslední chvíle, aby o to více vlastně naráz vynikl. Jako kamenný skvost vládychtivého, ale ivotem okouzleného Bourbona.

Mohutný, ale nikoli skličující. Pravý dům na vrku. Pro veselé růové barvy a luté stěny. Pro balkóny s tepanými mříemi. Pro světlé a vysoké komíny. Jeho břidlicová střecha září, jak na ní hrají světla a stíny dne. Jen okapy a ozdoby dávno ztratily zlatou fólii, do ní je řemeslníci marnotratného monarchy kdysi zavinuli.

Rozjímání nejmladího ministra zahraničí dnes zrovna ve Versaillích přeruí vyzývavé dogy na bráně, plné zářivého ostění a tlačenice aut kolem Ludvíka-Zakladatele na koni. Pečlivě střeených zástupem nevrlých policistů v uniformách, spolu s tajnými agenty, kterých je na místě poněkud vícero. Aby ohlídali podivuhodnou selost velijak oprýmkovaných

vojenských kabátců a stroze se tvářících obličejů. Generálů a plukovníků deseti válčících armád. Horlivců v redingotech, kteří mají zatím větinu. Spolu s ustaranými zástupy

úředníků, diplomatů, kurýrů a kočích

milles pardons!- teď jim říkají oféři. Onen velkolepý a přece trochu groteskní rej, svolaný na počest vítězů a pokoření poraených.

Bene se ani nerozhlédne a kráčí tam, kam mu bylo milostivě dovoleno vstoupit.

Do Zrcadlového sálu, největí atrakce paláce, který je po celé sedmdesátimetrové délce a desetimetrové ířce, do výky mu naměřili dalích třináct metrů nablýskaný jako tenkrát, kdy se tu slavily královské svatby. Sem vak také přicházeli vyslanci mocných celého poznaného světa, aby holdovali bourbonským králům. Tady se vydávaly slavné i neslavné edikty, třebas o svolání generálních stavů, které zahájí Velkou revoluci. Ve Versaillích se rovně nechal na pohanu vech Francouzů prohlásit císařem vech Němců-Vilém I. Aby po čtyřiceti osmi letech, nebo historie umí být parádně kodolibá, ono císařství, které zaloil, bylo na stejném místě prohláeno za zaniklé.

4.listopadu, ji čtvrtý den zasedání sedí na konferenci v přísluné vánosti představitel Francie George Clemenceau s rozcuchanou bělovlasou hřívou na hlavě, jakoby ani necítil blízkou osmdesátku. S neobvyklou vervou jednání Nejvyí vojenské rady předsedá. Jsou tu zástupci Anglie, Spojených států, Itálie, Japonska, Srbska, Řecka, Belgie, Portugalska, 105

tedy vech válčících států jedné strany, které jsou ovem zapsány v dějepise dávno před rokem 1914. Mezi nimi, na dopředu přidělené místo vedle Eleutheriose Venizelose a Milenka Vesniče, svého řeckého a srbského kolegy, usedá Edvard Bene. Tvářící se důstojně, ale stěí zachovávající klid, natolik je vzruen, protoe okamitě postřehne, e Československo je z nově vznikajících zemí zastoupeno jako jediné. Poláky nepozvali, stane se a v únoru roku 1919 rakoutí Jihoslované rovně nejsou zastoupeni, budou uznáni za spojence teprve po rozhodnutí o jednotném jugoslávském státě, těsně před podpisem Versailleského míru v polovině roku 1919 a na poslední ze čtyř rozhodujících schůzí nesedí ani delegát Rumunů, kteří stihli vyměnit válčící tábory a ocitnout se včas na správné straně.

Nálada v sále je radostná. Zprávy z boji, kde se u vlastně nebojuje, a nepřátelských zemí, které se vymkly kontrole, by velice rozporné a často i pomatené jsou vesměs povzbuzující.

Marál Foch si dal opravdu záleet, aby doloil, e Německo na frontě čtyři stovky kilometrů je neustále poráeno a vlastně u týdny neválčí. Turecko prohrou v Palestině ztratilo poslední svou armádu, Bulharsko kapitulovalo a Rakousko-Uhersko nabídlo 28. října mír.

Zbývá proto navrhnout, navrené pečlivě sepsat a předat druhé straně k bezpodmínečnému plnění. Co v řeči vojenské znamenalo odzbrojit, obsadit a demilitarizovat. A Bene musí hned napoprvé hlasitě souhlasit s předpokládaným spojeneckým obsazením Čech, jestlie Německo bude váhat, a nezbude ne je obklíčit z jihu.

V listopadu jetě ve Versaillích toti nikdo nevěřil, e mocné císařství nepřeije dalí týden.

Jisté přitom je, e vojenské úvahy činí z právě vzniklého Československa moné a navíc důleité vojenské nástupitě. Určitě v hlavách marálů a generálů, jim v paláci vévodí Foch a Weygand za Francouze, Wilson za Brity a Robillant za Italy. Československý ministr zahraničí jim vychází vstříc ádostí, aby bylo obsazeno vojensky: 1. Území, které hraničí s Německem. 2. Prepurk. 3. Komárno. 4. Ostřihom. 5. Vácov. 6. Rimavská Sobota. 7. Koice.

8. Čop a Marmaroská Siho. 10. Preov. 11. Polská Ostrava. 12. Bohumín. 13. Těín.

Jeho geografické memorandum, které vlastně naznačuje rozsah realismu a iluzí o hranicích ji vzniklého státu s následnými sousedskými potíemi na desítiletí, vyzrazuje i obavy ryze třídní. ádá nejenom urychlené odeslání československého vojska z Francie a Itálie domů, ale rovně posily francouzské i italské.

106

Rovně rychlé odzbrojení a okamité vyvezení rakousko-uherského vojska i vojsk

okupačních při hranicích, zvlátě těch německých, ale jetě dalí a dalí. Přeje si, aby:

Zajatecké tábory, obzvlátě ruské, ve kterých byla prováděna velmi účinná propaganda boleviků, byly náleitě hlídány. Rusové na zemědělských pracích nesmějí být posíláni domů do Ruska, mají vak být ponecháni jako svobodní dělníci.

Protoe velmi dobře ví, kdo mu naslouchá, rovně horlivě slibuje: V československých zemích není se třeba obávati velkých převratů, ani konečně bolevismu s podmínkou, e pro iroké vrstvy lidu:

1.bude opatřena potrava,

2.bude opatřena práce,

3.bude opatřen oděv a obuv.

Hlavou souhlasně pokyvují Clemenceau i Lloyd George u druhý rok rovně britský premiér a také Orlando, povolaný do čela italské vlády vlastně zcela nedávno. Informace o praském převratu, chodí jich kadý den několik desítek přijmou bez mrknutí oka. Dobře, dobře, jen kdy bude u vás klid, jen proboha ádné barikády, to by prezidenta Wilsona přímo

okovalo, sdělí mezi řečí o přestávce Beneovi plukovník House. Jetě pořád nejistý, zda to Československo, o kterém si nechal tolikrát trpělivě vykládat Masarykem, není přece jen na Balkáně, protoe pojem střední Evropy prostě nevzal na vědomí. Tím ovem Benee z míry nevyvede, protoe něco podobného vysvětluje obden i v Paříi a třebas i osobnostem

ověnčeným univerzitními hodnostmi. Smysl své účasti ve Versaillích na prologu mírové konference ta začne 18. ledna 1919 chápe velice dobře. Nikoli podle litery mezinárodního práva, která samozřejmě není zanedbatelná, nýbr ve smyslu historickém. Stát, který si jetě nepočítá ani týden, je zastoupen na nejvyím mezinárodním fóru své doby. Můe do

směřování druhých mluvit a je i váně slyen. Proto ani ničeho nezanedbá. I kdy se chytře vyhne prvním a u dramatickým hádkám o výhradách evropských spojenců k dvěma

Wilsonovým bodům ,ke svobodě moří a odkodnění za válkou zničené kraje stejně jako

zcela neřeitelnému rozporu Itálie a Srbska o převzetí rakouského loďstva na Jadranu. Také jen na jedno ucho sleduje, co mají bez odmluv zařídit vojentí vyjednavači s Německem. O

to více se vak stará o záleitosti Rakousko-Uherska.

107

Pohotově a velice obratně vyjedná zachování zásob potravin, vojenského materiálu, ale hlavně surovin u nás doma. Navíc jetě poaduje, aby nahromaděné zásoby Vídně byly

odlehčeny ve prospěch Československa. V té souvislosti navrhne vojenské zajitění

eleznice, předevím ve směru Terst a Rjeka. Velice dramaticky volá po obstarání surovin, zejména mědi a oceli, aby mohl pracovat průmysl. Jako nejblií protihodnotu nabízí cukr, chmel a líh. Vyzbrojen Preisovými informacemi ze enevy, co lze v nejblií době doma postrádat. Poválivou situaci v atstvu a botách na domácím trhu chce řeit rekvizicemi vojenských skladů. Ty odmítá vydat třebas i spojeneckým vojskům. Nezapomene na

urychlené zřízení telegrafní sluby v Praze.

Podle svého zvyku zúřaduje ve vskutku podstatné. Slavnostní háv zasedání respektuje, zasahuje pouze do navýsost politických rozhovorů, ale zároveň si vyjedná písemně zvlátní zacházení, které pomůe buroazní republice překlenout nejhorí poválečná léta, lépe ne větině sousedů.

Edvard Bene u tenkrát se přesvědčil, e velké v osudech národů a států je sloeno z mnoha dílů, vlastně maličkostí na pohled, e úprk za vidinami, by seberůovějími, je provázen pády a ranami, kterým se lze vyhnout. Proto je ostraitý, nepříli nápadný vcelku, ale rozhodný v okamiku, kdy je třeba. Vdy navýsost zdvořilý a pozorný. Nikdy neosloví Brita francouzský a Itala německy. Umí i polichotit, i kdy jeho pozornosti zároveň trochu studí.

Z Versailles, kde v poslední večer zasedání rozsvítili krásy krále zahradníků Le Nótra a riechali vyniknout mramorovým sousoím z antických bájí. Bene odjede spokojen.

Nepochybuje o tom, e Československo uznal svět. Určitě ta jeho část, která zatím

rozhoduje o větím dílu Evropy. Je ovem natolik realista, aby si alespoň připustil, e vyhlásit samostatnost přes vekeré těkosti za zády bylo snazí, ne ji opravdu vytvořit a pevně udret. Hádky, které se na zítřejí konferenci vyhrotí do vání, je Versailleský mír vynesou do nebes i zatratí do pekel dávají tuit, e mír nebude lehčí vojenského vítězství. I ten se bude muset udret. A na jak dlouho asi?

Kolikrát si na svoji první cestu do Versailles později vzpomene.

Patrně i po dvaceti letech, kdy 29. září 1938 v Mnichově francouzský ministerský předseda Daladier prohlásí před Hitlerem a Mussolinim, e Československo musí přijmout rozhodnutí konference, ani se jej budeme ptát a britský premiér Chamberlain souhlasně dodá, e není třeba z české strany nikoho k jednání volat.

108

A kdy třídní síly reakční československé buroazie i on jako hlava státu budou bez boje kapitulovat před mnichovským diktátem, který předznamená konec té republiky, je vznikla 28. října 1918.

Konec