Ultimátum - Jiří Strnad, Jiří Blahota

Větina oken hlavní budovy RAI-TV, obrácených k západu, byla otevřena dokořán a v redakčních místnostech lapali po dechu, protoe klimatizace pochopitelně zase zlobila. Sputěné aluzie nepomáhaly. Na to, e byl podzim a pozdní odpoledne, se slunce opíralo do zdí věčného města a příli.

Giuliano Gemma se podíval na hodinky. Podvečerní zpravodajský blok televizního vysílání začínal za chvíli. Pomalu se zvedl a pokývl kolegům. Sebral text, do kterého jetě před chvílí vpisoval vsuvky a zamířil ke zdvii. Nepracoval v televizi dlouho, nebyl komentátor-ská hvězda, a jetě nikdy mu zatím nesvěřili večerní zpravodajství. Ale teď má anci, aby se to změnilo.

Pak u jen pozdravil reiséra (zatím jetě uctivě) a sedl si do svého křesla. A čekal, a se na kameře před ním rozsvítí světlo.

Také v mnoha jiných budovách a domech v Římě byla otevřená okna. Někde naplno putěný zvuk televizorů zaléhal a na ulice, kde se mísil s rachocením aut a hlukem lhostejného davu. Ačkoli moná, e dnes aspoň část toho davu lhostejná nebyla. Protoe město se začalo bát.

A v poslední chvíli potlačil zvyk přátelsky se na začátku vysílání do kamery usmát. Ale tohle opravdu nebyla vhodná chvíle.

Jak jsme ji několikrát oznámili, stal se v Římě dnes odpoledne obětí únosu významný politik Pietro Neri. K únosu dolo na křiovatce Via Teresiana a Via Cecilia ve čtvrti Gianicolense, kudy Neri projíděl při cestě z parlamentu do svého sídla. Řidiče Neriho limuzíny a čtyři osobní stráce, kteří politika doprovázeli ve druhém autě, pachatelé zastřelili. Pak přinutili Neriho přesednout do připraveného vozu, ve kterém odjeli.”

Barevné diapozitivy na klíčovací ploe za Giulianem pilně ilustrovaly jeho slova. Nabízely celkový pohled na křiovatku, shluk lidí, kteří z uctivé vzdálenosti pozorují auto proděravělé výstřely. A taky Neriho vůz, prázdný, s dveřmi dokořán, jako kdyby zívaly nudou. Za autem bylo vidět kus parku na náměstí. Listí na stromech se u barvilo. Větinou do ruda. Stejně jako asfalt u těch aut.

Náhodní svědci zločinu se shodují v tom, e celá akce proběhla nesmírně rychle. Právě před chvílí jsme dostali zprávu, e k únosu se oficiálně přihlásila teroristická organizace Úderné gardy. Zveřejnila také podmínky, za kterých je ochotna Neriho vydat. Úderné gardy poadují, aby do sedmi dnů bylo proputěno osmadvacet členů této organizace, kteří si v současné době odpykávají tresty za teroristickou činnost. Pokud tomuto poadavku vláda nevyhoví, hodlají teroristé podle svého prohláení postavit Pietra Neriho před svůj takzvaný revoluční tribunál a soudit za údajnou zradu zájmů italského lidu. O vývoji situace v tomto závaném případu budeme nadále průběné informovat.”

Za vánou tváří Giuliana Gemmy se objevila fotografie Pietra Neriho.

A nyní několik údajů o oběti. Neri vstoupil do politického ivota Itálie krátce po pádu Mussoliniho reimu, kdy se významně zapojil do práce na tehdy připravovaném projektu pozemkové reformy V nevelké vile, sotva patnáct kilometrů vzdunou čaroij od televizní budovy, seděl na idli před přenosným televizorem mu. Přístroj byl jediným lepím zařízením velmi prosté vybavené místnosti, která postrádala okna. Snad lo o pokojík pro sluku.

…..na sjezdu své strany v roce 1974 byl Pietro Neri

znovu zvolen jejím předsedou. Kdy časem onemocněl, vyskytly se hlasy, e pravděpodobné zanechá politické aktivity a odejde na odpočinek. Jak se ukázalo, nebyla to pravda a Neri právě nedávno…”

Nezdálo se vak, e by mu televizního komentátora poslouchal. Ostatně proč. Tohle vechno znal lip ne on. Vdy se díval na svou vlastní tvář.

…..vystoupil s programem iroké koalice levicově

orientovaných opozičních sil a zahájil velkorysou předvolební kampaň.”

Klíč diskrétně klapl v zámku. Neri se na idli prudce narovnal.

Policie krátce po činu zahájila usilovné pátrání…

Vousáč, který veel do pokojíku, nebyl u ádný mladík, ale do čtyřicítky mu jetě hodně chybělo. Vypadal - třeba jako listono bez peleríny. Prostě člověk, kterého si na ulici nevimnete. Protoe nemáte proč.

Počítá se také se spoluprací armády..

Vousáč mlčky poloil na stůl před Neriho talíř s vařenou treskou a vedle něj líci. Pak se také zadíval na obrazovku. Zdálo se, e se zájmem.

… zatím vak jetě nebylo oficiálně oznámeno, kdo bude vyetřování případu řídit. Domnívám se, e důvěru nejvyích míst pravděpodobně dostane komisař Mariazze, který je specialista na teroristické zločiny a prokázal u řadu významných úspěchů Na rtech pod vousy se objevil pobavený úsměv.

Na vaem místě bych na policii nespoléhal.”

Kdy Neri zvedl oči, vousáčova tvář byla klidná. A měla výraz pohrdání.

Spí si moc přejte, aby vláda udělala, co po ní chceme,” dodal a zavřel dveře.

Zamkl stejně tie, jako předtím odmykal.

  . V

Prokurátor měl rád sklo. A tak se tlumené světlo lustru a stolní lampy dělilo do barev spektra na plokách brouených váz, popelníků a těítek, jimi se to v místnosti hemilo. A na tuhle zálibu byla prokurátorova pracovna v Soudním paláci vybavena pouze standardním nábytkem vysokých úředníků.

Prokurátor se pohodlněji zapřel do polstrování leno-ky a pečlivě si vybral cigaretu z krabice. Pomalu ji mnul mezi dlouhými tíhlými prsty a zamyleně sledoval dění na obrazovce.

Tam se teď předváděl proedivělý reportér. Poslali ho na ulici s úkolem vysondovat, co občané Říma soudí o únosu Neriho. Ten Neri byl jediný nový prvek v jeho reportérské práci. Jinak tuhle nádeničinu dělal běně.

Právě se tázal: Jaký je vá názor na dnení zločin?”

Na prvního chodce neměl těstí. Ten člověk si zakryl tvář a nedal se zastavit.

Pozlacený zapalovač značky Benson v prokurátorově ruce vylehl přesně nastaveným plamínkem.

Reportér si mezitím pohotově vypomohl enou, která postávala opodál - se zřejmým záměrem vnutit své názory prostřednictvím televize italské veřejnosti.

Chtěla byste nám něco říci?”

Je to skandál!” vyhrkla ena se patně utajovaným vzruením, slunej člověk aby se pomalu bál vystrčit nos na ulici. Já to znám, pane redaktore, věřte tomu!”

Opravdu?”

Ztratila jsem při nehodě syna. Dodneka věřím, e v tom ňáký takovýhle gengstři měli prsty! A já se ptám, jako italská matka: Kdo u konečné učiní tomu levicovému řádění přítr?!”

Odfoukla si, protoe tolik souvislých vět ze sebe na veřejnosti zřejmě dosud nevypravila.

Prokurátor s lehkým zájmem sledoval tok reportérovy výmluvnosti.

Slyeli jste, váení diváci, hlas rozhořčené eny. Jisté promluvila k srdcím mnohých.”

To se ovem edivý matador ulic u vrhal na dalí obě. Ačkoli ten chodec na snadnou kořist nevyhlíel.

Promiňte, vae povolání?”

Mechanik. Automobilový průmysl.”

Jak se díváte na odpolední únos?”

Jak se na to dívám? - Jestli chcete slyet pravdu…”

Samozřejmě e ano,” pospíil si reportér. Jsme tu přece proto, abychom pravdivě a objektivně informovali nai veřejnost.”

Nejen prokurátor v tu chvíli postřehl, e se ten chlapík z automobilky trochu uklíbl.

No, dnení únos je jenom vyvrcholením toho, co se tady v posledních letech děje. Po Římě běhají neofaisti a maoisti… a my, místo abychom li po nich, radi posloucháme historky o tom, e je financuje Východ.”

Reportér učinil pokus skočit mu do řeči, ale chlapík u se přeruit nedal.

A tady bych chtěl říct, e nám nepomůe, kdyby po případě zase vyměnili vládu. Protoe pro novou vládu je nej lepím řeením odklad starýho problému.”

Reportér se konečně chytil a zkusil to sarkasticky.

A co byste navrhoval vy?”

A vy byste se snad podle toho řídili?!”

Za víc ne tuhle větu u reportér dělníkovi nestál.

Prokurátor líně zvedl ruku a odklepl popel z cigarety. Mimo popelník. Vypadalo to, jako by ho ten pořad přece jen začal víc zajímat.

Kamera zatím zabírala dámu, která vyhlíela takřka aristokraticky. Reportér se k ní nedočkavě vrhl.

Promjňte laskavě, madam, ale rádi bychom znali vá názor na teroristickou akci, při ní byl unesen Pietro Neri.”

Prosím?? - A tak, u vím.”

Počáteční údiv zmizel opravdu rychle.

Nu - trochu vzruující, nemyslíte? Říkám to u dlouho: Řím je krásné, svůdné, ale nebezpečné město…

Přidala oslnivý úsměv.

Ačkoli se mu to nestávalo často, v rozpacích se teď málem octl reportér.

Je to otřesné,” horlil do kamery solidně vyhlíející občan. Státní orgány musejí udělat opravdu vechno, aby tenhle zločin byl potrestán. Jsem přesvědčen, a jistě nejen já, e je to v jejich silách a monostech.”

A zvídavý reportér nastavoval mikrofon dál.

Co soudí o únosu nae mláde?”

Mladíkovy zplihlé vlasy visely na ramena. A kdy pohodil hlavou, rozlétly se v tenkých praméncích.

Podle mě jsou to frajeři. Celýto přej zvládli za necelý dvě minuty. To prostě poznáte machry. Kdy člověk ví, kolik goril mělo toho dědu hlídat a jak dopadly, tak musí klobouček dólu, nemám pravdu?”

Právě kdy se prokurátor chystal pobaveně usmát, zazvonil telefon. Natáhl se po sluchátku.

Samozřejmě, a jde dál,” řekl a vypnul televizor.

Na Via Due Macelli si proedivělý reportér oddechl a zapálil doutník.

Řidič jednokamerového přenosového vozu marnil čas starostlivým přeměřováním tlaku zadní pneumatiky. Kameraman a technik zatím ukládali do vozu ruční kameru a dva přenosné reflektory na stojanech.

Reportér se nervózně podíval na hodinky.

Tak dělejte, sakra,” řekl.

Nikdo si té poznámky příli nevímal.

Kameraman právě říkal technikovi: To je do zblbnutí… zase taková snůka keců…”

Jako vdycky, ne?” odpověděl technik a zabouchl zadní dveře vozu.

Jene za tohle berete plat,” vmísil se do řeči reportér. Byl rád, e alespoň někde se můe cítit v převaze. A houkl na řidiče.

Hej, budete si s tím kolem hrát do rána nebo jenom do půlnoci?! Musíme jetě stihnout tu Agostiniho vernisá!”

Mui, který veel do pracovny římského prokurátora, bylo sedmatřicet let. Ale vypadal mladí. Nejspí se na tom podílely jeho neobyčejně husté černé vlasy.

Vstoupil sebevědomé. To, e hodně lidem připadal od prvního okamiku sympatický, nebylo jedinou příčinou jeho sebevědomí.

Dobrý večer, pane prokurátore,”

Dobrý večer. Posaďte se, prosím.”

Prokurátor rázným gestem ukázal na křeslo u konferenčního stolku.

Komisaři Floro, byl jste pověřen vyetřováním případu Neri.”

PRVNÍ DEN VYETŘOVÁNÍ

DRUHÝ DEN VYETŘOVÁNÍ

TŘETÍ DEN VYETŘOVÁNÍ

ČTVRTÝ DEN VYETŘOVÁNÍ

PÁTÝ DEN VYETŘOVÁNÍ

ESTÝ DEN VYETŘOVÁNÍ

PRVNÍ DEN VYETŘOVÁNÍ

Prokurátor u mluvil pět minut. A Flora ho málem přestával poslouchat.

Mimoto nám byly uděleny zcela mimořádné pravomoci. Máme monost odposlechu telefonů bez předchozího povolení. Také u domovních prohlídek odpadají vekeré předběné formality. Z toho veho je doufám jasné, jak eminentní má vláda zájem, aby se tenhle případ nejen objasnil, ale co nejdřív.”

Proč si takovéhle dodatky neodpustí, uvaoval Flora. Jako by ve vech případech nehrál důleitou roli čas. Spí kdyby mi řekl, proč právě já. Politické zločiny jsem přece nikdy v referátu neměl. Ne e bych o nich nevěděl hodně, jsem přece italský policajt… Ale proč mi dali právě tohle, takovouhle aféru … Potěení na mé straně, ale je tu taky pořádné riziko… Jene z pořádného rizika se dá leccos vytlouct. A párkrát u se mi to povedlo… Koneckonců nebudu v tom sám … No, tak jen se vypovídej, co má jetě důleitého…

…..tím spí, e jde o představitele opozice. Bylo by

víc ne prospěné rychle poskytnout jejich tisku důkazy o naí dobré vůli.”

Prokurátor se ke komisaři důvěrně naklonil.

Delikátnost celé záleitosti mi neváhal osobně zdůraznit také senátor Franchi. A jistě je vám známo, jaký on má vliv…

Flora zauvaoval a nasadil zasvěcený úsměv.

To jisté. Ale přece o mně víte, pane prokurátore, e prostě nejsem zvyklý vidět za mordy a loupeemi politiku. Já si myslím, e tady jde přece hlavně o člověka, který se dostal do nebezpečí.”

A pak se zkoumavým nádechem dodal: Já ovem nejsem specialista na politický terorismus.”

Politické příčiny a dosah má dnes i běná kriminalita,” řekl prokurátor a zamyleně se zadíval přes celou místnost na stohy papírů na svém psacím stole. A na tomhle poli máte výborné výsledky.”

Nechal větu doznít. A pak nedbale dokončil.

Nejste ničím zaujatý. Proto se pro vás rozhodli.”

Chvíli bylo v pracovně ticho.

Pak Flora řekl: Doufám, e důvěru nezklamu.”

Zdálo se, e náznak napětí z místnosti zmizel. Bylo to znát i na hlase prokurátora.

Jak vidíte, vá názor sdílíme vichni. Ostatně nejvy-ím místům velice záleí na tom, aby tenhle nepříjemný případ byl vyřeen nejenom rychle, ale také přesně v mezích zákonných norem.”

Pak přiel závěrečný efekt.

Asi proto ho také zřejmě nepřidělili komisaři Mariazzemu … Pravděpodobně tu hrají roli některé jeho metody. Občas se o nich doslýcháme, víte?”

Aha. Takhle to je. Flora si rychle v duchu promítl, co vechno o Mariazzovi ví. Vypracoval se prý úplně od píky. A dotáhl to svého času a na policejní - a taky novinovou hvězdu. Vynikající specialista. Teroristé opravdu neměli důvod mít ho rádi. Mockrát jim hodné nepříjemně lápl na prsty. Sklízel potlesk na otevřené scéně. A samozřejmě taky závist některých kolegů. Na policejním ředitelství města, zvaného Řím, ostatně mnozí tuili, jaké metody k Mariazzovým úspěchům vedly. Jene nikdo neměl valnou chu to tuení přeměňovat ve skandál disciplinárního řízení. Rozhodující jsou výsledky - a ty Mariazze vykazoval. Flora ostatně mezi závistivce nepatřil. Výbornou povést kriminalisty i popularitu měl také a navíc čisté svědomí. Mariazzovi poramotilo presti teprve to, kdy pár novin uveřejnilo z nejmenovaného, leč dobře informovaného’ pramene informace o průběhu některých výslechů. Vechno se pochopitelně s posvěcením vyích míst zahrálo do autu. Ale Mariazze u nebyl hvězda.

O tomhle si ovem Flora s prokurátorem nemusel povídat.

Myslím, e mě znáte dobře, pane prokurátore. Nemusím snad říkat, e o vyetřování, které povedu já, se v tomhle smyslu nedoslechnete.”

V to pevně věřím,” přikývl prokurátor mechanicky hlavou. Abych nezapomněl. Za chvíli nás oba čeká konferenční sál, plný pánů od tisku. Přirozeně se musíte zúčastnit. Kdybyste si před tím potřeboval promluvit se svými lidmi, telefon v mém sekretariátě je vám plně k dispozici.”

Frederico Carletti nebyl právě v nejlepím rozmaru. Chtěl se dívat na detektivku, ale jeden z tranzistorových bloků v jeho phillipsu vypověděl slubu. Teď večer u opraváře neseene. Bude to muset počkat do zítřka. Znechuceně vstal a odebral se do kuchyně, jene v útrobách ledničky nahmatal jen plechovku piva. Byl Ital tělem i duí a původně i chutí. V mládí přísahal pouze na červené víno. Jene léta u policie ho přesvědčila o tom, e na takový přepych, jako je prohlíení barvy vína proti světlu, čichání buquetu a podobné náleitosti prostě nikdy není čas. A tak se z nouze naučil pít pivo.

Teď mu bylo sedmačtyřicet a u to nevyhlíelo, e by se na jeho chuti něco mělo měnit. Stejně jako na jeho postavení. Byl inspektoravěděl,e na komisaře to nikdy nedotáhne. Ale neárlil. U deset let pracoval s Francescem Florou, rozuměli si, a tak mu vůbec nevadilo, e ho éfuje člověk právě o těch deset let mladí. Koneckonců - to jejich porozumění vykazovalo jen sluební charakter. Soukromě se nestýkali - jak se taky stýkat na náleité společenské úrovni s člověkem, který se stal v sedmadvaceti policejním komisařem. Díky rodinné protekci.

Vrazil otvírák do plechovky. Měl před sebou celý večer. Bez televizního programu. S jedním pivem.

Ne se stačil napít, zadrnčel telefon. Frederico Carletti se dozvěděl, e tým komisaře Francesca Flory bude vyetřovat případ Neri.

\

Jak tvrdí odborníci, u velkých případů je podráděná a netrpělivá atmosféra před zahájením tiskové konference nezbytná.

Fotoreportéři obléhali předsednický stůl. Přestoe za ním jetě nikdo neseděl.

Pak konečně veel tiskový mluvčí prokuratury, který tu dnes večer stejně měl dělat jen stafá. Novináři to věděli. Ale přesto se pár méně zkuených pokusilo z něj dostat nějakou informaci.

Odpovídal jen profesionálně nacvičeným úsměvem, který se za léta jeho působnosti v této instituci proměnil ve ztuhlou - a teď u i vrásčitou - masku.

Hlavní aktéři konference přili společně. Pět minut po něm.

Vzruení se změnilo ve vřavu. Kolem prokurátora a komisaře Flory se vytvořil nepropustný kruh, ze kterého čněly pouze nataené ruce s mikrofony.

Do vrčení kamer se mísily nedočkavé hlasy. Ale vypadalo to, e si novináři budou muset malinko počkat. Nejméně do té chvíle, ne se prokurátor podíval na hodinky a do přívětivosti modulovaným tónem prohlásil: Prosím, pánové, čas běí. Vae otázky.”

Postrádáme tu komisaře Mariazzeho. Můete nám vysvětlit jeho nepřítomnost?!”

Důvěra byla svěřena komisaři Florovi. Vichni ho znáte jako zdatného odborníka,” odpověděl prokurátor.

Halas v sále zesílil. Pozornost sdělovacích prostředků se soustředila na komisaře. Flora nasadil výraz lechetné skromnosti.

Reportéři televize, rozhlasu, tiskových agentur, deníků, večerníků i časopisů se octli tváří v tvář nové osobnosti dne. Bylo potřeba otipovat její ance.

Pane komisaři, veřejnost o vás ví, e jste dobrý policista, kdy jde o lupiče a vrahy. Ale tady máte co dělat s teroristy…”

Sál ztichl.

Budu řádně konat svou práci. Víc vám v téhle chvíli nemohu říct.”

Má u policie nějakou stopu?”

Zatím ádnou závanou. Nezapomeňte, e k únosu dolo před pár hodinami..

A e komisař Flora převzal případ teprve před půl hodinou,” dopověděl prokurátor.

Novináři zauměli. Ale prokurátor nebyl nováček. První poznámku ual dřív, ne mohla být vyslovena.

Celý ná policejní aparát a speciální jednotky armády se daly do systematické práce. Výsledky na sebejistě nedají dlouho čekat.

Novináři jsou zvlátní lidé. Naléhají na osobní přiznání. Chtějí odhalit skryté pocity. Odhadnout monosti zainteresovaných osob. Jeden z nich si teď neodpustil příznačné zobecnění.

Určitá část veřejnosti je jiného názoru. Domnívá se, e policie ani tentokrát neuspěje.”

Jak velká část veřejnosti?” zeptal se prokurátor. A protoe souhlasný smích, který očekával, se přece jen dostavil, pokračoval u váně.

Tenhle názor není opravdu ničím podloen.” Poklepal na stůl. Na to bych chtěl zvlá upozornit.”

Jene statistiky hovoří jasně,” pokusil se znovu stejný novinář. V Římě je ročně objasněno pouze pět procent trestných činů. To by právě vám mělo být známo.”

Buďte ubezpečen, e mi to známo jé. Ale tentokrát nejde o běný statistický případ.”

Ulice Cabrini je hodně vzdálena od centra. Ale zase ne natol i k, aby si pánové z městské rady usmyslel i, e by se tady vyplatilo začít s novou výstavbou.

Ostiense ostatně vdycky byla poklidná, větinou starousedlická čtvr. Mezi jednotlivými rodinnými domky stále jetě zbývalo dost místa na mírumilovné zahrádky, vylepované tu a tam tíhlými liniemi tisů a pinií.

Byly tu i prané plácky udupané místními dětmi. A také parcely mrtvé půdy zarostlé býlím. Tahle část Říma se prostě nikdy nedostala do popředí pozornosti.

Marcello Longo stáhl prudkým pohybem roletu svého hokynářství u před hodinou. Teď seděl na lavičce a díval se vlastně do prázdna. Zezadu na něj dotírala těká večerní vůně záhonů. Stejně jako sousedé si myslel, e má nejlepí zahradu z celého okolí.

Do houstnoucího era ulice vkročila dvojice muů. Marcello zpozorněl. Uniformy karabiniérů poznal.

Neměl z toho radost. Policajty nikdy moc nemiloval. Tím spí ne dneska. Snad nebudou otravovat…

Hlídka pomalu, nevímavě prola kolem plotu zahrádky, kolem staené rolety krámu. A zmizela na opačném konci ulice.

Marcello Longo naposled zhluboka potáhl z cigarety. Nedopalek obloukem vyhodil přes plot. Dopadl tam, kde před chvílí proli karabiniéři.

Hokynář se podíval na oblohu a odoural se zahradou ke svému domku.

Nevěděl, e po celou tu dobu ho sledoval pár očí z protějí strany ulice.

Ale přesto spal celou noc neklidně.

V konferenčním sále hučelo jako v úle. Část včel hučela souhlasně, část nikoli.

Poslední prokurátorovy výroky si o to koneckonců přímo říkaly. Právě nastala chvíle změnit taktiku. Tak se mimoděk prodraly ke slovu i začátečnické naivky.

Blondýnka, umělé řasy, bleděmodrý kostým: Pane prokurátore! Vichni jsme otřeseni hrůznou událostí. Co hodlá policie podniknout, aby zajistila bezpečnost římských obyvatel?”

To je otázka pro komisaře Floru,” usmál se prokurátor s pohledem na svého partnera.

Partner nevyhlíel zrovna na to, e by ho blondýnky s umělými řasami mohly zaskočit.

Nemyslím, e právě v této souvislosti hrozí obyvatelům Alma nějaké masové nebezpečí,” řekl a rozhlédl se s očekáváním souhlasu po sále. Tím spí, e vechny policejní jednotky jsou ted v pohotovosti.”

Z těch dvou za předsednickým stolem zakouřené místnosti (nepočítáme-li zamlklého mluvčího) byl o-vem přece jen větím řečnickým odborníkem prokurátor. Jeho hbitý doplněk nasebe nenechal dlouho čekat.

Moná ovem, e tahle půvabná mladá ena v naem kruhu by svou bezpečnost raději svěřila vojákům.”

Teď u se nesmál skoro nikdo. Na pálkovanou v rozverném stylu ostatně ani nezbýval čas. Novináři spěchali. Blíila se doba uzávěrky.

Jak se stavíte k poadavku propustit osmadvacet vězněných teroristů?” ozval se mu v křiklavém obleku.

To je správná otázka na patném místě,” utrousil prokurátor u trochu netrpělivě. Pokud vím, navrené podmínky se studují.”

Pane prokurátore, uvědomujete si opravdu vechny souvislosti? Aparát, který je i tak dost pomalý, se můe zastavit docela…”

Místo odpovědi úsměv.

,,… Na to ostatně upozorňoval právě unesený Pietro Neri, pokračoval hlas neádoucího rejpala. Jeznámo, pane prokurátore, e opoziční strana Pietra Neriho zcela konkrétně kritizovala postupy italského soudnictví a celého státního aparátu.”

Mluvčí ze zadních řad se nadechl a na chvíli přeruil svůj monolog. Nezdálo se, e by někdo z přítomných měl chu skočit mu do řeči. Novináři mlčeli. Flora soustředěné poslouchal, prokurátor se zájmem hodnotil úspěch své poslední manikúry.

A z toho veho vyplývá otázka za nae čtenáře, pane prokurátore: Jak se cítíte v roli zachránce čelného představitele opoz i ce?  

Vechno má své meze. I manikúra. Prokurátor teď odpověděl docela chladně.

Politické rozpory nehrají v tuto chvíli sebemení roli. Naím hlavním úkolem - a to podtrhuji - je zachování principů demokracie. A důsledný boj proti terorismu.”

Pár novinářů se u chystalo k odchodu. Pár jiných si potichu vyměňovalo názory.

Jetě nějaké otázky, pánové?” zeptal se prokurátor, kdy sotva postřehnutelně pohlédl na ručičky svých hodinek. Ani počkal na odpověď, usmál se směrem ke komisaři.

V tom případě nás omluvte.”

Jídelna, ostatně stejně jako dalí místnosti rozlehlého bytu. vypadala pompézně. A Flora si opět pomyslel, jak se sem jeho ena hodí. Jeho krásná ena Brigitta.

Sluka přinesla na stůl salát a zase se tie vytratila. Nevnímali ji.

Pár dní se asi neuvidíme, miláčku. Jak to vypadá, případ Neri mi moc volného času nenechá,” řekl Flora a mimoděk pohladil dlaní hranu stolu.

Krásná ena věnovala pohled příborům.

Nebude se vracet ani na noc, Francesco?”

Ne.-

Znechuceně odstrčil salát.

Nejspí ne. Budu přespávat na ředitelství.”

Vzdychl.

Pokud se vůbec ke spaní dostanu …

Chudáčku Francesco.”

A čelo, na kterém stále jetě neměla téměř jedinou vrásku, si trochu afektované přejela konečky prstů.

Copak?”

To nic. Zná to přece. Asi zase migréna…

Ano, to znám.”

Jistěe to znal. Před dvanácti lety, kdy se brali, a její otec prskal, tyhle stavy ovem nemívala. Tenkrát to bývala vzpurná holka se vzneeným vystupováním a hebkou pletí. A navíc ho měla ráda. A chtěla s ním mít děti.

Co děti, miláčku?” zeptal se.

Tenkrát se vzpouzela své aristokratické rodině. Proti čemu a komu se vzpouzela dnes? Asi proti nikomu ..

V pořádku. Zlobí,” slyel hlas. Kdysi mu eptal něnosti.

Dohlédni na né, ano?”

Byl to úspěný mu. Úspěný mu bývá zárukou úspěného manelství. O nic víc nelo.

Řeknu jim, e tatínek má moc práce. Důleité práce. e má na starosti sloitý případ a e ho jako vdycky úspěně vyřeí.”

Jo. Doufám, e to zvládnu.”

Myslel to zcela váně. Ale kdy si uvědomil, jak to vyznělo, snail se celou věc zlehčit.

A pak mi poklepou na rameno a bude mít ze mě vrchního komisaře.”

Neměl bys zklamat. Věří ti mnoho lidí.”

Věřila jsem ti i já. Komediante. Úspěný komediante. Ale já umím taky pár rolí.

Také můj otec ti věří, ví? - Oni ho toti přizvali k tomu zasedání, kde se rozhodovalo, jestli ty, nebo Mariazze…”

Zasáhla terč. Pod ním byla jeitnost. A bolelo to. Viděla to na něm.

Můe otci vyřídit, e se vynasnaím.”

Pili kávu.

Proč právě teď vyvolávat konflikt, napadlo ho. Je spousta věcí, o kterých si můeme normálně povídat…

Vstal od stolu.

Promiň, potřebuju jetě něco napsat. Řekni, prosím tě, Rose, a mi zabalí pár koil a ostatní věci. - Jako na

cestu.”

Automaticky zopakovala: Ano. Jako na cestu.”

Jetě ve dveřích se otočil: Přijdu se rozloučit.”

Zavřel. Dívala se za ním bezvýrazně. Vdycky se uměla ovládnout.

Florovu kancelář osvětloval jen diaprojektor. Před přítomnými defilovaly na přenosném plátně obdélníky, ipky, krouky, čísla… Důkaz toho, e i událost, při které zastřelili pět lidí a dalího unesli, se dá převést do řeči grafů a schémat.

Ukazovátko se přeneslo k dalímu obdélníku.

A tady parkovalo třetí auto únosců. Známe dokonce jeho číslo. Výjezdová skupina se ho dozvěděla od jednoho z náhodných svědků. Ale jak se dalo čekat, nic to neznamená. Vůz byl pochopitelné kradený. Sebrali ho jednomu advokátovi dnes dopoledne rovnou na třídě Viktora Emanuela.”

Místnost zalilo světlo zářivek. Kegrafické rekonstrukci únosu, kterou tak pečlivé vypracovalo technické oddělení, u nebylo co dodat.

Mourajícímu tábu komisaře Flory se teď nabízel pohled na seranta, který lhostejné vypnul diaprojektor a svinul plátno. Pohodil plánek na komisařův stůl. A bez pozdravu odeel.

Flora oil.

Jasné je aspoň jedno. Byla to navýsost profesionální a perfektně promylená akce.

Inspektor Carletti stěí potlačil zívnutí.

Tím hůř pro nás.

Nevěděl, čím to, e si s tímhle o generaci starím chlapíkem vdycky tak dobře rozuměl. Bylo ovem potřeba, aby své stanovisko éfa rozvinul.

Přesně tak, Frederico. - Otázka je, co dál? Zatím můeme vycházet jenom z faktu, e letitě, nádraí a samozřejmě výpadové silnice se povedlo uzavřít neobvykle brzy. Take je dost pravděpodobné, e únosci s obětí neunikli z území Říma.”

Přejel očima svůj táb.

Pokud to ovem vůbec měli v úmyslu.”

Přeel k nástěnné mapě města.

Samozřejmě jsou tu obvyklé postupy.‘Navíc pro začátek bude potřeba pokračovat v prohledávání co největích úseků. Jaký systém navrhujete?”

Inspektor Vitanza byl mezi přítomnými nej mladí. Dalo se předpokládat, e bude překypovat horlivostí.

Protoe tuhle otázku čekal, málem skočil komisaři do řeči.

Snad by bylo nejlepí pátrat dál hlavně v Gianicolense. Vyjít od místa, kde k únosu dolo a roziřovat prohlídky v soustředných kruzích.”

A podíval se po vech, jaký jeho návrh udělal dojem.

Carletti tentokrát zívání u neskrýval.

A a se o tom za den dva ti hoi dovědí, přestěhují se prostě do některé oblasti, kterou jsme u prohledali. A mohli bychom začít zase dokolečka.”

Carletti má pravdu, Vitanzo,” řekl Flora. Ale přesto je tohle řeení rozumné. Bude ovem potřeba přidat nečekané razie v jiných, i vzdálených čtvrtích.”

Díval se na Věčné město, zmenené v poměru 1 ku 8000.

Za dnení noc by se snad dala stihnout větina Tuscolana. Nějaké připomínky?”

V místnosti se rozhostilo ticho. Ten výsek na mapě, který Flora obkrouil tukou, byl ve srovnání s obrovskou rozlohou města nepatrný. Vichni si to uvědomovali.

A komisař to věděl také.

Hm. I kdy dostaneme k dispozici dalí vojáky a v přítích dnech budou prohlídky velkorysejí, stejné to ze veho nejvíc připomíná spoléhání na náhodu. A na tu já sázím strané nerad.”

Pak se znovu obrátil k Carlettimu.

Frederico, zkus podrobně projít nae materiály o těch osmadvaceti, které chtějí výměnou za Neriho… Vitanzati pomůe.”

Snail se tvářit povzbudivé, ale následující slova přesto nevyzněla s příli velkou přesvědčivostí.

Třeba se tam něco najde

Zdálo se, e Carlettiho přelo spaní.

Jo, Francesco. A má představu, co konkrétně máme hledat?”

Nemám.”

Carletti se zhoupl na idli.

To je, milý éfe, úkol pro počítač, kterej zapomněli naprogramovat.”

Takovéhle řeči vedl skoro pokadé, kdy se případ rozjíděl. Ale líný tenhle nastávající padesátník opravdu nebyl. To ne. Flora raději nikdy moc nepřemýlel o tom, zda by úspěně vyřeených případů bylo tolik, kdyby Frederico nepracoval v jeho skupině.

Za pokus to stojí. A ty to zvládne. Jestli chce, přiber si k Vitanzovi jetě Luigiho. To je přesně práce pro něj.”

Podíval se na hodinky.

Musím jít. Svolal jsem dolů do dispečinku poradu velitelů pátracích čet. A pak mám jetě něco zajímavého na práci ve městě.”

Carletti se přátelsky uklíbl.

To výsada nadřízených. Dobrou noc, Francesco.”

Seděli proti sobě ve vysokých křeslech. Odděleni jen miniaturním servírovacím stolkem, na kterém se v nevtíravém světle stolní lampy rudě blýskala láhev cinzana.

Pus mě konečně ke slovu, Danio.

Bylo jí třiadvacet. A to, e občas hodně mluvila, představovalo její jediný záporný rys. Ale Flora jí ho odpustil. Rád chodil do tohohle bytu, který jí před časem za ne právě nejmení sumu najal a zařídil.

Mám pro tebe novinku …”

Tímhle se mu povedlo ji zarazit.

Potřásla hlavou, dlouhé černé vlasy se rozlétly do stran. A jeden pramen jí přepadl přes rameno. Skončil svou pou ve výstřihu. Flora ho pozorné sledoval.

Neříkej.” Zelené oči se jí rozířily. Povýili tě?

Komisař se chviličku pásl na výrazu její tváře.

To jetě ne. Něco důleitějího. Máme pár nocí jenom pro sebe.

Chce říct, e se o tebe nebudu muset dělit?”

Poposedla na krajíček křesla a naklonila se k němu. A nezapomněla si přitom uhladit dlaní sukni.

Ohníčky v jejích očích měl teď nadosah. Pozoroval ji a znovu konstatoval, e milenku si vybral dobře.

Přesně tak, lásko,” řekl. Aspoň nějaký čas.”

To je fantastický … A co se stalo, prosím tě?

Tuhle otázku nečekal.

Ty ses nedívala na poslední zprávy?!”

S očima stále upřenýma na něj bezeslova zakroutila hlavou.

Zdá se, e tě v televizi zajímají jenom slaboduchý detektivky.”

Neurazila se, protoe s ním to nemívala ve zvyku. Její prsty bezděčně obkrouily skleničku.

Neměla jsem čas. Zase jsem potkala tu bláznivou Claudii -”

Tak mě nech konečně domluvit,” přeruil ji. Hodili mi na krk případ Neri.”

Nadýchl se.

Chápe? A tím pádem jsem zvedl kotvy z manelského přístavu. Noční výslechy, náhlé akce, mravenčí práce… U rodinného krbu se teď prosté neohřeju. Stralivě sice budu postrádat jeho teplo, ale snad se ohřeju někde jinde..

Daniella ho pozorovala s trochu překvapeným a trochu nevěřícím úsměvem.

Vlastně to bylo zákonité. Tenhle člověk měl dar přicházet nečekaně. A s nečekanými zprávami.

Jsi báječnej. Na to se musíme napít. Mám hroznou radost, Francesco.”

Vychutnal nahořklý douek a usadil se pohodlněji.

Já u myslel, e ti na mně tolik nezáleí…

Pomalu vstala.

Jak to můe říct?

Sedla si na opěradlo jeho křesla.

Moc mi na tobě záleí, blázínku.”

Sklonila se nad ním. Parfém nepouívala. Voněla mládím.

Jsi prima chlap. ádnej starej.”

Prsty se octly pod límcem koile.

A taky ádnej smrkáč v koený bundičce, ze kterejch se mi dělá nanic.”

Povolila uzel kravaty.

Pojď blí, holčičko.”

Kdyby byl zamilovaný, snad by si teď pomyslel, es ní je to vdycky jako poprvé.

Přitáhl ji k sobě.

S tebou je mi dobře. Moc dobře.”

Poslední z řady perleových knoflíčků mu klouzal mezi prsty. Pod blůzou neměla podprsenku.

Zaklonila hlavu a vánivě pootevřela rty.

Francesco…

Líbal ji.

Některým jeho slovům nebylo rozumět.

S tebou nemusím na nic myslet. Jsi krásná, lásko.”

Křiovatka ulic Teresiana a Cecilia byla tisíce kilometrů vzdálená.

S tebou mě nečekají ty stupidní telefony.”

Nemluv o tom,” eptala Daniella. Teď nikdo jiný neexistuje.”

Hladil ji po nahém rameni. Druhá ruka mechanicky sáhla po cigaretě.

Daniella se trochu odtáhla. Jemné mu cigaretu vzala z prstů, zapálila ji. Pak mu ji dala do úst.

Flora dlouze vdechl kouř.

Díky, Danio.”

Daniella sklouzla z opěradla. Obela křeslo a nečekaně mue objala.

Chci tě. - Chci té, Francesco.

Kdy mu tohle naposled řekla jeho ena… Právě pro takové chvíle sem rád chodil.

Ne, e by někdy nemíval výčitky svědomí. Přicházely čas od času stejně nemilosrdně a zákonitě, jako přichází příliv a odliv.

Jeho konání v tomhle bytě bylo proti vemu, co se mu snaili vtípit jeho přísní učitelé a faráři z rodného jihu. Proti vemu, co ho chtěli naučit jeho rodiče: katolicky zásadový otec a starostlivá matka. Co mu po léta vysvětlovali v ne zrovna výstavném domku kousek od centra Taranta. Pár kroků od hřitě, kde poznal svou první lásku…

Jeho konání bylo i proti stylu vysoce postavené římské rodiny, do které se přienil.

Ale co byly výčitky svědomí proti chvilkám s Daniellou. V tomhle bytě cítíval přece jen něco víc. Téhle holce, prohnané a tolerantní zároveň, se Flora nemusel z ničeho zodpovídat. Byla bezprostřední. Právě to mu na ní bylo tak blízké. Kdy u si vybral povolání, ve kterém se muselo pořád něco předstírat.

Sledoval ji zpod přivřených víček. Polonahá, s rozepnutou blůzičkou, v milostném tranzu, mířila napříč pokojem směrem k lonici.

Ve dveřích se jetě napolo obrátila.

Pojď.”

Zatmělo se mu před očima.

Rozcuchaný, ne zrovna upravený komisař římské policie Francesco Flora pohlédl na dívku.

Madona uvězněná veřejemi.

Čas se zastavil.

Zamáčkl nedopalek v popelníku, odsunul křeslo -a vykročil.

DRUHÝ DEN VYETŘOVÁNÍ

Chodba policejního ředitelství zela prázdnotou. Bylo příli brzy. Ozvěna kroků duněla z kadého výklenku klasicistní architektury.

Kadý den po milování s Daniellou měl zvlátní nádech. koda, e si to komisař Flora musel vdycky uvědomit právě na té nekonečné cestě od impozantního vchodu s uniformovanou stafáí ke své kanceláři.

Kdosi se mihnul na mezaninu zadního schoditě.

Za přítím ohybem chodby u ho čekaly dveře a za nimi případ Neri. Ten neobyčejný případ, kterým moná vstupoval na novou příčku své kariéry.

A moná e ne. Třeba právě teď, nebo před malou chvílí některý z obyčejných pochůzkářů, zařazených do pátracích čet, rozrazil nějaké dveře a za nimi ke svému překvapení objevil spoutaného, moná i zbitého mue. Zbylo by pak trochu slávy na komisaře, který vedl tohle podivné vyetřování?

Ale nejspí nikdo nikoho neobjevil.

A přítí hodiny za dveřmi kanceláře se budou nápadně podobat stovkám a tisícům jiných hodin vyetřování. Anebo je to přece jen jinak? Jednají teroristé v podstatě opravdu tak odlině od vrahů a lupičů?

Dobré jitro, Floro.”

Komisař Mariazze tu na něj musel čekat.

Na tohle setkání chyběla Florovi potřebná dávka společenské netaktnosti.

Odpověděl automaticky: Dobrý den.

Minuli se o pár kroků.

A Flora u málem uvěřil, e Mariazzeho sem přivedla náhoda. Vtom ho zastavila otázka.

Jak ses vyspal?”

Flora se bez nadení otočil. A přeměřil vysokou nahrblou postavu svého kolegy.

Dobře, díky.”

Pokračoval v chůzi.

Mariazze se ho ovem zřejmě rozhodl provokovat.

Jeho posměný tón zarazil Floru těsně před cílem -vlastní kanceláří.

Nestraila tě ve snu tvoje nová důleitá role?”

Ani ne.

Ve Florovi se zvedl vztek. Toho dotěrného dědka měl u plné zuby.

Ví, Mariazze, třeba to bude tím, e jsem nespal n novou rolí.”

Pro otevřený konflikt si sem Mariazze nepřiel. Věděl dobře, e Florova hvězda září víc. e tenhle mladík, kterému dali přednost, má… řekněme… společenské zázemí. Tchána. A proto asi taky kontakty na vyí místa. A ovem v oboru římského podsvětí má taky solidní výsledky. To je potřeba uznat.

Promiň,” řekl Mariazze, asi stárnu. A stává se ze mě jeitný dědek.”

Chci ti říct jen jedno, Mariazze, já se o ten případ

nedral.”

Moná nezáměrné tím přiivil oheň.

A taky ho nevyřeí!”

Tvými způsoby určitě ne!”

Promiň.”

Musel si přiznat, e to váně přehnal. Dr u hubu, Mariazze… Copak tohle vechno stojí za to? Dvěma kolečkům o sebe zaskřípaly zuby. Ale stroj se kvůli tomu nezastaví.

Já vím,” řekl Mariazze tie. Tobě se hnusí, e je mlátím… Kadý máme svou pravdu.”

Najednou to znělo opravdu upřímně.

Kdybych ti mohl v něčem pomoct, dej mi vědět.”

Floru nenapadla odpověď. Rozhodl se pro pár zbývajících kroků do kanceláře. A taky je udělal.

Pověsil plá na věák. Viml si, e okno je nedovřené. Přeel k němu a otevřel je dokořán. V naivní důvěře, e vzduch stoupající z ulice a promísený plyny z výfuků okolojedoucích náklaďáků ho můe uklidnit. Střetnutí s komisařem Mariazzem ho navztekalo.

Podíval se na sebe do okenního skla. Jako do zrcadla.

S tím, co viděl, byl spokojen. Staené rysy kolem úst se uvolnily. Obrátil se k oknu zády. A mechanickým sebevědomým pohybem si přihladil vlasy.

Noc a Daniella jako by patřily k sobě. Vzpomínal mezi stěnami na záblesky jejího těla.

Rázně přeel místnost.

Otevřel spojovací dveře.

Za nimi uviděl Sodomu, zčásti i Gomorru.

Popelníky na stolech přetékaly nedopalky. Erární koberce perkovaly láhve koka-koly. Nejen na ně se snáel oblak těkého cigaretového kouře.

Mezi lahvemi nedaleko pracovního stolu spal inspektor Vitanza.

Ve vzdáleném rohu místnosti se inspektor Carletti protáhl. idle zapraskala. Věnoval Florovi hřejivý úsměv.

A obrátil dalí list ve sloce, kterou pročítal.

Takhle se zpít koka-kolou ve slubě je skutečně trestuhodné,” vrátil mu Flora úsměv.

Ale pak u netrpělivě přeel k tomu, co ho zajímalo.

Výsledky prohlídek?”

Carletti zavrtěl hlavou.

A vy? Přili jste na něco?”

Zatím nic. Ale jetě nejsme hotovi.”

Flora popuzeně kubl rameny.

To sebou nemůete trochu hodit?!”

Carletti na ten výpad odpověděl jen tie proneseným výkladem.

Luigiho jsem poslal před hodinou trochu se vyspat. U byl úplně groggy, spal mi tu vestoje.”

Pak palcem ukázal přes rameno na mladého inspektora.

Vitanza nechtěl jít. Kdy jsem mu to nabídl, vynadal mi.”

Flora si uvědomil, e byl před chvílí pořádně nespravedlivý. Zatvářil se omluvně.

Nezlob se, Frederico. Já to tak nemyslel. Měl by sis taky odpočinout.”

To je v pořádku. Ted u to dodělám.”

Znovu se s hekáním protáhl na idli. Přimhouřil oči.

Zlomyslně zasvítily z buclaté tváře.

,.Abych nezapomněl. Od rána tu straí kupa novinářů kvůli interviewu s hvězdou policejního nebe. Jistým komisařem Francescem Florou. Zatím jsem je zavřel do místnosti pro konfrontace.”

Komisař si v předstíraném zděení zakryl oběma rukama obličej.

,,Dorazili snad taky z Observátoře Váticano ?

Inspektor smutně zavrtěl hlavou.

Je mi líto. Pape o tebe zatím jetě zájem nejeví. Mám je vechny vyhodit?”

Florovi se podařilo zastřít okamik přemýlení mohutným zívnutím.

Učiníme spravedlnosti zadost. Kdo tady byl první?”

Ten z Corriěre …”

Hm. To by ulo. Tak ho ke mně pus.”

Zamířil do své kanceláře. Ale jetě se o krok vrátil:

A ostatním řekni, e se jim omlouvám. Čas atakdále. Jestli chtějí, a to z Corriěre přetisknou …”

Ve své místnosti vyndal z registratury namátkou nějaký spis a rozloil sí ho na stole. Posadil se. Právě kdy bral do ruky tuku, veel reportér.

Dobrý den, komisaři.”

S profesionální novinářskou rychlostí přelétl očima nevábné čtyři stěny kanceláře a její neosobní zařízení.

Díky, e jste mě přijal. Nebudu dlouhozdrovat. Vím, e vá čas je drahý. Zvlá teď.”

Perfektní hrou prstů spustil kazetový magnetofon a předpail s mikrofonem.

Jak přijala vae rodina zprávu, e jste dostal případ Neriho únosu?”

Flora soustředěně podtrhával řádky ve spise. Trochu se přitom předklonil a nabídl novináři pohled na svou bohatou ktici.

Nenapadá mě jiné slovo ne - statečně ..

Reportér se pobavené uchechtl. S tímhle maníkem od policie sice dnes mluvil poprvé, ale okamitě odhadl, e má proti sobě formát. O Florovi samozřejmě leccos slyel a pověst zřejmě nelhala. Tenhle člověk se umí otáčet tady na ředitelství. Ale stejnou péči umí věnovat taky spolupráci s tiskem. Bodej by nevěnoval.

Tohle vechno shrnul novinář do své odpovědi.

Vtipné.”

Flora zaklapl spis.

Teroristé bývají mstiví, komisaři. Nezačínáte mít v této chvíli o své blízké strach?”

Tohle očekával.

Ten začnu mít, a případ vyřeím.”

Flora byl opravdu na úrovni. Pár dalích podobných otázek musím pustit k vodě.

Přesto: Nezdá se vám, komisaři, e rodinní přísluníci státních úředníků nesou v dnení době stále větí riziko?”

O dětech teď nemluvme. A myslím, e moje manelka se ničeho nebojí.”

Novinář zaregistroval stojánek s rodinnou fotografií na Florově stole.

Promiňte, to jsou oni?”

Flora přikývl.

Mohl bych si ten snímek vypůjčit? Věřte, e tohle na čtenáře vdycky zabere. A hlavně na čtenářky. Samozřejmě mi rozumíte…

V tratorii, která stála skoro na rohu Via di San Marcello, panovala ospalá atmosféra. Nebyl to zřejmě podnik, který by vyhledávali zaměstnanci několika okolních úřadů, aby něco narychlo zhltli.

Daniella vela a zamířila k patronovi. Stál za barovým pultem.

Netečně dívku vyslechl. Pak jí nalil sklenku bílého vermutu a přidal známku na telefon.

Obrátila se zády k pultu a přeměřila si místnost. Od vzdáleného stolu k ní přilétl hlas.

Hej, Daniello! Kde se tu bere?! Pojď si sednout!”

Rino. Na okamik zaváhala. Tohle setkání tu nečekala. A příli ji nenadchlo.

Pomalu zamířila k jeho stolu.

Rino vyskočil a přistrčil Danielle idli.

Mdle ho pozdravila.

,,Ciao, Rino.

Ani se moc nezměnil. Bundička z lesklé kůe a dlouhé vlasy, zplihle plandající přes límec.

U dobu jsem tě neviděl!”

Významně si promnul konečky prstů.

Kterýho prachatýho kořena jsi chytla, e jse tak voháknutá?”

Dej mi pokoj..

Skleničku měla s sebou. Zvedla ji proti světlu as chutí

mo napila.

Proč tě to vůbec zajímá …

Potvrzovaly jí to i přítelkyně. Kluk, který tě měl první, nl pořád bude myslet, e má na tebe nějaký zvlátní

nárok.

Já mám vopravdu radost, e tě vidím, Danio …” Mladík vyfoukl cigaretový kouř a trochu tupé se zahleděl před sebe. Pak nael téma.

To je doba, co jsme se neviděli.”

Natěstí jsem toho nikdy nelitovala.

Pamatuje na nae výpady? Benzín do mainy, nejlíp kradenej… A třeste se, pitomí turisti! To byly jízdy!”

Vlastně koda, e se tenkrát třásli jenom turisti… Někdy mám pocit, Danio, e u vod tý doby utekla fůra let. Blbý, vid?”

Hm. Je to dávno.”

Ale ty se nemění. Ty jsi pořád fajn holka.”

Vlhká ruka učinila pod stolem pokus přilepit se jí na

koleno.

Daniella nohu odtáhla.

Mladíka to zřejmě nevyvedlo příli z míry. Ruka se opět objevila na světle a pracně gestikulovala.

Já mám pocit, e u jsem moc starej…Stává se ti to někdy?”

Daniellu u problémy bývalé party nezajímaly, pozorovala dveře toalet, sousedící s telefonní kabinou.

No tak - stává se ti to taky někdy?!”

Co? - Cos říkal?”

Jestli se ti to taky stává?”

Jo, stává.”

Stejně nevěděla, na co odpovídá.

Jak ije,” zeptala se, aby něco řekla.

Rino si povzdechl.

Nestojí to za moc. ádnej pohyb. Dy se podívej kolem.”

A pohrdlivě se rozhlédl po lokálu.

Tak co tu vysedává?”

Jen tak. Mám zrovna volno. Třeba přijde někdo z party. Pokuřuju, rozhlíím se, popíjím. Pohoda, ne?

Chodíte sem často?” natahovala čas, nebo telefonní budka byla stále obsazena.

Vobčas. Předtím jsme trochu ruili pokojný občany na severu metropole. Ale začalo to tam bejt ňáký horký. Tak jsme se zase vrátili…”

Záměrně zvýil hlas. Natočil se a následující slova adresoval mui za barovým pultem.

Do starý dobrý tratorie! Vid, patrone!”

Kdy se nedočkal odpovědi, houkl:

Hoď nám sem dva ty svý zázraky! Ale bylo by báječný, kdybys tam taky vykutal trochu ledu!”

Otočil se zase k Daniele.

Napijem se na tu kočku, co na mým Harleyi sedávala dycky za mnou…”

Vzpomínal na tu chvíli tenkrát ve vystěhovaném bytě, který mu půjčil kamarád. Jak nechtěla jít Daniella dál. Jak si sedla na kraj jediné zbylé idle. Kolena u sebe…

Napijem se, Danio?”

Daniella vstala.

Počkej.”

Pozoroval ji, jak jde.

Cestou k toaletám vedle telefonní kabiny se zastavila u hudební skříně. Spí mechanicky ne záměrné se podívala na seznam skladeb. Zdálo se, e ji něco zaujalo.

Zastavila se a začala seznam podrobně pročítat.

Rino si vzpomněl, kolik hodin dokázala tahle holka strávit u juke boxů.

Daniella vylovila z kabelky minci a vhodila ji do hudební skříně.

Gigliola Cinquetti načala stařičký lágr. Promiň, miláčku, e jsem tě zradila …

Daniella stála u juke boxu a pohupovala se na pičkách.

Hodiny na stěně oznamovaly, e je půl jedné. Ale nikdo jim nevěnoval pozornost.

Flora a Carletti se usadili na křesílkách v rohu komisařovy kanceláře. Listovali spoustou počmáraných lejster. Nesly známky Carlettiho noční a ranní únavy.

Nejspí bych ti měl poděkovat,” řekl Flora. Tohle musela být příerná zabíračka.”

Carletti se protáhl a sue podotkl:

Nejsloitějí bylo najít měřítka, podle kterých by se to dalo vůbec porovnávat.”

Zamyleně se podíval na cíp své kravaty.

Ale i tak to můe vechno ujídět. Nezapomeň, e ty nae vyetřovací spisy zdaleka nemusejí být úplný…”

To nebylo třeba dodávat. Znalost téhle skutečnosti se na policii veobecné předpokládala.

Přesto si Flora neodpustil tradiční poznámku.

Pozor, Frederico, za tohle by tě éf třetího oddělení neváhal na místě degradovat.”

To by se mi ulevilo…

Inspektor si povolil uzel kravaty.

Tak k věci, Frederico!”

Objevili jsme, jak se dalo čekat, spoustu zajímavostí, který jsou absolutné nezajímavý.”

Věděl, e Francesco umí ocenit dramatickou pauzu.

Ale něco bych tu snad pro tebe přece jenom měl. Ačkoli - můe to být nepodstatná blbost…”

Flora tu hru znal a naučil se dodrovat její pravidla. Vytvořila je léta společné práce.

No…” zeptal se.

Carletti si pohladil oblé břicho a jetě maličko tak protáhl mlčení.

Dva z těch osmadvaceti zaitejch,” loudal se s kadým slovem, nějaký Mario Lucas a Carlo Scherli představují v seznamu dost malý ryby.

Flora se netrpělivě zavrtěl. Ale zkuenost ho naučila, e skákat Carlettimu do řeči nemá cenu.

Inspektor si tyhle situace vychutnával.

Malý ryby - na to, za co sedí, rozvedl svou informaci a nadýchl se. Člověk se prostě diví, proč si je velcí éfové ádají

Komisař se zamyslel.

To můe být nějaké účtování uvnitř organizace. Z toho bych moc nevyvozoval.”

Inspektor se mohl cítit ukřivděný, ale nedal na sobě nic znát.

To jistě, Francesco. Ale dalí maličkost: Právě tihle dva za sebou mají parádní kriminálnickou minulost. Kromě posledního trestu zatím vdycky jeli v něčem, co s terorismem nemělo absolutně nic společnýho.”

Shrnul vechna svá lejstra.

Já tedy netvrdím, e to můe něco znamenat

Taky asi neznamená,” přeruil ho Flora.

Skeptický přístup ke Carlettiho hypotézám býval občas na místě.

Pak si viml inspektorovy únavou zeedlé tváře.

Ale abys neřekl, e jsem vás s tím honil zbytečně … jak mi vyjde chvilka, podívám se za jedním starým známým. Moná, e…

Identifikační oddělení chrlilo sloupce jmen. Některá představovala zasvěceným policejním úředníkům italské, zejména římské občany, usvědčené z teroristické činnosti. Podstatně větí část sloupců pak nabízela pohled na jména pouze podezřelých.

Nad některými z počítačových výstupů zůstával stát rozum i zkueným policejním profesionálům. Vlastně nikdo zatím neměl tuení, kolik toho chladná technika, napojená různými prameny, můe vychrlit na jejich pracovní stoly.

Vypadalo to, e potencionálními teroristy je třetina obyvatel města.

Vechny policejní stanice dostaly příkaz vyslechnout vytipované, kteří se podle záznamu zdrovali v jejich obvodu. Kadý, kdo nemohl prokázat perfektní alibi na dobu únosu, měl být zadren, eventuálně dopraven na policejní ředitelství.

Zmatek byl dokonalý. Na zavření do cely pro zadrené stály fronty. Detektivové to přirozeně nemohli zvládnout. Do akce byly zapojeny vechny pouliční hlídky. Protoe větina jejich přísluníků touila po povýení, předváděli kdekoho.

Ne vichni zadrení se s tím smířili.

Ze čtvrtí Aurelio a Trastevere byly hláeny první maléry. Jeden z omylem zadrených, úředník ministerstva pot a telegrafů, se na policejní stanici prokázal poslaneckou legitimací a vyhrooval skandálem. A ze dvou podezřelých vousáčů, kteří před výslechem strávili v cele tři a půl hodiny, se vyklubali průmyslník Roberto Manlio se svým tajemníkem …

Dobře. Jsi studentem technicko-průmyslového institutu. My dobře víme, e právě u vás existují nejmíň tři buňky anarchistického hnutí. V který pracuje?!!”

Pane komisaři, já studuji systémové inenýrství. Nic víc mě nezajímá.”

A co jste provedli s Nerim, to tě zajímá?!”

Myslíte toho poslance? Toho mám rád.”

Já se tě neptám, koho má rád. Já tě teď zavřu a nechám té o těch tvých náklonnostech přemýlet.”

Hodně malých i velkých éfů se takhle rozčilovalo. Jetě větí mnoství vyslýchaných si myslelo své. A spoléhalo na ranní telefonáty. Schopným advokátům, zazobaným rodičům, vlivným známým.

To odpoledne a večer se toho zkrátka událo hodně.

Komisař Flora stál v neuvěřitelně pinavé chodbě před okopanými dveřmi. Suterén na něj dýchal pachem zetlelých odpadků.

Světlo tu pochopitelně nesvítilo.

Popaměti nahmátl tlačítko zvonku. Dlouze je stiskl. Zaposlouchal se do ticha.

Selý činák se zatřásl, jak přes sousední viadukt drncal jeden z posledních dělnických vlaků.

Znovu stiskl zvonek. Vzal za kliku. Dveře byly zamčeny.

Selý kapsář leel oblečený na neustlané posteli.

Kravál nočního vlaku u ani nevnímal.

Zálibně mlaskl a sáhl po láhvi u postele.

V tu chvíli uslyel zvonek.

Zpozorněl.

A lekl se.

Jak tam leel, napolo vztyčený, zvonek se ozval znova. Zuřivěji.

Doprovázelo ho důrazné buení na dveře.

Gianni spustil nohy na podlahu, vklouzl do rozma-chaných pantofli. A oural se ke dveřím.

Dveří se bál.

Dveře byly otvorem do cizího světa. Kdysi se v něm pohyboval s bezpečím elmy, přináející odtamtud kořist.

Teď to byl otvor, kudy do jeho nory mohlo vklouznout pouze nebezpečí.

Vykoukl pehýrkou.

A polekaně ucouvl.

Potlačovaný strach se rozlil po celém těle.

Dalí úder zvenčí směřoval přímo do pehýrky.

Gianni váhavě pootevřel dveře, zajitěné silným řetězem.

No, to je dost, Gianni. Vdy já věděl, e jsi doma, staroui.”

Gianni se pokusil nasadit překvapený výraz.

,,Áá, pan komisař…

Rozdrnčel se teď jako vlak, který nad jeho okny přejíděl stokrát denně.

Nezlobte se, pane komisař, člověk opravdu dneska musí být opatrný… chápete prosím… co si račte přát…

Pro začátek bude stačit, kdy mě pozve dál, Gianni.”

Cvrnkl do řetězu.

Tady na chodbě toti příerně táhne.”

Kdy viděl, e Gianni nejeví přílinou horlivost, dodal u ostřeji:

Tak dělej, dělej.”

Tohle na Gianniho platilo. Odepnul řetěz a vpustil komisaře do svého kutlochu.

Promiňte, to víte, starej člověk… mám tu nepořádek ..

Naznačil pokus o jakýsi úklid.

Takhle vypadá byt bez enský …”

Rukávem saka otřel odřenou idli.

Posaďte se, prosím…”

Láhev chtěl zastrčit pod postel. Ale pak učinil malý pohostinský pokus.

Nebo-nechtěl bystesi poslouit skleničkou, já bych vám ji vymyl!”

Jako by se stalo, Gianni. Já ve slubě nepiju.”

Komisař se rozhlíel kolem sebe.

Pak si opatrně sedl na připravenou idli.

Takový čas jsme se neviděli, pane komisaři, a teď jste mě poctil návtěvou?”

Flora k němu beze slova vzhlédl.

U tak dost nervózní Gianni sebou v náhlé předtue trhl.

Pane komisaři! Já vám přísahám, e u nepracuju!”

Strčil Florovi před oči revmatismem pokřivené ruce.

A jak bych taky moh s těmahle prstama někomu jít po rajtofli, e jo … doprooval se souhlasu. Já jsem čistej, na mou dui!”

Flora se odtáhl.

Ale, ale, Gianni. Snad by sis nemyslel, e jsem tě přiel sbalit. To bych přece nechal na lidech tady z obvodu.”

Chvíli počkal, a to vystraenému kapsáři dojde.

Řekněme, e jsem zaskočil na kus řeči…“dopověděl významně.

Dveřmi opravdu přilo nebezpečí. Přilo s tímhle zdánlivé sympatickým černovlasým chlapíkem. Gianni se s ním nevídal rád. Ale čas od času musel. A tak teď nebezpečí trůnilo uprostřed jeho doupěte. Ale je snad moné schovat se do kouta a přeít…

To jste měl říct hned, pane komisaři…Jenome to víte, dědek jako já toho moc novýho neví. Taky pamě mi vynechává, představte si, to jsem tuhle na nákupu zapomněl, e jsem chtěl Tohle si necháme třeba napřítě, Gianni. Myslím, e se podceňuje. 

Nebezpečí se chystalo ke skoku. Gianni se podvědomě přikrčil.

Mario Lucas, Carlo Scherli.”

Lucas? Scherli? oíval se stařík. Já váné teď nevím, jestli něco, toti, jak bych vám… s lidma z brane se u skoro nevídám, chápete Flora pořád jetě neodloil úsměv.

Stop, staroui. Moc nerad bych ti připomínal, kolik tvých keftíků jsme svého času - řekněme - přehlédli. Ale vechno něco stojí - a ty to dobře ví. Tak spus.”

Nebezpečí vyplnilo celou místnost. Gianni se přizpůsobil situaci.

Toho prvního opravdu neznám. Jestli se tady někdy vyskytoval, tak tu musel bejt jenom na skok. Ale o Scherlim bych snad něco věděl

Něco věděl, moc toho nebylo a jetě musel přemýlet, kolik toho můe říct.

Moc toho není, to víte, von dřív, ne mu galerka přestala vonět, pracoval v nóbl oborech. Kdepak by se zahazoval s kapsářem

Jednou se zahodil a Gianniho to stálo zub. Ale do těchhle věcí mladýmu hezounovi nic není.

To spí, e se člověk semtam něco doslechne, a tak… no, hodně chodíval do těch pajzlů v Monte Sacru, třeba do tý tratorie u Traberana, co je za tratí do Těrni, nebo taky k Augustinovi, toho teď máte pro hazardní hry… no co tak etě … momentíček…”

Flora zatím trpělivé čekal. Nebyla to první informace, kterou za ta léta u policie od Gianniho potřeboval. Na dlouhé předehry byl zvyklý.

Holky, samozřejmé, dycky po něm jely, taky proto, e

von nikdá na prachy moc nekoukal a uměl roztočit zábavu. A taky, e je to takovej tvrdej chlap, to je teď u enskejch zase moc v módě, co já vím, tak někdy před třema rokama to táhnul s nějakou Angličankou, představte si..

Hlavně si ji ovem ve vzpomínkách představoval Giani sám, jednou ji letmo zahlédl, ale pamatoval si to nutkání výborně.

.. .. To prej byla jako doktorka, snad dějin nebo čeho, někde tady něco prozkoumávala a náhodou narazila na Scherliho a zbláznila se do něj. Věřil byste tomu?”

Komisař tomu věřil. Ale nezajímalo ho to.

Jene ta pak zase vodjela zpátky a Carlo, teda myslím Scherliho, měl potom jednu takovou zrzku, jakpak vona se … nakonec se kvůli ní málem postřílel s Rossim… jo, Laura si říkala, dělala tam někde ve vokolí striptýz a Počkej! Řekl jsi Rossi?

Jednoho Rossiho Flora dobře znal. Několikrát se s ním seel za okolností, které Rossimu stěí mohly připadat příjemné. Ale e by se právě tenhle člověk někdy stýkal se Scherlim nebo s ním měl dokonce konflikt - o tom přece nebyla v Scherliho spisech na policii ani zmínka …

To myslí Paola Rossiho?”

Ty blázne stará. elma se přece nikdy nespokojí s podaným prstem, měl jsi to vědět, teď v tom lítá, ádný kout tě nezachrání, proč sis nedal pozor, nebezpečí je tady, nebezpečí na tebe číhá vude … zkus mu jetě utéct…

…. no, toho. Jak povídám, dělala striptýz a byla to moc pěkná holka. Sám jsem se byl jednou na ni podívat, to víte, člověk je hřínej, pane komisaři, měla to výborně připravený Sklapni!”

Bylo opravdu hodně pozdě. A on u neměl náladu se s tím dědouem párat. Pochybné existence před ním defilovaly celé odpoledne. I kdy úplně jinak pochybné ne tenhle revmatik. Celé jedno patro policejního ředitelství se hemilo týpky, se kterými si u na obvodních komisařstvích nevěděli rady. A tak je přihrávali éfovi celého případu. Panu komisaři Florovi. Aby sám posoudil, zdali právě tenhle nebo tamhleten neunesl senátora Neriho.

A Flora hodinu za hodinou poznával, co obnáí boj proti terorismu. Spoustu dřiny. A prakticky nulové výsledky.

U měl Gianniho plné zuby.

Teď mě zajímá Rossi. A dost toho uhýbání, Gianni. Rozumí mi?! - Co měl společného se Scherlim?!

Kapsář málem nemohl promluvit. Klepal se.

To nemám zdání, pane komisaři…váně…jenom se tak povídalo, e se jeden čas dali dohromady. Ale jestli něco pekli, to namoudui nemůu slouit… No a skončilo to právě přej kvůli tý Lauře, strané se vo ni porafali Kdy e to bylo?

No povídám, tak dva roky …

Hm. Tak si seber věci a pojď.

Ne, to přece ne!

Ale pane komisaři! Vdy jste říkal, e …

Gianni se rozplakal.

Já nic víc nevím!! Věřte mi! Prosím vás! Já nechci do lapáku!”

A ví, Gianni, e ti to docela věřím?”

Flora nasadil profesionálně chlácholivý tón.

Já tě ostatně nezatýkám. Můeme to nazvat třeba přechodné zajitění v zájmu dalího vyetřování.”

Přemohl odpor a poloil starci ruku na rameno.

A bude to jen na pár dnů. Tak neblázni. Vezmu tě vlastním vozem.”

Gianni přestal naříkat.

Vechno, vechno jsem vám řek… Ale vy … Vy si asi neumíte představit, co to je, sedět za mříema a koukat na prázdnej dvůr… a vědět, e u jste starej. Kadej z těch dní vám bude chybět. A nikdo je nevrátí zpátky.”

Skládal si pár nevábných svrků do ooupané brany.

Kdy vycházeli z bytu, řekl Florovi docela klidně: Já mám asi u vás v záznamech poznámku, e sem prodejná kurva, ejo? Ale ta vae spravedlnost taky lape chodník, pane komisaři…

Vůni místnosti, která se dala nazvat buď rozlehlou předsíní nebo malou halou, znal dobře. Protoe nebyl poeticky zaloený, nikdy Danielle neřekl, e ví, odkud vůně přichází. Z té velké vestavěné skříně, kde na ramínkách visí její aty a v přihrádkách svítí jeho poskládané prádlo. Vechno vonělo jejím tělem.

Přiběhla mu naproti. Dlouhé tíhlé nohy lehce nalapovaly na podlahu.

Ruka, kterou předtím drel za zády, ji zastavila v půli kroku. Orchideje. V jednom květinářství měli jetě otevřeno.

Ví, es mi jetě nikdy nepřinesl kytku?‘1

Váně? Já straně rád dělám věci poprvé.”

Odběhla do pokoje.

Díval se za ní.

A s dveřmi zaklapl pro dneek i případ Neri.

Dolehl k němu milý, trochu omluvný Daniellin hlas.

Dá si grilované kuře, viď?”

Doel a k ní a pak teprve přikývl.

Orchideje svítily ve váze na jídelním stole.

Z jedné strany k nim teď přibyla láhev červeného vína, z druhé talíře s jídlem.

To je jako z románu. Galantní pán přinese dívce květiny… Ale zná vůbec způsob uvaování dneních emancipovaných en?”

Domnívám se: e znám… Naprosto perfektně,” usmíval se Flora.

Závěr dne mu kadým okamikem vylepoval náladu.

Mám snad na tu znalost právo.”

Schválně nasadil sebejistý výraz. Věděl, e ji tím pobaví.

Stalo se.

To má, Francesco. To se musí uznat.”

Komisař vstal ze idle a lehce se uklonil.

Kdy to uzná ty, měl by to uznat kadý. Co se zatím nestalo. Ale i tak mě to těí.”

Chvíli ho tie pozorovala. Pak ji jeho apetit vyprovokoval k nevinné poznámce.

Právě teď vypadá jako typický příklad úspěného mue. Potěení kadé správné italské manelky.”

Náladu u měl dávno vylepenou. Díval se na dívku před sebou.

Manelství je neporuitelná svátost italského ivota. Snad právě proto ji vichni Italové s takovou chutí poruují.

Je nám spolu hezky, viď, Danio… Tak si pojď na chvíli na tu svátost zahrát.

Samolibě si popotáhl klopy saka.

Já také jsem vae potěení, paní mého srdce. Já toti vím, co se sluí a patří. Kdy u jsem si vás jednou vybral, dodrím slib daný svým rodičům. A slavným dějinám naeho nebohatého, ale starého rodu.

Slovo doplnil teatrálním gestem.

Já nemohu, váená, zklamat vechny ty strýčky, tetičky, bratrance a sestřenice. Ti vichni mě naučili ctít slovo mue. Vděčím jim za mnohé.”

Přidal dramatickou pauzu.

Přičinili se o to, abych přiel do manelství málem netknutý.”

Daniella přesné pochopila hru.

Z výe svých třiadvaceti let a sociálního zařazeni manelstvím samozřejmě pohrdala. Ale přesto jí na něm něco přitahovalo. Snad potřeba mít někoho opravdu svého, blízkého.

Ach vím, drahý,” (to by nikdo neřekl, jak je těký pokus o cudné zardění) neměls to lehké. Jsem ráda, e ti mohu být po těkém dětství oporou.”

Komisař obrátil oči vsloup.

Dětství, dětství… A co teprve dospělost!”

Je mi známo, jak těkou a odpovědnou práci vykonává. Váím si toho … A oceňuje to i papá.”

Tahle malá Daniellina kodolibost byla daní za jeho slabé chvilky.

Taky bych mohl víc dret jazyk za zuby. Ale předveďte ml člověka, který se milence občas nesvěří s rodinnými

problémy.

Tak? Říká, e i papá?” zeptal se s předstíraným zájmem a pak zkormouceně svěsil hlavu. ,,Já vdycky věděl, e je to vnímavý, pozoruhodný mu.”

Krásná tvář naproti si nasadila masku potutelnosti.

I kdy s něčím se otci nesvěřuji, drahý. Mám o tebe občas strach …

Ale proč?” zděsil se Flora. Připadám ti tak bezbranný? Neboj se miláčku. Bez pistole neudělám krok. A mám ji vdycky vyčitěnou a naolejovanou.”

Ne, tak to nemyslím … Ale stejně se bojím. Potkává přece spoustu atraktivních en. Stýká se často s velmi zajímavou společností…

Flora se důrazně ohradil.

Dovol!? Copak jsem reklamní fotograf?”

Jen neříkej. Má povolání pravých muů. A to enám imponuje.”

e na to můe třeba jen pomyslet, miláčku! Jako bys nevěděla, jak si tě váím. Jsi poctivá, upřímná italská ena. A dokonce vzdělaná. Se smyslem pro rodinu. Jsi plná porozumění a přetéká láskou ke mně i k dětem.”

Děti… Jen kdyby tolik nezlobily. Ale mluví stále jen o tobě. Běhaly celý den po zahradě a volaly táta, táta. Co jim mám o tvé práci říci?”

Pravdu,” pronesl Flora dutě.

To přece nejde, drahý. Jsou tak sladké. A nevinné. Jak jim mohu kazit jejich svět? Řekni!”

Kde se to v té holce bere? přemýlel. Jetě trochu profesionální průpravy a divadla se perou o nový talent.

Musejí si zvykat,” odpověděl. A vyrostou, budou třeba na tátu hrdé. A budou po mně.”

Dnes si člověk nemůe být jistý. Vyrostou-a začnou si hrát s dynamitem.”

Vdy říkám, e jablko nepadne daleko od stromu. Já si taky hraju s dynamitem. Copak jsi něco jiného, miláčku?”

Daniella tu otázku nechala bez povimnutí.

Děti… Francesco - udělal bys mi děti?

Vyrazila mu dech. Natěstí byl z práce na překvapení zvyklý. Pracné vracel situaci ke komedii.

Ale drahá, my přece máme děti. Jsme přece manelé.”

U ji to nebavilo. Ale jetě se na chvilku přemohla.

Aha. Já na to vdycky zapomenu. - Tak řekni, můj milovaný mui, mohl bys mě někdy opustit?”

Náhle na Daniellině místě uviděl svou enu.

Hm… Filozoficky vzato… Za určitých okolností… zvlá zajímavých …

Tak ano - nebo ne?! Madonna mia!”

Skromně se zavrtěl.

Copak jsem se nevyjádřil jasně? Jistě e ne, ale v určitém případě …

Tak?! A tohle říká mně?! To se nestydí? Kde zůstalo tvé dobré vychování?! Tvá čest, ty padouchu!”

Zuřivě se na něj vrhla.

Já tě zabiju, ty sukničkáři!”

Zvedla pěsti, jako by do něj chtěla buit. Pak opustila hru definitivně.

Francesco, nechme toho.”

Stulila se mu do náruče. Přitiskla mu hlavu na prsa.

Vykaleme se na to. Pojeďme někam, kde budeme sami. Pryč z toho blázince. Pryč od tvé eny. Pryč od policie … Budeme opravdu ít. Opravdu mít děti…

Flora najednou nevěděl, co si s ní počít. Byl rád, e mu teď nevidí do obličeje. Nala by v něm překvapení a rozpaky.

No tak, holčičko…”

Začal dívku něně hladit po vlasech.

Giuliano Gemma seděl teď v redakční místnosti komentátorského oddělení docela sám.

Byla u noc. Vysílal se právě závěrečný zpravodajský blok, co byl ponejvíce jenom stručný přehled posledních zpráv. I v Itálii se hodné lidí musí v noci vyspat.

V případu Neri samozřejmě zatím nic nového. Je příl i brzo na převratná odhalení.

Nebo příli pozdě?

Giuliano vstal a vypnul televizor. Potom lenivě doel k oknu a otevřel ho. Dýchla na něj vlahá noc tohohle podivného podzimu. Zatím a neobvykle teplého, slunného podzimu.

Přitáhl si k oknu křesílko a pohodlně se do něj usadil. Nikam nespěchal. Ostatně ani nemohl. Čekal ho jetě rozhovor se éfem. A na tom dost záleelo. Ne dost. Skoro vechno.

Střídavě přemýlel a snil.

Za oknem ilo asvítilo město. Město, které skoro před třemi tisíci lety vznikalo tak pomalu a nenápadně.

Vznikalo mezi močály a bahnisky, na sedmi pahorcích. A pak ovládlo větinu tehdy známého světa. Nero ho dal zapálit a s potěením se díval na výheň plamenů, ve které mělo skončit svou historii. Ale ono vstalo ze spečené strusky, popelu a trosek a ilo dál.

Říká se o něm, e je věčné.

Tady pracoval Michelangelo Buonarroti. Tady upálili Giordana Bruna a jeho popel pečlivě shrabali a hodili do Tibery.

Tady vykřikoval obtloustlý diktátor svá hesla o tom, e obnoví slávu římského impéria. Dávno zmizely jeho pomníky a obrazy, ale jejich odlesk některým zůstal v paměti.

Je to krásné město. S paláci, chrámy, výstavnými čtvrtěmi a s malým státečkem uprostřed, který je hlavně turistickou atrakcí. A jsou tu taky docela obyčejné domky na předměstích a laciné čináky. Mnoho lidí tady ostatně bydlí i hůř.

V tomhle městě ijí dělníci, bankéři, podnikatelé i drobní ivnostníci, spousta úředníků, policajtů a soudců. Prostitutky a jejich pasáci, zloději malí i velcí, hodně pochybných existencí… A v poslední době také teroristé. Stejně jako v celé zemi.

Mladému komentátorovi se taková skutečnost moc nezamlouvala. Měl jetě trochu ideálů, měl jich dokonce hodně. Ovem stál taky trochu o kariéru, stál o ni dokonce hodně.

Párkrát u se, pravda, tyhle dvě věci dostaly do rozporu. A pak to větinou prohrály ideály. Vdycky to prohrály.

Jene tentokrát jde o jiný případ. Určitě. Ano, tohle je ta ance, na kterou čekal. A kdy ji vyuije, nebude se muset za sebe stydět. Ani troičku.

éf moná bude mít k jeho návrhům drobné připomínky. Aby se neřeklo. Aby si zachoval autoritu. Ale Giuliano byl přesvědčen, e jeho desetistránkový elaborát zabere. U éfa. A pak při realizaci u televizních diváků po celé Itálii.

Vzpomínal na uplynulých čtyřiadvacet hodin. A na těch pár nemalých maličkostí, které v něm jetě víc povzbudily chu stát se právě v souvislosti s únosem Neriho televizní osobností. Opravdu někým. Hvězdou.

Včera večer seděl s Adriánem Celentim v mrňavé pouliční kavárničce. Adriano cenil koňské zuby ve svém typickém úsměvu a vůbec ničím nedával najevo, e by se vlastně s takovým mladíkem, jako je on, Giuliano, nemusel příli bavit.

Celenti toti patřil mezi několik nej proslulejích krimi-nalistických reportérů v zemi. Byl na volné noze, aby si, jak říkal, zachoval co největí nezávislost. Ale noviny se o kadý jeho článek doslova praly. Adriano z toho taky uměl náleité těit. A jen tak s někým se přirozeně nezahazoval. Pokud z toho něco slibného nekoukalo.

Giuliano Gemma mu čirou náhodou mohl před časem prokázat určitou slubu. A prokázat ji neváhal. A Celenti měl sice řadu neřádných vlastností, ale vděčný být uměl.

Přehodil si nohu přes nohu a pečlivé smetl neexistující smítko s kalhot. Elegance byla jeho jediná slabost, patrná na první pohled. Aspoň pokud Gemma věděl.

Tak spus, Giuliano. Jenom kvůli tomu, abys mi zaplatil pár ginů, jsi mě sem určitě nezval.”

Kvůli Nerimu.”

S Celentim se vyplácelo sázet na upřímnost.

Hm. Čekal jsem to.

Ty na tom taky pracuje?”

Ne. A nebudu.”

Ale proč?”

Třeba nemám chu.”

No počkej, teď váně. Proč?”

Mám dojem, e tohle pěkné počasí u dlouho nevydrí. Ty ne?”

Bylo to jasné. Jakmile Celenti něco nechtěl říct, nikdo to z něj nevydoloval. Tím méně Giuliano.

Tak promiň, e jsem se ptal…Nechtěl jsem, aby ses takhle natval…”

Vůbec jsem se nenatval. Můe se klidně ptát dál, Giuliano. Ale na jiné věci.”

Díky. Chtěl jsem tě vlastně poprosit, jestli mi nemůe - tím spí e tedy na tom sám nepracuje - dát nějaký tip. Rád bych to v televizi zkusil rozvířit. Zatím sé tam kolem toho málem rozpačitě přelapuje. A nikdo s ničím zajímavým dosud nepřiel. Jene něco by to chtělo. Nejdřív samozřejmě pořádný nápad. A nečekaná fakta do úvodu. Třeba nějaké vzdálenějí, ale netuené souvislosti. Prostě aspoň maličký trhák. Lámal jsem si hlavu. Ale nakonec jsem vechno radi zase rychle zapomněl. Nemám nic, co by bylo to pravé. Ty bys mi určitě mohl pomoct…”

Giuliano se trochu zadýchal a pokusil se to zastřít ledabylým gestem. Rychle vypil obsah skleničky, která stála před ním, a pak pokračoval.

Samozřejmé, e bys byl vedený jako spoluautor, atakdále…”

Na to ti kalu. A vlastně vůbec nevím, jestli mám čím slouit. Navíc ti radím, aby ses od tohohle případu drel raději trochu dál. Přece jen nejsi tam u vás ádná nula a ostruhy si časem vyslouí i jinak. Tady by ti s nima někdo mohl udělat erednou díru do slabin.”

Celenti se melancholicky podíval na zeřelou ulici před nimi a pak sue dodal: Jako kadýmu z nás, kdo do toho bude chtít moc zblízka ourat, ví?”

Jene, Adriano, já… já se prosté nebojím.”

Hle, dalí odváný kohoutek na urnalistickém smetiti! To je přece

Hovor společnosti sedící o dva stolky dál byl u předtím pořádně hlučný, ale teď dál nabýval na intenzitě.

Vyruený Adriano tím směrem znechuceně pohlédl.

Poctivej člověk aby se pomalu bál vystrčit nos z domu …

A já říkám, e pravdu má tady pan lékárník. Neschopný sou, řikám vám …”

Pleatý mu, kterého ti dalí s úctou oslovovali pane lékárníku, si posunul brýlé.

Jenome to není hlavní, přátelé. Musíme se ptát, co tenhle stav umoňuje. No?”

Nikdo z jeho obdivovatelů nevěděl.

Přece celý systém vlády, řízení státu. Itálie je dneska slabá, nejednotná. Protoe jí chybí pevná ruka!”

To je vono!” jeden z opilců kolem holohlavého magistra se zakymácel a pokouel se získat souhlas dalího kamaráda. ouchl do něj. Slyí, Guillermo?!”

Ale tloutíka se zdvieným nosem, bílou koilí a sytě / červenými kandami nemohlo nic vyruit. Cosi nesmyslného blábolil a svůj monolog doprovázel rytmickým boucháním do desky stolu.

Pak si snad přece jen viml, e ho někdo oslovil. Zamoural na svého druha. Zvrátil se v idli a začal chrápat.

Guillermo,” naléhal kolega. Vstávej, hoří!”

Společnost se rozřehtala.

Tloutík se na okamik probral. Trhl sebou a překvapeně se zadíval na dýmku, kterou po celou dobu drel v ruce. Pak ji zvedl velitelským gestem nad hlavu a zařval.

Postřílet! Vechno postřílet… v tom dobrém slova smyslu …

Slova se zase ujal lékárník.

Pánové … Mussolini měl některé chyby, ale řekněte upřímně, byla by tenkrát taková anarchie jako dneska vůbec myslitelná?! My, řádní občané, bychom se klidně od něho mohli učit! To je můj názor.”

Správně!”

My potřebujem svý jistoty a pořádek!”

Lékárník jim pokynul, aby mlčeli.

Například: V Pascaře si celá řada poctivých a sluných obyvatel vymohla na starostovi, aby jim povolil Spolek pro bezpečnost města. Mají puky.”

Do výmluvné pauzy znělo jen Guillermovo funění.

, ,A kdy u je tedy policie tak bezmocná, oni se jen tak klidné na tyhle bezbonosti koukat nebudou! A v Římě bychom moc potřebovali něco podobného!”

Mui kolem se nadené rozhulákali.

To je vono!”

Vodprásknout kadýho syčáka pěkně rovnou. Bez těch soudních serepetiček naí drahý demokracie!”

A bez vivejch advokátů, který se můou přetrhnout, aby kdejakej syčák náhodou nebyl nevinně vodsou-zenej!”

Adriano Celenti se znechucené odvrátil a tentokrát bez úsměvu se podíval na Giuliana.

Mussoliniho pohrobci, aneb spása Itálie v rukou poctivých občanů. Grázlové,” řekl a zručně do sebe obrátil skleničku.

Na okamik se zamyslel.

Ten tip bych pro tebe měl, Giuliano. Asi není světoborný. Ale kdybys to opatrně a ikovné rozhýbal, bude to pro tuhle zemi moná aspoň maličko uitečný. Koneckonců nemusíme mít televizi jenom k blbnutí lidí.”

A potom Celenti pět minut soustředěné a přehledně vykládal a mladý komentátor se značným překvapením ve tváři poslouchal…

Kdy teď Giuliano znovu uvaoval o tom předchozím večeru a informaci, kterou mu Celenti dal, bylo mu jasné e zase jednou vsadil na správného koně. e z toho opravdu bude série publicistických pořadů, které-kdy to vechno vyjde - přinejmením rozčeří pořádně vysokou společenskou hladinu. A moná, e jimi dokáe i víc …

Celý dnení den, pokud zrovna nevysílal, na tom

pracoval. A teď jeho zatím v bodech zachycený návrh leí na éfově stole. A on u jenom trpělivě čeká, a ho éf zavolá.

O deset minut později se vracel ze éfovy místnosti. el pomalu. Přemýlel, ale u nesnil. Věděl, e příli mnoho samostatnosti a iniciativy někdy mladým televizním komentátorům těstí nepřináí.

TŘETÍ DEN VYETŘOVÁNÍ

V nevelké vile se zdánlivě nic nepohnulo.

Vězeň snad spal, snad si krátil čas uvaováním o svých ancích. Nebo o běhu podivného světa. Státní mechanismus, v jeho soukolí u tolikrát zaskřípalo, měl teď najednou ukázat, co umí. Bylo to poněkud absurdní. Zdálo se mu, e ten mechanismus spí. A s ním celá Itálie.

Také v přední místnosti panoval klid.

Vousáč, zvrácený v idli a s rukama v kapsách, melancholicky pozoroval staené aluzie. Jeho společník, stejně nenápadný jako vousáč, u tolik netečný nebyl. Moná z nervozity, moná z nudy si pohrával s kabelem telefonního přístroje a občas s ním nervózně trhnul.

,,No, no, Adolfo, abys nám nepřeruil spojení.11

Vousáč si ironicky měřil svého druha.

Nestarej se, utrousil jeho lachovitý protějek.

Nějak to na tebe doléhá, staroui,11 utrousil vousáč a znovu upřel pohled na edavé aluzie. Zastrčil si mechanicky nedopalek doutníku mezi zuby a zatápal prsty po sirkách. Pak jako by si chystaný poitek najednou rozmyslel, vyplivl smotek obloukem do kouta.

Nech toho, Juliano,” vyhrkl lachoun.

Ponorková nemoc, kamaráde,” uklíbl se druhý. Usmál se pod vousy. Bývals trpělivějí. Aspoň se to říká.”

To jsem taky věděl, e o něco jde.”

Vo něco de vdycky, Adolfo.” Pohlédl úkosem na mue u telefonu.

Jenome tentokrát akce nemá odpich,” ozvalo se z druhé strany místnosti.

A ty nemá trpělivost, kamaráde,” odsekl vousáč.

Vlastně toho o lachovitém Adolfovi moc nevěděl. Ne, e by v téhle brani nebyla neznalost lepí - ale přece jen mu vrtalo hlavou, proč se má o úkol dělit právě s tímhle jelimánkem.

Poznal ho loni při atentátu v Milánu. Tam hrál Adolfo mnohem skromnějí úlohu. Něco jako spojka. Spojka s vyím posláním! Divnej pták, jen co je pravda. Tak hloupej - nebo tak mazanej. S těmi levičáckými řečičkami u trochu nudí. A trochu - musel si vousáč přiznat -taky zneklidňuje.

Jaks vůbec začínal, Adolfo?” utrousil bezvýrazně.

Jako kadý z nás,” chytil se lachoun. Obličej nastrojil do úsměvu. Běný revoltičky. Sem tam demonstrace, občas to nandat měákům u Colossea…” mávl rukou. Pak jsem na sobě začal pracovat.”

To jako drogy - nebo co? zatvářil se Juliano nechápavě.

Teorie,” zaklebil se Adolfo. Studium teorie.”

Juliano tichounce hvízdl. Jo tys jako začal studovat?” zasmál se obdivně. U chápu. Proto si to dotáh tak daleko, kamaráde.”

Tyhle kecy bych si vyprosil,” zasyčel lachoun a slabě naznačil, e si to nemíní dát líbit. Pak v něm zvítězila disciplína organizace. Ale klidu mu vousáč nedodal. tval ho. tval ho stejné jako ti ostatní. Nenáviděl celý svět, protoe celý svět byl proti němu. Nebo aspoň jeho podstatná část. Ta, která se podle něho skládá ze stejně arogantních tupců, jako Juliano.

Jene tahle vousatá kreatura je zatím jeho spojenec. Zatím.

Musí mít jasný program. To je hlavní,” řekl Adolfo. Dostával se do ráe.

Mnohokrát za léta členství v organizaci řečnil ke svým vrstevníkům.

Nejdřív k těm, co nemohli sehnat práci - a větinou ji ani nehledali. Někteří z nich se zpočátku cítili zaskočeni, e společnost od nich nic nechce, ani nepotřebuje. Chtěli protestovat a nevěděli jak. Bořit, a nevěděli co. A u vůbec si nedovedli představit, co na zbořeniti postavit.

Adolfo byl jedním z těch, kteří jim chtěli dát program.

Spousta lidí má víc tváří. I mezi námi. Chlast, tráva a děvky. A ádná disciplína.” Nadechl se. Vechno

souvisí se vím,” vyráel mezi záchvaty kale. Podívej se na posledních třicet let! Spousta řečí, ale my jsme první, kdo konečně revoluje! My prostě musíme bojovat proti neřestem technokratické společnosti. A ne si v nich libovat!”

Nemá cigáro?” ozval se vousáč. Doly mi dout-

lachoun mu beze slova hodil cigaretu. Vousáč ji obratně zachytil konečky prstů a s poitkem si zapálil.

Pokračuj,” řekl, aby jaksi poděkoval za kouření. Povídej. Čím to je, e sme tak dobrý?”

Protoe nevěříme nikomu!” plál Adolfo. Bohatým, protoe kaleme na jejich konzumní společnost. Chudým, protoe jsou zkorumpovaní a posluní.”

Stravoval se vlastním ohněm, bílý jako stěna, pouze ruměnce ve tvářích.

Jsme proti planým řečem, který nikam nevedou. Je nezbytný aktivně udeřit!”

U u to vypadalo, e padne podatý nadením.

My se musíme připomenout, a ne se hádat mezi sebou!”

V místnosti zavládlo ticho. Adolfo vystřílel prach a zkrotí jako ovečka.

Juliano se v duchu uklíbl. Moc toho nevydrí, mládeneček. Má krátkej dech. A zmatek v hlavě. Plochý nohy, plochej hrudník a plochý mylení.

Ve vedlejím pokojíku se ozvalo zakalání.

Vousáč pohlédl na hodinky.

Starej se hlásí vo krmení.” Obrátil se k hubenému lachounovi.

Adolfo, bě mu dát příděl. Stejně je na tobě řada.”

Prokurátor si ho předvolal na nemonou hodinu. Kdy nepočítáme zaměstnance trnice, řidiče dálkových kamiónů a zbytek nočních opilců, vichni lidé jetě spali.

Ale komisař Flora byl u usazen do návtěvnické idle naproti pracovnímu stolu, plnému papírů. Nechyběla váza a dvě brouená těítka.

Zprávu přednáel klidně a vyrovnaně.

Svědectví z místa činu nepřinesla zatím nic podstatného. Ale hlásí se nám jetě dalí svědci. Samozřejmě postupně prověřujeme alibi vech, kdo jsou podezřelí z teroristické činnosti.”

Nahlédl do poznámek.

Pokračují systematické prohlídky. Zvládli jsme celé Gianicolense, obvody Tuscolano a Aurelio. A řadu severních sektorů.”

Podíval se přes stůl na mue, který zdánlivě sledoval hláení bez zájmu.

Předpokládáme zatím, pane prokurátore, e větí pravděpodobnost úspěchu je na perifériích. Ale dnes u přejdeme i do centra. Tam to bude jistě komplikovanějí. U vzhledem k tomu, e - 

Prokurátor ho popuzeně přeruil.

Take nic podstatného?”

Ne.”

Flora neměl ve zvyku si vymýlet.

Uvědomujete si, komisaři, e uběhly drahocenné dva dny?” zeptal se ostře. Já nejsem netrpělivý. Ale na druhou stranu musím respektovat veřejné mínění. A nejen veřejné mínění…

Nai lidé jsou nasazeni prakticky čtyřiadvacet hodin denně, pane prokurátore.”

Já po vás musím chtít výsledek, Floro. Něco konkrétního.”

ádám o dalí vojenské oddíly na výpomoc.”

Prokurátor před něj posunul krabici s cigaretami.

To není astný nápad, komisaři,” řekl a sám si také zapál i I.  Přítomnost vojáků jenom zvyuje u tak značný neklid veřejnosti.”

Sáhl po výpisu z ranního tisku.

Četl jste u dnení noviny? Některé začínají do policie rýpat. Zítra se mohou připojit první oficiální hlasy. To si stěí můeme dovolit.”

Noviny do policie ryjí vdycky,” pokrčil rameny Flora.

Prokurátor se díval do stropu. Flora mu nebyl sympatický. Ale taky proti němu nic neměl. Nevyskytnout se případ Neri, mohl zůstat jeden druhému úplně lhostejný.

Noviny jistě mají své zájmy,” pokračoval prokurátor. Nejrůznějí zájmy. Ale snad vás bude zajímat, e v noci zasedala vláda. A vyjádřila znepokojení nad tím, e pátrání dosud nepokročilo podle jejích představ.”

Významné se odmlčel.

Pochopte, e zbývá pár dnů. A ministři by se neradi octli před otázkou, zda teroristy z vězení opravdu propustit nebo ne… Jsou na celé věci osobně zainteresovaní.”

Osobně?” zeptal se Flora. On u někdy někdo z pánů ministrů vyetřoval únos?”

e si v noci na pár hodin vyebral od Carlettiho volno, toho Vitanza neměl důvod litovat.

Potichu se oblékal.

Giuseppe,” zaeptala dívka mezi poltáři. U odchází?”

Je sedm, Gino. A já mám přísné éfy…

Rychle potlačil chu navzdory tomuhle konstatování si zase lehnout do vyhřáté postele. Dívala se na něj rozmrzele.

Právě tohle na ní neměl rád. Ale zvykl si u, e prudké střídání nálad k ní neodmyslitelně patřilo.

Gina hrála na housle v orchestru nočního podniku. Volný čas dělila mezi odpočinek a Vitanzu. Spravedlivě.

Ti okliví policejní éfové mě iví. Určitě mě chápe, Gino,” zaeptal Vitanza a vyel tiez dívčiny mansardy.

Byl ve svém království. Království ticha. era. A napětí. Vdycky je tady proíval.

Na dveře koupelny prudce zabubnovaly kotníky.

V duchu je přesně viděl. Ostré, pičaté kotníky. Jak netrpělivě, s tajenou zlostí naráejí do dřeva. Na lak, popraskaný stářím. Svratělý jako kůe těch kotníků, těch prstů.

Pracoval dál.

No tak, Alberto!” pronikl k němu její ječivý hlas. Alberto! Slyí?”

Litoval, e není hluchý.

Ozvi se! A otevři u. Chci se vykoupat!”

Hned to bude, miláčku,” řekl unaveně.

Stejně u končil. Zhasl lampu zvětováku a pomalu, opatrně lovil poslední fotografie z ustalovací lázně a nastavoval je praménku vody. Pečlivě je rozvěsil na připravené ňůry. Začal uklízet chemikálie.

Slyel, jak se její kroky prudce vzdalují. Nejspí odela čekat do kuchyně. Skoda, e ne pryč z tohohle bytu, města, země.

Nepotřeboval ji, ani její soucit. Její manelskou obě. ít s jednonohým. Ale třeba to dělala kvůli jeho sluné penzi. Kale jí nato.

Přitom věděl, e to není pravda. e ji přece jen potřebuje, stejně jako zoufale touí být jetě někomu něčím uitečný.

Kdy otvíral dveře koupelny, znovu před sebou uviděl ten les daleko na severu.

Pevněji se opřel o berli a zavolal: Můe se jít koupat, Adélo.”

Marcel lo Longo stál před svým krámem a odmykal zámek rolety. Pátravě se přitom rozhlíel na obě strany ulice.

Pohled ho zřejmě uspokojil.

Z okolních zahrádek k němu doléhala silná ranní vůně květin. Spolu s bezmračnou oblohou slibovala pěkný den.

Longo zachrastil klíči a zmizel v eru svého hokynářství.

Nástěnná mapa města teď střídavě zaměstnávala vechny členy komisařovy skupiny.

Flora se díval na pestrobarevnou změ ulic, náměstí a parků, proloenou modrým pásem řeky. Uvaoval.

Z vedlejí místnosti k němu doléhaly nezřetelné hlasy inspektorů Carlettiho a Vitanzy.

1

64

Flora si znovu vybavoval rozhovor s prokurátorem.

Páni ministři… Moná jim měl vzkázat, e zkusí Neriho hledat na dně Tibery.

Doufal ovem, e tam není.

Carletti vtrhl do místnosti se stohem dopisů v rukou

Tak tady to máme, éfe! Dopolední pota.

Zamával papíry.

Je toho jetě víc ne včera. Veřejnost se můe přetrhnout, aby spolupracovala s policií.”

Komisař bez valného zájmu přikývl. Věnoval poslední pohled mapě.

Carletti před něho kladl jednotlivé dopisy.

Tahle větina jsou samozřejmě anonymy,” pleskl dlaní o největí hromádku. A tady má podepsaný.”

Komisař si přitáhl dopisy. Nezdálo se, e ho zajímají. Bylo zřejmé, e myslí na něco jiného.

Frederico?”

Carletti se u chystal k odchodu. Ale teď se trochu překvapeně otočil.

Ano?”

Pamatuje se na Paola Rossiho?”

Inspektor na moment zavzpomínal.

Hm. - Měli jsme ho přece v práci asi dvakrát nebo třikrát. Ozbrojený loupee. Dost třída. Ale pokud vím, od tý doby, co naposled vyel z lapáku, na něj nic nemáme. A to u je dost dlouho. Copak je s ním?”

Seeň mi jeho spisy. A zařiď sledování. Opatrně. Rozhodně nesmí nic tuit. A a se taky někdo etrně poptá v okolí bydlitě. Potřebuji o něm získat co nejvíc informací. A chci je dostat rychle.”

Sotva se Flora začal probírat dopisy, zazvonil telefon.

Komisař to vyruení uvítal.

Zvedl rychle sluchátko a ohlásil se. Pak toho zalitoval.

Ano, jistě … Dobrý den, miláčku. Toti řekli úplnou pravdu .. samozřejmě já vím…Tvůj otec ti, miláčku, jistě vysvětlí, e komisař pověřený vyetřováním politického únosu nemůe rodině hlásit kadý krok… Ale ovem. Vechno je v pořádku. - Tak Luise řekni, e je opravdu hanba nevědět, kdy stál Hannibal před brana-mi, a e je dějepis nesmírně důleitý… - Pozdravuj je.

e jim posílám pusu. - Jistě, ozvu se co nejdřív… ta pusa patří pochopitelně i tobě, miláčku …

Zavěsil. Dopis, který celou tu dobu četl, prudce odhodil na stůl.

Nudil se. Beznadějně se nudil.

Vypnul televizor. Kdyby ti blbci měli ponětí, jak se ve skutečnosti připravuje loupe a jak probíhá, nikdy by tenhle nesmysl nemohli natočit.

Nejspí by potřebovali odborného poradce… Kolik by to mohlo hodit?

Otázka je, zda by aspoň na tohle jetě stačil.

Měl sice v přísluných kruzích pořád pověst vynikajícího speciálisty, jene potí spočívala v tom, e zásadně sázel na týmovou práci. A vhodní paráci se v poslední době nehrnuli.

Paolo Rossi se zadíval na injekční stříkačku, nedbale pohozenou na nočním stolku.

Právě v té chvíli zaujali dva mui své pozorovací stanovitě v bistru naproti čináku, kde bydlel.

Makarony polité kečupem. Duté nudle utopené v červeném protlaku. Který se pouívá ve filmu, protoe má stejnou barvu, jako je barva krve. Stejnou barvu, která měnila zeleň trávy. V tom lese daleko na severu.

Tak Alberto, co je s tebou?! Proč nejí?” uvědomil si Adélin hlas.

Zřejmě své otázky opakovala u poněkolikáté.

Ale to patřilo k věci.

Vdy makarony tak rád …

Pomalu vzhlédl od talíře, ale na ni se nepodíval. Věděl, e ji tím vyprovokuje. Jen aby přestala hrát tu roli pečlivé manelky.

No tak, no … Papej, hlupáčku.”

Take nakonec typický pokus o něnost. Jak na takovou pitomost vůbec kdy mohla přijít?! Buď posluný, ty můj milý hlupáčku Alberto a pěkně jez, co ti tvoje obětavá enuka nachystala. Zajisté, právě tohle ho nadchne. Jetě e mu neeptá do ouka třeba ty můj pitomoučký penzionovaný policajtíčku.

Dal si záleet, aby talíř naloený jídlem neodsunul vztekle. Ne, provede to pěkné pomalu, jakoby s rozmyslem. Tím ji natve víc. Pečlivě si otřel prsty do ubrousku a rozváné si přitáhl připravenou hromádku fotografií. Ty, které předtím vyvolal.

Adélino rozčilené, vyčítavé brblání umělo mimo něj. Nebo se tak aspoň tvářil.

ánrovka z obyčejné římské ulice. První snímek, který toho dne pořídil. A teď u přijde ten oputěný pes v parku. Celá série. Doufal, e vyla dobře. A těil se na ni.

Zběné prohlédl první a druhou fotku. Ty cvakl jetě před tím nápadem. Zvedl dalí, které u měly velký obdélníkový formát, a rozloil je do vějířku. Váné se povedly. Zálibně mlaskl. Na pravém okraji čtvrtého snímku si náhle viml trochu nezřetelné postavy. To je divné… Znovu se na snímek zadíval. A zůstal na něj vytřetěně civět. Pak rozčileně zalistoval celým cyklem. Ruce se mu třásly. Jindy by se za to před ní styděl. Ale teď to bylo vedlejí.

Samozřejmě, e si vimla.

Co se děje? Je ti patně, Alberto?” vyjekla svým řezavým altem.

Podej mi lupu!” křičel.

Ale co se stalo? Uklidni se a řekni mi, co se stalo?!”

Nemůe aspoň jednou dret hubu? A dělej! Kde je ta lupa?!”

Málem nepoznával svůj hlas.

Uraená a vyděená vyskočila od stolu. Zmateně začala otvírat zásuvky velkého příborníku.

V téhle ne. Je přece vdycky dole,” bručel. Trochu zalitoval, e na ni tak vyjel. Tím spí, e je to určitě pitomost. Nějaká náhoda, omyl. U prostě vidí čerty absolutně vude. Čeká ho nejspí sanatorium. Přesně řečeno blázinec.

Konečně lupu nala.

Pozorně se přes zvětovací sklo zadíval na malou figurku, kterou mimoděk zachytil na pěti snímcích.

Jinde chyběla, protoe při fotografování pořád měnil postavení.

Chvění do prstů se znovu vrátilo. Násilím se nutil do klidu. Ani takhle si rozhodně nemůe být jistý. Musí udělat výřezy a pořádně je zvětit. Snad nebudou mít velkou zrnitost. Pak se uvidí. Zvedl se od stolu a zamířil ke své provizorní fotolaboratoři v koupelně.

Jetě jednou děkujeme.”

Florovi se podařilo ukrýt ironický podtext věty.

Z jeho kanceláře právě odcházel sud, naditý do lehkých enských atů.

Tak to bychom měli. Co bude dál?

V postranních dveřích se objevil inspektor Vitanza.

To je ten spis Paola Rossiho, co jste chtěl, éfe.”

Díky.”

Sledování u probíhá.”

Do sedmnácti hodin chyběla velké ručičce minuta.

Flora ji sledoval bezmylenkovitě.

Potřásl hlavou. Pokusil se tím pohybem ze sebe setřást únavu.

Pak se zeptal: A kolikátý blábol to bude teď?”

estnáctý…”

Vypadalo to, jako by se Vitanza omlouval. Poloil ruku na mosaznou kliku dveří z chodby.

Kdyby se zítra jetě přihlásili dalí,” řekl komisař Flora, vyslechnete je vy dva s Carlettim.”

Vitanzu v místnosti vystřídal postarí člověk.

Vae jméno a bydlitě?”

Vittorio Lugaro, Via Madonna di Fatima. Číslo sedm.”

Děkujeme vám, e jste se na výzvu policie dodatečně přihlásil jako svědek únosu Pietra Neriho.”

Kolikrát tohle jetě dneska budu muset drmolit?

Povězte mi, prosím, co jste viděl, pane… Lugaro. Kadý detail můe být důleitý… Jistě vám nemusím zdůrazňovat, jak vae informace mohou přispět k vyřeení případu.”

Příchozí si hřbetem ruky přejel čelo.

Je to trest za nae hříchy!”

Upřel na komisaře planoucí oči.

Včera v noci se mi zjevila Panna Maria Osudová! Moje patronka. A svěřila mi, e je to dílo sodomitů!”

Flora zalapal po dechu.

A co děláme my?! Proč tomu neučiníme přítr?! Taková bezbonost je skvrnou na víře naich otců!!

Blouznivec sledoval, komisařův pohled. Ale Flora u neměl sílu na dobré skutky.

Adresoval zuřivý výkřik dveřím sousední místnosti.

Inspektore Vitanzo!”

Mladý inspektor nahlédl do kanceláře a tvářil se překvapeně. Takhle krátký výslech nezail.

Buďte tak hodný a doprovoďte pána na chodbu,” přikázal komisař. Skutečně moc nám pomohl. Ani nevím, jak bych mu vyjádřil svou vděčnost…

Snack bar, situovaný nedaleko policejního ředitelství, přetékal zákazníky.

Atmosférou to tady připomínalo nádraí. Mezi civilními saky se blýskaly knoflíky uniforem.

Od vchodu k výčepnímu pultu se prodíral komisař Mariazze. Klestil si průchod davem, na pozdravy odpovídal jednoslabičně.

Konečně se octl u baru.

Kdy pootočil hlavu, uviděl vedle sebe komisaře Floru. Soukal do sebe sendvič.

Mariazze labunicky mlaskl.

Vydatná svačina - základ zdraví.”

To je oběd,” znechuceně si povzdechl Flora.

Mariazze se podíval na hodinky.

Jak to jde?”

V té větě byl znát zřejmý ironický odstup.

.Normálně,” odsekl Flora.

Take nepotřebuje nic….”

Kostka ledu vyklouzla z kletí a rozhoupala zlatavou tekutinu v Mariazzeho sklence.

Flora ji melancholicky pozoroval.

Váně ne. Díky, Mariazze. Díky za péči.”

Va bene. Já u se, Floro, nebudu vnucovat. Počkám, a přijde sám.

Mariazze si vzal své pití a ostentativně se přesunul ke společnosti u nej bliího stolu.

Flora zmačkal ubrousek.

Pak vedle něj poloil bankovku. Seskočil z barové idličky a vykročil k východu.

Kamelota u bolelo v krku.

Na to, jaký rozruch vzbudil únos Pietra Neriho první den a následující noc, se dnes večer lidé o noviny tolik nervali.

První večerní vydání Esspresu!

Dav míjel téměř bez povimnutí.

Večerní vydání Esspresu! Rozhovor s manelkou Pietra Neriho!

Uviděl sluně oblečeného mue, který mířil směrem k policejnímu ředitelství.

Pane! Jeden Esspres pro vás! Rozhovor s manelkou Pietra Neriho! Zoufalá ena se ptá: Proč je policie tak bezradná?’*

Černovlasý mu ho odstrčil.

Neotravuj,” řekl a zabočil do masívních vrat úřední budovy.

Kamelot před ní zůstal uasle stát.

Flora pokývl uniformovanému stránému. Ale k obvyklé zdvořilostní větě se u nedostal.

Vestibulem přibíhal inspektor Vitanza.

Dobře, e jdete, éfe!”

Mladý inspektor se zhluboka nadýchl.

Právě pro vás běím. Před chvíli přiel zajímavý telefonát.”

Kancelář inspektorů najednou vypadala upraveně. Stejně jako Carletti, Vitanza a dalí dva civilní policisté z Florova tábu.

K telefonu byla připojena bedna speciálního magnetofonu. Namontovali ho sem u předevčírem.

Vitanza se tázavě podíval na komisaře.

Můu?”

Flora přikývl a Vitanza zmáčkl tlačítko.

Z magnetofonu se ozval jeho hlas.

Florův táb. U telefonu insDektor Vitanza.”

Tady ústředna. Nějaký chlápek chce mermomocí mluvit s komisařem Florou. Nepředstavil se a nechce mi ani říct, o co jde. Mám ho přepojit?”

Pásek zaznamenal, jak si Vitanza vzdychl.

Jo. Já to vyřídím.”

Klapnutí.

Haló?! To je komisař Flora?”

Hlas volajícího byl trochu dýchavičný.

Pan komisař není momentálně přítomen. Já jsem inspektor Vitanza. Co si přejete?”

Hlas navztekaně vyjel: Já chci mluvit přímo s komisařem. Přihrajte ho.”

Vitanza byl nesmlouvavý. Co mu také zbývalo.

Lituji, není tu. Zavolejte později.”

Hm…”

Chvíli bylo slyet jen slaboučké umění magnetofonu na stole.

…..a vy s ním děláte na tom únosu?” ozvalo se pak

nedůvěřivě.

Patřím ke komisařově skupině.”

No tak teda, jestli tam vopravdu není…

Opět zaváhání.

 … ale vyřídíte mu to, ejo?”

Zatím pořád nevím, co mu mám říct,” Vitanzův hlas u nepotlačil náznak netrpělivosti.

To je právě vono.

Z tónu hlasu se dalo usuzovat, e se volající spokojeně klebí.

e byste chtěli moc vědět, kde toho starýho Neriho drejí, co? Tak tomu vaemu komisaři povězte, aby se podíval do Ostiense. Via Cabrini. Kupříkladu do čísla dvě stě devadesát. Zapsal jste si to?”

Ano; Jistě.”

Posledním zaznamenaným zvukem bylo cvaknutí poloeného sluchátka.

Vitanza vypnul magnetofon. Vichni mui v místnosti se tázavě dívali na komisaře Floru.

Zjistili v ústředně, odkud volá? optal se stručně.

Nestihli to, řekl Vitanza. A bylo vidět, e je mu to dost líto.

Hm. Jako obvykle.”

Ale to u mladý inspektor spěchal k mapě.

Ta ulice Cabrini, o které mluvil, je tady. Máme u taky zprávu z evidenční centrály. Číslo dvě stě devadesát je malý domek s hokynářstvím. Patří nějakému Marcellu Longovi.”

Okamik ticha měl přídech rozpačitosti.

Pak promluvil Carletti: Pro jistotu jsem u vyhlásil pohotovost pro přepadový oddíl.”

Informovali jste prokurátora?” zeptal se Flora.

Ten telefonát vypadá na blaf.”

To se mi nezdá,” reagoval Vitanza.

V ádném případě si nemůeme dovolit udání ignorovat,” připustil Flora. To je snad jasné vem.”

Já bych navrhoval poslat tam dva tři lidi, aby to nejdřív trochu omrkli.”

Carletti se rozhlédl po ostatních, co tomu říkají. Neříkali nic. Hodlali se řídit názorem éfa. Flora nevypadal, e by snad Carlettiho nápadem jásal.

Anebo rovnou poprosit uniformovanou hlídku, aby tam zazvonila a uctivě se optala, jestli pan Longo náhodou nemá nového nájemníka? Kdybychom je vyplaili, Neri by to určitě odskákal první.”

Flora se otočil na Vitanzu.

Ty si jdi sednout do dispečinku. Bude s námi ve spojení, aby - 

Inspektor mu zklamaně skočil do řeči.

Já bych ale radi - 

Já vím, co bys radi. Řekl jsem do dispečinku. A okamitě taky volej prokurátora. Kdyby u nebyl v úřadu, tak domů.”

Sahal po pláti.

A propřítě si laskavě vichni pamatujte, e o takové

věci, jako je akce přepadového komanda, musí být prokurátor informován okamitě.”

Pokývl Carlettimu.

A my jedem.”

Marcello Mastroianni se přiblíil k Sophii Lorenové. Hokynář věděl, e se teď políbí. Tenhle starý film u jednou v televizi dávali.

Po očku pohlédl na svou enu.

Statná padesátnice spočívala v křesle, v ruce třímala zmuchlaný kapesník.

Lorenová na obrazovce zaklonila hlavu a pootevřela ústa.

Dveře se rozletěly.

Pokoj byl plný policajtů.

Velitel přepadového oddílu kapitán Bertolucci neměl ve zvyku ponechávat cokoli náhodě. Deset muů hlídalo ulici. Dalí vnikli přes zahradu k domu. Pár ostřelovačů zalehlo v záhonech.

Bertolucci řval: Ruce vzhůru! Čelem ke zdi!” Zatímco se zděení manelé přitiskli ke stěně pokoje, jeden z Bertolucciho lidí nael vypínač a rozsvítil. Dalí vypnul televizor, třetí hokynáře a jeho enu prohledal. Ostatní na manelský párek mířili samopaly.

Troskami veřejí veli do místnosti Flora s Carlettim. Komisař chtěl něco říci Bertoluccimu, ale nestihl to.

Druhými dveřmi do pokoje vrazil vousatý mladík v dínách.

Co se tady děje?!” vykřikl.

Mu, který stál nejblí, ho srazil k zemi.

Zachránil mu tím ivot.

Zeď, před kterou mladík stál, vzápětí pokropila sprka střel.

Flora vztekle přiskočil a srazil střelci samopal. Ale ke slovu se opět nedostal.

Dveřmi, kudy vběhl mladík, dorazila dalí skupina policistů. Velící serant hlásil:

Prohledali jsme zadní trakt. Ve sklepě, přístavku ani pokojích nikdo není.”

Flora přistoupil k hokynáři a ukázal na mladíka, který stále jetě leel na podlaze.

Kdo to je?

První se vzchopila hokynářova ena.

To je ná syn, zavzlykala.

Syn? Opravdu?”

Nedůvěru vlastně v té chvíli u jenom předstíral. Pokývl Bertoluccimu.

Odvezte je vechny k nám na ředitelství. A na toho kluka a se radi podívá doktor.”

Kapitánovi lidé se zatčenými mizeli v temnotě zahrady. Carletti přistoupil ke komisaři.

Flora jej zastavil a mávl rukou. Chtěl klít. Ale raději to spolkl.

Vitanzu odvolali z dispečinku. Musel se vrátit na oddělení. Pobýval tady ostatně nejvíc ze vech, protoe byl nej mladí inspektor. Jiný by se teď na jeho místě asi nudil. Nad stohy nezajímavých hláení. Při formálním telefonickém prověřování alibi osob, které stejně ani podezřelé nebyly. Při desátém nebo jedenáctém listování svědeckými výpověďmi, o kterých se u vědělo, e nic nového nepřinesou.

Kadý by se nudil. Vitanza to neměl ve zvyku.

Dokonce se zatvářil nevrle na slubu, která jej vyruila.

Co je?!

Promiňte, inspektore. Belhá se tady ňákej chlápek a chce mluvit s někým od Flory …”

Od komisaře Flory jste chtěl říct!”

Promiňte, pane. Od komisaře Flory. Prej je to moná důleitý.”

Tak dobře. A chvíli počká. Musím něco naléhavého vyřídit. Já si ho pak zavolám sám.”

Nic naléhavého dělat nemusel. Nic vám nedodá větí pocit vlastní důleitosti, ne kdy na rozhovor s vámi je nutné čekat.

Potom ten člověk vkulhal o berli do kanceláře a Vitanza se trochu zastyděl.

Mu vypadal na pětaedesát, ale tomu, kdo se vyznal v lidech a měl pozorovací talent, bylo jasné, e chlapík je ve skutečnosti tak o deset let mladí. Inspektor pozorovat uměl. Taky si viml protézy, která nahrazovala pravou nohu. A zatrpklých rýh kolem návtěvníkových úst. V duchu si povzdechl. S takovými bývá nejhorí řeč.

Odpuste, e ruím, pane

Inspektor Vitanza.”

Pane inspektore. Ale snad to má nějaký smysl…

Prý máte pro nás něco zajímavého. Tak spuste. Ale pokud mono stručně, ano?”

To je právě to. Co jsem vám přiel říct, se asi stručně povědět nedá. Chtěl jsem poslat dopis a přidat ty fotky, ale to by bylo jetě horí. Navíc nejsem ádný stylista, víte? Asi byste si o mně mysleli, e jsem blázen.”

To si začínám myslet i takhle.

Nahlas Vitanza řekl: Jaké fotografie?”

Ty z parku u Via Sebastiani. Mám je tady s sebou.”

Tak moment. Takhle se nedohodneme. Nemohl byste mluvit trochu jasněji? O co vlastně jde? Víte co, řekněte mi nejdřív vae jméno, adresu, povolání. A u-klidnětese.”

Promiňte. Máte pravdu. Koneckonců sám jsem musel sesmolit dost protokolů, abych věděl, co je potřeba. I kdy u je to dávno. Moc dávno …”

Protokolů?”

Jisté, policejních protokolů. Jmenuju se Alberto Torre. Tady jsou mé doklady. Dotáhl jsem to na zástupce velícího strámistra. Slouil jsem na karabi-niérské stanici nahoře na severu, u hranic s Rakouskem. Ve Vitipenu. Jene to je skoro dvacet let, víte? A teď jsem u dvacet let v penzi…”

Mimoděk pohlédl na svou protézu.

Vitanza se snail tvářit, e to nepostřehl.

To…kvůli…zranění ve slubě? Nezlobte se, e se ptám.”

Nevadí. Ano, bylo to tak. Právě proto jsem tady.”

Jistě … ale já stále zatím nechápu, co… Tedy chci říct, jak bych vám mohl pomoci. Anebo …

Ne, ne … já se vám pokusím vechno vysvětlit.”

Pomalu poposedl na idli. Zalovil po kapsách.

Mohu si tady zapálit?”

Samozřejmě.”

Vitanza u přestal být netrpělivý. Ten člověk ho začal zajímat.

Alberto Torre zhluboka vtáhl kouř z cigarety a zdál se náhle mnohem klidnějí. Dokonce - pokud to vůbec bylo moné - i méně smutný.

Nejlíp bude začít opravdu od začátku. Pokusím se to zkrátit. Jak jsem říkal, slouil jsem ve Vitipenu. Znáte? Malé městečko u Brennerského průsmyku. Hory, lesy… krásná příroda. A byl tam taky klid, ádné maléry. A začátkem edesátých let se to změnilo …

Zkoumavé pohlédl na Vitanzu.

Ale to vy nemůete pamatovat,” dodal. Ostatně teď u je to tak v celé zemi a vy dobře víte, co to obnáí. Ale tam na severu to začalo. Vude se najednou vyrojily různé skupiny. Neofaisté, nacionalisté … Začínali se hlásit o slovo. Vlastně o slovo ani tak ne. Spí o moc. A o zbraně. Odkud je dostávali, nevím. Ale dneska u se můu leccos domýlet. Jene to je jedno. Zkrátka i u nás v tom krásném, klidném Vitipenu jednoho dne někdo vystřelil po starostovi. Pak přiel pumový atentát na místní sekretariát komunistů. Plastická bomba ve kole … Snad nemusím jít do podrobností.”

Odklepl popel z cigarety.

Dělali jsme samozřejmě, co jsme mohli. Ale tenkrát bylo vechno tohle něco úplně neznámého. Přesto se nám po nějakém čase povedlo odhalit aspoň část místní sítě. Říkali si elezné duby… Jene někdo jim dal včas avízo. Ne jsme je stačili pochytat, zmizeli. Ale zůstali v okolí a pokračovali. Patřil mezi ně taky nějaký Franz Hacher. Jméno měl po otci, Rakuanovi, matka byla Italka. Kdy jsme se to o něm dozvěděli, okovalo mě to. Byl to mladý kluk, o dost mladí ne já, ale vdycky se mi zdál fajn. Neznal jsem ho nijak zvlá, ale to víte, malé město … Párkrát jsme spolu dokonce seděli u piva … tam nahoře se toti pije hlavně pivo … Ale promiňte. Já u to váně zkrátím. Franz Hacher taky zmizel někam do lesů. A já ho v lese při obchůzce náhodou natrefil. Byl jsem sám, jene on taky, a já ho viděl dřív. Klidně jsem ho mohl postřelit a pak říct, e při zatýkání kladl odpor, nebo tak něco. Ale já na to nějak neměl náturu. Dneska u to nechápu, ale já prostě nemohl uvěřit, e by ten kluk, kterého jsem znal, byl opravdu takový syčák, aby dával bomby dětem pod lavice… Zavolal jsem .Franzi, pojď teď se mnou, vechno se určité vysvětlí.’ Ani jsem na něj nemířil. Měl pod kabátem korpióna. A já pak zůstal leet s průstřelem kolena. Nohu mi museli od kolena dolů amputovat. Franze Hachera nikdy nechytili, v nepřítomnosti ho odsoudili na pět let.”

Alberto Torre prudkým pohybem zamáčkl cigaretu.

Mě samozřejmě dali důchod. Nestěuju si. Se enou, má mě ráda, jsme se po čase přestěhovali do Říma a ijeme si dobře, věřte mi. Já ve volných chvílích fotografuju. Amatérsky.”

Vitanza sebou zase trochu zavrtěl.

Ano,” řekl, ale - 

Já jsem teď náhodou, tady v Římě, Franze Hachera vyfotografoval,” dopověděl Alberto Torre prostě.

Coe?!”

Ano, vyfotografoval. Samozřejmě náhodou. Vůbec jsem netuil, e na těch snímcích je.”

Torre vytáhl balíček a navrch přidal obálku s negativy. Pomalu snímky rozkládal na stole.

Ze zvěten i n zíral na Vitanzu dobře oblečený a spokojené vyhlíející čtyřicátník. Na dvou snímcích seděl na lavičce, na dvou stál. Na jednom z těch prvních dvou bylo dost zřetelně vidět, e drí v ruce nějaký malý hranolovitý předmět.

Vitanza zakalal.

To je jistě cenné, pokud se nemýlíte, pane Torre. Ale jak asi víte, nae skupina se teď právě zabývá případem Neri, take … Doporučuji vám, abyste se obrátil - 

Ne, inspektore,” přeruil ho Torre. el jsem za komisařem schválně. Mám toti pocit, e jste prve přeslech, kde ten park je. Vedle ulice Sebastiani, dvacet vteřin jízdy autem od křiovatky Via Cecilia a Via Teresiana. A ty snímky jsem dělal před dvěma dny.

Dveřmi nikdy nebouchal. Dnes to udělal.

Zavolala na něj z obývacího pokoje.

Večeřel jsi?

Flora nechal otázku bez odpovědi. Proel předsíní do koupelny. Blýskala se kachlíčkami s benátským vzorem. Naplno roztočil kohoutek a chrstnul si studenou vodu do obličeje. Několikrát.

Vzhlédl do zrcadla. Mezi kapkami uviděl vztek. A začínající únavu.

Utřel se huňatým ručníkem. Rysy tváře se pomalu uklidňovaly. Zkusil z nenápadného pohybu rtů vykouzlit úsměv.

Podařilo se. Ze zrcadla se na něj opět díval úspěný mu v nej lepích letech.

Obrátil se k umyvadlu zády a mechanickým sebevědomým pohybem si přihladil vlasy.

Teprve pak odpověděl na Daniellinu otázku.

Nemám hlad, díky.”

Unavený?”

Daniella se na něj pozorně dívala.

Je něco novýho?”

Nic. Nic novýho. Jenom jedna malá blamá ..

Přestával se kontrolovat. Předklonil se v křesle a sarkasticky odsekával slova.

…..jedno svinstvo. Jedna chyba. Take nic.”

Vzpomínka na dům ve Via Cabrini ho rozčilovala. Fasáda klidu a sebejistoty, vytvořená v koupelně, se rychle rozplývala.

Já bych ty krysácký anonymy… Ale natěstí nejsem na ně odkázaněji Já nepotřebuju ubohý udavače!”

Odmlčel se, protoe si začal připadat trapně.

Daniella sáhla po lahvi a nalila do sklenek.

Mám dost věcí, kterých se můu dret,” řekl a usadil se pohodlněji.

Zdálo se mu, e ho teď Daniella neposlouchá. Podíval se na ni úkosem.

Já přece nejsem obyčejnej policajt, kterýmu je vechno jedno! Já se s těma sviněma u nebudu babrat!”

A kterým sviním chce hodit své perly jako návnadu?”

Vypadalo to na nepodařený pokus o vtip. Ale komisař právě na tenhle druh humoru nebyl zvědavý. Nikdo nemá právo ho zesměňovat.

Nech toho,” zakřikl ji. Jaký ty má nárok mluvit o těchhle věcech? Tady jde o ivot člověka!”

Podívejme! Nárok? A to říká ty?”

Postavila se těsně před něj. Cítil její horký dech.

Tak já nemám nárok!” vyráela. Jsem vůbec podle tebe člověk?! Kde vůbec podle tebe a tvých éfů začíná Člověk? Předseda vlády, to je určitě člověk, e? Ten unesený politik asi taky. Pan prokurátor je člověk. A hodně důleitý! A co takhle třeba můj táta, který celý ivot dělal v přádelně a dostal z toho tuberu? Ten by vyhovoval vaim měřítkům na člověka?!”

Policie je tady pro vechny. Spousta naich lidí sice nedostala tuberu, ale zato chytla kulku do břicha.”

Daniella se uklíbla.

Ano, samozřejmě. Jste tu pro vechny. Pro pracháče, aby jim náhodou někdo neláp na brka. A pro ty ostatní, aby si radi moc netroufali a nevystrkovali hlavu.”

Trpce se usmála.

Přemýlels někdy o sobě, co vlastně jsi? Chlapec z jihu, který si nael bohatou nevěstu, aby mohl dělat kariéru. A teď je z něj dráb s univerzitním diplomem v kapse.”

Takovou uráku nečekal. Stiskl zuby. Znovu se napil.

Skutečně?” zeptal se.

Stát tluče ve velkým a ta tvoje policie v malým. Já ti něco řeknu, jestli o to stojí. Je moc dobře, kdy se najde někdo, kdo se proti vám nebojí vystrčit hlavu.”

Opřela se o stěnu a posměně se na něj zadívala.

A ví, co je nejzajímavějí? e vae pohádky o tradiční křesanský toleranci ádný problémy nevyřeí!”

Tak jen dál, holčičko! To je moc pěkné kázání o zlých mocipánech a hodný chudobě, která cti netratí!”

Rozmáchlým pohybem ruky obsáhl exkluzivní zařízení pokoje.

A teď mi řekni, co dělá tvoje nezměrná hrdost tady? V tomhle bytě, který jsem ti najal azařídil. Co bys bez něj byla?”

Zbělela ve tváři. Flora si uvědomil, e mu povolily nervy a dal se zbytečně vyprovokovat.

No jo,” usmál se smířlivě. Ty jsi prostě kočka, která prská a mlsá zároveň …”

ČTVRTÝ DEN VYETŘOVÁNÍ

Carletti u na něho čekal s hláením. Ani on dobrou náladou nehýřil.

Důkladně jsme tu hokynářskou rodinu prověřili. Jak se dalo čekat - nic.

Flora mlčel.

Tak jsem se jim omluvil a pustil je, pokračoval inspektor. Ten jejich syn je natěstí taky v pořádku. Rozhodné se nezdá, e by z toho trapasu chtěli dělat aféru. ádné noviny o ulici Cabrini nepřinesly ani řádku.

Odkalal si a váhavě pohlédl na komisaře.

Abych nezapomněl. Ty Longovy napadlo, kdo moná je ten anonym, co nám volal. Tak jsme za tím jetě v noci li. Měli pravdu … Jeden soused si na nich zchladil áhu kvůli nějakým neshodám z dřívějka. U jsme ho skřípli.”

Tak veřejná ostuda se nekoná. Aspoň zatím. Ale co bude za tři dny? A vyprí lhůta?

Flora vrazil ruce do kapes.

Výborně. Take jsme chytli zparchantělýho udavače! Chybí nám u jen maličkost. Chytit taky únosce a najít Neriho.”

Zase uviděl hokynáře a jeho enu jak stojí u zdi s rukama nad hlavou.

Umí si vůbec představit, co mi řekne za ten včerejek prokurátor?”

Carletti si to představit uměl.

Chtěl moná připomenout, e on navrhoval opatrnějí postup. Ale pohled na Floru ho přesvědčil, e na to není vhodná chvíle. I Flora raději přeel na jiné téma. Také nepříjemné.

Nai pátrací lenochodové, předpokládám, taky nic neobjevili..

Zabodl pohled na mapu Říma.

Prohledané oblasti vyznačovaly pestrobarevné praporky. I kdy jich podstatně přibylo, navíc ne polovině města chyběly.

Uvaoval nahlas.

Nemohli se přece jenom dostat z města ven?”

I vyrovnaní lidé mívají chvíle, kdy jim povolí nervy. A Carletti ten okamik oddaloval dost dlouho.

Jak to mám vědět!” vykřikl. Pátrání mimo město je zatím úplně bez výsledků!”

Jak to mám vědět?!” parodoval ho Flora. To jeono! My nevíme. My se snaíme, ale nevíme!”

‘ Carletti se kupodivu neurazil a váné přikývl.

Flora mávl rukou.

Ví co, nechrne toho, Frederico… Jak probíhá sledování Rossiho?”

Dělá se na tom. Jene to vypadá, jako by Rossi u delí dobu v ničem nejel. Často prý kolik dnů nevyjde ani z baráku. Občas si do bytu přivede holku z ulice, po nedělích chodí sázet na koníčky …”

Listoval v zápisníku.

Jediný, co je na něm dneska zajímavý … dostal se na kartu naí protinarkotický brigády.”

Ale?” Z Florova hlasu zazněla naděje.

Ovem pozor, v paování ani distribuci prsty nemá. Je to jenom poctívej konzument.”

Zápisník zmizel v náprsní kapse.

Skončit sledování?”

‘ Moment… Scherliho dostal Mariazze za mříe letos v lednu…Zjisti mi, Frederico, ale přesně, jestli byl Rossi někdy během druhé poloviny loňského roku, třeba jen krátce, mimo Řím. Nasaď tolik lidí, kolik můe. A seeň mi vechny materiály o neobjasněných vradách, ke kterým od července do listopadu ve městě dolo.”

Carletti si myslel, e toho černovlasého frajera, který mu éfuje, zná dobře. Ale teď nevěděl, na čem je.

Nezlob se, Francesco, ale momentálně si připadám jako nejblbějí Watson, kterýho kdy měl geniální detektiv po ruce…”

Podíval se na komisaře. Ale ten u soustředěně probíral obsah zásuvky psacího stolu.

Jak chce,” řekl inspektor s rukou na klice. Hned to

jdu zařídit.” V té chvíli nezařídil nic. Do dveří vrazil Vitanza a poloil Florovi na stůl výpověď Alberta Torreho.

Porada nad nečekaným a nejdřív skoro fantasticky znějícím svědectvím proběhla rychle a věcně. Bylo nutné okamitě zařídit řadu věcí a přidělit úkoly skupinám, které pro Floru policejní ředitelství vyčlenilo.

Ověřili si, e vechno, co o sobě Torre vypověděl, byla pravda. Tím získala jeho výpověď daleko větí důvěryhodnost. Fotografičtí experti doli k přesvědčení, e u série Torreho snímků rozhodně nejde o fotomontá nebo jiný trik. Navíc se při zkoumání znovu a kvalitněji vyvolaných zvětenin prokázalo, e to, co drí mu na fotografii v ruce, ze veho nejvíc připomíná malou krátkovlnnou vysílačku nejmodernějího typu.

Podstatné horí to měli odborníci na identifikaci. K porovnání se snímky Torreho dostali jedinou, technicky nevalnou fotografii, kterou před dvaceti lety zabavila vitipenská policie z domácího alba Hacherovy rodiny. Nicméně výrok expertů, kteří si přizvali také předního univerzitního antropologa, zněl: Existuje zhruba devadesátiprocentní pravděpodobnost, e mu na posuzovaných snímcích je totoný s člověkem, jeho zachycuje snímek z policejního archívu.

Okamitě následovalo celostátní pátrání, se zvlátním zřetelem na území hlavního města. Byly uvědoměny a zesíleny vechny hlídky a kontroly na silnicích, eleznicích a letitích. Čety, hledající Neriho, dostaly doplňkový rozkaz. Na vechny policejní stanice dola rozmnoená Hacherova fotografie. Spolu s .neoficiální’ informací, kterou je potřeba rozířit v okruhu policejních donaečů a piclů. Na toho, kdo pomůe Hachera dopadnout, nečeká zrovna malá suma.

Patricijský salón nezapřel bohatství majitele.

Přepych .staré koly’, která tvrdí, e pro ni křesanství, demokracie a humanismus neztratily svůj pravý význam.

Nevezme si ovoce?”

Ve vysokých, černě potaených lenokách se vdy sedělo báječně. Zde byl její pravý domov. Nic se tu nezměnilo. Z kadé maličkosti na ni dýchalo její bezstarostné mládí. U bylo pryč.

Tahle jablka mi právě dovezli z naí farmy u Latinea. Pamatuje na ni?

Otcův hlas kouzlil obraz dávného neskutečna.

Ale náhle ji vrátil do přítomnosti.

Promiň, Brigitto, e jsem tě přeruil. Co jsi to prve říkala?”

Ach, ne, nic, tatínku. e ho teď rodina příli neuije. Kdy jsi mu pomohl k případu Neri.”

Poslední větu sí mohl vyloit jako opatrnou výčitku. Jene to neudělal.

Ty si moná myslí, e jsem ho doporučil proto, e je tvůj manel. Ale mýlí se. Já jsem byl o něm vdycky přesvědčen, e je schopný a na tuhle práci talentovaný mládenec.”

Impozantní starý mu se odmlčel.

Samozřejmě uznávám, e nemůe za sociální poměry, ve kterých vyrůstal a v nich se pohyboval, ne sis ho vzala.”

Nevěděla, zda tím zkouí klamat ji nebo sám sebe. Protoe jinak měl pamě pořád vynikající.

Kdy se tenkrát Francesco poprvé dostavil s kyticí ádat o její ruku, nechal ho vyhodit na ulici. A kdy si přece jen vymohla svatbu, otec se odmítl obřadu zúčastnit. Usmířila ho teprve vnoučata.

Jeho oblíbené téma hovoru.

A co děti, Brigitto? Proč jsi je nepřivedla s sebou? Pomalu u nebudou vědět, e mají dědečka… Něco jim polu .. Jak se učí Luisa? A co Alberto? Já vím, je jetě malý, musí ho vést láskyplně, avak přísně …”

Napřímil se.

Přísně. Patří k rodu Formiů. Na to nesmí nikdy zapomenout. Právě tím, e se dnes v Itálii zapomíná na staré tradice, vzniká tenhle zmatek …

Probudil se.

Pohled na hodinky ho přesvědčil, e usnul jen na několik minut. Potichu vstal. Sehnul se a zkueným pohybem přejel po kapsách saka a kalhot, které leely na podlaze. Nic nechybělo.

Pak rozsvítil stojací lampu.

ena v posteli se zavrtěla a převrátíla se na druhý bok. Hlavu si přikryla poltářem.

Pozoroval ji. Nezúčastněně. Bez zájmu hodnotil oblinu jejího ramene.

Je to stejné. S těmihle je to vdycky stejné.

Rozhodl se, e zítra zajde za Pietrem a koupí si pár dávek do zásoby. Zavře se tady nejmíň na týden. Vykale se na celý svět.

Najednou dostal vztek. Nevěděl vlastně proč. Ale nechtělo se mu o tom uvaovat. Kopl do pelesti, a dřevo zadunělo. Dívka se prudce posadila.

Znechuceně se obrátil zády k rozmazanému make-upu.

Vypadni. Rychle.”

Ale říkal jsi..

Plačtivě kňourala. To snáel ze veho nejmíň.

Nohou nahrnul její rozházené aty na kupu. Přinutil ji, aby si to sebrala. Dostrkal ji ke dveřím. Ven za ní hodil pár bankovek.

Mátonou árovku na pinavé chodbě zhasínal časový spínač. Kadých pět vteřin. Oblékala se a mlátila do vypínače. Nakonec si jetě přečetla vizitku na dveřích mue, který ji vyhodil na ulici.

Jse grázl, Rossi!” zakřičela bezmocně.

Přemýlela, zda by neměla kopnout do dveří. Ale ne. Ne. Mohl stát za nimi a jetě jí třeba vrazit pár facek.

S nadávkami klopýtala dolů po schodech.

Přijala ji ulice. Vimla si taxíku. Řidič seděl za volantem. Zdálo se, e spí.

Otevřela dvířka.

Heleď, vodvez mě někam, kde je trochu ivějc!”

Vypadni,” řekl stručně a odstrčil ji od auta.

Čas se zoufale vlekl.

Adolfo si nudou dávno okousal nehty.

Tohle není pro něho, pro ostrýho chlápka. Hlídat rukojmí, na to jsou lidi jako tenhle tlustej, netečnej Juliano. Jak to vlastně dělá? Navíc ho má hlídat. Také jeho. Aby neudělal nějakej kiks.

Olízl si rty a vzdychl.

Copak? ozvalo se z druhé strany stolu.

Neměl chu se hádat. Navíc si to ani nemohl dovolit. A přece měl co dělat, aby se ovládl. Aby zastavil zpěněnou krev.

Co by bylo?”

Odstrčil hromádku zápalek, s kterou si hrál nekonečné hodiny. Myslel jsem, e spí.

Taky e spím,” řekl vousáč. Na jedno voko.”

Jo tak. Dycky zapomenu, e slouím s profesionálem.”

Pořád stejnej, uvaoval Juliano. Kolik dní a nocí s ním vlastně jetě budu muset strávit? Kdy skončí tahle podivná akce? Jak to vlastně dopadne? Neskřípe to někde?

Přistihl se u pokolikáté, e na svou situaci hledí s odstupem filmového diváka. A na toho druhého za stolem s větím a větím podezřením … A vlastně, co by. Zail toho u dost na to, aby se příli vzruoval.

A pak, měl tvrdou kolu. Od vlastního otce.

Starý pán Quido Arezza oplýval pestrou minulostí. V osmnácti vstoupil do italského sboru. Po boku Franka bojoval ve panělsku. Černá barva na koili, která mu tak přirostla k srdci, mu u zůstala.

Objevil se v Sálu, zúčastnil se masakrování hnutí odporu v Pistoji. Pak získal post u neofaistů. Miloval svého syna. Byl hrdý na svou minulost. Z Juliana chtěl vychovat schopného nástupce.

On, Juliano, není ovem tak pravověrný. Nemá klapky na očích jako tihle staří bojovníci. Je z moderního těsta. Dovede si vybrat to, co je mu momentálně nejblií. Co je nejvýhodnějí. A to je destrukce. Filozofie akce, to je to, co vyznává. A nemusí o tom hodiny básnit jako ten lachovitý holobrádek. On, Juliano, toti ví.

Ví toho moná víc, ne je na dnení poměry zdrávo. Leccos se doslechl. O pozadí explozí na italských náměstích. O detonacích v dálkových expresech. Něco mu naznačily spojky mafie, něco přefiltroval otec od vlivných známých. A otec - to se musí přiznat - pár vlivnýma známýma oplývá. Pár sousedů v okolních vilách, pár generálů ze tábu, sem tam nějakej vysoce postavenej člověk z Guardia di Finanza. Ti vichni se k němu hlásí. Jen na ministry má (a měl) papá smůlu. Vybíral si samý neperspektivní. Proto to ostatně nikdy nedotáhl vej. Chudák starej pán.

U toho mám dost, přeruil mu mylenky Adolfo. Vedení se s tím moc párá. To je samej kec o jednající menině - a takhle to vypadá v praxi.”

Co se ti vlastně nelíbí?” zeptal se Juliano chladně.

Nic. Vechno,” dostal odpověď.

Aha.”

Juliano vzal sirku a zamyleně se áral v zubech.

Tak ty za katrem mezi těma osmadvaceti nemá jedinýho kámoe, co?”

Adolfo mlčel.

Vousáč dokončil hygienu chrupu a pomalými pohyby rozlámal zápalku na drobné kousky.

Tak mám dojem, kamaráde, e je nej vyí čas, aby ses uklidnil. Začíná mě otravovat.” Rozhodl se vypustit sondu. Rád riskoval. Nebo bys chtěl vyměnit?”

Adolfův bílý obličej zářil v eru jako nedopečená pizza.

To ví, musí si vybrat, kamaráde,” odplivl si Juliano a ani nepředstíral, e se zbavuje kousku dřeva ze zápalky. Moná, e by toho starýho vedle ráda krmila spousta jinejch. Stačí říct.”

Tak ty bys informoval éfa?” ozval se zlověstné Adolfo.

éfa neznám. To ví moc dobře. Stejně jako ho nezná ty. Ale nezapomeň, e tady v tom útulným domečku to éfuju já. A mám pravechny případy jedno telefonní číslo. A jednu větu, kdyby tu snad něco neklapalo.”

Na Carlettiho bylo spolehnutí. Franz Hacher ho zajímal. Ale nejen on. Vechny informace a spisy, které Flora o Rossim potřeboval, měl komisař na stole v půl třetí. O hodinu později si zavolal inspektora do své kanceláře.

Seeň mi, prosím tě, originál a vechny kopie výpovědi Carla Scherliho. Té, kde vypovídá, e Paolo Rossi zavradil mezi 20. a 27. listopadem minulého roku ze zitných pohnutek obchodníka Antonia Balloghiu.”

Posunul na kraj stolu jedny z desek.

Nevyhlíel na blázna. Ale Carlettiho jiné vysvětlení nenapadlo.

Prosím??”

… e Paolo Rossi zavradil Antonia Balloghiu,” zdůrazňoval komisař kadé slovo. Rozumí?!”

Carletti zalapal po dechu.

Francesco … Taková výpověď přece vůbec neexistuje …

Tak ji bude muset napsat. Za pětačtyřicet minut by to mohlo být hotové.”

Poklepal na desky.

Tady najde vechno, co potřebuje.”

Carlettiho obličej zaznamenával překvapení, je vystřídalo zděení. Protoe inspektor pochopil.

Bezděčně ustoupil.

Flora vstal a doel k němu.

To je rozkaz. Frederico.”

Inspektor ani nevěděl, e odmítavě vrtí hlavou.

Tohle se přece nestalo. Nemohlo stát.

Frederico? Rozumí mi?” dolehl k němu naléhavý hlas. Je to prostě nutné. Jedna z máia naich ancí. Třeba Rossi o Scherlim opravdu něco důleitého ví…

Nevěděl proč, ale začal Floru poslouchat.

Ti dva se přece dlouho stýkali… Ale kdybychom si Rossiho jenom tak předvolali - neřeknesamozřejmě ani slovo. Musíme ho zmáčknout. Něco na něj mít…

A proč ho tedy nechce sebrat kvůli drogám?!”

Blázní? Sám jsi říkal, e jenom konzumuje. Takových jsou tisíce. A jak můe vědět, e u něj nějaký

heroin zrovna najde? A kdybys tam i nael plnou injekční stříkačku, bude se ti smát. Ví stejně dobře jako ty, e nejdéle za pár dní ho musí pustit… Ale obvinění z vrady, kterou na něj píchl bývalý kamarád Scherli..

Carletti znovu přistoupil k éfovu stolu.

Francesco, dělám s tebou u skoro deset let… Ale falený, vykonstruovaný výpovědi jsme nikdy nepotřebovali … proč to musíme dělat zrovna teď? Právě teď? To ti stačil jeden falenej anonym, abys nevěřil sám sobě?”

Dejme tomu, e u nevěřím nikomu. Právě proto půjdeme dál i po Rossim. Musíme!”

Rány pod pás jsme přece nikdy nedávali!”

Chápe vůbec, Frederico, o co jde?! Ted nehledáme vraha, který udělal, co chtěl. Ted hledáme hajzly, kteří sice u vradili, ale chtějí v tom dál pokračovat! Chtějí chladnokrevně zabít starýho bezbrannýho mue… A proč? Ne kvůli penězům … to by lo jetě pochopit… Ale kvůli nějakým poahaným idejím.”

Florovy oči zaprosily.

Já tě teď potřebuju, věř mi! Potřebuju, abys mi pomohl jim v tom zabránit…”

Carletti komisaře chvíli přemýlivě pozoroval.

Jak myslí, Francesco,” zněla jeho odpověď.

Dnes tu byli zase jen náhodní hosté. Daniella si je prohlédla, kdy vcházela dovnitř. Patron stál jako vdycky za barovým pultem a koukal do prázdna.

Sedla si na idličku přímo před něj. Vytáhla z kabelky cigaretu. Zaostřil na ni pohled. Odkudsi vylovil zapalovač a připálil jí.

Chvíli átral v útrobách baru a pak před ni poloil zalepenou obálku.

To je pro tebe. Od Rina.”

Chlopeň obálky byla pečlivě překrytá lepící páskou.

Danielle se ta pečlivost líbila. Obálku s dopisem zmačkala a hodila do popelníku.

O barový pult cinkla mince.

Dej mi známku na telefon.”

Ten zmuchlaný kus papíru zajímal barmana zřejmě víc ne její ádost.

Římská policie měla tentokrát příleitost dokázat, e zdaleka není tak neschopnou, za jakou ji určitá část veřejnosti ochotně povauje.

Neuplynulo příli mnoho času a Flora u věděl, e Franz Hacher skutečné ije delí dobu v Římě. S falenými doklady na jméno Francesco Croce. A jen nedlouho později, právě kdy komisař s prokurátorem zvaovali, zda by zveřejnění Hacherovy fotografie v novinách a televizi bylo či nebylo správné, dostal inspektor z okrsku Trionfale zprávu od jednoho ze svých nejschopnějích informátorů. Byl to malý sloený lístek a stálo na něm: F.H., teď F. Croce. Bydlí nehláený, Via Marcobia, číslo 2. U asi dva dny nevychází.”

Komisař Flora zpočátku uvaoval o sledování, jene to by se mohlo protáhnout a v daném případě nepřinést ádné výsledky. Přímí pachatelé únosu - zřejmě skupina - sotva jako celek v těchto dnech udruje osobní styk.

Rozhodli se zatknout Hachera hned. A bez asistence přepadového komanda, které by mohlo vyvolat zbytečný rozruch a prozradit předem celou akci. Kdo můe vyloučit, e Hacherův byt je také vězením Neriho?

V ulici Maroobia nenápadně a postupně zaparkovaly tři vozy s běnými civilními čísly. Dva inspektoři nejdříve obsadili vedlejí vchod zalého čináku, kam po nich veli Carletti s Vitanzou. Překvapili vyděeného domovníka otázkou, kde bydlí policejně nepřihláený nájemník jménem Francesco Croce. Domovník zmateně koktal. Ten pán, co bydlí nahoře v mansardě ho výslovně ujioval, e se k pobytu přihlásil. Zamkli domovníka v jeho kukani, aby Hachera nevyplail.

Potichu stoupali po schodech.

Nahoře pod půdou byly dveře dvoje. Natěstí nemuseli váhat, protoe přímo do starého laku těch nalevo bylo nedbale vyryto F. Croce. S pistolemi v rukou se postavili kadý po jedné straně, mimo úhel moné střelby.

Vitanza zazvonil. Za dveřmi bylo ticho. Zazvonil znovu.

Otevřete! Policie!

Přidal důrazné zabuení.

Uvnitř se stále nic nehýbalo.

Vitanza opatrné stiskl kliku. Dveře se otevřely. Nahlédli dovnitř a vstoupili do prázdného, nezařízeného pokoje.

Odkudsi za stěnou se ozval nezřetelný hluk.

Carletti zaklel.

Oba vyběhli znovu na chodbu a vrhli se ke druhým dveřím. Ty byly zamčeny. Vitanza vyrazil ramenem dveře a přistál na podlaze, zatímco Carletti se vřítil do místnosti a přeběhl ji k otevřenému oknu. Pomalu z něj vystrčil hlavu. Hned vedle okna vedl poární ebřík, končící nahoře u okraje ploché střechy zadního traktu domu.

Vitanza se dral na okenní rám.

Dobře, zkus to za ním, křičel Carletti, ale dej pozor. Po střechách klidně doběhne a na konec ulice. Nemá to daleko. A pak se nejspí některým domem dostane dolů a můe se pustit po Via tucilio nebo Via Bignami. Já běím dolů a upozorníme rádiem nae vozy v okolí..

Policejní hlídkový vůz číslo 119 nebyl do akce zapojen a jeho uniformovaná posádka prováděla běnou objíďku přiděleného rajónu.

Před malým klenotnictvím v ulici Bignami zastavili, protoe velitel vozu, Carlo Ugnazzi, se chtěl podívat po nějakém nepříli drahém, ale hezkém náramku k narozeninám své eny. Řidič Menotta se právě chystal zapálit cigaretu a Ugnazzi vykročil směrem ke krámku, kdy ze vchodu domu hned vedle klenotnictví wběhl mu. Uviděl policejní uniformu a sáhl do kapsy. Kdy na něho Ugnazzi překvapeně pohlédl, spatřil u jen hlaveň koltu *38, která sebou kubla zpětným nárazem. Mu se dal na útěk.

Řidič Menotta drel svou sluební pistoli u ve chvíli, kdy vyskakoval z vozu. Pečlivě zamířil na stehna prchajícího a dvakrát vystřelil. Byl výborný střelec. Určitě by byl toho chlapa, který mu postřelil přítele, jenom zranil a zadrel, co později prohlásila i vyetřovací komise. Jene v okamiku, kdy stiskl spou, mu uklouzl na mokrém chodníku a spadl na kolena. Obě střely ho zasáhly do zad.

Přivolaný policejní lékař o deset minut později konstatoval, e Franz Hacher alias Francesco Croce u nikdy nikomu nic neřekne o únosu Pietra Neriho.

Nejcennějí stopa, jakou zatím policie měla, zůstala lápotou na kluzkém chodníku Via Bignami.

Ne! Tam jsem nikdy nebyl!”

Rossi se potil. A se patně tajenou úzkostí bloudil očima po Florově kanceláři.

Výslech probíhal u dvě hodiny.

Carletti se zhoupnul na idli.

Tak znovu: Přiznává se, e jsi loni na podzim v Ardeatinu úkladně zavradil Antonia Balloghiu?!”

U jsem vám stokrát řek, e jsemádnýho Balloghiu nezabil. A vůbec nevím, kdo to byl.”

tafetový kolík kříového výslechu přebral komisař.

Ale Scherli vypověděl něco jiného …”

Tak mluv. Jak to bylo?!” zařval inspektor.

Rossi vak zíral na Floru.

To jste si vymyslel vy, nebo Carlo?”

Carlettimu se tón vyslýchaného nelíbil.

Dr zobák! Tady se ptáme my!”

Inspektor dobře věděl, co na koho platí. Rossi sebou kubl.

Promiňte…

Přejel si jazykem po rtech.

Nemoh bych dostat cigaretu?”

Flora se na něj mile usmál.

To bys nemoh. Leda a začne mluvit.”

Co jsi dělal loni v týdnu od 20. listopadu?! Podrobně!” vypálil Carletti dalí otázku.

Rossi se zoufale dovolával porozumění.

Jak si to mám sakra pamatovat?”

Ty má dobrou pamě,” prohodil inspektor.

Řada byla na Florovi.

Jak dlouho jsi vradu připravoval?! To, e jsi obě nenáviděl delí čas, víme od Scherliho!”

Rossi nebyl v těchhle místnostech ádný nováček. Od policie byl zvyklý na leccos. Ale při tomto výslechu si připadal jako ve zlém snu. Co je to za boudu? Nebo ho váně podezírají z vrady…?

Nebo e by si se mnou Scherli chtěl takhle vyrovnat účty?

Hystericky zaječel.

Snad byste nevěřili tomu hajzlovi!”

Carletti se k Rossimu naklonil.

Pročpak ho nemá v lásce? Proč je to hajzl?”

Ale Paolo Rossi se u zase stáhl do sebe.

To je moje soukromá záleitost.”

Jak myslí.”

Flora mu věnoval zářivý úsměv.

Vrada není soukromá věc!” vypálil.

Carletti si trpělivě povzdychl.

Tak znova. Pěkně od začátku - “

Říkám vám, e jsem nikoho nezabil!!”

Hysterický hlas byl zase o odstín vyí.

Věřte mi!!”

Tak o tom jetě chvilku přemýlej,” poradil mu komisař a kývl na Carlettiho.

Přeli spolu do sousední kanceláře.

Pokračuj jetě aspoň půldruhé hodiny. Stále stejné otázky. Nepoutěj se do podrobností. Bruslíme na tenkém ledě a on to nesmí prokouknout. Občas mu předhoď nějakou pasá z té naí Scherliho výpovědi. A pak ho posaď na samotku. V noci se vrátím a znova si ho podám.”

Televizního reportéra si prokurátor pamatoval od minule. Jeho výrazná tvář, rámovaná proedivělou kticí, promlouvala z obrazovky.

Opět jsme v ulicích Říma, váení diváci. A zajímá nás, co si dnes myslí veřejnost o aféře Neri..

Kamera zvětila úhel záběru. Za reportérem se objevila římská ulice.

 … od únosu uplynuly čtyři dny.

V zorném poli objektivu se objevil první chodec. Reportér ho přátelským pohybem pozval k mikrofonu.

Promiňte, jaký je vá názor na vývoj případu Neri?

Jsem zklamaný. Řečí o horlivosti bylo dost. Ale výsledky ádné. Odpuste, tohle právě nepodporuje důvěru v policii. A koneckonců i ve vyí místa.

Na prokurátorové stole se naléhavě ozval telefon. Prokurátor zvedl sluchátko.

Senátor Franchi? - Samozřejmě, okamitě mi ten hovor přepojte. - Dobrý večer, pane senátore. - Jisté -ano. - Rád přijdu. - Děkuji za pozvání, pane senátore.”

Lehce zmáčkl vidlici telefonu. Chvíli stál a uvaoval.

Trochu rozpačitě pozdravil.

Dobrý večer.”

Podívala se na něj a vimla si, jak je vyčerpaný.

Raději uhnula pohledem. Také do jejího pozdravu se vloudila rozpačitost.

Bezeslova si sedl ke konferenčnímu stolku. Do oka mu padly pestré barvy na titulní straně jakéhosi ilustrovaného časopisu. Bezmylenkovitě jím zalistoval.

Počítací stroje Olivetti. iroká monost vyuití. Paměová kapacita milión bitů.

Na fotografii se o počítač Olivetti opírala tíhlá blondýnka v bikinách. Její paměovou kapacitu odhadoval na 0,1 bitů.

Daniella u kuchyňské linky předstírala, e letí porcelánové álky.

Náhle servis odstrčila a přela ke komisaři.

Zlobí se na mě?”

Na tebe? Ne, ani ne.”

Mluvila s nadějí na usmíření. ‘

Včera jsme namluvili spoustu slov. Oklivých slov…

Vstal a procházel se po pokoji. Nejspí na tenhle rozhovor moc nemyslel.

Slova… Člověk jich říká a slyí tisíce.”

Zastavil se u kuchyňské linky.

A někdy záleí třeba na jednom.”

Mohlo by to být: odpus?” zeptala se.

A do téhle chvíle si přesně neuvědomil, e se Daniella stále vrací k jejich včerejí hádce. Zatímco on myslil na slova protokolů a výslechů.

Bylo načase pustit je z hlavy.

Vzal Daniellu lehce kolem ramen.

Někdy je lepí nemluvit a radi jednat.”

Políbil ji.

Dívka se k němu něně přitulila.

Potřebuju tě. Moc tě potřebuju.”

Váně mu pohlédla do očí.

Já u nechci být ta kočka, která chodí sama.”

Mám tě rád.”

Co jsem to vlastně řekl? A proč? Nebo je to pravda?

Prudce se k němu přitiskla. Prsty mu zarývala do ramene.

Pojď, odjedeme spolu. Teď hned. Aspoň na čas. Odjedeme, Francesco…”

Přerývaně eptala.

Předej ten případ někomu jinému. Vem si třeba dovolenou …

Ví dobře, e to nejde. Já teď z toho nemůu utéct. A nechci. Ale a tohle skončí - slibuju ti, vyjedem si. Nejmíň na čtrnáct dní.”

A to skončí?”

Rozpačitě se na něj podívala.

Ano, to bude báječný,” dodala. Pak přela do věcného tónu.

Půjdeme si lehnout?”

Bě. Přijdu za chvíli. Potřebuju si zavolat.”

Zlomek vteřiny zaváhala, potom zamířila do lonice.

S rukou na telefonu se komisař obrátil.

Nařiď mi budík na půlnoc. Musím se jetě vrátit do práce.”

Noční akce?

Tak nějak,” řekl a vytáčel číslo..

Tie zavřela dveře.

Tady Flora. - Tak co, Frederico, jak se daří naemu hostu? U jsi ho poslal spát? - Zaujalo tě něco?”

Rozevřel zápisník a zapsal si nějakou poznámku. Dál poslouchal a roztritě maloval kolem písmen kytičky.

V bytě bylo ticho. Vzhlédla od kníky a podívala se na budík. Vstala a nahlédla do pokoje.

Bude půlnoc, Francesco.”

Komisař spal u psacího stolu, hlavu poloenou na letěné desce.

Jemně jím zatřásla.

Francesco…

Probudil se a zkontroloval čas.

Promiň, Danio. Vůbec nevím, jak jsem usnul.”

Oblékal si sako.

Zítra se vám, milá slečno, pokusím ten ztracený čas vynahradit.”

Letmo ji políbil.

Vimla si rozevřeného zápisníku, který zapomněl na stole. Květinové ornamenty pokrývaly celou stránku.

To jsem netuila, e má i výtvarný talent.”

Vzal od ní zápisník a zastrčil ho do kapsy.

Ten talent nás bude ivit, a mě vyhodí od policie.”

é

PÁTÝ DEN VYETŘOVÁNÍ

Rossi rozespale moural. Vstávat v jednu v noci není nic příjemného. Policista ho dostrkal k idli.

Rozsvítil stolní lampu. Silná árovka mířila na Rossiho tvář. Přiznává se k vradě Antonia Balloghii?”

Nechte mě! Já nic neudělal! Já nic neudělali!”

Ze stínu se znovu ozval tichý Florův hlas.

Fajn. Chci jenom, abys věděl, e kdy se nepřizná, bude vyetřování pokračovat hledáním dalích důkazů. To se můe protáhnout. Budou plynout dny a ty bude pořád víc a víc potřebovat svou dávku heroinu. Postarám se o to, aby ti nikdo nemohl nic propaovat. Hodinu za hodinou se ti bude zdát, e ti vysychá mozek. Bude polykat naprázdno a pak se začne třást.”

Obličej osvětlený árovkou nevypadal dobře. Jedno oční víčko cukalo. A brada začala svůj nekontrolovatelný pohyb nahoru a dolů.

Nejpozději za dva týdny z tebe zůstane ruina. Bude se tu přede mnou plazit a za trochu bílýho práku se straně rád přizná.”

Rossi ho oči bezradně těkaly.

Anebo se dohodneme trochu jinak. Já ti teď poloím pár otázek. A myslím, e na ně docela rád odpoví. Kdy to udělá, třeba mi to obvinění z vrady spadne pod stůl… Ty otázky se týkají tvého kamaráda Scherliho.”

Co po mně chcete?”

Vechno. Vechno, co o něm ví. Potopil tě. A ty se na něj nemusí ohlíet. A jestli jsi sním v něčem jel…já někdy mívám patnou pamě. Jistě mi rozumí.”

Rossi u byl na dně.

Flora sue dodal.

Zajímá mě opravdu kadý detail. A mohu tě ujistit, e si kadý detail prověřím.”

Rossi se dychtivě naklonil.

Tenkrát mě málem zabil,” vyhrkl, kdy jsem mu přebral Lauru. A přitom já za to nemoh. To ona u ho měla plný zuby a taky mu

Tak počkej. K té slečně se taky dostaneme. Ale vezmi to od začátku. Kdy a jak jsi Scherliho poznal?”

Někdy před pěti lety. Na jaře. Sčuchli jsme se přes jednoho společnýho známýho. Bookmakera na dostihách ..

Dobře, Rossi. Jak se ten bookmaker jmenoval?”

Benotti. Mario Benotti. Kdy jsme to blí omrkli, Scherli řek, e je to moc riskantní, a li jsme od toho. Za čas pak přiel Scherli s věcí, která se zdála tutová. Z jedný banky na třídě Viktora Emanuela vdycky dvanáctýho vozili přes řeku peníze na výplaty do filiálky Marconiho na předměstí… s jedním doprovodným vozem.”

Rossiho hlas zněl z magnetofonu. U komisařova stolu seděl inspektor Carletti a soustředěně poslouchal.

Scherli si proel tu trasu a vykoumal výbornej trik, jak je překvapit a to druhý auto zlikvidovat. Vybrat ty prachy by pak trvalo moment.”

Flora postavil na elektrický vařič konvici s vodou. Chrastil kávovými álky, zatímco magnetofon dál reprodukoval výslech.

,,S kým Scherli pro akci počítal?”

Byl domluvenej s pár svejma starejma kámoema. Ty měli zajiovat únikovou cestu. Vechny podrobnosti ale znal jenom on a já s Lucasem.”

Carletti se zahleděl na reproduktor.

Jak se znal Scherli s Lucasem?” ptal se z magnetofonového pásku Flora.

No, Lucas je ňákej jeho bratranec nebo tak něco … Přijel za ním z Neapole … Potřeboval prachy.”

Ale k té loupei přece nedolo ..

Měsíc před termínem změnili trasu. Scherli s Lucasem se tenkrát ze vzteku*straně orali.”

Kde jste to chtěli provést?”

Kousek pod starejma vatikánskejma hradbama. Před náměstím Fonteiana.”

Inspektor sebou kubl a překvapeně se podíval na komisaře.

Pásek se chvíli odvíjel tie. Teprve pak z něho zazněl komisařův zdánlivě nezúčastněný příkaz.

Nakresli mi plánek té akce.

Flora vypnul magnetofon a přistrčil inspektorovi čtvrtku papíru. Carlettimu stačil jediný pohled. Jako by Rossi obkreslil rekonstrukci únosu, kterou si tu před čtyřmi dny promítali.

Ale to je přece …?!

Ano, je. Náhodu klidné krtni.”

Flora se zádumčivě zadíval z okna. Pomalu odměřoval kadé slovo.

I kdyby třeba chtěl teď Scherliho potopit, tyhle detaily si nemohl vymyslet. A odjinud je znát nemůe.”

Flora přeel k telefonu.

Spojte mě, prosím, s panem prokurátorem. - Dobré ráno. Tady Flora. Promiňte, e ruím tak časně. Potřebuji povolení k převezení a výslechu vězně Carla Scherliho z trestnice ve Viterbu. - Zatím stále jetě nic konkrétního. Potřebuji ho jenom ke konfrontaci. -Děkuji, pane prokurátore. - Jisté. Buďte ubezpečen, e vichni děláme maximum.”

Poloil sluchátko a obrátil se k inspektorovi.

Pojede pro něj. Za tři hodiny můete být zpátky v Římě.”

Mám ho přivézt sem?”

Komisař uhnul pohledem.

Ne… Jeď s ním rovnou do paláce.”

Nevyruuju?” zeptal se.

Ne, nevyruuje. Pojď dál.”

Mariazzova kancelář mu připomínala jeho vlastní místnost. Tady na ředitelství vybavují vechny místnosti stejným nábytkem.

Nevěděl, proč najednou opustil předem připravené věty.

Já se na tohle asi váně moc nehodím, Mariazze. Měl jsem to nejspí odmítnout. Stálo mě to spoustu sil… Teď u mi chybí jen střípek do mozaiky. Jene ten střípek potřebuju, rozumí?”

Mariazze si zapálil cigaretu a ke konverzaci se nijak neměl. Flora sledoval jeho neutrální výraz a hledal slova.

Uvaoval jsem o těch naich rozdílných přístupech. Pořád věřím, e ten můj je - správný. Ale stejně ..

Přemýlel, jak větu dokončit. Dalo se čekat, e mi to neusnadní, Mariazze.

Chtěl jsem tě o něco poádat. Půjč mi toho svého pověstného Leona.”

Díval se někam na manety Mariazzovy koile.

Myslím, e ho nebude potřebovat. Chtěl bych ho ale mít po ruce, chápe. Pro vechny případy …”

V rozpacích se odmlčel.

Mariazze soustředěně vyklepával novou cigaretu z pomuchlané krabičky.

Kdysi jsem byl mladej, hloupej, růolící policajt,” promluvil zdánlivě bez souvislosti. V hlavě se mi rojily samý velký mylenky. Byl jsem přesvědčenej, e budu dělat svou záslunou práci přesně podle litery zákona. e dobrej policajt by se měl chovat jako soudce. Být velkorysý, objektivní, přístupný důkazům. A předpokládat nevinu tam, kde důkazy nejsou … A pak jsem se dostal k tomuhle dobu. Pěkně pomaloučku. V pětaedesátým jsme měli dva únosy ročně a nadřízený viděli jádro mý práce jinde. Ale já se na to musel učit koukat. Na oběti atentátů. Na krev, vnitřnosti, trupy bez končetin. - A bylo toho rok od roku víc. A já se stal specialistou na terorismus … To není sluba, Floro, to je nevyhláená válka. A přitom - kdy se mi dneska povede někoho chytit, prokurátor ho obaluje a chystá se soud. V pořádku. Chybí jenom maličkost. Porota. Kadý italský dítě dnes ví, e kdy si jeho táta sedne do poroty a kývne na otázku vinen, tak jim v nejlepím případě vylítne druhý den do povětří auák. V horím barák. Anebo taky ten otec. Tahle země bývala kdysi dávno velká a slavná. Teď je slabá, zoufale slabá. Teroristi se nám smějou do očí, kdy je pustěj pro nedostatek důkazů. Proto se s nima nemazlím. Proto …

Hledal vhodné slovo. Pak mávl rukou.

Vláda ádá teroristy o odklad!

Je moné vyjednávat s Údernými gardami?

Proč se Itálie poniuje?!

Titulky pochodovaly jeden za druhým. Prokurátor zamyleně skládal plachty novin.

Ti, kteří nesledovali noční zpravodajství televize, se teď dozvídají, e vláda prosí o dva dny. Technické a právní problémy zdrují proputění osmadvaceti teroristů. Úderné gardy mají být tak laskavý a sdělit své stanovisko prostřednictvím některé z ústředních redakcí. Vládní místa by velmi ocenila tento malý ústupek…

Průhledná finta. To si ti ministři váně myslí, e by jim na tohle někdo skočil?!

Tuhle úvahu si mohl prokurátor klidně dovolit.

U pět minut věděl, e Úderné gardy se ráno spojily s televizí. ádost kategoricky odmítly. Potvrdily původní ultimatum.

Take nám zbývá jen osmačtyřicet hodin.

A mně čtyři hodiny do oběda s Franchim.

Křeslo bylo monstrózní. A speciální.

Tak, jak se na palác sluí. Samozřejmě, i ten palác byl docela zvlátní.

Nikomu z policistů nevadilo, e tady neuil moc pohodlí. V těchhle komnatách lo o jiné věci.

Ale aspoň doprava sem byla pohodlná. Palác se nacházel pár bloků od policejního ředitelství.

Hodně odborníků si lámalo hlavu s jeho vybavením. Nakonec se shodli na účelnosti.

Místnost pro oddech vyetřovatelů, tzv. kuřácký salónek, se pynila dvěma idlemi a rozvrzaným stolem.

Dřevěná, nepříli zvukotěsná přepáka oddělovala kuřácký salónek od hlavního sálu. Tahle část paláce u vůbec nezapírala, e jde o podzemní bunkr.

Čtyři holé betonové stěny a v nich jedny ocelové dveře. Silná árovka, málem reflektor, ke kterému zapomněli přidat stínidlo.

Křeslo bylo monstrózní. A speciální.

Seděl v něm Carlo Scherli.

Společnost mu dělali komisař Flora s inspektorem Carlettim. A pak silný mu v bílém pláti, který se zájmem kontroloval Scherli mu pouta.

Komisař si přitáhl ke křeslu idli.

Vím, e jsi ten únos naplánoval. Je teď jedno, jestli před zatčením, nebo z vězení. Předpokládám, e i tohle se dozvím. Stejně jako pár maličkostí o vaí organizaci.”

Naklonil se těsně k Scherliho tváři.

Ale teď je hlavní, abys řekl, kde je Neri. Čekám.”

Scherli se díval kamsi přes komisařovo rameno.

Florovi se to nelíbilo. Ale chtěl být velkorysý.

Asi o mně ví, e nejsem zrovna zastánce tvrdých metod. Jene tady jde o čas. A ty by sis měl uvědomit, e si ádné ohledy nezaslouí.”

Zhluboka se nadechl.

Mluv.”

Bunkrem se rozhostilo ticho.

Scherli se na komisaře sotva znatelně usmál.

Flora pokrčil rameny.

Jak chce.”

Pokynul mui v bílém pláti, který dosud skromně postával opodál a teď se přiblíil.

Tohle je Leone. Moná jsi u o něm slyel. Nemá u mnoha tvých přátel právě nej lepí pověst. Stráví s tebou čas do té doby, ne dostane rozum.”

Zavadil o obraz pohledem. Zaujal ho. Přistoupil blí.

To je Canaletto?”

Ano. Koupila jsem ho před měsícem v drabě. Nestál ani tak mnoho.”

Chvíli studoval techniku malby.

A kde má vůbec Alberta a Luisu?”

Jsou s vychovatelkou, tatínku. Přijdou a odpoledne.”

To je prostě neslýchané!”

Puntičkářský přejel rukou ulovou římsu krbu a zkoumavě si prohlíel konečky prstů.

Nechápavě na něj zírala.

Neslýchané. Představ si, Brigitto: Pět dní od únosu a on nemá jedinou stopu!”

Stařec se usadil a natáhl nohy ke krbu.

A já mu věřil. Kdyby nebylo mne, tak by ..

Vzal do ruky pohrabáč a zlostně uhodil do připravených polen.

A tohle je výsledek! Jak se mám dnes ukázat před ministrem vnitra?!”

Prudce vstal. Pohrabáč zazvonil o krbovou mří.

Na posměch já nejsem zvyklý!”

Pokud si pamatovala, naposled takhle řádil před dvanácti lety. Objekt vzteku byl ovem tentý.

Ale to přece není tvoje vina, tatínku. Ty jsi mu přece chtěl pomoci. A moná jsi ho trochu přecenil…

Přecenil?! Ano! Přecenil jsem neschopného člově

ka, který je bohuel tvým manelem.”

Přestoe tu nebylo horko, Carletti se potil.

Seděli s Florou v kuřáckém salónku.

Flora si odkalal.

Tihle bývají zbabělí. Znám je. Dovedou ubliovat druhým, být krutí. Ale sami moc nevydrí.”

Komisař mluvil, jako kdyby přesvědčoval sám sebe.

Do oběda to bude vyřízené, Frederico. A Leonesi ani neupiní rukavice.”

To doufám.”

Carletti vytáhl kapesník a otíral si čelo.

Dveře v přepáce se otevřely-Veel Leone.

Flora s Carlettim tázavé vzhlédli.

Mu v bílém pláti zavrtěl hlavou.

Carletti přenesl pohled na Floru. Ale ten se tvářil, e nevidí.

Inspektor vzdychl a chmurně pozoroval černou hladinu kávy v álku.

Dělám, co můu, pane komisaři. Je tvrdí, ne se zdál,” řekl konečně Leone.

Komisař s inspektorem v kuřáckém salónku zase osaměli.

Flora se pokusil překlenout trapné mlčení banální otázkou.

Tobě zbyl jetě týden dovolené, co? Kam se chystá?”

Pojedeni za Perugii. Do jedný vesnice. K babičce. Velice starý venkovský babičce.”

Melancholicky si prohlíel stůl.

V tý vesnici činí kriminalita jedno promile. Kdy občas někdo lohne sousedovi koík oliv.”

V takový vesnici bych chtěl ít.”

Báječně si tam odpočinu, Francesco. A plný energie se zase vrátím.”

Odplivl si.

A budu dál vyetřovat pumové atentáty, vydírání, únosy, loupená přepadení a tisíc dalích pinavostí.”

Pohodil hlavou směrem k velkému sálu, odkud se ozývaly jakési nezřetelné zvuky.

A dál mi taky bude na zvracení ze sadistů, které sami zaměstnáváme.”

Já ti rozumím, Frederico.”

A zdá se, e se bude lepit.”

Číník decentně chrastil nádobím. S vysokou zdatností zaměstnance luxusní restaurace si naskládal pouité talíře a příbory a po rameno a tie se vytratil.

Dokonce prý si to myslí i meteorologové. Koneckonců sprchnout u potřebovalo.”

Jiný číník před ně nevtíravé postavil kávu.

Senátor Franchi nabídl prokurátorovi doutník.

Děkuji, panesenátore. Dávám přednost cigaretám.”

No, počasí nemůeme ovlivnit. To se zatím naim monostem vymyká. Ale jaký je, mohu-li vědět…

Franchi pečlivě ořezával pičku doutníku.

… pokrok v případu Neriho?”

Take konečné tu máme jádro věci.

Snaíme se vichni ze vech sil, pane senátore.”

Přejel si rukou spánek.

Ale zatím nemáme jednoznačně pozitivní výsledky ..

Franchi s poitkem vychutnával první douek kouře.

Vichni se shodujeme v tom, e policejní vyetřování je v dobrých rukou.”

Senátorova vrásčitá tvář se v úsměvu sloila do varhánků. Vypadala dobromyslné. Mnoho politiků, kteří během třiceti let Franchiho kariéry tomu výrazu uvěřili, dopadlo patně. Znovu rozváné potáhl z doutníku.

Pravda… vyskytují se názory, e komisař Flora postrádá v tomhle oboru větí zkuenosti… A moná jste si viml, e určitá část tisku ho u nemá příli v lásce….”

Prokurátor setrvával v uctivém mlčení, s rukou na ouku kávového álku.

Ti novináři, ti novináři!” ertovně pokýval prstem senátor Franchi. Často vám i nám ztěují práci, to si nemusíme namlouvat.”

Prst strnul ve výstrané poloze.

Ale jejich hlas nelze úplně podceňovat..

Samozřejmě, pane senátore.”

Před dvěma hodinami jsem dostal důvěrnou zprávu. Jestli nebude úkryt Neriho včas vypátrán, přistoupí vláda na ultimátum a propustí vechny, kteří jsou na seznamu.”

Franchi si rozepnul knoflíky saka. Letmým pohledem se přesvědčil, e do jejich odděleného boxu není z jiných částí restaurace vidět.

To se ovem brzo oficiálně dozvíte i vy, prokurátore. Ale a tenhle nepříjemný případ skončí jakkoli, jedno je zřejmé.”

Dal si záleet na přísluné pomlce.

I kdyby snad policie jetě uspěla - politický přínos, ve který jsme na začátku mohli věřit, je teď u beznadějně ztracený…

Prokurátor doufal, e i jeho hlas zní dostatečně zkormouceně.

To mě velice mrzí.”

Dalí věc ovem zůstává nejasná.”

Senátor naznačil důvěrné gesto.

Věřte, e nejen já bych na ni rád slyel vá názor. Jde

o tohle: Dodrí také teroristé úmluvu? Propustí Ne-riho?

Prokurátor konečně nael příleitost, aby se napil kávy.

Je to velice sloité, pane senátore. Osobně se obávám, e právě v tomhle případě jim nelze důvěřovat. .

Ne dokončil, rychle odhadoval moné reakce svého protějku.

Je přece hlavně záleitostí vlády, aby provedla opatření, která zajistí bezpečný návrat pana Neriho.”

Franchi oklepal popel z doutníku.

Víte stejně dobře jako já, e něco takového prostě nepřipadá v úvahu. Kadý trik by byl příli riskantní, příteli. Ostatně dnes ráno jsme měli příleitost se o tom přesvědčit.” , Tragicky klesl hlasem.

Nezbývá ne doufat, e nedojde k nej horímu. Byla by to opravdová tragédie pro celou Itálii, kdyby ztratila takového vynikajícího mue…

Prokurátor poslouchal. A věděl, e teď není vhodná chvíle, aby vstupoval senátorovi do monologu.

To hlavní mělo teprve přijít.

Senátor se laskavé usmál.

Ovem přiznejme si, e právě Neri snad jako jediný  senátor prodlel na posledním slově, mohl zformovat opravdu nebezpečnou koalici opozičních sil. Avolby se blíí…”

Od doutníku zvedl oči k prokurátorovi.

Snad vám to mohu prozradit u teď. Jestli ve volbách nae strana opět zvítězí, bude asi potřeba změnit trochu sloení vlády.”

Prodluovaným mlčením zachováváme úctu k autoritám. Tu poučku prokurátor ovládal perfektně.

Doplnit ji lidmi, jejich práce dává záruky, e zachovají kontinuitu naí státotvorné politiky. Tak třeba křeslo ministra spravedlnosti.”

Popelník shovívavě přijal rázně rozmáčknutý zbytek drahého doutníku.

Nemyslíte, milý prokurátore, e by se sluelo takovou funkci konečně svěřit někomu progresivnímu, mladímu. Člověku, který se umí včas a racionálně rozhodovat?”

Ze senátorova pohledu sálala důvěra, kdy dodal:

A který umí citlivě uplatnit svůj politický rozhled?”

Celá nae justice na někoho takového netrpělivě čeká, pane senátore.”

Franchi na něho pohlédl.

Moná vás bude zajímat, e s největí pravděpodobností čeká na vás, příteli…”

Na Scherlim bylo znát, e Leone při práci nezahálí.

Spáleniny. Roztrené obočí. Krvavé podlitiny. Napuchlé svaly na tvářích.

Jinam se inspektor Carletti raději nedíval.

Vzdej to.”

Policisté vyslýchaným rádi domlouvají.

Na rozdíl od jiných případů to tentokrát Carletti myslel upřímně.

Vzdej to, dokud je čas.”

Neurčitě mávl směrem k přepáce.

Je to jen pár slov. Jedna adresa. Řekni ji a potáhne zpátky do cely. Ale půjde po svých. Nebudou tě vynáet, ty pitomče.”

Inspektor málem zaprosil.

Tak řekni aspoň, ve který je to čtvrti?!!”

Scherli se s námahou pohrdavě usmál.

Carletti se prudce obrátil.

V salónku za přepákou strhl z věáku plá. Vrazil ruce do rukávů.

Kam jde?”

Florův hlas ho překvapil.

Nevím.”

Skutečně nevěděl.

Pryč. Tam, kde z jednoho svinstva neroste větí svinstvo.”

Věty, které k němu dolehly, zněly ledově.

Za to svinstvo, jak ty zřejmě říká vyetřování, jsi

pokud vím, placený italskou republikou. O tom, co bude dělat, rozhoduju já. A já si nevzpomínám, e bych ti dovolil odejít.”

Carletti vybuchl.

Ale já u se nebudu nikoho dovolovat!!”

Při druhém kroku ho Flora zastavil.

Nepochybuj o tom, e bude muset.”

Daniella se ohlédla na elektrické nástěnné hodiny.

Plnily svůj úkol docela neslyné. Zdálo se jí, e vteřinová ručička krouí trochu příli rychle.

Vstala. Prosklená křídla knihovny odráela světlo lampy jako mírné zvlněná vodní hladina.

Boccaccio. Pár svazků Moravii. Podivný případ dr. Jekylla a pana Hyda. Metody současné kriminalistiky. Updike. Daphne du Maurier, Anglické testní právo.

Francesco jí občas rozhojňoval knihy svým osobitým způsobem. Na radu se jí přitom nikdy neptal. Boccacia a Stevensona ovem četli oba.

Přistihla se, e bezmylenkovitě zírá na sto edesátou stránku jednoho z těch módních paperbacků edice Victoria.

Odhodila kníku a vrátila se do křesla.

Jemný boxový potah ji konejil.

Přitáhla si popelník a zapálila cigaretu.

Vimla si prachu na konferenčním stolku. Dola pró prachovku a pečlivě ho setřela.

Ručičky tie krouily.

Bylo by potřeby umýt nádobí… A vůbec to tady trochu dát do pořádku.

Mnohoúčelový kuchyňský robot nabízel své sluby.

Flora si vdycky přál, aby jí vaření nezabíralo čas. Hodiny, kdy byli spolu, měly patřit výhradně jemu. Vlastně jim dvěma.

Na penězích, které to zajistí, přece nezáleí. Tak to říkal.

Vytáhla z krabičky dalí cigaretu.

Zvedla oči. Na zdi visel gobelín s abstraktním vzorem. Symetrickým a uklidňujícím.

Jednou se v nějakém časopisu dočetla, kdo tenhle směr inspiroval. Jméno jí nic neřeklo. Proč si ho taky pamatovat.

Sí pravidelných kontur a rytmus barevných ploch jí připomněly dětství. Modrá, lutá, modrá, lutá.

Přádelna, kde dělal táta.

A taky drobné obdélníky světle hnědé a hrákové.

Tuhle kombinaci měla její kolní brana.

Vlastně kdy se to vechno sečte, tenhle byt stál úspěného mue od policie pěkných pár miliónů lir.

Daniella se sama pro sebe zasmála.

Telefonní přístroj na velkém psacím stole zářil jako předmět z jiné galaxie.

V bytě bylo ticho.

Zakládal si vdycky na tom, e ho vybírají na důleité akce. Na ty, které vyadují trpělivost a rozvahu.

Teď toho začínal litovat.

Prohrábl si rozmrzele vousy a pohlédl úkosem na partnera. Nebyl na něj o nic příjemnějí pohled ne minulé dny. Nějak si ale u zvykl. Jsou koneckonců na stejné lodi. Ve stejné ponorce.

V Úderných gardách se u setkal s velijakými typy. S univerzitními studenty i s profesory z polytechniky. S úlisnými slídily, které si dovedl představit s osmatřicít-kou pod kabátem. S jiními balíky se irokým chřípím a s masitými rty - i se severskými týpky odkudsi od Alp, co měli oči jako ryby a rty jako dvě čárky.

Tenhle koneckonců nebyl nejhorí. Trochu moc kecal - a na vousáčův vkus trochu moc listoval v teoretických příručkách. Ale byl to jejich člověk, málo platné. Na rozdíl od toho bossa za zdí. S jeho velkohubými proslovy. S jeho utopickými plány na irokou koalici demokratických sil, jak tomu říkal. Zradil a přijde před tribunál. Tam mu ukáou.

Adolfo?”

Co je?”

Nic. Spí?”

Nemůu.”

Juliano mlčel. Věděl, e se lachoun ozve.

Je mi nanic,” zasténal Adolfo. Připadám si jako stará bába. Z jihu.”

Chce kafe?”

Ticho.

Juliano?”

Co je?

Kdy to skončí, co myslí?”

Nevím, a dostanem ty nae. A se nai dohodnou s tou pakáí.”

A pak?”

Pak s nima zatočíme. Se vema. I s tím parchantem

za zdí.”

Adolfo se blaeně usmál. Ví, co bych si teď moc přál?”

Hm?

Bejt s ňákou kočkou někde daleko. Vlastně ani ne tak daleko. Stačilo by Rimini.”

Nebylo by to patný,” bručel vousáč. Co bys s ní dělal, Adolfo?”

Ani se neptej,” chechtal se lachoun. Přila by si na svý…

Mysli na organizaci,” zaertoval Juliano nezávazně.

To neměl dělat.

Adolfo se probral ze snu.

Tyhle fóry si nech.”

Zničehonic stál nad Julianem.

Vousáč sáhl - spí podvědomě - po pistoli.

Svůj pohyb nedokončil, protoe v tu chvíli tlumeně zabzučel telefon. Ale byla to jen běná kontrola.

Leone si utřel čelo. Působil rozpačitě.

Jeho pocity sdíleli i komisař Flora a inspektor Carletti.

Co nám řeknete, Leone?”

V podtextu Florovy otázky se objevila pochybnost.

Zatím nic, pane komisaři. Je mi líto.”

Leone si uhladil cípy plátě.

To se změní,” dodal smířlivě. Ujiuju vás. Spolehněte se.”

Carletti ostentativně zívl.

Prosím o pár minut pauzy, řekl Leone.

Tak to vidím na půlhodinovou přestávku, oddychl si inspektor Carletti. Unaveně si přejel rukou zátylek. Podíval se na dlaň. Byla mokrá.

Otřel ji do koile.

Francesco?” ozval se.

Ano?

Mám pocit, e by mi prospěla trocha čerstvýho vzduchu.”

Komisařův pohled neutajil podezření.

Ale ne, Francesco,” ohradil se Carletti. Vechno jsme si u vysvětlili. Bolí mě hlava. Trochu se projdu. Za takových dvacet minut jsem zpátky.”

Flora mlčel.

Tady teď těko co provihnu,” dodal Carletti a ukázal na mue v bílém pláti, který se ovíval svazkem papírů.

Flora se proti své vůli podíval tím směrem.

Hm.

Prokurátor miloval skleněné objekty.

Ted ho nezajímaly. Nebyly podstatné.

Bedlivě zkoumal čalounění dveří. Přemýlel o rozhovoru se senátorem Franchim.

Tahle noc patří státu. A dalí moná také.

Prokurátor byl na to zvyklý.

Na hodiny přečkané v úřadě bez petky vzruení, zato zaplněné formálním tokem jednání a hláení. Nekonečných hláení. Anebo nekonečného čekání.

Zvyklý na rozhodování, které mnohé ovlivní, ale nic nezmění.

Někdy snad přece. Kdy si to vyí zájmy ádají, i on, prokurátor města Říma bude tady, ve své pracovně, zcela k dispozici.

A do rána.

Jetě ti nedolo, e stejně promluví?”

Komisař Flora si svlékl sako a odloil pomačkanou

kravatu. Původně bílá koile nasákla barvou potu.

Na bradě ho svědilo strnitě vousů. Ten pocit nesnáel.

Ale teď neměl čas věnovat mu pozornost.

Dochází mi trpělivost.”

Komisař se vztekle naklonil nad křeslo.

Scherli se nenamáhal zvednout oči. Moná, e mu v tom bránila napuchlá víčka.

Zhrouceně trůnil v křesle.

Flora bezmocně rozhodil ruce.

Leone ho poočku pozoroval. A dál cosi kutil ve vzdáleném koutě místnosti.

Mluv!”

Flora málem nepoznal svůj hlas.

Leone se k němu přitočil.

Potřebujete něco, pane komisaři?”

ESTÝ DEN VYETŘOVÁNÍ

Počkej chvíli,” odpověděl Flora na Leonovu otázku.

Znovu se obrátil na mue v křesle.

Scherli u moc nevnímal.

Komisař si rukou zajel do vlasů.

Podívej, uetři sobě i nám tu trapnou záleitost.”

Scherli pootevřel rty.

Tak on snad přece jen promluví. Poprvé za celou dobu. Připadalo mu, jako by výslech u trval celé dny. A vyetřování měsíce.

… Byla to navýsost profesionální a perfektně promylená akce..*.věří ti mnoho lidí. Také můj otec-… počkej! Řekl jsi Rossi… to je rozkaz, Frederico … trest za nae hříchy… třeba Rossi o Scherlim opravdu něco důleitého ví…

A nakonec zbědované tělo v monstrózním křesle uprostřed podzemního paláce.

Moná, e právě kvůli téhle chvíli jsem to musel nechat dojít tak daleko …

Myslím, e mé dobře znáte, pane prokurátore. Nemusím snad říkat, e o vyetřování, které povedu já, se v tomhle smyslu nedoslechnete…

Jsem to vůbec jetě já?

Ty kurvo policajtská,” zaeptal Scherli.

Leone k němu výhruně nakročil.

Komisař zavřel oči.

Ty kurvo poli…

Temně uchla rána.

Floru napadlo jediné. Být pryč. Aspoň za přepákou.

Málem vrazil do Carlettiho. Inspektor stál ve dveřích kuřáckého salónku, ruce v kapsách, lhostejný výraz ve tváři.

Flora ho odstrčil.

Střep vydávaný za zrcadlo, který zdobil holou stěnu, mu ukázal zeedlý obličej.

Dlouho se díval na útrek svého obrazu.

Pevně stisknuté rty se chvěly.

Obrátil se a mechanickým pohybem si uhladil vlasy.

Komisař s inspektorem Carlettim jsou v terénu, pane prokurátore. - Jistě. - Kdyby se cokoli dělo, budeme vás okamitě informovat.”

Zavěsil.

V okolních kancelářích u dávno nikdo nebyl. Na policejním ředitelství panoval klid. Otevřeným oknem sem doléhaly zvuky noční dopravy. A umění podzimního detě.

Ani jedno, ani druhé ho neruilo.

Myslel na Ginu.

Její dlouhé nohy, nakrátko ostříhané vlasy, antický profil. Teď by ji potřeboval. I stěmi bláznivými náladami, které byly stejně nevypočitatelné jako podzimní počasí.

Co kdyby jí zavolal?

Napadaly ho absurdní mylenky. Mohl by ji pozvat sem a nějak propaovat kolem sluby dole u vchodu.

Giuseppe Vitanza se při té představě usmál.

Těm třem nebylo do řeči.

Stáli kolem křesla.

Křeslo bylo prázdné.

Leone přeruil ticho první.

No vida, dal si říct..pokusil se o familiární tón. Měl zastřít jeho jeitnost.

Nikdo mu nevěnoval pohled.

Carletti vyhlíel, e je u konce s dechem.

Dvě padesát pět… hlesl.

Nechtěně poskytl záminku Leonovi. Mu v bílém pláti si nepřál, aby se jeho úspěch smetl jen tak ze stolu.

Pomalu rozepínal svůj pracovní plá. Zastrčil palce za opasek a zhoupl se na patách.

Pánové, osmnáct hodin výslechu jsem naposled prováděl ve čtyřiasedmdesátém…

Vysoukal se z plátě a pečlivě ho sloil.

Ten klient byl ovem tehdy poněkud silnějí konstituce. Ale já bych naučil mluvit i rybičku.”

Přehodil si plá přes ruku a důstojně opustil sál. Zmizel za ocelovými dveřmi.

Flora pohlédl na hodinky.

Zavolej Bertolucciho, a si vezmou náhradní zásobníky a ihned sem!

Teprve teď krátce pohlédl na inspektora.

Carletti uhnul očima.

Flora pokračoval věcně, s prstem na mapě Říma.

Tři vozy na Via Boskovich. A dva a hlídají park za ulicí Bertoloni. Jinak podle dispozic.”

Rozkaz, komisaři,” řekl inspektor bezvýrazně.

V zorničkách se mu objevil zvlátní výraz.

Poslední vydání novin budou mít sousto, co? Komisař Francesco Flora vyřeil velký případ! Policie neznala oddechu! Dvoudenní strnitě na tváři komisaře výmluvným dokladem!”

Jindy by moná tahle parafráze novinových titulků Floru rozzlobila. Ted ironii bud nepostřehl, nebo se ji rozhodl velkoryse ignorovat.

Tváří mu přelétl úsměv.

Přimhouřil oči: Začátek akce čtyři nula nula!”

V předsíni si rozsvítil jen slabou árovku nad dveřmi. Byl u osprchovaný a oholený.

Měl na sobě čistou bílou koili a novou kravatu. Vklouzl do saka.

Velká aktovka čekala na věci, které si sem před pěti dny přinesl.

Z vestavěné skříně vytahoval koile, kalhoty, sportovní svetr a dalí atstvo, je mu sluka přibalila. Ale které tu ani neuil.

Spěchal.

Snail se nedělat hluk. Proč Daniellu budit.

Ramínko třesklo o podlahu skříně.

Ve dveřích pokoje náhle stála Daniella.

Francesco!”

Vypadala vyděeně.

Co se děje? Kolik je?”

Pomalu se uklidňovala.

Čekala jsem na tebe do půl třetí. Pak jsem asi usnula..

Neměl proč jí nevěřit. Byla oblečená. Pomačkaná sukně mluvila o hodinách, prosezených v křesle.

Musím s tebou mluvit! Hned ted. Je to důleitý, Francesco. Ví, já - 

Přeruil ji gestem. Jetě dřív ne promluvil.

Nic není tak důleitý, aby to teď nemohlo počkat.”

Vítězoslavné se usmál.

Největí případ v dějinách italské kriminalistiky bude za hodinu definitivně ukončen. Kdy u jsem tě probudil, tak mi dr palce.”

Coe?! Vy víte, kde je?”

U přece není důvod. Proč pořád dodrovat pravidla hry. Pravidla mlčenlivosti. Profesionální opatrnosti. Nedůvěřivosti. Pravidla, která z člověka dělají ostrov. Oputěný ostrov uprostřed lidí.

Kdyby na jejím místě stála manelka Brigitta, nic by jí neřekl. Ale tohle je Daniella.

Víme. Vila Mercalli. V parioli. Čtvr pracháčů.”

Visela mu na rtech.

Můe být vlastně i ty spokojená.”

Pohled jí sklouzl na aktovku u jeho nohou.

Viml si toho, zrozpačitěl.

Ozvu se ti co nejdřív… Pozítří… Nebo prostě jak to půjde…

Popadl taku. Pak klaply dveře.

Opřela se o desku psacího stolu. Sáhla po cigaretě. Marně hledala zapalovač. Vedle telefonu leela krabička zápalek. Očima přejela zařízení místnosti.

Sotva zapálenou cigaretu udusila v popelníku.

Pietra Neriho vzbudilo zuřivé ječení sirény policejního vozu.

Zaslechl ho, přestoe jeho miniaturní pokojík neměl ádné spojení se světem okolo.

Vzrueně se posadil. Popraskaná péra antikvárního divanu zaúpěla.

Neri zíral do era.

V obdélníku veřejí se objevila postava vousáče.

Jen si zase klidně lehněte.”

Neriho tvář se za těch pár dní neuvěřitelně změnila. Z původního výrazu pohrdání a důstojné rezignace nezbylo nic.

Vousáč promlouval k bezradnému a zoufalému starci.

Nemusíte se bát, e by nás policie chtěla ruit. To jsou dopraváci. Tady o kus dál se stala před chvílí bouračka.”

Samolibě se pokrábal na prsou. A vrátil se do sousedního pokoje.

lachoun tam rozechvíval membránu telefonního sluchátka.

Coe??!!”

Podíval se na vousáče a mávl směrem k paralelce.

Co je to za nesmysl… Proč brečí - Ne… Počkej… -Ale my teď nemůeme zmizet! Tak řekni mi, sakra … haló, haló!..

Vidlice telefonů dvakrát sue cvakly.

Oba mui se na sebe otočili.

V jejich očích se objevil na okamik zmatek a snad i zděení.

Vousáč sevřel prsty pabu pistole s tlumičem.

Vpadl do své kanceláře a pozdravil mue, který seděl za jeho psacím stolem.

Dobré ráno, pane prokurátore. Inspektor Vitanza mi říkal, e jste tady. Díky, e jste se osobně obtěoval. Hláení bych vám rád podal a po akci. Právě vyjídíme.”

Tu akci odvolejte.”

Prosím?”

Prokurátor si nevzrueně pohrával s Flórovým noem na dopisy.

Zrute pohotovost.”

Ale vy jste mi asi nerozumněl, pane prokurátore! Tohle není ádný omyl. Tentokrát jdeme najisto!”

Prokurátor se na něj zamyleně díval a mlčel. Flora znejistěl. Cítil se zaskočen. Ale nepracoval u policie první den. Ovládl se.

Take Neri má být obětní beránek …

Mu za jeho stolem nasadil pohorený výraz.

Proč pouívat takovéhle formulace, Floro?”

Aha.”

Pocit překvapení z komisařovy tváře definitivně zmizel. Nahnul se k mui za stolem.

Jestli jste se vy nechal zkorumpovat, se mnou nepočítejte. Pokyn, který jste mi právě dal, mě nezajímá. Na shledanou.”

Jak chcete. Ale tenhle záznam byste si měl poslechnout.”

Něco v prokurátorově hlase komisaře zastavilo.

Prokurátor drel magnetofonový pásek.

Dostal jsem ho před chvílí. Je krátký, nezdrí vás to.

S jistotou znalce sáhl po Florově magnetofonu v zásuvce psacího stolu.

Kanceláří se rozlehl oznamovací tón telefonního přístroje.

Ano?”

Dan i a.”

Hele, ten hovor má nejmíň oum hodin zpodění. Jak to vypadá, klidně bysme se bez těch tvejch informací vobeli… A jestli se má ráda, tak tyhle fóry přítě nezkouej. Co je?”

Vědí, kde jste.”

Coe? Co je to za nesmysl… Proč bréčí?”

Sbalte ho a vypadněte. Budou tam za chvíli.”

Ale my teď nemůeme zmizet! Stala se tu bouračka a v ulici se potloukají policajti!

Tak si tam zůstaňte!”

Posledním zaznamenaným zvukem bylo cvaknutí pokládaného sluchátka.

Prokurátor nechal magnetofon jetě chvíli tie běet. Pak ho vypnul.

Nesednete si, komisaři?” zeptal se.

Flora zvolna přistoupil ke stolu.

Prokurátor hovořil měkce a přátelsky.

Nezlobíte se, doufám, e jsme byli indiskrétní k vaí přítelkyni? … Ostatně dlouho bez výsledků … Ty předcházející zajímavé hovory zřejmě vedla odjinud … Ne z toho hnízdečka, které jste jí najal.”

Odkdy víte, e…

To nechrne stranou. My přece musíme vědět, čím se zabývají policejní úředníci ve volném čase. Ostatně někdy je zajímavé i to, co dělají ve sluební době.”

Poloil před komisaře zvěteninu snímku.

Byla to fotografie z podzemního paláce. Flora se na ní skláněl nad zkrvaveným Scherlim.

Tímhle jste mínil své pracovní metody, komisaři?”

Flora se konečně zmohl na souvislou větu. Nebyla dlouhá.

Ta svině Leone!”

Vzchopil se k poslední ironii.

Doufám, e jste Mariazzemu poděkoval…

Ale, ale. Já myslel, e umíte dedukovat… tenhle působivý snímek pořídil vá inspektor Carletti.”

Prokurátor se na něj lítostivě zahleděl.

Víte Floro, co můe postihnout policejního komisaře za brutalitu při výsleích a za milenku, která má spojení s teroristy?”

Pomalu natočil telefon a přisunul ho ke komisařovi. -

Flora mechanicky vytočil číslo.

To je kapitán Bertolucci? Tady Flora. Odvolejte pohotovost. Akce se ruí.”

Jetě chvíli stál se sluchátkem v ruce.

Tak u zavěste, komisaři. A posaďte se konečně.”

Prokurátor pokynul k idli.

Vlastně je dobře, e jste tady. Nejspí se brzo budete muset vypravit na výpadovku do Viterba. Poádal jsem Carlettiho s Leonem, aby odvezli Scherliho zpátky do věznice.”

Zasněně se podíval do okna. Venku svítalo.

Tak za deset minut se u dostanou do hustého provozu. A já si nejsem jistý, má-li jejich vůz v pořádku brzdy…”

Flora naprázdno polkl.

Vy je chcete ..

Prokurátor ledabyle cvrnkl do zvěteniny. Zapomeňte na to. I na tu svou přítelkyni.”

Flora pomalu přikývl.

Počkám v dispečinku, pane prokurátore.” Doufám, komisaři, e budeme i v budoucnu dobře spolupracovat.”

Mu za stolem skládal fotografii do úhledného čtverečku. Flora tie zavřel dveře.

Přijala ho dlouhá, temná a pustá chodba.

Konec