Usvědčující důkaz - Eduard Huth

Adolf Malina vyel ze svého bytu. Spokojeně se rozhlédl po prosluněném trávníku a nastavil tvář slunečním paprskům, které hned po ránu slibovaly krásný den. Ubíral se k budově okresní galérie. Cestou pohlédl na hodinky. Zrychlil chůzi. Bylo za deset minut osm a přesné v osm hodin měl vystřídat svého kolegu vrátného a hlídače Teichmana. Co to rhá znamenat, napadlo jej, kdy spatřil, e dveře do vchodu galérie jsou dosud zavřeny. Obvykle stará sluba u vyhlíí venku svého střídače. Malina vzal za kliku, ale bylo zamčeno. Zazvonil. Zabouchal pěstí na dveře a znovu zazvonil. Obeel budovu galérie a zkouel, zda je otevřen zadní vchod, vedoucí do kanceláře. Marné. Znepokojen vběhl do blízké telefonní budky a vytočil přímé číslo vrátnice. Nikdo se neozýval. Nervózně vyhledal v seznamu telefon do bytu ředitele galérie a sdělil mu svoje obavy.

Hned tam přijedu,” zněla odpověď. Zanedlouho na parkoviti vedle vchodu do galérie prudce zabrzdilo auto. Ředitel vyskočil a s vlastními klíči v ruce běel ke vchodu. Natěstí netrčel klíč v zámku z vnitřní strany. Dveře se otevřely. Hala galérie i prosklená místnost vrátných byly zahaleny tmou.

Ředitel rozsvítil a vykřikl překvapením. Vzápětí se i s Malinou vrhli ke křeslu, v něm vzpřímeně seděl svázaný vrátný Teichman.

xxx

Sluební doba na okresní správě SNB začíná v osm hodin. Obvykle se vak scházejí přísluníci kriminální sluby v pracovně svého náčelníka u těsně po půl osmé. Tak i toto pondělí. Přesně v osm hodin začíná porada skupiny obecné kriminality. Do této doby vak zbývá jetě pětadvacet minut.

No a o tohle jsem já přiel,” meditoval nad zadní stranou novin poručík Jan Zelený, proč musím být na případu, zrovna kdy je v televizi sluný sportovní přenos.”

Jaký přenos?” zeptal se nadporučík Kamil Pospíil.

Odbíjená. Ne jsem nastoupil na kriminálku, byl jsem v reprezentačním výběru na mistrovství Evropy v odbíjené,” opakoval vem známou věc poručík.

To u je dávno..uklíbl se Pospíil a vichni se začali smát.

Soudruzi, začneme,” zahájil poradu náčelník skupiny obecné kriminality major Černý.

Znal u tyhle debaty, kdy se Zelený, sto osmdesát sedm centimetrů vysoký dlouhán začne korpit se svým sluebně starím kolegou, kulaoučkým, sto edesát dva centimetry velkým nebo spíe malým Kamilem Pospíilem. Jejich vzájemné hecování patřilo ke společnému ivotu stejné jako vyetřování krádeí vloupáním. Major černý se otočil ke strámistryni Zimové, aby začala číst svodku za minulý víkend.

Tak nejdříve tady máme dvě dopravní nehody. Jednu způsobila nepřiměřená rychlost v zatáčce. Ke zranění osob nedolo, koda je odhadována na třicet tisíc korun. Druhá nehoda se udála krátce po půlnoci. Podnapilý řidič nasedl před vinárnou do svého osobního auta a narazil do zdi. V rozbitém autě usnul a tak ho nala nae hlídka.”

Byls na tom?” otočil se k Zelenému major černý.

Jo, ten chlap bydlí snad sto metrů od vinárny a vrchní ho zná. Nikdo z personálu netuil, e si zaparkoval před vinárnou auto.”

černý spokojeně pokýval hlavou. Zelený pochopil, proč se ho major ptá, zda se zúčastnil etření na místě nehody. Jako kriminalista ve slubě tam jít nemusel.

Potom zde máme kráde vloupáním do bytu. Soudruh poručík Zelený tam osobně vedl vyetřování, take můe podat přesnějí informaci.”

Případ nám ohlásil pokozený krátce po sedmé večer. lo o vloupání do rodinné vilky. Rozvedený majitel tam bydlí s dcerou a synem. Dcera studuje vysokou kolu v Praze a syn je na vojně. Majitel udruje novou známost a někdy třeba nepřijde domů. Tentokrát nebyl v bytě čtyři dny. V té době mu někdo pořádně probral jeho sbírku mincí. On sám tvrdí, e koda představuje přes sto tisíc. Zajímavý tam je jeden moment. Mince byly uloeny v plechové skříni, kterou pachatel vypáčil, a v krabicích z plexiskla, vystlaných sametem. Krabice pachatel opatrně vyndal ze skříně, z nich vybral ty nejdraí kousky a zase Je opatrně zasunul. Zbylé mince nejsou v krabicích vůbec rozházeny. Chápete to?”

Ty, Honzo, to znamená, e pachatel musel být numismatik. Věděl přesně, co má vzít. Máme někoho v evidenci?” vpadl mu do řeči Pospíil.

V noci se s tím moc nedalo dělat. Musíme se do toho hned pustit.”

Chlapci! Nejdříve vyhodnotit vechno, co se dá zjistit z místa činu, vypracovat verze a plán dalích opatření, předloit mi jej a pak teprve se do toho pustíte. Jarko, pokračujte!”

Dále máme ve svodce kráde domácího zvířectva. Odcizení dvou vykrmených hus. Majitelka je krmila pro dceru, ke které chtěla jet na pou a vzít jí husy upečené. V sobotu ráno la do chlívku a husy nikde. Zůstal pouze samotný houser s kartičkou připevněnou malí ke krku. Na kartičce byl nápis: Agáty bílé alují vám, husy mi ukradli, zůstal jsem sám.”

Vichni se rozesmáli. Áni náčelník, který u ve svém ivotě a praxi kriminalisty leccos zail, se neudrel. Spontánní veselost přeruil zvonek telefonu.

Právě ml hlásí loupené přepadeni hlídače v galérii,” řekl náčelník. Tak rychle přehled práce na ostatních úkolech.”

Já pojedu na ty husy. Je to u několikátý případ,” oznámil poručík Krátký.

Nadporučík Boháč informoval náčelníka, e bude dneního dne vyslýchat občany, kteří se přihlásili jako pokození od podvodníka, jeho zadrel.

My dva zajedeme do galérie,” obrátil se major černý na dalího z kriminalistů, poručíka Karla Pechana.

xxx

Můete u vypovídat, pane Teichmane?” zeptal se major Černý starího hubeného mue, opírajícího se o zeď kanceláře ředitele galérie.

Ano, u je mi lip. Dokonce jsem si u srovnal záda. Jenom ruce a nohy se mi jetě trochu třesou.”

Tak nám po pořádku vypravujte, co jste dělal a co se zde vechno dělo od vaeho nástupu do sluby!”

Nastoupil jsem slubu v sobotu ráno. Od deseti hodin do esti jsme měli otevřeno. Vichni zaměstnanci odeli tak okolo půl sedmé večer. Pouze obě uklizečky se zdrely asi tak do devíti hodin. Zamkl jsem za nimi, proel budovou, podíval se, jestli někde nejsou otevřená okna, neteče-li na záchodech voda, prostě jsem překontroloval celý objekt a vrátil jsem se dolů do své kukaně. Tam jsem byl, mimo nařízených obchůzek po galérii, a do nedělního rána.

,,A jak probíhala neděle?”

Ráno jsem otevřel hlavni dveře a kdy začalo svítit sluníčko na vchod, co bývá tak kolem půl sedmé, postavil jsem sl do vchodu idli a seděl tam a do příchodu pani pokladn! a dvou pracovnic, které mají za úkol provádět ostrahu obrazů v jednotlivých patrech. Den uběhl normálně. Vichni odeli a já jsem zase zamkl budovu. Večer byl stejný jako sobotní, jen na televizi jsem se díval o něco déle. Nevím, kolik bylo přesně hodin, ale při díváni na televizi jsem si trochu zdřímnul a probudil se, a kdy mě ti chlapi dreli za ruce a zkroutili mi je za křeslo. Byli dva. Jeden utrhl ňůru od telefonu a svázal mi s nl ruce, druhý měl s sebou provaz, kterým mě přivázali ke křeslu. Postavili na stůl stolní lampu, natočili ji světlem proti mně a odeli. Víc si mě nevimli. Jak dlouho tu byli a co odnesli, nevím. Nechápu, jak se dostali dovnitř.”

Dokázal byste je popsat?”

Snad bych poznal toho, co stavěl proti mně tu lampu, ale druhého jsem neviděl vůbec. Museli být oba dost velel a silní, jinak by mé tak snadno nepřemohu.”

Jak velcí? Asi jako já nebo jako tady soudruh?” Major černý ukázal na poručíka Pechana.

Myslím, e mohl být o trochu větí.”

Byl byste opravdu schopen alespoň jednoho poznat?”

Tomu s lampou jsem se díval chvíli přímo do obličeje. Určitě bych ho poznal.”

xxx

Technik a psovod odevzdali Černému dokumentaci o provedené činnosti. Byla chudá a pro dalí pátrání ne příli významná. Psovodovi se podařilo nasadit psa na pravděpodobnou stopu zlodějů. Vedla podle říčky k nejbliímu stromu a tam pes stopu ztratil. Patrně tu pachatelé měli stát auto, ve kterém také po loupei odjeli.

Technikův záznam konstatoval: Na místech, kam pachatelé nutně museli sahat, nejsou patrny ádné stopy po papilárních liniích, pouze nepřesně ohraničené hladké skvrny svědčíc! o tom, e pachatelé měli na rukou rukavice. V přízemí na gumolitové podlaze se zjistila stopa obuvi, je nepatří nikomu ze zaměstnanců galérie, kteří byli v době ohledání přítomni. Jde o otisk boty velikosti 42. Podráka nese individuální identifikační značky, i kdy jde o monolitní druh.

Ohledáním místa činu bylo zjitěno, e vechna přízemní okna jsou napojena na domovní zabezpečovací ústřednu a jsou na nich umístěna vibrační čidla. ádné z oken není pokozeno. Okna v prvním patře budovy jsou zabezpečena ozdobnými mříemi, které nejeví známky pokození.

Do budovy galérie vedou dva vchody. Zadní je zajitěn dózickým zámkem a z vnitřní strany zástrčkou, která v době ohledání byla zasunuta do objímky. Ze zadního vchodu je mono dostat se chodbičkou do místnosti vrátného nebo po samostatném schoditi do prvního patra, kde jsou kanceláře, čtyři dalí kanceláře jsou umístěny v podkroví, kam takté vede schoditě. Podkrovím a patrem se nelze dostat do prostoru híavní budovy. Kanceláře jsou uzamčeny a jsou zajitěny zadlabanými zámky s bezpečnostní vlokou. ádná vloka nejeví známky pokození. Podle údajů pracovníků galérie se z těchto prostor nic neztratilo.

Hlavní vchod je zabezpečen zadlabaným dózickým závorovým zámkem. Z vnitřní strany je umístěn řetěz k zajitění dveří, který údajně nebyl při otevření zasunut v zádrce zapadacího plechu. Zámek ani jeho okolí nenesou ádných stop pokození nebo násilí. Upevňovací rouby jsou zakryty nánosem starího hnědého laku, který tvoři souvislý povlak s nátěrem dveří. Klíčový otvor nenese stopy znečitění ani mastnoty. K zámku patří čtyři klíče, z nich jeden byl zajitěn u ředitele galérie, druhý visel v místnosti hlídače na klíčové desce, třetí leel v zapečetěné schránce v kanceláři ředitele, čtvrtý klíč má u sebe zástupce ředitele galérie, který je právě na dovolené v Krkonoích. Jiné klíče k hlavnímu vchodu údajně nejsou a nebyly.”

Poručík Pechan se rozhodl, e podrobné prostuduje evidenci uměleckých předmětů ve správě galérie. Kadý předmět má svoji matriční kartu s evidenčním číslem. Obsahuje podrobný popis předmětu, aby nemohlo dojit k záměně. U vzácnějích děl musí být fotodokumentace. Zdálo se, e evidence je dobře vedená. Konečně doel k matričnímu listu obrazu, který jediný z galérie zmizel. Pechan napsal kartičku s potvrzením, e si matriční list zapůjčil a ukázal jej Černému. Major si pozorně přečetl obsah.

Autor: Rubensova kola. Název díla: Skupina postav v zahradě. Olej na dubové desce. Rozměry: 73,5x105 cm. Restaurováno v době od 20. 6. 1953 do 20. 12. 1953. Vystaveno: kolonka je prázdná.

,,Mám tomu rozumět tak, e jde o první vystaveni od doby restaurování? Nezapomněli údaj doplnit?”

Ptal jsem se. Prý nebyl dosud vystaven. Evidence je vedena velmi pečlivě a zdá se, e skutečně ten obraz více jak dvacet let leel v depozitáři.”

,,To je zajímavé. V době, kdy leel v depozitu, ho mohl kdokoliv z pracovníků galérie nebo skoro kdokoliv odnést a patrné by se na to dlouho nepřilo.”

,,Pracovník galérie by také asi neriskoval přepadeni. Teichman by ho poznal. Tuhle monost můeme vypustit, protoe je nelogická,” uvaoval poručík.

Nelogická je, ale abychom ji pustili ze zřetele, na to máme jetě dost času. U jsem se mnohokrát setkal v praxi s tim, e pravda vypadala nelogicky a co se zdálo zcela logické, nebylo pravdivé.”

Soudruhu náčelníku, já dám oddělením VB v Haracho-vé prověřit alibi zástupce ředitele galérie a poádám soudruhy, aby od něho převzali klič.”

Ano. Já zatím povedu výslechy.”

xxx

ftedltel galérie PhDr. Zdeněk Herovič vypověděl: O vloupáni jsem se dozvěděl od hlídače Maliny, kdy mí zatelefonoval, e se nemůe dostat do galérie. Sedl jsem do auta a ihned přijel. Hlídač Teichman seděl svázán v místnosti vrátných a telefonní ňůra visela vytrena ze zdi. Odcizen byl pouze jeden obraz, jak jsem ji uvedl.

,,Je moné, e by některý z hlídačů mohl být ve spojení s lidmi, kteří se do galérie vloupali?”

,,To vylučuji. Vichni u nás pracují spolehlivě u řadu let a nikdy se nic neztratilo.”

Mám tomu rozumět tak, e jste nepojal na nikoho z nich podezření?”

Ano.”

ňekněte mi ve, co je vám známo o minulosti vaich vrátných!”

Malina je původním povoláním masér. Od stálého máčení rukou ve vodě dostal reumatickou horečku, se kterou marodil přes půl roku. Potom ho doktoři uschopnili, ale navrhli mu částečný invalidní důchod a zaměstnání v teple, bez větí námahy. Tehdy mu bylo 54 let. Teď je Malinovi edesát dva roků a celou dobu pracuje v galérii jako vrátný.

Za posledních osm let ani jednou nevynechal slubu z důvodů nemoci. Je povaován mezi spoluzaměstnanci za velice sluného člověka.”

Styk s občany jiných států neudruje?”

Pokud vím, tak ne. Druhý vrátný, Jan Teichman má příbuzné v Německé spolkové republice, ale to nepovauji za důvod ke krádei. Teichman je německé národnosti, avak jeho manelka je Čeka. Dospělé děti ijí v NSR. Teichmanovi za nimi občas vyjedou na návtěvu. Mladí zase navtěvují rodiče u nás. Pokud vím, o umění nemají zájem. Teichman patří v galérii k nejstarím zaměstnancům. Ne snad věkem, ale dobou zaměstnání. Kdy se galérie obnovovala, mnohé její obrazy byly roztroueny v bytech po odsunutých Němcích. Právě Teichman nás upozorňoval, kde by mohly být ukryty vzácnějí obrazy.”

Take přece jen trochu umění rozumí, ne?”

Trochu, ale ne příli. Jako německý antifaista byl ve spojení s řadou místních lidí a od nich měl informace tohoto druhu. Ale aby rozuměl obrazům natolik, e by mohl být povaován za znalce, to si netroufám tvrdit.”

A třetí hlídač?”

Jelínkovi je 42 let. Má tři děti, paní o deset let mladí. Pokud vím, manelka je velmi skromná a tichá ena. Zato on … Jeho mimomanelské pletky jsem mu vytýkal.

Protoe si zval enské návtěvy do galérie, kdy měl dlouhou slubu přes sobotu a neděli. Několikrát jsem ho přistihl, snail jsem se mu domluvit, ale on o své manelce tvrdil, e není vechno zlato, co se třpytí a e mi do jeho soukromí nic není. Dosáhl jsem vak toho, e si ty enské návtěvy přestal vodit do galérie. Třeba to dělá ikovněji. Ručit bych za něj nechtěl. Paní Jelínková o těch pletkách ví, dokonce mě kdysi byla prosit o pomoc.

..Pomohl jste jí nějak?”

,,Jak můete v takové záleitosti pomočí. Pohrozil jsem Jelínkovi, e jestli ho jetě jednou přistihnu, dám mu výpověď. Asi za půl roku potom jsem přiel na kontrolu zadním vchodem do galérie a on rychle předním vchodem vypustil nějakou návtěvnici. Tvrdil, e to byla jeho manelka. Zael jsem za ní. Řekla, e tam opravdu byla. Dokázat opak jsem nemohl.”

,,Vy sám máte nějaké vztahy do zahraničí?”

,.Jezdím sluebně se souhlasem nadřízených na mezinárodní výstavy. Také sem do galérie přijídějí historikové umění. Ale jestli máte podezření, e bych snad mohl obraz odcizit já nebo někdo z mých zahraničních kolegů, tak laskavě uvate, e bych asi nekradl tímto způsobem. Obraz leel v depozitáři dvacet let a nikdo si jej nevímal. Na výstavu do galérie jsem ho vytáhl já. Kdybych ho měl v úmyslu odcizit, asi bych ho nedal předtím na výstavu, jestli mi rozumíte.”

,.Jistěe, soudruhu řediteli. Ale já jsem přece nevyslovil vůči vám ádné podezření. Mám pouze povinnost poloit otázky, jejich zodpovězení by pomohlo objasnit motiv trestného činu. Můete mi říci, zda je moné vyměnit v galérii originál za kopii?”

,.Snadné to není, i kdy pro ředitele snadnějí ne pro ostatní. Ředitel galérie má monost vyměnit dokumentaci k obrazu. A bude-li dost rafinovaný, lépe řečeno  bude-li mít pomocníka  můe vyměnit i druhotnou evidenci, vedenou centrálně. Nebo si můe dát zhotovit věrnou kopii a vyměnit ji jenom za originál. Někdy se na to přijde a za dlouho, kdy u ten ředitel dávno nemusí být ředitelem té galérie nebo to můe obratně svádět na jiné. Určitě má více moností ne řadový pracovník galérie.”

..Promiňte, soudruhu řediteli, e budu poněkud indiskrétní, ale nechci se na vás vyptávat jiných. Pokud vím, jste u deset let rozvedený. Udrujete nějakou známost?”

,,Máte-li na mysli stálou enu, nic takového nepěstuji. Ve městě se blíe nestýkám s ádnou enskou osobou. Občas na nějaké poradě v Praze nebo při vernisái v jiné galérii, se setkám s kolegyní, s ní se znám, proijeme spolu hezký večer, ale v ádném případě nejde o nějaké citové pouto. Alimenty platím řádné a navíc ukládám oběma svým dětem na vkladní kníky. O tom se můete přesvědčit.”

Jetě maličkost, nerozumím přesně tomu, jak se střídají vai vrátní. Mohl byste mi to vysvětlit?”

Vrátní v galérii jsou pouze tři a střídají se v průběhu týdne po dvanácti hodinách. Aby mohli mít taky delí volno, nastupuje do sluby na sobotu, neděli a pondělí pouze jeden. Začíná v sobotu ráno v osm hodin a končí v úterý ráno ve stejnou dobu. V místnosti vrátného je pohovka a tak si můe v noci trochu zdřímnout. V pondělí máme zavírací den a zaměstnanci si větinou vybírají náhradní volno za sobotu a neděli. A tak je v galérií klid a hlídač můe téměř celý den odpočívat.”

Soudruhu řediteli, mohl bych znát důvod vaeho rozvodu? Kdo podal návrh, vy nebo vae ena?”

Zajisté, e můete. S manelkou jsme si prostě nerozuměli a návrh na rozvod podala ona. Umíte důkladně sondovat v soukromí nevinných lidí, doufám, e vyvinete stejně důkladné úsilí, abyste dopadli zloděje a vrátili galérii obraz.”

O to se právě snaíme, soudruhu řediteli.”

Nechcete-li znát jetě dalí podrobnosti z mého soukromí, dovolte abych se poroučel.” Major přikývl hlavou.

Dveře místnosti zavřel ředitel poněkud hlasitěji, ne bylo nutné. Černý s Pechanem se na sebe mlčky podívali.

Je podivné, e ho vyvedla z míry taková běná otázka. Přece ije na zemi a ne v oblacích, musí tedy vědět, e je naí povinností ptát se i na tyto věci. Moná jsme se dotkli nějakého mimořádné citlivého místa. Zařiď, aby se nai chlapci podívali blí na minulost soudruha ředitele a seeň jeho rozvodový spis. Mrkni se, oč tam lo!”

Do místnosti vstoupil suverénně Zbyněk Jelínek, jeden ze tří hlídačů galérie. Bez pozdravu spustil:

Mě do ničeho netahejte! Já jsem neslouil. Klíče nemám a nikdy jsem neměl. A nechci s tím mít nic společnýho.”

Pane Jelínku, musíme se zajímat o lidi, kteří za vámi do galérie chodí nebo chodili.”

Za mnou nikdo nechodí a nechodil!”

Pane Jelínku, víte stejně dobře jako já, e za vámi do galérie chodili soukromě cizí lidé. Dejme tomu, e jim budeme říkat vae přítelkyně. Nechcete-li mluvit vy sám a dobrovolně, nezbude nám, ne abychom sami zjiovali, kdy jste s kým chodil a kam a uděláme tím kolem vás rozruch. Nechcete si to rozmyslet?”

To přece nemůete dělat. Jsem enatý a mám děti. Rozvrácení manelství je trestné a platí to i pro vás.”

Co platí pro pracovníky Bezpečnosti, to víme. Vy vak pravděpodobně nevíte, e při vyetřování trestného činu je mono zjiovat vechno, co podle nás můe přispět k odhalení pachatele či spolupachatele.”

To je nesmysl. Ty enské za mnou chodily kvůli něčemu jinému, ne jsou obrázky. V tom vloupání nejedou. Ručím za ně.”

Vy si patrně neuvědomujete, e nám za nikoho nemůete ručit. Sám patříte do okruhu osob, které by mohly přicházet v úvahu jako moní pachatelé.”

Co si to dovolujete? Proti mně nemáte ádné důkazy. Budu si na vás stěovat!”

Tak u dost, pane Jelínku! Budete odpovídat na~nae. otázky?”

A kdy nebudu?”

Vae chyba. Budeme se snait opatřit si odpovědi sami jinými způsoby. A teď naposledy. Stalo se v době vaí sluby v galérii, e byste někomu půjčoval klíče od vchodu do galérie? Vzpomeňte si! Komukoliv, cizí osobě nebo pracovníkovi galérie?”

Co by s nimi dělali? Kdy je pracovní doba, tak jsou dveře otevřený a po pracovní době v galérii nemá nikdo co dělat. Nikdy jsem nikomu nic nepůjčoval.”

Nestalo se vám, e by se vám v době sluby klíče ztratily, třeba jenom na chvíli?”

Ne, nepamatuju se.”

Mimo hlídačů ve slubě má náhradní klíče jetě někdo

jiný?”

Rezervní jsou v takový bedýnce u ředitele a dalí má taky ředitel a jeho zástupce. Teda ty klíče zástupce ředitele jsem nikdy neviděl a on sem taky nikdy po pracovní době

nepřiel. Ale ředitel sem chodil dost často zadním vchodem a taky tu měl několikrát i cizince a prohlíel s nima galérii. Dokonce je tahal dolů do depozit, co je úplně zakázaný.”

Vzpomněl byste si, kdy to asi bylo? A nevite, odkud ti cizinci přijeli?”

To je dost těký. Ale zrovna o velikonocích jsem měl slubu, a to si sem ředitel přitáhl nějakýho západního Němce. Přijeli fordem se stříbřitě hnědou metalízou a západoněmeckým číslem. Byli taky v depozitu. Kdy u ta návtěva trvala dost dlouho, el jsem se podívat dolů do chodby, jestli u odeli. Svítilo se tam a já si myslel, e zapomněli zhasnout. Proto jsem poodeel k poslednímu vypínači a přitom jsem slyel, jak ten Němec říká, e obraz, co mu ředitel ukazoval, má obrovskou hodnotu a e by ho chtěl.”

Vy znáte německy, pane Jelínku?”

Rozumím dobře, mluvím hůř.

To Je opravdu velmi zajímavá Informace, pane Jelínku. A teď nám řekněte, jaké jsou vztahy mezi vámi a vaí manelkou?”

No dovolte! Já se vám snaím pomoct a vy se ml budete ourat v soukromí?”

Vae manelka přece ví o některých přítelkyních, s nimi se stýkáte. Dokonce vás kryla a lhala řediteli, e za vámi byla v galérii a e jste jl poutěl předním vchodem, ačkoliv tam v uvedenou dobu nemohla být.”

Ta krá … Ona vám vechno vykecala, e jo?

Mírněte se, pane Jelínku. Nae informace nejsou od ní. Kdy nebudete ochoten odpovědět sám, donutíte nás, abychom si ji zajeli vyslechnout, ačkoliv jsme ji chtěli z toho vynechat. Tak se rozhodněte.”

Abyste si nemysleli, e se bojím, tak vám řeknu I věci z mýho soukromí. Ale nebudete je zapisovat.”

Do protokolu se zapisují pouze konkrétní údaje, týkající se přímo vyetřované věci. Budeme tuto zásadu dodrovat i u vás. Tak mluvte.”

Kdy jsem si Martu bral, bylo jl devatenáct a mně dvaatřicet. Já měl do té doby enských tucty. Ona se vdávala úplně nezkuená. Ze začátku nám to klapalo, ale jak přily děti, Marta ochladla. Kdeto já jsem jako chlap víc potřebnej. Tak tu a tam vyjedu po takovejch, co jsou taky potřebný a je to. Ale Martu mám přitom rád a jako manelku bych ji neměnil.”

Pane Jelínku, teď nám jetě musíte uvést jména těch přítelkyň, které vás navtívily v galérii. Neobávejte se, e bychom je vyslýchali. Budou nás zajímat jejich eventuální dalí styky, ale k výslechu by mohly být pozvány jenom v krajním případě, kdyby se kolem nich zjistilo něco závadného.”

To tedy nikdy! Jsem gentleman, pánové, a ty osoby jsou větinou vdaný. Nemůu je prozradit.”

Jak chcete. Nedáte-li jinak, budeme vyslýchat vechny lidi, kteří s vámi přicházejí častěji do styku, včetně vaich přítelkyň. Musíme získat přehled o osobách, které za vámi do galérie chodily nebo chodí. Chápete, do galérie; co jste s kým dělal jinde nás nezajímá.”

Vechny sem si je bral do galérie. Víte, já mám zásadu, e kdy muskej zahýbá, tak tím nesmí manelka ani rodina trpět. Proto si ádnou netahám do kvartýru a do jejího kvartýru bych taky neel.”

Ona platí jetě dalí zásada. 2e cizí enská nepatří na pracovitě.”

Tady od nich ádný nebezpečí nehrozilo.”

A skončíme výslech, pane Jelínku, sednete si a na kus papíru napíete přítelkyně, které jste měl na pracoviti v poslední době. Dejme tomu za poslední rok. A teď co byste mohl říci o ostatních zaměstnancích galérie. Máte na někoho podezření?”

Jasně. O zmizení toho obrazu se postaral ředitel Herovič.”

Myslíte, e nikdo jiný by ho odcizit u nemohl?”

Co by nemoh? Jenome co s takovým obrazem u nás? Tady se to prodat stejně nedá. To musel ukrást někdo, kdo to střelil na tutovku známýmu cizinci za valuty. Zástupce ředitele to být nemohl. Ten je někde na horách a pak! To je hrozně sluný člověk. Jeho ena je lékařka. On má po rodičích pěknou vilku nahoře u lesa a oba dost vydělávají. Ten se na kradení nehodí. Můj kolega Malina je starí ne já a nemocnej. fiek bych celkem hodnej chlap. ije 8 nějakou Majerovou. Ten by si netroufl jet v něčem podobným. To spí starej Teichman. Třeba mohl chtít zabezpečit svoje ratolesti, co ijou v západním Německu. Kolikrát se tady za ním stavujou návtěvy odtamtud a jako e přináejí nějaký vzkazy od dětí.”

A kde se za ním stavují? V galérii?0

Ne, doma, ale vdycky přijedou nějakým bourákem., Klidně by mohli něco těma autama propaovat ven. Teichman sám je hrozně skromnej a nic si neuije. Moc nejí. Nepije, nekouří. Ale má jediný potěení, kdy můe někoho kritizovat nebo strkat nos do cizích věcí. Na mě u taky měl řeči, e po mý slubě bylo nějak znečitěný kanape u nás ve vrátnici.”

Komu to na vás říkal? Řediteli?”

Ale ne. Ty kecy měl na mě. Ale to si přiel na pravýho. Zjitěný to bylo v jeho slubě, tak si to pěkně musel vyčistit on sám.”

A co dalí zaměstnanci?”

enský zeshora z kanceláře do galérie přijdou jen málokdy. Doktoři shora chodějí jenom pro klíče od depozit a to jdeme vdycky s nima a nai vrátnici zamykáme, protoe tam jsou klíče od veho ostatního a taky tam máme svý vlastní věci. Vezmou si z depozit nějaký obraz, nechají tam místo něj na stolečku papír podepsaný ředitelem a zase odejdou. Sami do depozit vůbec nesmějí. Někdy s nima jde ředitel a to pak s nima nemusíme my, protoe ředitel řekne, e stačí, kdy je tam on. No a pak tady jsou uklízečky a hlídačky v sálech. Ty se ke klíčům vůbec nedostanou a vechny jsou v galérii zaměstnány moc let a určitě by nic neukradly. Stejně tak paní pokladní. Určitě v tom má prsty ředitel. Jak mám jednu hlavu, tak jsem ochoten se o ni vsadit.”

Abyste o ni nepřiel,” usmál se major Černý a poděkoval mu.

Hlídač galérie Hans Teichman toho mnoho nenamluvil.

Z galérie to nikdo neudělal. Já vím o zlodějích svoje, u nás nikdo takový není. Děti mám v západním Německu obě, holku i syna. Jezdí sem často i se svými přáteli. Ale ani moje děti, ani jejich přátelé nejsou zloději.”

Pane Teichmane, tady s mým mladým kolegou vás teď odvezeme k nám, kde vám ukáeme fotografie evidovaných pachatelů.”

Strámistry ně Zimová usadila Teichmana do křesla vedle sebe a promítala mu stále dalí a dalí fotografie z evidence pachatelů, ale Teichman jenom nesouhlasně kroutil hlavou. Proli celou okresní evidenci, ale mezi nimi patrně mu, který přepadl Teichmana v galérii, nebyl. Nebo ho jenom Teichman nepoznal?

,,Jetě zkusíme identikit. Budeme se snait z obrázků sestavit pravděpodobný vzhled pachatele.”

Konečně se shodli na tom, e pravděpodobně vypadal takto: přiblině 185 a 190 centimetrů vysoký, kulatého obličeje, srostlé husté obočí. Velké mnoství tmavých vlnitých vlasů. Vypouklý nos a vystouplá brada. Stáří přiblině 35 let.

Černý spokojeně pokynul hlavou. Kriminalisté si strá-mlstryni Zimovou často dobírali, e je jeho sekretářkou, ale stejné jako on dobře věděli, e je schopnou odbornicí a při mnoha případech jim údaji ze své evidence pomohla najít nebo usvědčit pachatele. A jestli teď řekla, e to, co udělala, nebude asi ono, mohl to brát jako téměř nevyvratitelný fakt. Ostatně si také viml, e slovní popis pachatele, jak jej udal Teichman při výslechu, se podstatně lií od vzhledu mue, který sestavil na identikitu.

Pane Teichmane, jisté jste unaven, ale jde o to, nedat pachateli příli mnoho času, proto vás prosím, abyste souhlasil s tím, e vás teď jetě odvezeme na krajskou správu, kde si prohlédnete fotografie vech pachatelů, evidovaných v kraji. Navíc má kraj monost videofonem prohlíet i celostátní evidenci.”

Pane náčelníku, velice rád. Pokud vám u toho neusnu.”

Na krajské správě se identifikace podle fotografií opakovala. Obrázek střídal obrázek.

To je onlvykřikl Teichman. Vichni vydechli napětím.

Pane Teichmane, jste si tím opravdu jist?”

Opravdu, určitě, to je on!” ,

Jste si opravdu jist? Vá první popis se vůbec neshoduje s popisem člověka, jeho jste označil na fotografii za moného pachatale. Neukvapujte se! Nejste-li si Jistý, nevadí. Jestlie jste unaven, tak toho necháme a můeme pokračovat třeba zítra.”

Není třeba. Toho mue na fotografii bezpečně poznávám. Musí to být on. Není moné, e bych se spletl.”

Dobře, tak s vámi napíeme identifikační protokol.”

Silnici, která prochází středem náměstí, projely u statisíce aut. Jetě nedávno tudy vedla cesta pro vechna auta, mířící do hor. V loňském roce, někdy k podzimu otevřeli novou silnici, obcházející město z obou stran. Průjezd centrem byl zakázán a tak se starobylé náměstí stalo oázou klidu.

Jedna strana náměstí jakoby vůbec neexistovala. Staré nízké domky jsou zbourány a na jejich místě vznikla parková úprava, sahající a někam k podhůří. Mezi zelení prosvítají novostavby.

Hodiny na věičce radnice, dnes budovy městského národního výboru, se právě blíí k poledni. Z filmového představení v kulturním domě se hrnou děti. Po dvouhodinovém sezení se snaí proběhnout před budovou. Učitelky je svolávají do houfů, kadá podle své třídy. Spojují vdy několik tříd do jedné skupiny, aby mohla jít jedna učitelka vpředu, druhá vzadu a jetě dalí dvě zajiovat při přecházení silnice skupinu ze stran.

Poslední skupina dětí přechází silnici na konci náměstí, blíe ke Kostelní ulici, řidičům není třeba ukazovat j červený terčík, který drí učitelky v ruce. Auta zastavují

| ukázněně. Skupina dětí je u téměř na druhé straně

silnice.

Kostelní ulicí, do kopce směrem k náměstí, ujídí velkou rychlostí červené osobní auto. Řítí se přímo na konec skupiny, na spozdiví se děti. Řidič nebrzdí. Jakoby děti na vozovce vůbec neviděl. Učitelka zpozoruje situaci, du-chapřítomně přiskakuje a odstrkuje děti stranou. Sama vak uskočit nestačí. Auto v plné rychlosti narazí do učitelky a odhazuje ji několik metrů dopředu na vozovku. Teprve teď začíná řidič brzdit. Zastavuje. Chvíli nechápavě zírá předním sklem na tělo leící před autem. Pak se znovu prudce rozjídí a mizí.

Major Černý odvezl Telchmana domů a vracel se do své kanceláře. Cestou uvaoval, co bude třeba dál v celé věci dělat. Jetě se nestačil ani posadit ke stolu, kdy se ozvalo energické zaklepání na dveře. Do kanceláře vstoupil náčelník okresní správy SNB. Černý se postavil do pozoru a chtěl se předpisově hlásit.

Seď, prosím, Zdeňku”, přeruil Černého náčelník. Je mi to velice líto, ale musím ti oznámit zlou zprávu. Moc zlou. Před chvílí auto porazilo kousek odtud na náměstí tvou Zdeničku.” Černý vyskočil od stolu.

Co se jí stalo? Je v nemocnici?”

Náčelník vzal etrně Černého za ruku a tie řekl: Zdenička je mimo nebezpečí. Zatím leí na ARO, před chvílí jsem tam volal.”

černý se chvíli nechápavě díval na náčelníka, potom klesl zpět do křesla a chytil si hlavu do dlaní. Po dlouhé chvíli zvedl obličej. Zestárnul náčelníkovi v několika minutách před očima. Hlesl: Jak se to mohlo stát? Copak nebyla ve kole?”

Zdenička převáděla děti přes silnici, ly se kolou z kina a nějaký řidič se řítil na dvě opozdilé. Chtěla je zachránit a tak skočila a strhla je stranou. Děti zachránila, ale chlap do ní vrazil a odhodil ji na vozovku. Potom ujel pryč. Asi byl opilý. Chlapci dělají vechno pro to, aby ho co nejdříve dopadli.”

Se zaatými prsty do dlaní stál černý u okna své kanceláře. Hlavou mu letěl celý jeho ivot. Před třiceti léty přiel sem do tohoto kraje. Měl za sebou koncentrák. Dcera Zdena se mu narodila několik měsíců po uvěznění. Prvně jí uviděl a po skončení války a to jenom krátce, protoe nastoupil k pohotovostnímu pluku Národní bezpečnosti. Sluba na hranicích, benderovci na Slovensku a konečně mu bylo nabídnuto místo zde, v Lázních na Moravě. Dostal byt. To bylo v devětačtyřicátém. Krátce potom mu zemřela manelka na tuberkulózu. Zůstal sám s dcerou. Staral se o ni. Nechal ji vystudovat. Představovala v jeho ivotě tu nejvyí hodnotu. A teď leí v nemocnici. Proč jen odtud neodeel. Mnohokrát u mu představení nabízeli vyí funkci v jiném okresním městě, ale jemu učaroval před třiceti lety tento kraj a stal se mu domovem.

Zdeňku, uloil jsem nadporučíku Boháčovi, aby se ujal vyetřování nehody. Ty by sis měl raději vzít volno.”

,,Souhlasím s tvým rozhodnutím. Nebudu se zabývat nehodou. Pechanovl nechám případ galérie a pomáhat mu bude poručík Krátký. Sám bych se na něj teď asi nesoustředil. Musím za Zdeničkou do nemocnice.”

xxx

Poručíci Pechan a Krátký se seli pozdě večer, aby vyhodnotili dosavadní postup pátrání a stanovili plán dalího postupu.

Přila předběná telefonická zpráva z oddělení mecha-noskopie kriminallstického ústavu: Zámky z galérie nenesou stopy násilí a byly tedy otevřeny originálními klíči nebo jejich kopiemi.”

Pechan se otočil ke Krátkému.

Ví, Milane, e jsem to vlastně očekával? Ten způsob provedení nějak napovídal, e jde o dobře připravený a promylený čin.”

Co zástupce ředitele?”

Poádali jsme telefonicky Harachov, kde je zástupce na dovolené. Nechali jsme ho tedy prověřit na alibi. U by tu měla být kadou chvíli odpověď. Slíbili, e do večera vechno zjistí a hned nám polou dálnopis. Mám ti pořád takový pocit, e v galérii hledáme zbytečně.”

Tak mi tedy pověz, kde vzal pachatel klíč. A u pouil přední nebo zadní vchod. Kolem klíčů musíme jetě něco udělat. Nezdá se mi pravděpodobné, e bychom skončili vyetřování na záhadě čtyř klíčů.”

Hlavně musíme získat čas, aby mezitím někdo nevyvezl ten obraz.”

Jasně! Zařídíme přes Federální kriminální ústřednu, aby televize poádala občany o pomoc při pátrání. Fotografie obrazu u máme zvěteny a rozmnoeny. Já zatím připravím ádost o součinnost pro ostatní útvary VB, oddělení pasové kontroly a celnice.”

Do místnosti vstoupil dozorčí a poloil na stůl dálnopisnou zprávu. Z Harachova. Poručík začal nahlas číst:

Zástupce ředitele galérie Kubát v posledních třech

dnech neopustil rekreační středisko. V pátek odpoledne oetřen po úrazu na sjezdovce. Výron v levém kotníku, fixace do krobového obvazu. V sobotu a neděli vdy celý večer do pozdních nočních hodin v klubovně hotelu, ráno vdy včas u snídaně. Svým osobním autem nikam neodjel. Klíče od pracovitě měl u sebe. Předběnou prohlídkou nebyly zjitěny stopy vosku nebo jiné plastické látky. Klíče mu byly odebrány a odesíláme je zvlátním kurýrem na Federální kriminální ústřednu ke speciálnímu zkoumání. Kubát uvedl, e klíče nikdy nikomu nepůjčil a není známo, e by se někdy klíče od vchodu ztratily. Zná směrnici, e v případě ztráty klíčů od galérie je nutno neprodlené vyměnit vechny zámky.”

..Milane, připrav tu pátrací zprávu pro televizi, zavolej ji na kraj a jdi domů. Nebo se s tebou ena rozvede.

,,Doděláme plán a pofrčíme domů. Posly, ale tys měl dneska jet za tou tvojí doktorkou. Má od zítra dovolenou, ne?”

,,Mám dovolenku podepsanou, ale copak můu odjet a nechat vás v tom? Olga dostala týden volna k přípravě na atestaci a tak ji pozvu sem. Můe bydlet u mne, v garsonce.”

,,Tvoje věc.”

xxx

Okresní město Lázně na Moravě se začíná probouzet do nového dne. Kolonáda, tvořící přirozený střed města, leí na obou stranách říčky, která pramení v okolních kopcích.

Země voní jarem. Kolonádou kráčejí první obyvatelé města. Kadý den ráno připravují lázeňským hostům čerstvý chléb a pečivo, dopravují je včas na jejich stoly. Za nimi pak pospíchají do práce servírky a prodavačky. Potom se ji objevují pacienti  lázeňtí hosté. Míří na předepsané procedury. Pouívají nejrůznějích zkratek uličkami, parky a lesíky. Lázně na Moravě jsou snad jediným městem, kde se dbalo i v době rozmachu a výstavby na budoucí zeleň. Jenom proto se i v centru zachovalo tolik mini lesíků a parků.

Mezi těmi, kdo pospíchají do zaměstnání, je i Karolina Farská. Zkracuje si cestu lázeňským parkem. Váná tvář a zamyleně stáhnuté obočí nasvědčuje tomu, e příli nevnímá krásu probouzejícího se dne. Čím víc se blíí k pracoviti, tím víc se jí vracejí mylenky na včerejí nepříjemnost.

Farská je hospodářkou jednoho z léčebných ústavů. Své povinnosti si plní dobře. Přesto včera dolo k váné hádce. Jeden z vedoucích lékařů ústavu jí uloil, aby nechala ostatní práce a ihned mu přepsala na stroji odborné pojednání, které napsal pro nějaký časopis. Takových článků svým nadřízeným napsala u dost, ale v těchto dnech právě provádí účetní uzávěrku minulého měsíce a má s ní mnoho práce. Zpodění způsobil několikadenní pobyt v nemocnici, kde byla na vyetření aludku. Obává se toho nejhorího  rakoviny. Co by bylo s jejími malými dětmi? Kdo by se o ně staral? Doktoři pouze kroutí hlavou. Kdyby to byla rakovina, stejně jí pravdu neřeknou. A do toho přiel jeden z vedoucích lékařů se svým poadavkem. Odmítla mu psát s tím, e nemá čas. Výsledkem byla trapná výměna názorů, kterou ukončil zástupce éfa prásknutím dveří. Kdy dojde ke konfliktu v zaměstnání, musí na to člověk myslet, a chce nebo ne.

Zamyleně prola kolem řady laviček. Pojednou jí cosi padlo do očí. Instinktivně se zastavila a strnula. Zírá, není schopna se pohnout.

Dřevěná lavička, umístěná na asfaltové cestě, zčásti zakrývá nehybně leící enskou postavu na okraji trávníku. Zena má pergamenovou barvu obličeje a nepřirozeně vypoulené oči.

Farská si dodala odvahy, udělala několik kroků a shýbla se k leícímu tělu. Sáhla na ruku s roztaenými prsty. Je studená a ztuhlá. Puls není mono nahmátnout. Ta ena je mrtvá. Farské se chce vykřiknout, ale má pocit, e jí něco svírá krk. Místo výkřiku jenom zachraptí. S krajním vypětím sil se jí daří přimět nohy k pohybu. Otáčí se. Nejdříve toporným krokem, potom stále rychleji spěchá z místa nálezu. Kdy vpadla na nedaleké oddělení Veřejné bezpečnosti, nemohla zpočátku rozčilením ani promluvit.

Holky, slyely jste to?” vběhla do nákupního střediska jedna z prodavaček a jetě ne si stačila odloit, spustila vzrueně:

..Váně o tom nic nevíte? A na otazníky v očích svých kolegyň odpovídala: Nějaká pacoka nala v parku nad kolonádou zavraděnou enskou.”

Zavraděnou?”

To je právě ono. Prej to je u třetí vrada enský v poslední době. A esenbáci to tutlají, aby nevznikla ve městě panika. Teda ty vrady předtím tutlají.”

Já jsem o ádných vradách neslyela? Ty ano?” obrátila se na kolegyni.

,,Já taky ne! Ale kdy to lidi říkají? Vak to zná, není prochu, aby na něm nebylo pravdy trochu.”

Prej ta enská byla rozsekaná na kusy a ty byly poházený v parku okolo lavičky.”

To musela být hrůza pro tu pacientku, která mrtvolu nala. Já bych se snad hrůzou zbláznila. A to u bylo fakt potřetí?”

Já to slyím prvně, ale enský u autobusu říkaly, e je to u třetí mord.”

,,To musí být nějaký maniak, ti vradějí pořád, dokud je nechytnou.”

Počkejte, holky, určitě to bude pravda. Včera odpoledne jsem jela starýmu naproti do motorestu a cestou mě dvakrát kontrolovali esenbáci. Bylo jich vude plno.”

Kdepak,” uzavřela debatu vedoucí, Já bych teď sama nela večer přes park ani za nic.”

xxx

Tého dne odpoledne kolovaly vzruené diskuse v jediném místním průmyslovém podniku, v Textilaně. Závod zaměstnává kolem dvou set en. Je umístěn na

konci údolí a od městské zastávky oddělen pásmem zeleně. Vichni si pochvalovali, jak bylo moudré postavit závod za přírodní clonou. Hluk, kouř ani edivé stěny budov neruí lázeňské hosty a neovlivňují ivotní prostředí obyvatel města. Do dneka to vichni povaovali za výhodu.

Nevím, jak vy ostatní,” vedla slovo čtyřicátnice, ale pokud mne se týče, já nebudu chodit večer sama z práce, dokud nám nezajistějí doprovod. Přece se nenechám zabít.” Její slova provázely projevy souhlasu ostatních spolupracovnic.

enský, nevíte jak to bylo s těma předcházejícíma dvěma vradama?”

Prý ji nejdříve znásilnil a teprve potom zabil.”

Esenbáci tvrději, e lo jenom o jednu vradu, ostatní je přej fáma.”

Jakápak fáma? Tak proč dělají tolik kontrol na silnicích? Proč prohledávají parky, restaurace, nádraí a kdoví co jetě?”

xxx

Ten večer se z vinárny na kopci nad městem ozývala taneční hudba stejně jako kterýkoliv jiný večer předtím. Pomalou chůzí sem můete dojít za slabou hodinku. Po uzavření vinárny je příjemné se vracet se společnicí spoře osvětlenými cestičkami lesoparku s mnostvím laviček, kde je mono v klidu a tichu dopovědět to, nač nestačil čas při tanci nebo u stolu. Dnes vak hraje vinárenská kapela jen pro sebe. Číníci sedí kolem jednoho stolu a mimo nich zeje podnik prázdnotou. Nepřili ani pravidelní hosté, kteří sem po dobu lázeňského pobytu chodívají se svými spolubydlícími nebo čerstvé seznámenými společnicemi uívat tance a příjemného prostředí. Jetě do dneka byl pánský doprovod povaován za nezávadné kavalírství. Dnes u je kadý z těchto muů podezřelý, můe to být potenciální vrah a je tedy lépe se neznámým muům vyhnout. Tak si to aspoň mysli větina enských hostů

zdejích lázní. Ty, které nikam nechodily, buď ze zásady nebo proto, e se nenael nikdo, kdo by zatouil po jejich společnosti, dnes triumfují. Jim, sluným se v noci nemůe nic stát, protoe jsou včas doma v léčebně, ale ty nevěrné a povětrné a se bojí jít ven.

Jindy začíná taneční večer ve vinárně nad městem v pět hodin a kolem sedmé večer je obsazeno, nahrnou se sem lázeňtí hosté, kteří právě ukončili večeři. Dnes hodiny ukazují skoro devátou a vinárna zeje beznadějnou prázdnotou. Muzikanti rozpačitě balí své nástroje. Dnes u ádný host nepřijde …

Kdo nemusí nezbytně nutně ven, neopoutí po setmění dům. Ve městě kolují fámy, o kterých nikdo neví jak vznikly, ale jsou tu a vyvolávají strach, který poutí fantazii z otěí a vytváří dalí a dalí hrůzostrané fámy.

XXX

Nález zavraděné eny v parku byl oznámen oddělení Veřejné bezpečnosti před sedmou hodinou ráno.

Na místo odjela výjezdová skupina okresní kriminálky. Krátce po ní se dostavil na místo činu také major Černý. Po orientačním seznámení poádal rádiem dozorčího útvaru o vyhláení pohotovosti vem přísluníkům okresu.

Jetě v průběhu dopoledne se pracovníci okresní kriminální sluby seli na poradě u svého náčelníka.

S popelavě edým obličejem, hlubokými kruhy pod očima seděl major Černý u svého stolu. Tichým, vyčerpaným hlasem zahájil poradu.

,,Nedělám to rád, ale plním rozkaz náčelníka okresní správy. Případ vrady bude řídit poručík Pechan a kráde v galérii přenechá poručíku Krátkému. Já vám budu pomáhat podle svých moností.’*

Nejstarí spolupracovník Černého, nadporučík Pospíil k němu přistoupil, podal mu ruku a roztřeseným hlasem vyslovil jménem kolektivu účast nad zraněním dcery.

,.Soudruhu majore,” připojil se k Pospíilovi poručík Zelený. ,,Nechám zatím vechny ostatní případy stát, aby se netřítily síly.”

Já vím, e to myslíte dobře,” usmál se smutně Černý, ale to přece nejde. Nesmíme přednostně řeit ty případy, které se týkají nás nebo naich známých. Priorita případů je dána jejich společenskou nebezpečností. Nikdy se, chlapci, nesmíte nechat strhnout k odvetě, pomstě. Při řeení kriminálních deliktů jsou obyčejně city patnými rádci.” Zvedl telefon, který zadrnčel na jeho stole.

Děkuji ti, ale to není třeba. Přece okresní kriminální sluba nejsem já. Chlapci to zvládnou případně i beze mne… Není třeba, nikoho neposílej. Budeme-li potřebovat pomoc, tak ti zavoláme. Měj se hezky, čest.” Černý zavěsil sluchátko a řekl:

Volal náčelník krajské kriminálky a chtěl nám poslat posilu. Myslím, e zatím si na svoje problémy stačíme sami. Tak pokračujme, hodnocení stavu případu.”

Sluební pes sledoval stopu asfaltovou cestou napříč parkem, směrem dolů do města. Stopu ztratil a na silnici, co protíná les těsně nad vilovou čtvrtí. Za hodinu tudy projede nejméně dvacet linek autobusů městské dopravy a osobních aut nepočítaně.”

Protokol o ohledání místa zatím nemáme načisto. Poznámky zkompletujeme během odpoledne.”

Tak zatím jenom povídej, co jste zjistili!

Moc toho není. K zajímavým zjitěním patří fakt, e zatím nemůeme zjistit totonost zavraděné, protoe jsme nenali v kapsách plátě jedinou věc a chybí samozřejmě i kabelka, která patří nerozlučně k enskému vybavení.”

To by mohlo vypadat na loupenou vradu!? Co dál jste

zjistili?”

Oblečení eny bylo zcela nepokozené a čisté. Převáně zahraničního původu. Ohledávající lékař usuzuje podle krevních podlitin na krku, e smrt nastala uduením v důsledku ukrcení. Podle jeho názoru dolo ke smrti někdy kolem 24 hodiny s tolerancí plus nebo minus jedna hodina.”

Jak to vypadá se zjiováním totonosti?”

ádná ena podobného vzhledu a věku není pohřeovaná. Ptali jsme se na pátracím oddělení Federální kriminální ústředny, ale nikoho podobného nehledají.”

Jak probíhá místní pátrání po totonosti?”

Zatím bezvýsledně. Uniformovaní přísluníci u obdre-li fotografii mrtvé, obcházej! vechny lázeňské domy, hotely a ubytovny a vyptávají se, zda ji někdo nezná. Poádali jsme také členy pomocné stráe VB, obejdou vechny obchody, kadeřnictví a podobně.”

Dobře, ale proč ji nikdo nepostrádá? Vrady u je plné město, ale zatím její zmizení nikdo neoznámil. Jak je to moné?”

Můe to být cizinka. Aspoň oblečení tomu nasvědčuje.”

Můe být, ale podle místa, kde byla nalezena, nelze předpokládat náhodnou procházku. Na místo musela dojít sama nebo v doprovodu někoho, třeba vraha. Určitě nečekala nějaké nebezpečí.”

Přece ji musel někdo aspoň vidět. A u je zdejí nebo bydlí v hotelu. Třeba je tu na léčení.”

Poradu opět přeruil zvonek telefonu. Jeden z kriminalistů zvedl sluchátko a vzápětí sdělil informaci z patologic-ko-anatomického oddělení okresní nemocnice.

Smrt nastala uduením, pravděpodobně o půlnoci nebo o něco málo dříve. V době maximálně dvanáct hodin před smrtí měla zavraděná pohlavní styk. Ze zjitěných spermií nelze určit krevní skupinu mue, protoe nebyl vylučovatel. Za nehty mrtvé nebyly nalezeny ádné stopy biologického původu.”

Poručík Pechan se pokusil shrnout dosavadní poznatky.

Víme nesporně jenom několik faktů. Za prvé, e k vradě dolo včera těsně před půlnocí. Za druhé, e obě dola na místo, kde byla nalezena, dobrovolně, nebránila se. Ostatně, vechno nasvědčuje tomu, e se nebránila ani kdy ji vrah krtil. Asi byla překvapena vývojem situace. Za třetí, obě měla v posledních hodinách ivota pohlavní styk. Musí tedy existovat mu, který ji intimně znal. A ten mu není vylučovatel. Za čtvrté, někdo  patrné vrah  prohledal kapsy zavraděné a obsah odnesl. Zřejmě odnesl i její kabelku. Mohl to být vrah, ale není vyloučen i náhodný kolemjdoucí zloděj. Domnívám se, e existuje jetě pátý taktický závěr. Dotyčná musela vědět, e půjde cestou, která je dobře udrovaná. Jinak by si neobula lehké střevíce, které měla na sobě. Ale kdy tak nad tím uvauju, mohlo to být přesně opačně. Obula se tak jak byla, protoe nevěděla, kam půjde. Pak by ji na to místo musel někdo dovést. Toho, co zatím nevíme, je mnohonásobně víc. Tak půjdeme pracovat.”

vichni se začali zvedat, ale Černý je jetě zadrel slovy: Situace je napjatá. Po městě se rozířilo mnoho smylených fám a vechny jsou pro nás velmi nepříznivé. Nedokáeme je bohuel vyvrátit jinak, ne rychlým dopadením pachatele  přesněji řečeno  musíte teď objasňovat vechny souvislosti. A ádnou nervozitu, postupujte klidně a rozváně. Za chvíli nás začnou telefonicky bombardovat funkcionáři z okresu i z kraje a budou chtít vědět, co děláme a jak jsme daleko.”

xxx

Strámistr Veřejné bezpečnosti z obvodního oddělení veel do prvního lázeňského domu a ukázal vrátnému fotografii zavraděné eny. Dostal odpověď, nad kterou se mu málem zatočila hlava.

Jó, ta dáma tady bydlí.”

Kdy jste ji viděl naposledy?”

To nevím tak přesné. Dnes jsem ji, myslím, od rána neviděl, ale to nic neznamená. Mnoho pacientů odchází brzy ráno. Já jsem nastoupil do sluby a v sedm hodin. Měl by o ní vědět něco kolega Landa, měl slubu přede mnou.”

Jak se jmenuje ta ena a odkud je?”

Počkejte, zavolán paní ormovou. Bydlí zde v domě, je tu správcovou a pokojskou a co já vím etě, prostě vám toho řekne o hostech asi nejvíc.”

Ta osoba na fotografii je určitě pani Vrbatová od nás. Tu bych poznala mezi mnoha jinejma,” prohlásila správcová.

S kým bydlí na pokoji?”

Moment, to se musím kouknout.” Prohlédla seznam ubytovaných a pokračovala: S paní Májovou a Skalickou.”

Jak to, e si pamatujete a na fotografii bezpečně poznáváte paní Vrbatovou? Její spolubydlící přitom neznáte ani podle jména?”

Kadýho znát nemůete. To byste musel mít hlavu jako starosta. Ta paní Jana Vrbatová je taková fajnová enská.”

Můete říci, jestli za paní Vrbatovou někdo chodí?”

Na pokoj nikdo. To se u nás nesmí. Ale co je venku, to já nevím. Tady ji vídám ponejvíce samotnou a jen někdy ze začátku chodila se spolubydlícíma z pokoje. Jak sem řekla, to je fajnová enská, dobře oblíkaná a chová se sluně k personálu.”

Take není skoupá na díko, co? usmál se strámistr.

Tak jsem to nemyslela. A proč ji hledáte? Stalo se něco?”

Paní Vrbatová byla zavraděna.”

Coe,” vykřikla správcová a chytila se za hlavu.

Bohuel. Budeme od vás potřebovat svědeckou výpověď a nacionále z knihy hostů. Není vám známo, kam chodívala? A s kým?”

Co já vím, tak sama. Ale kam chodila a s kým, to nevím.”

A co byste mi mohl říci o Vrbatové vy? Znal jste ji? S kým se tady stýkala, chodil za ní někdo? Dostávala nějaké dopisy?” obrátil se přísluník opět na vrátného.

Chtěl byste toho na mně moc, soudruhu. Víte, kolik tady bydlí lidí a jak často se střídají? Já tak stačím sotva uhlídat, aby sem neel někdo, kdo tu nemá co dělat, ale víc ne. Dopisy, myslím, ádné nedostala. A chodit za ní nikdo nemohl, protoe my dovnitř nikoho cizího nepustíme.”

Poručík Pechan přijel do lázeňského domu ihned po strámistrově oznámení. V přítomnosti správcové ormo-vé a spolubydlících sepisoval věci Vrbatové a dával je do jejího kufru. Větina oblečení nesla firemní označení západoněmeckého původu. Nakonec vyzval Pechan obě spolubydlící, aby se zúčastnily identifikace mrtvé.

eny bezpečně poznaly v zavraděné Janu Vrbatovou, která s nimi bydlela po dobu třítýdenního pobytu v lázních společně na pokoji. Po identifikaci je Pechan odvezl na úřadovnu Veřejné bezpečnosti, aby s nimi mohl být sepsán přísluný svědecký protokol.

Poručík Pechan vyslýchal Jaroslavu Skalickou, která mu o Vrbatové vypověděla:

,,Byla sice veselá, ale často dost uzavřená. Na sobotu a neděli odjíděla, kam to nevím, ňíkala, e nejezdí daleko. S námi někdy la společně na procedury. Večer chodívala na procházky sama. O ádném milenci nevím. Copak enská, která jede do lázní, musí hned shánět nějakou známost? Přece měla manela. I kdy byla ráda, e si tu můe od něho oddechnout.”

Jak to myslíte, paní Skalická?**

Vy jste jetě mladý a jak tak koukám, nejste ani enatý. Ale po letech manelství u to není ta horoucí láska. Je to jenom povinnost a zvyk. A to si kadá enská v takové situaci oddychne, kdy se aspoň na čas toho svýho muskýho zbaví. A paní Vrbatová byla vdaná u moc let na to, aby měla iluze. Nehledě na .to, e ten její manel ji dost zanedbával a přehlíel, aspoň jak říkala. On je nějaký vědecký pracovník. eně se asi moc nevěnoval a tak se často cítila dost osamělá. Dopisy sem ádné nedostala. Aspoň já o ádných nevím.

Květa Májová vypověděla:. Byla domýlivá. My jsme jí asi nebyly dost dobré. Kdy jsme přijely, tak ze začátku s námi párkrát la na procedury, ale pak přestala. Měla nějaké protekční procedury i časy a tak jsme se s ní viděly jenom kdy jsme vstávaly a někdy při obědě. Jinak na pokoji nebyla. O manelovi se se mnou nebavila. S ádným muem jsem ji neviděla. Myslím, e byla příli nafoukaná na to, aby se sníila k nějakému obyčejnému lázeňskýmu pacientovi. Byla povýená ke vem, nejen vůči mně. Neměla jsem ji ráda, s paní Skalickou jsme si vystačily. Víte, kdo jezdí častěji do lázní, tak se musí smířit s tím, e nedostane na pokoj vdycky nejlepí partu, se kterou se dá kamarádit.**

Obě svědkyně potvrdily, e Vrbatová měla kabelku ze světle hnědé kůe, stejné barvy jako střevíce.

Poručík Pechan rozhodl, e je třeba znovu obejít vechny vinárny, kavárny a podniky, kam chodí lázeňtí hosté a ukázat fotografii Vrbatové personálu. Třeba si někdo vzpomene, e u nich byla a hlavně s kým. Výpovědi obou svědkyň nasvědčují tomu, e se s nimi příli nepřátelila. Přesto musí existovat někdo, s kým trávila volný čas. ena, která by za tři týdny neprohodila pár slov se spolubydlícími o své lázeňské .známosti’? Tady něco nesouhlasí. Buď obě svědkyně neřekly celou pravdu nebo skutečně nevědí o někom, kdo byl zavraděné blízký. Ale jak na to přijít?

Poručík přeslechl zaklepání na dveře. Přísluník VB vstoupil a předpisově se hlásil. Pechan jenom mávl rukou a ukázal beze slov na idli u svého stolu.

Co má?”

Nali jsme důleitého svědka. Ve vinárně .Zátií* nad

městem poznal vrchní číník zavraděnou a tvrdí, e tam velmi často v poslední době chodila. Téměř denně. A nikoli sama. Vdy ji doprovázel tentý mu.”

Zpráva Pechana nadzvedla ze idle.

,,Popis?”

Hodí se univerzálně na devadesát procent muů tée věkové kategorie. Pokud vrchní dobře odhaduje věk. Má to být celkem hezký chlap s vlnitými vlasy. Patrně katanovými, ale číník jej viděl vdy jen při umělém osvětlení, take barva není jistá. Má být tíhlý nebo alespoň nevypadal zavalitě. Věk asi tak čtyřicet roků, ale spí by mu mohlo být méně. Výku postavy nemůe udat spolehlivě, protoe ho viděl větinou sedět, ale odhaduje ji tak na sto osmdesát centimetrů. Předtím jej ve vinárně nikdy neviděl. Myslí, e by toho mue určitě poznal, i kdy ho lépe popsat nedokáe. Take zase nic moc, viďte?”

,,Kdepak, hochu! Přinesl jsi důleitou informaci. Teď u aspoň víme, proč byla kadý večer pryč. A s kým, to musíme velmi rychle zjistit.”

Pechana napadlo, e přesně takhle vypadá horká stopa. A po ní se musí jít bez zbytečného prodlení.

xxx

V pozdních nočních hodinách se Pechan ubíral do své garsonky. Přede dveřmi začal zamyleně hledat v kapsách klíče. Náhle se před ním dveře otevřely samy a z předsíně jej vítaly rozesmáté oči Olgy Kočové.

,,Ty u jsi přijela?”

,,Jak vidí, jsem tu. Psal jsi, e je ti zde beze mne smutno a mně se zase samotné stýskalo v Praze. Tak jsem si řekla, e tomu smutku uděláme rázný konec.”

,,To se ti povedlo, jsem moc rád, e ses rozhodla tak rychle. A co tvé učení?”

,.Vidí ten kufr? Nadzvedni ho! To je tíha, co? Samé vědomosti a to vechno musím dostat do hlavy co nejdřív. Za měsíc dělám atestaci. Abych nezapomněla, tvé sousedce se nelíbilo, e si otvírám tvůj byt svým klíčem, a tak jsem jí řekla, e jsem tvoje manelka. Neříkala pak u nic, ale změnila se v jeden otazník.”

,,Já se z tebe jednou zblázním. Kdy si tě chci vzít, tak jsi proti tomu. Pak se zase vydává za mou enu. Proč si mě tedy konečně nevezme? V Praze po mně lidi z vaeho domu koukají skrz prsty. Vidí, e k tobě jezdím a e spolu chodíme, i kdy na dálku.

Tak u mlč. Právě jsem zjistila, e se mi docela líbí, kdy mě povaují za tvou manelku. Chtěla bych, aby sis mě vzal. Dalí slova u jenom eptala Pechanovi do ramene.

Tak si urči termín. Můeme se vzít třeba tady. Snad by se to dalo zařídit v co nejkratí době. Souhlasí? Třeba během týdne. Stejně nemáme ádné příbuzné, které bychom museli zvát a přátelům řekneme, e jsme se vzali potichu. Jenom u konečně řekni, proč jsi a dosud odmítala? To sis nebyla jista tím, zda tě mám opravdu rád?

,,Ty blázínku. Já to vím u od naeho seznámení na zájezdu v Itálii. Ale bála jsem se, abys neměl pocit, e tě k něčemu chci nutit. Aspoň jsme se dobře poznali. Taky se mohlo stát, e po souití na zkouku bys nemusel o manelství u stát.”

Jsi fantastická holka. Vyzařuje z tebe tolik optimismu, e jsem dokonce zapomněl na to, proč jsem el domů se patnou náladou.”

Stalo se něco nepříjemného?”

To nic, nebudeme teď o tom mluvit. Zvu tě na lukulské hody. Musíme tvůj příjezd trochu oslavit. Půjdeme do nejlepí a jediné vinárny, která má v těchto pozdních hodinách otevřeno. Můeme si tam spolu i zatančit.”

Mně by to nevadilo, ale ty musí zítra ráno do sluby. A já mám taky studijní plán a denní penzum. Tedy  ádný velký flám. Povoluji pouze zdravotní vycházku spojenou s večeří a potom do hajan. Chci být s tebou chvíli sama a musí se taky vyspat:”

Pořád říkám, e jsi moje zlato rozumné, ale někdy to s tou rozumností přehání.”

Někdo z nás dvou musí mít rozum. Obvykle to bývá ena, rozumný muský je spíe výjimka. Proto se taky děti svěřují do péče matek. Ber na vědomí, e já chci s tebou mít dvě děti. Nejlépe dvojčata, abych je odchovala při jednom. Teď jdeme na tu večeři!”

Po večeři ve vinárně .Zátií* objednal Pechan láhev italského vína.

,.Soudruhu poručíku, doufám, e mě nechcete opít, abych byla povolnějí.”

,,Nechci tě opíjet. Ví, e nesnáím opilé eny. Kdy jsme sem přili, připadalo mi to jako tenkrát v restauraci v Římě před naím odjezdem domů. Tak mě napadlo, e by to víno mohlo vyvolat podobnou atmosféru. Tehdy jsem měl snad poprvé strach, e přijdu o něco velmi cenného, kdy se s tebou u neuvidím.”

,,To je právě ta vae muská logika. Připoutat si enu k sobě. Lidé by se k sobě neměli poutat v tomto smyslu. Měli by spolu ít, dokud k sobě něco cítí, dokud si mají co říct, dokud mají něco společného. A měli by samozřejmě dělat vechno pro to, aby to něco společného trvalo celý ivot. Ale kdyby i přesto zjistili, e jsou si u lhostejní, pak by měli jít od sebe bez ohledu na to, co bude dál. Jenome to není tak jednoduché. Kdy na tohle lidi přijdou, pak mají větinou u děti, nebo společný majetek nebo jsou příli pohodlní a nechce se jim bojovat o něco nového, hezkého. A tak jsou k sobě zlí, jsou si nevěrní a ivot se pro ně oba stává peklem.”

,,Jak tě tak poslouchám, čekají mě s tebou pěkné věci. A se mě nasytí, tak mě pole pryč a jetě mě připraví o děti, které s tebou zatím budu mít. Má dneska chu k filozofování. Pro mne jsou eny a jejich logika někdy otazníkem, který nejsem schopen zodpovědět.”

,,Překvapuje mě. Jak můe být v psychologii en něco, co bys ty neznal?”

,,Vidí. Znám jednu enu, které je manel soustavně nevěrný. Ona to ví a dokonce ho kryje před jeho představeným.”

,,Jak kryje?”

Její manel je vrátný v galérii. Ředitel ho překvapil, kdy měl po slubě v objektu dámskou návtěvu. Vrátný se bránil tím, e lo o manelku, ale ředitel spolehlivě poznal, e to manelka nebyla. Jene ona mu potvrdila, e za manelem opravdu byla. Co můe přivést enu k tomu, aby kryla manela i kdy ví, e u něho trávila čas jedna z jeho milenek?”

,,To není tak těké. eny jsou jako knihy, musí v nich umět číst. Při četbě musí poznávat, co je podstatné a co nikoliv. Kdy se naučí v eně číst, učiní si z ní otrokyni, která ti bude slouit a bude ráda, e pro tebe můe něco udělat.”

A myslí, Olinko, e to by mohl být důvod, aby ena přehlíela manelovu nevěru?

,,Těko. Manelova nevěra je pro kadou enu příli pokořující na to, aby byla schopna mu odpustit. U milenců je nevěra ten nejstranějí zločin, kterého se můe mu na milence dopustit. To jenom abys věděl na čem jsi, kdy jetě nejsi mým manelem.

Tak jak bys to mohla rozumně vysvětlit?”

Existuje určitý druh en, jim vyhovuje trpitelský a mučednický postoj k ivotu. Obvykle jsou nějakým způsobem handikapovány. Třeba jsou nehezké nebo nemocné. Bývají dobrými matkami a trpícími manelkami. Jsou spokojeny, kdy si mohou ve svém soukromí naříkat, litovat se a trpět. Ale to není jejich pravé já! Ten, kdo by se na to spoléhal, se jednoho dne můe přesvědčit, e se velice mýlil. Ani tyto eny nejsou ochotny nevěru snáet do nekonečna. Jinak by to nebyly eny. Partnerova nevěra je pro kadou enu pokořující. Je pro ni vysvědčením, ejejí láska není partnerovi dosti dobrá.”

Prosím tě a co nevěra en? Existují věrné eny?” Jistěe. Podívej se na mne. Má před sebou prototyp eny, která umí být věrná. Ale já jsem docela obyčejná enská. Sice vysokokolsky vzdělaná a v podstatě spatřující smysl ivota ne v nějaké iluzorní emancipaci, rovnosti -s mui a jakési pochybné volnosti a svobodě, ale ve vybudování vlastního rodinného zázemí, kam budu moci po práci pospíchat, kde budu klidně dělat druhou směnu, abych za ni dostala jako odměnu úsměv, pohlazení a hezké slovo od svého mue. Věrné nemohou být pouze mimořádně krásné eny. Takové, za nimi se na ulici kadý muský otočí. Vědí o své kráse a dovedou si ji cenit. Víc ne rozum, vzdělání a dokonce víc ne vlastní zdraví. U nás na chirurgii měli jednu takovou krasavici. Jela s nějakým cizím muem v autě a havarovali. Vybouchla jim nádr s naftou a hořící směs ji zasáhla obličej. Kdy se probrala po operaci, vůbec ji nezajímalo, jaký je zdravotní stav jejího přítele, co dělají manel a dítě. První její starostí bylo, zda jí to zranění nechá stopy na obličeji a jestli bude jetě hezká.”

S takovým egoismem se můeme setkat často. To snad není příznačné jenom pro krásné eny.”

To jistě ne, Karle. Ten příběh se mi jaksi vybavil jen při

tom povídání. Krásné eny jsou obvykle velmi přecitlivělé. Nehodnotí city objektivně. Ke spokojenosti jim stačí strojený obdiv a lichocení. Očekávají, e kadý v jejich okolí se jim bude dvořit. A nejhůře krásné eny snáejí vlastního manela. Domnívají se, e mu daly příli mnoho u tím, e mu věnovaly krásu a mládí a očekávají, e se celý ivot budou vlastní manelé podle toho chovat. Nedostatečně uctívanou nebo jenom doma nedoceněnou krasavici můe snadno a rychle svést zkuený lovec en, který dovede obratně vyuít jejich pocitu ukřivdění.

Já si myslím, e kadou enu je mono svést, vyuije-li se jejího duevního rozpoloení. Problém snad je v tom, e ji není mono svést v kadé chvíli a e to nedokáe kadý.*’ Poručík se přitom rozhlédl po interiéru vinárny, osvětleném pouze lampičkami na stolech. Tady někde sedávala Jana Vrbatová se svým společníkem jetě předtím, ne ji nalezli zavraděnou. Kdo je ten mu, jemu se podařilo získat přízeň atraktivní lázeňské pacientky? Stal se i jejím vrahem? Zatím znají pouze jeho popis.

Nač myslí, Karle?** vytrhla ho z přemýlení Olga.

To sem nepatři, Olinko, usmál se poručík a pohladil ji po ruce.

Ví, Karle, tehdy v hotelu ráno, tu poslední noc v Itálii, kdybys jetě trochu naléhal a více se snail překonat můj odpor, tak bys dosáhl veho. Tak moc jsem tě chtěla, ale taky jsem se bála, e by to bylo prvně a naposledy.

Jetě dlouho do noci si Karel a Olga povídali o své nastávající svatbě a dalích plánech na společný ivot. Krátce potom, co v garsonce usnuli, začalo svítat. Nad lesy na východně leících kopcích začalo probleskovat luto-oranové světlo a jemným pohlazením budilo lesy na protějí straně údolí. Začal ranní koncert ptactva, ijícího okolo města i v jeho parcích.

XXX

Zatímco pracovníci okresní kriminálky v Lázních na Moravě rozjeli naplno pátrání po pachatelích tří těkých trestných činů, spáchaných téměř ve stejném časovém rozmezí, na druhém konci republiky pracovali na povrchovém dole odsouzení pachatelé jiných trestných činů. Větinou jsou to vězňové, u nich trest odnětí svobody nepřesahuje jeden rok. Mezi nimi vak jsou také ti, kteří si odpykali u mnoho let v nápravném zařízení a teď tu tráví poslední měsíce, které jim zbývají do vyprení trestu. Vichni jsou povaováni za lidi téměř jednou nohou na svobodě, které není třeba zvlá přísně hlídat, protoe budou za několik málo měsíců, týdnů nebo dokonce dnů proputěni. Ostatně na rozlehlém povrchovém dole uhlídat několik desítek potrestaných by vyadovalo téměř stejný počet přísluníků ostrahy.

Někteří pracují při těbě uhlí společně s horníky. Jiní jsou zařazeni v údrbě a chodí provádět opravy, jak je kde potřeba. Část vykonává ostatní pomocné práce. Ostraha spočívá v tom, e jeden přísluník Sboru nápravné výchovy vykonává slubu na hlavní vrátnici a pět dalích chodí na pracovitích mezi odsouzenými.

Jedním z přísluníků ostrahy je i nadstrámistr Kamil Nečesaný. Stojí na rampě třídičky. Za jeho zády, uvnitř dřevěné budovy běí dnem i nocí prostředkem dlouhé místnosti pásy s uhlím a hluinou. Okolo pásu sedí eny i mui a odstraňují hluinu a kameni. Na konci pásu se očitěné uhlí automaticky na stroji třídí na prach, ořech a dále podle velikosti. Nečesaný ani nevnímá hluk, znějící z vnitřku třídičky.

Ráno, kdy odjíděl do sluby, měla jeho manelka ledvinový záchvat. Říkala mu sice, e to vydrí, ale přece jenom měl starost, bude-li schopna postarat se o dvě malé děti. Kamilce jsou dva roky a Jiřímu pět. Snad to ena vydrí do jeho návratu. Nemají ádného příbuzného, který by jim občas, kdy je to opravdu nutné, přiel pohlídat.

Musí to vdy řeit tak, e se u dětí střídají. Kdyby bylo nejhůř, tak by je snad mohla manelka dát na chvíli k sousedům, budou-li doma. Jinak si je musí vzít s sebou i na středisko. Podíval se na hodinky. Je skoro jedna, za chvíli půjdou odsouzení do koupelen a před druhou hodinou odjedou na ubytovnu. Kdy bude vechno normálně probíhat, bude před třetí hodinou doma. Pomůe eně aspoň s mytím nádobí a nakoupí, aby neměla tolik běhání.

Je zamylen a sotva vnímá jednoho ze střeených, který kráčí po rampě třídičky. Za Nečesaným se náhle zastaví.

Nadstrámistr se otočí a osloví potrestaného: Co je? Potřebujete něco …? Nedokončí) větu. Mu se rozmáchl a udeřil prudce Nečesaného do spánku. Nečesaný se pomalu sesul k podlaze. Vězeň mu rozepjal pouzdro, vyjmul z něho pistoli a náhradní zásobník. Potom se opatrně rozhlédl, zdvihl bezvládné tělo a vhodil je do vagónu s uhlím, který právě projíděl pod rampou. Na druhém konci třídičky, u výsypky tříděného uhlí, chvíli hovořil s řidičem nákladního auta. Kdy řidič odeel ke kabině vozu, aby zajel pod násypku, vyskočil vězeň rychle na ploinu auta a lehl si na podlahu u zadního čela korby. V tom okamiku se otevřel násypník a přesně odměřená dávka uhlí se vysypala na lonou plochu, řidič pozdravil obsluhu násypníku a odjel k vrátnici. Vrátný nahlédl přes bočnici na hromadu uhlí a auto opustilo důl.

Bylo přesně třináct hodin čtyřicet pět minut, kdy velitel ostrahy začal postrádat nadstrámistra Nečesaného. Poslal jednoho z kolegů, aby se podíval u úpravny uhlí a třídírny, jestli tam někde není. Současně poádal závodní rozhlas, aby vyhlásil, e soudruh Nečesaný se má dostavit na shromaditě. Obojí bylo bezvýsledné. To u probíhala kontrola vězňů a krátce na to bylo zjitěno, e chybí také potrestaný Václav Joná.

Za dvě hodiny poté se rozběhly dálnopisy na vech útvarech Sboru národní bezpečnosti. Vyklepávaly pilnou zprávu:

Dnes mezi desátou a třináctou hodinou uprchl z pracovitě povrchového dolu Hedvika potrestaný Václav Joná, odsouzený pro vradu a znásilnění na patnáct let. Do skončení výkonu trestu mu zbývalo pouze 30 dní. Před útěkem přepadl a těce zranil přísluníka Sboru nápravné výchovy, jemu také odcizil sluební pistoli. Uprchlý trestanec je vysoký 175 cm, má hnědé, krátké, dozadu česané vlasy. Protáhlý obličej, vlevo od kořene nosu mateřské znaménko tmavě hnědé barvy a velikosti hrachu. Na sobě měl pracovní ústavní oblek. Pochází z obce Kovářov v Severomoravském kraji. Je pravděpodobné, e směr útěku vede do těchto míst. Proveďte opatření podle plánu akce .uprchlý potrestaný*. Pozor, je ozbrojen.

Čert aby to vzal!” zanadával si velitel hlídky VB na křiovatce dvou silnic první třídy, z nich jedna vede z místa Jonáova útěku směrem k jihovýchodu. Zívnul a pohlédl na hodinky na palubní desce vozu. Měl jsem slubu a za celou čtyřiadvacítku jsem nezamhouřil oka. Sotva jsem to vechno předal a doel domů, u zvonil telefon, e je vyhláen poplach. Ted tu budu tvrdnout kdovíjak dlouho.”

Není to na draka? Lezeme do kadýho náklaďáku, prohlííme v osobních autech i kufry a stejně, pochybuju o tom, e by chlap utíkal v autě po silnici. Ten se někde zail a čeká,” uvaoval nadstrámistr VB, ozbrojený samopalem.

Jo, hochu, ono to tak můe být, ale taky nemusí,” oponoval velitel hlídky. Z dolů není problém zdrhnout. Ten Joná potřeboval získat pistoli. Proč? Aby si obstaral civilní oblečení, dopravní prostředek, peníze, jídlo?”

To mi taky nejde do hlavy. Proč nepočkal ten měsíc, a ho pustí?‘Vdy by se dostal na svobodu normálně?”

A vidí, právě v tom je asi nějaký otazník. Vem si těch silnic, kterými mohl projet, ne se vyhlásilo pátrání! Kdy vystoupí kus před městem a vezme to polními cestami, tak nezjistíme vůbec nic. Jestli se mu podaří dostat do města, tak se nám ztratí a můe něco vyvést. Jsem utahanej jako kůň, ale slouit se musí tak dlouho, jak bude třeba.”

Jak dlouho myslíte, e to bude takhle trvat?” zeptal se nadstrámistr velitele hlídky.

Nevím, moná jetě den, moná dva. Po celé republice je postavena tak hustá sí kontrol, e nemá anci. Ani kdyby se chtěl prostřílet přes hranice. Pohraniční strá je v pohotovosti. Musí se někde objevit nebo musí něco provést, podle čeho se pozná, kde právě je. A tím taky skončí. Pak se uzavře kruh, ze kterého se ven nedostane. Teď zatím nevíme ani jak daleko se dostal. Kdy vyhlásili pátrání, měl u čtyři hodiny náskok.”

Za takovou dobu by se dostal případným stopem skoro na Vysočinu, jestli utíká na Moravu.

Má pravdu, ale taky se mohl schovat u některýho spoluvězně, který byl mezitím proputěn. Chlapci od

kriminálky obcházejí známé firmy a vysvětlují jim, jaké nebezpečí jim hrozí, jestlie Jonáe nechají u sebe přespat nebo mu poskytnou oblečení.”

To je asi platné. Takovým lidem něco vysvětlovat.”

,,Myslím, e to je platné. Známí recidivisté vědí, po kom jdeme, e budeme dělat maximum a není mono spoléhat na nějaké slitování nebo ohledy. Přece se kvůli nějakýmu vrahovi nepřivedou sami do nepříjemností. Třebas ho neprásknou, ale určitě mu nebudou pomáhat. A o to jde, aby nenael pomocníky.”

x x x

Hlídky VB na silnicích Severomoravského i Jihomoravského kraje vak nehledaly jenom uprchlého trestance. Prováděly navíc také kontrolu vech červených aut, která projíděla jejich stanovitěmi. Hledaly řidiče, který málem zabil Zdenu Černou.

Rozhlas a televize jetě tý den poádaly v mimořádných pátracích relacích občanskou veřejnost o pomoc při pátrání.

Vítám vás, soudruzi, čím mohu slouit?” uctivě spustil v kanceláři vedoucí autoservisu, kdy se kriminalisté legitimovali.

Pane vedoucí, hledáme červené osobní auto, patrně mercedes, jeho řidič zranil učitelku převádějící děti a ujel z místa činu. Můeme se u vás porozhlédnout?”

Jistě, soudruzi. Včera jsme převzali do opravy několik aut, ale barvu a značku si musím ověřit.”

Sáhl na stůl a z přejímací knihy přečetl poznávací značky nově přijatých osobních vozů.

koda, ani jeden z nich není červené barvy. Pane vedoucí, jestli vám někdo přiveze do opravy červený vůz s pokozeným předkem nebo předními blatníky, ihned nám zavolejte.”

Potom objíděli dalí opravny a vedoucím nebo přejímacím technikům podobně dávali pokyny, co dělat.

Navtěvovali také některé známé meloucháře, o nich věděli, e se podomácku zabývají klempířskými a lakýrnickými pracemi a upozorňovali na povinnost okamitě

ohlásit červený vůz, pokozený vpředu nárazem. Nemusí jít o jedno místo nárazu, je pravděpodobné, e pachatel přední část svého vozidla zdemoluje, aby to vypadalo na vánou dopravní nehodu, nikoliv na sraení chodce. Dopravní inspektoráty a evidence motorových vozidel v tuté dobu pilně připravovaly seznamy červených aut domácí i cizí výroby, aby bylo mono v případě neúspěchu v dosavadním pátrání udělat prohlídky technického stavu vech aut, na seznamu uvedených. Je docela moné, e majitel uzavře vozidlo do garáe a bude čekat, a opadne první vlna intenzivního pátrání. Teprve potom se bude snait dát auto do opravy nebo si bude opravu provádět sám.

XXX

Pechan ukázal svůj sluební průkaz a poádal referentku na osobním oddělení o nahlédnutí do spisu ředitele galérie. Vypsal si do notesu, co potřeboval.

Snad nepodezříváte soudruha Heroviče?” vyzvídala sympatická osobářka středních let.

Zatím nemůeme vyloučit z podezření téměř nikoho z galérie.”

Ani vrátného Teichmana?”

Ani toho ne. Ale co byste mi mohla říct o řediteli mimo toho, co jsem nael v osobním spise? Třeba o jeho soukromí?”

Myslíte to, jak dopadl při rozvodu? Jeho bývalá ho okubala jako husu. V jejich vilce bydli s jiným chlapem a on se o vechno stará.”

Komu patří ta vilka?”

Zdědil ji po rodičích, jeho otec, akademický malíř Herovič, byl známý výtvarník, fteditel je kunsthistorik. Občas taky maluje, ale po tatínkovi asi malířský talent nepobral.”

A jak je to tedy s tou jeho vilkou? Kdo ji uívá?”

Pořád patři jemu, ale kdy se rozvedl, odstěhoval se do podkroví, kde má dvě mení místnosti a ateliér. První patro nechal bývalé manelce a dvěma dětem. Teď tam s ní bydli její nový mu. Ale na děti prý fantasticky platí.”

,,Z platu ředitele galérie a fantasticky?41 nedůvěřivě namítl Pechan.

Pokud vím, dostává často honoráře za odborné články o výtvarném umění a napsal taky několik kníek. Jednu mu snad vydali v zahraničí.’*

Pechan byl udiven informovaností osobářky. Zná snad ředitele galérie blíe? Rozhodl se, e si tuto otázku ujasní.

,,Nevíte, jestli tu s někým chodí?”

Půvabný protějek se nezdrel úsměvu.

,,Na to je, myslím, příli opatrný. Jeho vztah k enám je, jak se říká v naí mluvě, příleitostného charakteru. Zřejmě se nechce znovu vázat. Uít si, kdy to jde, ale zcela nezávazně.”

,,Co si o tom myslíte? Vdy je to celkem pohledný mu, o něho musí mít leckterá zájem!”

,,Nedivte se, je to tak. A jemu to určitě není nepříjemné. Jenome se nehodlá trvale vázat na jednu.”

,,Jak spolu vycházejí s bývalou enou?”

,,Zdá se, e velmi tolerantně. Třeba vánoce, svátky a narozeniny tráví společně. Ze sluebních cest do zahraničí vozí dárky dětem, bývalé eně a dokonce i jejímu manelovi.”

,.Chodil nebo snad chodí s nějakou zdejí… známostí ..?

Začervenala se a trochu zarazila. Jenom na chvíli.

,,Nevím o ničem.”

Rozhovor tím končil a Pechan se dovolil, aby mohl pouít telefonu. Ohlásil se dozorčímu útvaru, který měl pro něho důleitou informaci. Pechan zpozorněl a udělal si do svého notesu pár poznámek.

..Polete mi sem hned někoho s autem a já tam zajedu.”

Vůz s řidičem a uniformovaným přísluníkem VB nechal stát na okraji obce Kovářov. Sám uel jetě nějakých dvě stě metrů a stanul v předzahrádce venkovského domu. Dveře otevřela starí ena.

,,Jsem poručík Pechan, Kriminální sluba. Mohla byste mě pozvat na chvíli dovnitř? Rád bych si s vámi popovídal.”

,,Co byste rád? Zase něco o Jonáových? Ale to jsem u hlásila na národním výboru.”

,,Já vím. Můete mi vechno povědět jetě jednou?”

,,Bylo to tu noc potom, co ukazovali mladýho Jonáe

v televizi. Chytil mě aludek. Snědla jsem kus kupovaný sekaný a tak jsem v noci musela ven. My máme záchod v koutě dvora. Kdy jsem se vracela uviděla jsem přes plot, jak jde mladej Joná jejich zahradou domů.”

Kolik asi bylo hodin?”

Kolem třetí v noci.”

Nespletla jste se? Vdy mladý Joná tady patnáct let

nebyl.”

Hned mě napadlo, e je to mladej Joná. Byl to muskej a udělanej. Starej Joná je malej. Houvička. Toho bych poznala i v úplnej tmě.”

Take jste mladého podle obličeje nepoznala?”

Jak to nepoznala?” durdila se ena, hned jsem si řekla, kdo by to jinej mohl bejt. Věděla jsem z televize, e mladej Joná útek z vězení a tak mně dolo, e to je on. Byl to on, určitě.”

Pechan jetě navtívil druhé sousedy Jonáových, ale od těch se nic nedozvěděl. Společné s uniformovaným přísluníkem VB pak zamířil do domku Jonáových. Jetě u dveří si odjistil pistoli v podpadním pouzdře a rozepnul sako. Přísluník si odjitěnou pistoli posunul na přední stranu opasku.

Co sem lezete?” ozval se z tmavé předsíně nenávistný hlas.

Jdeme k vám, pane Jonái, na návtěvu.”

Nikdo vás nezval!”

Pustíte nás dál? Snad nás nemusí celý Kovářov vidět!”

Kalu na Kovářovi”

Tak dost. Přili jsme kvůli vaemu synovi. Je doma?”

Co by tu dělal? Zavřeli jste ho.”

Pechan otevřel dveře do kuchyně a rozhlédl se. Zdálo se, e mimo manelů Jonáových v místnosti nikdo není. V koutě u okna stál na prádelníku televizor. Pechana napadlo, zda Jonáovi viděli pátrací relaci.

Vá syn utekl a těce zranil přísluníka Sboru nápravné výchovy, otce dvou malých dětí. Kadý, kdo mu poskytne úkryt, dopoutí se trestního činu.”

Jonáová mávla rukou, otočila se k mycímu dřezu a přestala věnovat pracovníkům Bezpečnosti pozornost.

Mohli bychom se porozhlédnout po domě?”

Máte povolení prokurátora?” sykl hněvivě Joná. Na to jsou paragrafy!”

Dobře, jak myslíte. Vrátím se znovu, se souhlasem prokurátora.”

Domovní dveře za nimi zevnitř práskly, div e nevypadly z pantů. Oba spěchali k autu. Pojednou se Pechan zastavil.

Vimnul sis?”

čeho?”

No přece stolu vedle dřezu. Jonáová myla nádob! a na stole leely tři mělké a tři hluboké talíře. Oni jsou s Jonáem jenom dva.”

Jasně. Take mladý Joná musel být doma.”

Nejen to. Ale co kdy je tu souvislost mezi mladým Jonáem a vradou Vrbatové, ke které dolo tée noci, kdy se Joná objevil? V kadém případě hrozí nebezpečí z prodleni a prokurátor nám musí dát urychleně souhlas k domovní prohlídce.”

Ale mladý Joná zatím uteče!”

Myslím, e teď u doma stejně není. Ví, e po něm pátráme. Staří nám ovem neřeknou, kde se skrývá. Ale určitě bude chtít jíst a někdo z rodiny mu moná jídlo někam ponese.”

Rozumím, po prohlídce musíme nenápadně hlídat dům.”

XXX

Jak se dalo očekávat, při domovní prohlídce uprchlého vězně v domku nenali. Jenom v podkrovní světnici s oknem, ze které se dalo sejít na střechu kůlny, objevili rozestlanou postel.

Někdy spím nahoře, kdy se se starou porafáme,” vysvětlil s ironickým úsměvem starý Joná.

Po odchodu z domku začali přísluníci obvodního oddělení v skrytu střeit Jonáovo obydlí a blízké okolí.

Květnové noci jsou nad ránem chladné. V příkopu u silnice se krčila dvojice přísluníků VB. Platil zákaz přecházet a kouřit. V chladu a nehybné poloze to není snadná sluba. Velitel hlídky pohlédl na hodinky. Pár minut před třetí. Právě se chtěl spojit krátkovlnným přenosným pojítkem s hlídkou, umístěnou na opačném konci Kovářova, kdy jej kolega upozornil, e vpředu ve tmě se něco děje. Oba hleděli upřeně k silnici. Zanedlouho se proti temné obloze objevila postava. Teď u bylo slyet I tiché nalapování. Kdosi se blíil k jejich stanoviti. Kdy se ocitl téměř na dosah, oba přísluníci vyskočili z příkopu.

.Jménem zákona! Ruce vzhůru!”

Překvapený mu se na okamik zastavil. Pak sáhl do kapsy, ale vzápětí padá k zemi, přemoen bleskurychlým zásahem členů hlídky. Ne se vzpamatuje, má nasazena pouta.

xxx

Poručík Krátký si zjioval na okresní správě SNB v Jankové informace o rodině Vrbatových. Vyplynulo z nich, e rodina se do Jankova přistěhovala v roce 1947, kdy se osidlovalo pohraničí. Vrbata senior byl lékař a jeho manelka magistrou farmacie. Vybrali si nejdříve dům na náměstí, kde bývala za nacistické okupace lékárna. Po roce 1948 odeli do důchodu a koupili poměrně levně rodinný domek u lesoparku, zvaného Josefský vrch. Vrbata zemřel někdy v edesátých letech a jeho paní pár měsíců po něm. Politicky se neprojevovali. Jediný syn Jan dokončil devítiletku a byl přijat na gymnázium. Po maturitě el studovat vysokou kolu chemickotechnologickou. Oenil se jetě během studií s úřednicí, která pracovala na ředitelství Moravských zřídel a minerálních vod. Tehdy se říkalo, e si ji musel vzít, protoe s ním otěhotněla, ale potom prý dolo k spontánnímu potratu. To u bydlela u jeho rodičů v Jankově. Mladý Vrbata tehdy studoval poslední ročník chemie. Doktor Vrbata jí nael zaměstnání ve zdejí nábytkárně a od té doby tam pracuje jako úřednice odbytu. Zpočátku se o ní nevyprávěly příli pěkné věci. Novomanel il v Brně na koleji a ona v Jankově nevynechala jedinou zábavu. Staří Vrbatovi to dost těce nesli. Pak dolo k maléru s nějakým Pazderou. Asi pětatřicetiletý mu, enatý, otec dvou dětí. Mladá Vrbatová s ním chodila a celé okresní město o jejich poměru vědělo. Paní Pazderová ztropila Vrbatové na pracoviti scénu, o které se v Jankově dlouho vyprávělo.

Po promoci nastoupil inenýr Vrbata do zdejího Plastimatu a od té doby se zdá, e i jeho mladá ena

zmoudřela. Sice ijí poněkud na vysoké noze, kdy mladý určitě není schopen zajistit sám náklady, s tím spojené. Prodávají prý věci, které zdědili po jeho rodičích. Paní Jana Vrbatová ve svých osmatřiceti letech vypadá stále velmi atraktivně. Je společenská, nechybí na ádném místním plese. Chodí s manelem do divadla i na příleitostné koncerty a říká se, e dokonce jezdí na některá divadelní představení do krajského města.

Na vrátnici Dřevony měl právě slubu člen závodní stráe Vavrda. Přísluníka okresní kriminálky srdečně uvítal jako starého známého. Hned mu vak vyčetl, proč se tak dlouho nezastavil na kus řeči.

,,Vdy víte, soudruhu, jak to u nás chodí s časem. Dnes k vám jdu o pomoc. Tady můj kolega, ukázal na poručíka Krátkého, ,,by se potřeboval něco dozvědět o paní Vrbatové. Znáte ji?”

Vavrda se sebevědomě usmál. Jak někdo vůbec můe pochybovat o jeho znalosti lidí z podniku. Ochotně začal povídat: ,,Je to prima enská. Občas sice chodí o málo později nebo potřebuje dřív odejít a tak přimhouřím oko. Protoe ona to vynahradí. Kdy mají uzávěrku, bývá tady často dlouho do noci. Na můj svátek nebo narozeniny je pomalu jediná, kdo si tady v podniku na mne vzpomene. Přinese lahvinku nebo nějaký dobrý cigára. Kdy má čas, tak s dědkem i pohovoří. Taková pěkná enská a vidíte  ani trochu namylená. Proč se na ni vyptáváte, to jako měla něco udělat?”

Ale vůbec ne! Stala se jí nepříjemnost a tak soudruzi zjiují, kdo by v tom mohl mít prsty.”

Propána a co se jí stalo? Ona tady teďko není. Je v lázních. Tu nepříjemnost měla v těch lázních?”

Ano. Pane Vavrdo, můete si vzpomenout, kdo sem za ní chodí, kdo jí telefonuje, jestli třeba někomu psala z lázní, s kým se tady kamarádí?”

To se ví. Obrátili jste se správně. Já tady mám přehled o vem. A taky mám na starosti ústřednu, take pokud někdo chce telefonovat ven, musí mi říct číslo, já ho spojím, a kdy je to soukromě, tak to zapíu. To se pak platí. Jestli někdo volá sem, tak to taky přepojuju. Listonoka vechny soukromý dopisy, který přicházejí lidem z podniku, nechává u mne na vrátnici, aby si je mohli vyzvednout cestou z práce.

Sem do podniku za n( nikdo nechodil. Dokonce neměla ani moc telefonů. Občas volá svýmu manelovi nebo zase on jí. Párkrát jí telefonoval inenýr Klapka. On dělá v Plastimatu s panem inenýrem Vrbatou. Obyčejně jí vyřizoval vzkaz, e pan inenýr přijde pozdějc, protoe má nějakou nutnou práci.”

Jak to víte, co jí řekl? Vy odposloucháte telefony?”

To ne, spí kontroluju, jestli soukromý rozhovory netrvají moc dlouho, protoe pak je obsazená linka a ostatní co volají, musejí čekat. A k těm dopisům. Nevím, jestli někdy dostávala dopisy. Za mé sluby určitě ádné. Ale teď, co je v lázních, poslala tři dopisy tý naminkovaný, co s ní sedí v odbytu, Magdě Stránský. Ta enská si o sobě snad myslí, e je Dřevona její. Aspoň se tak chová a myslí si, e se před ní ve fabrice budou klanět. Ale to já zase né. Kdy chce kolem proklouznout, musí si pěkně píchnout odchod a zase příchod. Běda, jak přijde pozdě. Pěkně ji zapíu do hláení, aby si nemyslela, e tady dríme slubu pro srandu. Jenom nechápu, jak s ní vydrí paní Vrbatová sedět v jedný kanceláři.”

Jak víte, e jí ty dopisy psala paní Vrbatová?”

Podle zpáteční adresy, co má v těch lázních. A ty obálky měly vytitěný monogram JV.”

Oba kriminalisté stránému poděkovali a vypravili se za ředitelem, aby získali souhlas k prohlídce psacího stolu a věcí Jany Vrbatové. Ředitel je uvítal nepříli nadeně, leč korektně. Teprve kdy zjistil, e nejsou z hospodářské kriminálky a e mají k prohlídce stolu Vrbatové povolení od prokurátora, jeho tvář se rozjasnila a hned dal pokyn k uvaření kávy. Vysvětlili mu, co se stalo a co potřebují zajistit na pracoviti zavraděné. Ochotně souhlasil a na ádost kriminalistů pověřil referentku osobního oddělení, aby asistovala při otevření stolu Jany Vrbatové jako nezúčastněná osoba, ve smyslu zákonného ustanovení. Současně poslal sekretářku, aby přivedla údrbáře.

Při vstupu do kanceláře odbytu povstala od psacího stolu u okna velmi pohledná ena tíhlé postavy, snědého obličeje a s velkýma hnědýma očima. Tmavé vlasy končily moderními loknami. Tvary jejího těla odpovídaly parametrům ideálního typu, jenom poprsí připadalo o něco málo větí. Ale vechno dohromady tvořilo celek, na něj zůstal poručík Krátký zírat. Magda Stránská si byla nepochybně

vědoma svých předností. Snad povstala právě proto, aby si ji mohli prohlédnout a ocenit její postavu. Přitom se na ně zcela chladně dívala svýma hezkýma očima. Ten chlad se k jejím očím nehodil. Referentka z osobního oddělení vysvětlila, co hodlají kriminalisté dělat.

Ne, to nepřipustím. K tomu nemáte právo. Ve stole nejsou ádné sluební věci, vechny jsou uloeny ve skříních. Stůl pouívala Jana pouze pro své soukromé předměty, stejně jako já a vichni ostatní.”

Patrně jste se přeslechla, váená paní,” probral se z prvotního překvapení Krátký, jsme přísluníci Bezpečnosti a máme povolení prokurátora provést prohlídku.”

Kadý má právo na jisté soukromí. Proč se chcete hrabat v jejích soukromých věcech? Nezdá se vám to nevkusné?”

Buďte tak laskava a sedněte si ke svému stolu, pokud hodláte zůstat v místnosti po dobu, kdy zde budeme pracovat. Nepřili jsme diskutovat. Vyetřujeme závaný trestný čin a prosil bych vás, abyste se zdrela dalích projevů.”

Údrbář po vyzkouení několika náhradních klíčů stůl snadno otevřel. Vnitřek neobsahoval ádné písemnosti. V zásuvkách leely opravdu jen předměty, mající význam pro eny. Druhá zásuvka odshora vak přece kriminalis-tům odkryla zajímavý poznatek.

Vechny kosmetické přípravky, a druhá zásuvka jimi byla přeplněna, nesly zahraniční značky. V zásuvce nebyl snad jediný výrobek, který by se dal koupit v běné parfumerii.

Před odchodem z pracovitě se rozhodl Krátký, e si promluví s namylenou krasavicí.

Paní Vrbatová, vae kolegyně, je mrtvá. Nezemřela přirozenou smrtí. Byla zavraděna.”

Magda Stránská zbledla. Coe?” vykřikla. Křečovitě se zachytla kraje psacího stolu a potom z výky dosedla na idli. Její chování rázem ztratilo punc suverénnosti.

Co byste nám mohla říci o jejím manelství?”

Nebyly jsme důvěrnými přítelkyněmi,” odpověděla po dlouhé zámlce. Myslím, e jejich manelství bylo v naprostém pořádku, pokud se to dá říci po téměř dvacetiletém souití, kdy u si nemají manelé co povídat,

čím se překvapit. Stereotypní, nudné souití,” formulovala klidně a věcně.

Měla paní Jana Vrbatová blií přítelkyně, přátele?”

Pokud vím, tak nikoho. Byla spí uzavřená a o svých soukromých věcech nemluvila ani se mnou.”

Opravdu?”

Co ode mne chcete vědět?” Nestarám se o cizí záleitosti.”

Odkud se vzaly ty drahé věci v jejím stole?”

Co je na tom divného?” otevřela jednu ze zásuvek u svého stolu. Obsahovala tyté druhy kosmetických přípravků jako stůl Vrbatové.

Kde jste vzala tu kosmetiku?”

Mám ji od Jany.”

A kde ji získala ona?”

To nevím. Snad z Tuzexu. Já jsem ty věci od ní normálně kupovala.”

Měla paní Vrbatová nějaké nepřátele?”

O ádných nevím.”

Psala vám z lázní?”

Jistěe. To se přece dělá, e se spolupracovnicím posílá pozdrav, ne?”

Psala vám něco o tom, s kým se v lázních stýká nebo cokoliv jiného o sobě?”

Ne, takové věci se na pohled nepíí.”

Paní Vrbatová vám z lázní neposlala pohlednice, ale dopis, dokonce více dopisů. Vy jste je nedostala?”

Do tohoto okamiku měl rozhovor spí konverzační tón, dokonce se zdálo, e způsob hovoru určuje Magda Stránská.

Ted’ na chvíli zrozpačitěla. Pochopila, e kriminalista není tak naivní, jak se z počátku domnívala a e některé otázky jí kladl, i kdy předem znal pravdivou odpověď. Zaskočilo ji to a rozhodla se odpovídat opatrněji.

Ale ano, dostala. Byly to velké pohlednice podlouhlého formátu, co se prodávají i s obálkou. Na nich byl napsaný jenom pozdrav.”

Tak kolik jich vlastně bylo?

Tři.”

Můete mi je ukázat?” poádal Krátký a pohlédl na stěnu za stolem Stránské. Byla vyzdobena velkým mnostvím připíchnutých barevných pohledů ze vech koutů světa, ale Lázně na Moravě mezi nimi nebyly.

U je nemám. Zahodila jsem je.”

Víte o čem teď přemýlím? Proč paní Vrbatová koupila pohledy I s obálkou, jak jste říkala, obálky zahodila a pohledy před odesláním vkládala do obálek svého dopisního papíru? Nebo e by tomu bylo jinak? Nechcete mi to trochu usnadnit a říci jak to s těmi dopisy bylo?”

Kdy vám to tedy pomůe, tak jsem dostala od Jany tři dopisy. Osobního rázu. Do jejich obsahu nikomu nic není.”

Uvědomujete si, e jde o vradu? Vyptávám se vás sluebně. Je moné, e paní Vrbatovou zabil třeba někdo z okruhu lidí, s nimi se stýkala. Někdo, od koho by nečekala násilí.”

To snad není moné…” vydechla Stránská.

Potřebujeme znát obsah těch dopisů. Půjčíte nám je?”

Já jsem je opravdu zničila. Prosila mě o to v kadém dopisu. Věřte mi!”

O čem vám psala? Pochopte, kdy nám to zamlčíte, vydáváte se v podezření z trestního činu maření vyetřování.”

Magda Stránská nápadně bledla. Zřejmě si uvědomila vánost situace.

Nala si v lázních milence. Prý nic reprezentačního, ale jako muský jí vyhovoval. Jméno nenapsala.”

Nevadí. A s kým se jetě v lázních stýkala?”

Nevím o koho přesně lo, ale stavoval prý se za ní taky nějaký známý jejího mue, cizinec, přes kterého dostávala tohle,” ukázala rukou na zásuvku psacího stolu, obsahující kosmetiku.

Co o tom cizinci víte?”

Nic. Jenom z dřívějka od Jany vím, e se nějak obchodně stýkal s Vrbatou.”

S kým se přátelila paní Vrbatová tady? Myslím v Jankově.”

Nevím, opravdu nevím.”

Krátký se nad rezolutním výrokem zamyslel. Připadalo mu, e je zde něco, co Stránská zamlčuje. Na čem má zřejmě i svůj vlastní podíl. V kadém případě bude nutné se podívat kromě jiného i na obchodní styky inenýra Vrbaty.

Z podniku Dřevona se vydal poručík Krátký u sám na pracovitě inenýra Vrbaty ve výzkumném oddělení národního podniku Plastimat. Přijal jej robustní čtyřicátník, vedoucí podnikového výzkumu.

,,S Vrbatou jsme studovali v jednom ročníku. Seznámili jsme se vlastně tím, e jsme společně cestovali rychlíkem N do Brna. Na fakultě byl Honza v jiném studijním krouku ne já. Pokud jsem ho blí poznal, dělal vysokou jenom proto, e si to rodiče přáli a e patřilo k tradici jejich rodiny, aby měl kadý vysokou. Starým lo jenom o to, aby získal Honza titul. Kdy u nechtěl dělat medicínu, tak aspoň aby byl inenýrem chemie. Ne jsem přiel do Jankova éfovat výzkum v Plastimatu, byl jsem u kandidátem věd. Honza Vrbata je tady jako řadový pracovník.”

,,A tolik to vadí? Vichni přece nemohou být vedoucími výzkumu?”

,,To jistě ne. Vy jste mi dobře nerozuměl, soudruhu poručíku. Z naeho ročníku u vichni něco dokázali. Dokonce i podstatně mladí kolegové jsou u nejen sluebně, ale hlavně odborně dál.

,,To znamená, e inenýr Vrbata na vysokou vůbec neměl chodit?”

,,Víte, soudruhu, vysokou kolu lze absolvovat různě. Jeden z naich profesorů nám na počátku studia obrazně řekl, e středokolák se stane vysokokolákem jenom tehdy, kdy se mu udělají na zadku mozoly. Mohu vás ujistit, e i já jsem musel dřít, abych dokázal kolu udělat dobře a stejně tak i naprostá větina mých kolegů. Ale na chemii to nestačí. Musí se znát i chtít něco víc. Honza Vrbata prolezl kolu sice s odřenými zády, ale nakonec promovat současně s námi.”

,,To neměl nikdy ádný opravdový zájem?”

,.Vidíte, teď jste mě na něco přivedl. Víte, on se snad Honza zmýlil v oboru. Pokud vím, měl jenom jeden opravdický zájem, a to historii. Jezdil rád po různých zámcích a kostelích a pak nám vyprávěl, jaké poklady tam viděl. Myslel tím staroitnosti, ale to víte, pro nás techniky to bylo v té době nezajímavé.”

,,Udruje inenýr Vrbata sluební nebo soukromé styky s cizinci?”

,,Nevím o ádných. Nikdy jsem neslyel, e by měl příbuzné nebo známé v zahraničí a pokud jde o sluební styky s cizinci, k těm jsem oprávněn se souhlasem podnikového ředitele jenom já a nevím, e by se kdy Vrbata k nějakému jednání s cizinci nachomýtl.”

Soudruhu inenýre, prosím vás, co víte o jeho manelství, o jeho eně?

,,Tak na to moc času nemám. Vrbata pracuje v týmu inenýra Klapky. Nikdo jiný ho nechtěl. Klapka je jeho kamarád, navtěvují se, pokud vím, a tak jsem je nechal pracovat spolu. Kdy Vrbata něco nestihne, tak to Klapka za něho udělá. Určitě by vám o Vrbatovi mohl říct daleko víc ne já. Zejména pokud jde o rodinné vztahy. Mají k sobě velmi blízko. S tím rozdílem, e Klapka je skutečně dobrý odborník.”

Inenýr Klapka nebyl, jak se zdálo, vůbec překvapen příchodem poručíka Bezpečnosti. Uvedl, e manele Vrbatový dobře zná. Povaoval vdy jejich vztah za zcela solidní. O úmrtí Jany Vrbatové se dozvěděl od kolegy Vrbaty, který včera dostal telegramem oznámení.

,,Pane inenýre, potřebuji vědět, co dělal vá kolega Vrbata předevčírem, celý den.

,,To bohuel nevím, protoe jsem byl sluebně v Bratislavě. Ale mám zato, e byl přítomen na pracoviti. Pro jistotu se podívám do evidence docházky. Počkejte, prosím, okamik.

Klapka příli dobrý dojem na poručíka Krátkého neudělal. Zevnějkem spí připomínal plejboje v letech, ne vědeckého pracovníka. Skutečnost, e je vedoucím výzkumného týmu, byla trochu v rozporu s jeho vzhledem. Ale i kriminalista se můe mýlit. První dojem je obvykle málo pro racionální uvaování.

Tak tady to máte. Ověřoval jsem záznam na osobním oddělení. Je to tak: předevčírem ráno přiel normálně do zaměstnání, potom měl nějaký telefonní rozhovor. Nače oznámil, e si bere náhradní volno, na které měl nárok, a odeel. Včera u byl na pracoviti.”

Z Plastimatu odjel poručík Krátký na Josefský vrch. Obeel sousedy v ulici, kde bydlí manelé Vrbatovi. Mnoho se od nich nedověděl. A v protějí vilce od starí paní.

Vrbatová chodí oblečená do toho nejlepího a pořád je jí to málo. Nosí věci jenom z Tuzexu.”

Kde na to bere? Z platu by to asi těko pořídila, co myslíte?”

Heleďte, soudruhu přísluníku, občas k nim přijelo cizí auto. Takový ten bourák, snad mercedes. A taky vím, e paní Vrbatová někdy vůbec nepřila na noc domů. Třebas si vydělávala na tu svoji módu jetě jinak.”

,,Jak jste mohla vědět, e je na noc doma nebo ne?

Kdy přila domů, tak vdycky stahovala v oknech rolety. Kdy nepřila, tak se v celém domě svítilo a pan inenýr přecházel z pokoje do pokoje.

Poručíku Krátkému u zbýval v Jankově poslední úkon. Zato jeden z nejdůleltějích. Inenýra Jana Vrbatu navtívil v bytě. Uvítala jej otevřená zahradní branka. Jako by Vrbata očekával něčí příchod.

Kdy poručík zazvonil u domovních dveří, přiel inenýr Vrbata, nikoli v domácím oblečení.

Uvedl poručíka do haly ve zvýeném přízemí. Stále si tiskl dlaň k čelu. Po poručíkově kondolenci a otázce, zda je schopen vypovídat, souhlasil. A začal spontánně hovořit.

Byli jsme docela normální manelství. Co říkají o nás lidi, není pravda. Jana mě měla ráda a já ji taky. Někdy jsme se trochu pokorpili, ale to nemělo nikdy dlouhého trvání. Jana byla poněkud jinak zaloena, ne já. Měla ráda kolem sebe pěkné věci. Hezky se strojila. Milovala divadlo a dost často navtěvovala představení I mimo nae město. Mě divadlo tak nebaví, proto jezdila sama.

Pane inenýre, mohl byste mi říct, kde jste byl předevčírem celý den?”

V zaměstnání.”

Jak to? Pokud vím, ráno jste sice do práce přiel, ale pak jste si vzal náhradní volno na zbytek dne a odeel

jste.”

Proč vám mám povídat, kde jsem byl? Hledejte vraha a mě nechte na pokoji.”

Právě, e hledáme vraha. Tak tedy, kde jste byl předevčírem? Nemusíte odpovědět, jestlie se domníváte, e by vám mohla vae výpověď ukodit. Myslím vak, e byste nám měl pomáhat při pátrání po vrahovi vaí eny.”

Najděte si vraha sami. Stejně to udělal ten grázl. Ale já mu to nedaruju.”

Koho tím míníte, pane inenýre?”

Pohlédl na Krátkého nepřítomně skelnýma očima. Vzápětí se proměnil v uzlíček pocuchaných nervů. Nebylo mono odhadnout, jde-li o ok, afekt nebo exhibici. Vrbata křičel:

Dejte mi pokoj!”

Potom klesl do křesla, hlavu poloil do dlaní a na dalí otázky neodpovídal.

Ś ‘ > /

Máte doma nějaké práky na uklidnění?

Vrbata se na Krátkého nechápavě zadíval. Potom pokrčil rameny.

Odpuste, omlouvám se. Asi se chvílemi nemohu ovládnout. Samozřejmě, e ta naráka není opodstatněná. Myslel jsem inenýra Klapku. Jsme kamarádi, vdycky jsem ale na něho trochu árlil a taky mu i záviděl. Ale on Janu nezabil, to určitě ne.

Pan inenýr Klapka měl, promiňte, e se tak ptám, nějaký blií vztah k vaí manelce?

Rozuměli si, pokud já vím. Co je to blií vztah? zafilozofoval si Vrbata a Krátký mu dal v duchu za pravdu. Jsou lidé, kteří si jsou velmi blízcí, protoe je spojuje stejný, společný zájem, třeba váná hudba, příroda, divadlo, nebo cokoliv jiného. Jde o jakýsi stav duevního porozumění. Někdy psychický soulad přeroste i ve vztah intimní. Jaký vztah tedy opravdu byl mezi Vrbatovou a Klapkou? Z úvah jej vyruil Vrbata, který se pomalu opět rozhovořil.

Mezi mnou a Janou vlastně nikdy dokonalá shoda nebyla. Moje příjmy pro domácnost, tedy hlavně pro moji enu, často nedostačovaly. Byla zvyklá utratit celý svůj plat jenom na sebe. Kdy ili rodiče, jetě to lo, protoe nás i finančně podporovali. Po smrti mých rodičů prodáváme různé věci, které můeme postrádat, abychom si přilepili. Moje ena byla velmi společenská a to samozřejmě stálo dost peněz.

To chápu, řekl poručík.

Pořád zvala někoho na návtěvu. Pití a pohotění je dnes drahá záleitost. Kdy jsem jí nechtěl na to dávat peníze, pohádala se se mnou a někdy odela i z domova. Ne na trvalo, jen na několik dní.

A co v zaměstnání? Tam neměla problémy?

O ádných nevím.

Pane inenýre, pátráme po vrahovi vaí eny. Proto musíme vědět i to, zda neudrovala nějaký blií vztah mimo manelství.

Vrbata si unaveně přejel rukou vlasy, povzdychl si, jako by chtěl naznačit  kdy to musí být. A začal vyprávět.

Asi tak před rokem, po nějaké hádce se mi přiznala, e má přítele. Vysmívala se mi, e nejsem ani pořádný chlap, ani e neumím vydělávat peníze. A e ho se mnou nemůe ani srovnávat, protoe by ho tím uráela.

,,Snail jste se zjistit, kdo je tím přítelem?”

Jetě předtím mi zatelefonoval enský hlas do práce a řekl mi, e jsem paroháč. Často se mi zdálo, e ten hlas odněkud znám, ale nepřiel jsem na to, kdo mi telefonuje. Ta enská věděla o naich rodinných vztazích poměrně hodně, protoe se vysmívala zcela konkrétním věcem. Měl jsem vztek, ale taky jsem byl zvědavý, kdo je tím neznámým milencem, kterého úmyslně přede mnou vychvalovala, aby mě poníila, často byla pryč třeba celou noc, zřejmě s ním. Chtěl jsem se s ní dát rozvést. Ona mi vyhroovala, e má dobrého advokáta, a e mě oberé o vechno, co mám. Prý rozvod nepotřebuje, naopak, e jí vyhovuje ten stav, jak je. Chci-li se dát rozvést za kadou cenu, musím jí nechat auto a byt tady ve vilce po mých rodičích. Já e si můu nechat vechny peníze, o kterých ona neví. ádné takové peníze neexistují. To jen ona se domnívala, e po rodičích zbyly nějaké vkladní kníky, ale kde by se vzaly. Rodiče dávali vechno co měli nám, take neuetřili v posledních letech vůbec nic. Nepochyboval jsem o tom, e by byla schopna okubat mě úplně. A přitom mi ji záviděli. Jako zralá ena vypadala hezky a přitalivě.”

Take jaký byl opravdu vá vzájemný vztah?”

Miloval jsem ji, a taky jsem ji nenáviděl.”

Hodně jste ji nenáviděl?”

Moc!” Zarazil se a pokračoval: Ale tak, abych ji zabil zas ne.”

A teď se vrátíme k tomu, kde jste byl toho dne, kdy vae paní zemřela. Ze zaměstnání jste odeel, to vím.”

Vrbata chvíli na Krátkého zkoumavě hleděl. Jako by uvaoval, má-li říci pravdu.

Ten den mi ráno do zaměstnání zase volala ta neznámá ena a sdělila mi, e chci-li vědět, kdo mi tak dlouho nasazuje parohy, konečně se to mohu dozvědět jetě dnes. Milenec mé eny prý za ní právě Jede do Lázní na Moravě. Byl jsem z toho úplně nepříčetný. Vzal jsem si volno a okamitě odjel za manelkou.”

Věděl jste kde vae paní bydlí?”

Ano, podle poukazu, který dostala.”

Byl jste za ní v průběhu jejího léčebného pobytu?”

Ne, ale Lázně na Moravě znám.”

Popite mi přesně, kdy jste přijel do Lázní, co jste tam dělal, kdy jste odjel a kdy jste se vrátil domů.”

Přijel jsem tam kolem jedenácté hodiny. Neel jsem do lázeňského domu. Sedl jsem si na lavičku za novinovým Stánkem proti vchodu a čekal jsem, a půjde se svým milencem dovnitř nebo ven. V tu dobu jsem to u měl promyleno. Vyfotografuji je spolu a snímek pouiju jako důkaz u rozvodu. Potom se objevila manelka i s tím muem. Zůstal jsem překvapením okován. Byl to můj kolega ze zaměstnání. Ná dlouholetý domácí přítel. K Janě se vdycky choval pozorně, ale korektně. Nikdy bych se nenadál, e je jejím milencem právě on. Zmohl jsem se akorát na to jednou je vyfotografovat. Pak jsem zahlédl, jak odjídějí autem. Nasedl jsem taky do svého vozu a obejel město, ale u jsem je neviděl.”

A co jste dělal potom?”

Kdy jsem je nenael, jel jsem domů. Cestou jsem se zastavil na večeři v motorestu .Podhradí’. Nijak jsem nepospíchal a seděl jsem tam asi dvě hodiny. Potom u jsem jel nejkratím směrem domů. Auto jsem zaparkoval na ulici. Mám sice gará, ale chtěl jsem jet do práce brzy ráno autem a tak jsem ani nezajíděl dovnitř. Doma jsem byl po osmé večer.”

xxx

Dlouho po půlnoci se Pechan s Krátkým vraceli do Lázní na Moravě, Řidič je odvezl kadého před dům, takový u bývá úděl řidičů. První nastupují na sluební cestu, aby mohli prohlédnout vůz a provést před cestou alespoň minimální kontrolu technického stavu. Po návratu  je-li pozdě v noci  odveze pasaéry domů. Potom s autem do garáí, kde musí vůz po cestě oetřit a dotankovat nádr, jak zní předpis. Teprve potom jízda pro řidiče skutečné končí a můe se vydat pěky ke svému bydliti.

Pechan unavené stoupal po schoditi ke své garsonce.

Ahoj! Tak jsem si představoval, jak vstoupím, vrhnu se k tobě, obejmu tě a celou tě zulíbám a zatím musím zůstat stát mezi dveřmi, abych svými lépějemi neznehodnotil tvé vědomosti.”

Já ti dám. Vědomosti mám zde,” ukazovala si Olga Kočová na hlavu.

Opatrně začala skládat skripta a knihy, rozloené na koberci okolo válend. Blok na psacím stole je zaplněn poznámkami. Olga sáhne za válendu a postaví na stoleček pod stolní lampou skleničku a načatou láhev koňaku.

,,No, ty se pěkně připravuje na atestaci!”

,,A to jetě neví, e jsem kus odpoledne trávila v kavárně. U kávy a griotky jsem si pěkně popovídala.”

,,Já asnu. Místo studia chodí po kavárnách a k tomu jetě nasává. S kým jsi to besedovala v té kavárně?”

Chtěla jsem ti pomoct. A tak jsem pozvala na kus řeči u kávy paní ormovou, vrátnou z lázeňského domu, kde bydlela ta zavraděná ena.”

Kdes k té ormové přila?”

Známe se u z dřívějka. Jetě kdy jsem tu byla po fakultě na praxi.”

Take chce medicínu pověsit na hřebík a věnovat se kriminalistice?”

Houbelec,” řekla Olga a začala vysvětlovat, e o věci přemýlela vyloené enskou logikou. Kdy se ta zavraděná paní nepřátelila se enskýma na pokoji, musela mít společnost jinde. Přece se nebude pěkná enská stranit lidí.”

Jak ví, e se s enami na pokoji nekamarádila?”

Plné město informací. Ale podr se, to jetě není vechno. Dozvěděla jsem se, e není problém, aby přila návtěva do lázeňáku na pokoj, i kdy se to nesmí. Jednodue se strčí vrátnému nějaká ta pětka a předpisy neplatí. A za paní Vrbatovou chodíval pohledný muský celkem pravidelně, kdy nebyly druhé dvě v dohledu. Je moné, e ji navtívil i v den vrady, ale to by musel přiznat pan Červenka. Měl ten den slubu, paklie se ovem nechal pan červenka podplatit.”

Řekla ti jetě něco o tom mui?”

Mluvila u dřív, před vradou, se spolubydlícími paní Vrbatové. Vyprávěly jí, e na počátku léčení, to jetě chodily společné, se k nim přidali na kolonádě tři mui, taky lázeňtí hosté. Procházeli se spolu a pánové se snaili navázat známost. Ty dvě neměly zájem, take z toho dál nic nebylo. Ale paní Vrbatová začala s jedním z nich chodit. Příjmení si nepamatuji, jen křestní jméno Vladimír.”

Proč nám ale o tom nic neřekly? Jestli si to ormová pouze nevyfabulovala, aby se udělala zajímavou.”

,,Nevím, třebas nechtěly Vrbatovou po smrti pomlouvat, zná přece přísloví  o mrtvých jen dobře. Jinak ale ormové věřím. Jestli vám ty dvě řekly něco jiného, tak nemluví pravdu. Třeba jste je patně vyslýchali?”

,,Prosím tě! Vyslýchal je kolega, který patří u nás k nejzkuenějím.”

Olga si pomyslela: a má být? Já jsem u viděla lidí, kteří v pravou chvíli nedovedli poloit tu pravou otázku nebo nedokázali udělat v pravou chvíli, co bylo třeba.

,,Tak u dost vyetřování. Přijelas sem studovat, tak prtej a neple se nám do řemesla.”

,,Má strach, e bych byla úspěnějí?”

,,Tohle, Olinko, není ádná legrace. Člověk, který jednou vradil, neváhá zabít i podruhé. Zejména kdy zjistí, e mu jde o kůi. Bude-li pátrat na vlastní pěst, můe se dostat do nepříjemných situací. Snad by bylo nejlíp, kdyby ses raději věnovala přípravě na atestaci.”

Mám tě ráda, ty můj erloku, ale poroučet si nedám. Mám vlastní hlavu a umím ji kupodivu pouívat. Bude si muset na to zvyknout.”

Plete si ivot s detektivkou. Mnohokrát jsem uvaoval, jestli jsi lepí enská ne lékařka, ale abych měl navíc jetě kriminalistku, na to si asi nezvyknu.”

Taky nechci být kriminalistkou! A dokonce si ani nejsem jista, zda bych chtěla raději být lepí lékařka, ne ena!”

Objala Pechana a přitáhla jej k sobě.

xxx

Přísluníci kriminální sluby, kteří přili ráno první do práce, dostali úkol opakovat výslech spolubydlících Vrbatové. Teď jenom je někde zastihnout a předvést. V takovém lázeňském městě to není nic jednoduchého. Mohou být na pozdní snídani, na procedurách nejméně ve třech lázeňských domech. Mohou mezi procedurami nebo po nich odpočívat v některém z parků nebo se procházet či sedět v kavárně. Nemluvě o monosti návtěvy dopoledního představení kina. Oba kriminalisté to vzali za správný konec. Nejdříve zatelefonovali oetřujícímu lékaři,

který jím sdělil, jaké procedury mají obě pacientky předepsané. Dalím telefonátem zjistili, e iontoforézu opustily právě před deseti minutami. Přítí procedurou je masá a potom zábaly. Stačilo okamitě vyrazit a stihnout obě důleité svědkyně na masái, kam byly objednány na půl desátou.

Při výslechu obě nezávisle na sobě vypovídaly shodně.

Začaly vysvětlením, e poprvé neřekly pravdu z toho důvodu, e nechtěly o mrtvé říkat věci, o nich si myslely, e by ji haněly a které podle jejich tehdejího názoru neměly s vradou nic společného. Nechtěly, aby se manel paní Vrbatové dozvěděl, co zde dělala a taky, aby se o enách v lázních neříkalo, e sem jezdí jenom proto, aby si vyhodily z kopýtka. Svědkyně Skalická uvedla:

,.Vechny tři, co bydlíme na pokoji, jsme přijely v tý den. Z počátku jsme ly společně na jídlo i na prohlídky, ale hned druhý večer la paní Vrbatová sama tančit do vinárny. Přítí den jsme na procházce potkaly tři pacienty, kteří nás pozvali na kávu. S jedním z nich se u paní Vrbatová znala, jmenoval se Vladimír, příjmení mi bohuel vypadlo za tu dobu z paměti. V kavárně měli snahu začít důvěrně, tak jsme se my dvě rozloučily a od té doby jsme se s nimi nebavily, i kdy je občas potkáváme. Zpočátku chodili společně i s paní Vrbatovou a tím panem Vladimírem, ale později u chodili jen sami dva. Kde trávila Vrbatová večery, to nevím.*1

Krátce po obědě vyly obě eny, spolubydlící zavraděné Vrbatové na kolonádu. Procházely se z jednoho konce na druhý. Kousek za nimi chodila trojice muů. Nejméně pětkrát proli celou kolonádu tam i zpět. eny se stále rozhlíely a mui je pozorně sledovali. Blíila se čtvrtá hodina. Mui se u začali domnívat, e jim těstí nepřálo. Nedaleko pramenů minerálních vod se pojednou eny zastavily s dvojicí pacientů. Chvíli navzájem rozmlouvali, přeli společně celou kolonádu a na druhém konci se rozloučili.

Pacienti nespěchali. Nabrali si do pohárku dalí m

122

Pacienti nespěchali. Nabrali si do pohárku dalí minerální vodu a pokračovali v procházce. Posléze přece jenom opustili kolonádu. V tu dobu hodiny ukazovaly téměř pět hodin.

Ve vedlejí ulici k nim přistoupila trojice muů, kteří je sledovali.

Bezpečnost. Prosím vae občanské průkazy.”

Lubo Hrabata a Marek Stříbrský byli nesmírně překvapeni, zvlátě kdy jim přísluníci kriminální sluby sdělili, e je musí bohuel poádat, aby je následovali na oddělení k výslechu.

Lubo Hrabata se ohradil tím, e je poctivý pracující člověk a e nemá co říct. Zůstal neoblomný a nepomohlo ani vysvětlení, e jde o závaný trestný čin. Stále trval na svém. Nikdo nemá právo ho zadret na ulici, dělat mu ostudu před lidmi a odvézt ho na SNB, kdy nic neudělal. Stejně si bude stěovat.

Druhý mu  Marek Stříbrský poskytl pracovníkům kriminální sluby obsáhlou výpověď. Jejich třetí spolubydlící se jmenuje Vladimír Trapl. Je mu asi čtyřicet let, tíhlý, snědý, mírně proedivělý. Hned po příjezdu do lázní si namluvil jakousi paní Janu, se kterou byl celé dny a večery. Kam s ní chodil, to neví. Trapl o tom nemluvil. V den vrady přiběhl kolem poledne na pokoj celý rozruený. Hned zase odběhl a vrátil se a druhý den ráno. Tedy ten den, co byla nalezena v parku zavraděná. Byl celý zmuchlaný a zapiněný.

On, ani Hrabata dosud nevěděli, e zavraděná ena je tou přítelkyní jejich spolubydlícího. Trapl od vrady nikam nechodí, ani na povinné procedury. Větinou leí na posteli, zamyleně se dívá ke stropu a na otázky nereaguje. I v tuto dobu jistě leí na pokoji v lázeňském domě.

Skupina kriminalistů odjela pro Vladimíra Trapla. Druhá dostala za úkol prohlédnout se souhlasem prokurátora pokoj, kde Trapl bydlí. S ohledem na závanost postupu vyetřování dostavil se prokurátor osobně na oddělení Veřejné bezpečnosti, aby se zúčastnil prohlídky a výslechu zadreného.

Prohlédnout jeden pokoj není pro zkueného krimina-listu zvlátní problém. Kolikrát u museli udělat domovní prohlídku rodinného domku, kde byly kůlny, chlívky, sklepy, půdy a dalí hospodářské místnosti a bylo nutno přehazovat uhlí a prohlíet podlahu pod zahnojeným chlívkem. Tentokrát vak lo o mnoho. Prohlídka nesměla být chybná. Bylo nutno najít důkazy proti eventuálnímu pachateli. Jediné, co kriminalisté v tomto smyslu nali, byl svétle edý oblek se stopami hlíny, celý silně zmačkaný, co bylo ve značném protikladu k ostatním Traplovým svrkům, které byly vzorně čisté a vyehlené.

Spolubydlící Hrabata měl sice námitky i proti prohlídce, ale prokurátor ho upozornil, e byl dodren zákon a není důvodu ke stínostem.

Trvalo hodně dlouho, ne vyetřovatelé Bezpečnosti přiměli Vladimíra Trapla, dispečera energetických rozvodných závodů k výpovědi. Nejdřív nechtěl o Vrbatové ani slyet, potom stále dokola tvrdil, e on ji nezabij, protoe k tomu neměl důvod, na závěr pak u jen mlčel a téměř nepříčetně se díval na vyetřovatele, který mu kladl otázky.

Teprve kdy byl upozorněn, e je důvodně podezřelým a mohl by být po odmítnutí výpovědi vzat do vazby, začal vypovídat. Po příjezdu do lázní se el první večer projít a navtívil i vinárnu. Bylo dost obsazeno a tak se posadil ke stolku hned u vchodu. Seděl nad skleničkou vína, kdy začal mít pocit, e se na něj někdo upřeně dívá. V koutě místnosti seděla u stolku pro dva samotná ena. Několik muů s ní chtělo tančit, ale vechny odmítla. Stále se dívala směrem k němu. Nejdříve se domníval, e se dívá ke vchodu, protoe někoho čeká. Kdy začala hrát hudba, zvedl se a el ji poádat o tanec. Potom u zůstal sedět u jejího stolku. Cestou domů jí řekl, e je rozvedený, a e by rád poznal novou enu, s kterou by si rozuměl. Navrhl Vrbatové., e se sejdou druhý den na kolonádě. Večer li opět tančit.

Třetí den ho pozvala k sobě na pokoj. Smála se a říkala, e v lázních není nic problémem, kdy má člověk peníze. Chodil k ní kadý den ráno, kdy ji byla sama a spolubydlící odely. Vyprávěla mu, e u řadu let není v manelství spokojena, manel ji zanedbává a je mu milejí vechno jiné nad ni.

Provdala se vlastně omylem, protoe jí imponovalo jeho chování ve společnosti. Neuvědomila si, e ho vichni uznávají vlastně ne pro jeho vlastnosti, ale spíe pro to, jaké má rodiče. Zaplatila za to krutou daň  darovala mu svoje mládí. Pro něj vak nikdy nebyla milovanou enou. On měl pouze majetek a tak se choval i k ní. Cítila potřebu být někým milována, mít někoho, kdo by k ní byl něný a s ním by si rozuměla.

,,Víme, e jste měl s paní Vrbatovou známost. Kdy jste ji viděl naposledy? Chceme vědět, kdy a jak jste se rozeli a tak dále. Vae intimní záleitosti nás nezajímají.”

,,Kadý den jsme se nescházeli. V sobotu a neděli neměla na mne čas, protoe sem za ní jezdil manel. Bydlel s ní v hotelu. Ten den, co zemřela, jsme schůzku neměli. Večer předtím mi řekla, e musí zítra odjet a e přijde a pozdě večer, abych za ní nechodil. Slíbila, e mi potom vechno vysvětlí.”

,,Kdy jste se měli znovu sejít?”

No přece a druhého dne.”

,,Vy jste ráno za ní do lázeňského domu přiel?”

Ano , ale nikdo mi neotevřel.”

To u byla paní Vrbatová mrtvá, nemohla vám tedy otevřít. Kdo vás do lázeňského domu pustil? Který vrátný měl slubu?”

Nevím, kdy jsem vstoupil, byla vrátnice prázdná, tak jsem proel ke schoditi a vyběhl nahoru. Zaklepal jsem na dveře a nic. Zkouel jsem to znovu a pak jsem se vrátil. Ve vrátnici zase nikdo nebyl a tak jsem odeel ven.”

To jste ji ani nehledal odpoledne na kolonádě nebo v kavárně? Ani večer ve vinárně?”

Hledal, ale nikde nebyla.”

Tak tedy přesné, kde jste byl a co jste dělal ten den, kdy dolo k vradě paní Vrbatové? Jako svědek jste povinen vypovídat pravdu. Je to také ve vaem zájmu, protoe jinak byste se snadno mohl stát podezřelým.”

Ten den, co Jana, tedy paní Vrbatová odjela, jsem ráno byl na procedurách. Skončil jsem tak kolem jedenácté hodiny. Pak jsem el procházkou na oběd. Odpoledne jsem se procházel na kolonádě. Potom jsem zael na večeři do automatu u kolonády, protoe jsme měli v jídelně k večeři duenou zeleninu a tu já nerad. Po večeři jsem se jetě chvilku procházel a pak jsem el do vinárny. Bez Jany mě to tam nebavilo, tak jsem brzy odeel domů.”

Kdy jste přiel?”

Jako obvykle. Těsně před večerkou. Kamarádi z pokoje u spali. Víte, oni by prospali snad soudný den. Dokonce i ráno, kdy jsem odcházel, jetě spali.”

Kdy jste se dozvěděl, e v lázních byla spáchána vrada?”

Kolegové se o tom bavili ten den, co byla mrtvá nalezena.”

Věděl jste, kdo je zavraděná?”

Ne, to jsem se dozvěděl a dalí den. Od vrátného. Moná, e kamarádi to věděli dřív a tajili mi to.”

Proč teď nechodíte na procedury?”

Nevím, jak bych vám to měl říct, ale smrt Jany se mě opravdu dotkla. Uvaoval jsem o tom, e bychom se vzali. Vyčítám si, e jsem ji nedokázal ochránit před smrtí. Kdybych věděl, co jí hrozí, tak jsem ji ani na chvíli neopustil. Moná, e bych ji zachránil.”

Proč jste se nám neohlásil, kdy jste se dozvěděl, kdo je ta mrtvá ena z parku?”

Měl jsem obavu, e mě budete podezírat.”

Co jste měl k večeři v automatu u kolonády?”

Dal jsem si minutku, přírodní kotlet s bramborem a velkou oblohou. Proč se na to ptáte?”

Předpokládám, e vás nikdo ze známých neviděl v automatu nebo na kolonádě?”

Ne, to opravdu ne. Ale mě přece nemůete podezírat!”

Zatím vás nikdo nepodezírá. Jste svědek. Musíme se snait vae alibi prokázat. Kolik asi bylo hodin, kdy jste přiel do vinárny? A v kolik hodin jste odeel?”

Přiel jsem tak kolem sedmé a odeel patrně kolem deváté. Ale to nevím jistě.”

Kde jste seděl a s kým?”

Jako obvykle u naeho stolku vzadu, v koutě místnosti. Je to stolek pro dva, seděl jsem ale sám.”

Kdo vás obsluhoval?”

Trapl se zarazil. Víte, e ani nevím. Znám tam vechny číníky, ale který právě obsluhoval, se nepamatuji.”

Viděl vás tam někdo ze stálých hostů? Zdravil jste se s někým?”

Ne, nezdravil.” Vyslýchanému na čele začal vystupovat pot. Vytáhl z kapsy kalhot napiněný a zmuchlaný kapesník a otřel si jím čelo a ruce. Ze zúených očních zřítelnic vyhlíel strach. Otázky kriminalistů jej zahnaly do kouta. Přestoe očekával, e dojde k výslechu a připravoval si odpovědi na otázky, které očekával, teď, kdy k výslechu dolo, byl otázkami krimlnalistů a jejich klidným vystupováním vyveden z míry.

Take co jste nám uvedl můe, ale taky nemusí být pravda?”

Nemám důvod lhát.”

Jak nám tedy vysvětlíte, e jeden z vaich kolegů na pokoji tvrdí, e jste nebyl celou noc doma?”

Trapl se začal třást po celém těle a něco si mumlal sám pro sebe. Potom vyskočil a vykřikoval:

Nic vám nepovím! Nebudu s vámi o ničem mluvit. Mě do toho neuvrtáte! Chci advokáta. Dokud tu nebude, nebudu mluvit.”

Slova se ujal prokurátor.

Pane Traple, jako svědek advokáta nepotřebujete, ale kdy nechcete vypovídat, budeme nuceni pouít proti vám práva daného zákonem a nechat si vás tu na nezbytně dlouhou dobu, ne prověříme, jak to s tím vaím nočním touláním opravdu bylo. Zadríme vás, abyste nemohl ovlivňovat dalí svědky.”

xxx

Pechan ukázal v hotelu sluební průkaz a fotografii Vrbatové. Chlapík za pultem nejdřív kroutil záporně hlavou a vracel fotografii zpět. Kdy u ji Pechan chtěl převzít, stáhl recepční ruku zpět a znovu si fotografii prohlíel, jako by si na něco vzpomněl.

Nevím to jistě, ale mám takový pocit, e ta ena tu několikrát byla s naím pravidelným hostem. Chodil s ní taky dolů do baru a tak byste si mohli u barmanky ověřit, je-li to ona.”

Jak se jmenuje ten pravidelný host?”

Dieling. Tuím Reinhard, Rakuan, ale pro jistotu se raději, podívám do knihy ubytovaných. Kdy u nás bydlí, tak má vdy pokoj B 12.”

Můete mi dát nahlédnout do knihy?”

Poručík si opsal osobní údaje a bydlitě Reinharda Diellnga včetně cestovního pasu.

Co mi o něm můete říci jinak?” zeptal se recepčního.

Jezdí k nám občas. Obyčejně na sobotu a neděli na víkend. Tentokrát si prvně objednal pokoj na celých deset dnů. Říká, e u nás odpočívá po namáhavých obchodních jednáních, ne se vrací domů. Prý na něj nae město působí blahodárně a zdejí klimatické podmínky mu dělají dobře. Přijídí autem.”

Jaké má auto?”

Tmavě hnědého forda, ale teď naposled přijel novým vozem. Značku nevím, jen jsem si viml jasně červené barvy. Nai garámistři se starají zahraničním hostům o fára a tak vám to určitě řeknou přesně. Pokud vím, pan Dieling vdycky přijede ke vchodu a auto tam nechá, aby mu to nai zaměstnanci umyli, odvezli do garáe a dotankovali. Při odjezdu si dává auto přistavit před vchod.”

Telefonuje mu sem někdo?”

Jo, teď jste mi připomněl. Včera po příjezdu el hned do naeho baru a seděl tam tak do devíti hodin večer. Pak mu někdo telefonoval. Poručil si láhev koňaku do boxu a myslím, e tam seděl skoro do půlnoci.”

Kdo mu telefonoval?” Pechan doufal, e získá stopu, ale recepční jej zklamal. Odkázal ho na hotelovou telefonistku.

Volající byla ena a ptala se na pana Dielinga. Zavolala jsem do recepce a tam mi řekli, e je v baru a tak jsem přepojila hovor tam. Kdy přivolali pana Dielinga k aparátu, přestala jsem hovor sledovat. Ten hovor trval sotva pár minut, řekla bych tak tři čtyři minuty.”

Jak spolu mluvili? Německy?”

To nevím. Kdy se ozval Dieling jménem, tak jsem přestala poslouchat, ale ta dáma co volala, mluvila se mnou česky.”

Jaký dojem na vás četina té eny dělala? Mluvila česky dobře nebo s cizím přízvukem?”

Měla jsem pocit, e jde o Čeku.

Pan Dieling je u vás častým hostem. Mívá mnoho telefonních hovorů?”

Ne, to bych znala jeho jméno. Myslím, e to byl první hovor, který jsem pro něj spojovala.”

Pechan vyhledal barmanku. Představil se a poloil první otázku.

Znáte pana Dielinga?”

Jisté, je to ná častý a dobrý host. Sedává často přímo tady, u baru. Teď asi dvakrát po sobě si nechával rezervovat stůl pro dva. Přicházela za nim nějaká dáma.”

Jak vypadala? Poznala byste ji?”

Pekla bych, e jí mohlo být přes třicet. Poměrné hezká, ale popisovat moc neumím. Určitě bych ji ale poznala.”

Není zdejí? Slyela Jste jl mluvit? Je Čeka nebo cizinka?”

Určitě je to Čeka. Myslím, e je tu na lázeňském pobytu.”

Pechan ukázal fotografii Vrbatové.

Ale ovem, to je ona.”

Můete mi jetě o ní nebo o panu Dielingoví něco říct?”

Víc u nevím. Ta dáma tu s ním sedávala poslední dva víkendy. Včera přiel sám a po tom telefonu odeel.”

Kdy tu byl s tou dámou, odcházeli spolu?”

Pokud já mohu říct, odcházeli společně k panu Dielingovi na pokoj. Při odchodu si vdycky objednávali nahoru láhev ampusu.”

Při odchodu z hotelu se jetě zeptal Pechan recepčního, proč není Vrbatová zapsaná v knize ubytovaných, kdy zde s panem Dielingem bydlela.

Máme sice vude upozornění, e hoteloví hosté si své návtěvy nesmí zvát na pokoje, e k tomu účelu slouí hotelová hala a kavárna. Jenome my zde máme větinou cizince a ti jsou zvyklí si pozvat na pokoj, koho uznají za vhodného. Vedení hotelu jim to toleruje. Nevěřil byste, kolik nám tihle cizinci přivezou deviz.”

A hlavně kolik vrazí tobě do kapsy, abys jim poutěl návtěvy na pokoj, pomyslel si poručík Pechan. Jenom si nejsem tak docela jist, jestli kvůli těm jejich devizám jim máme tolerovat, aby se zde chovali jako doma a jetě jim za to poklonkovat.

xxx

Soudruhu poručíku, máte zde nějaké dva mladé, chtějí mluvit s někým, kdo vyetřuje vradu té eny z parku,” oznámil Pechanovi při návratu z hotelu dozorčí útvaru Veřejné bezpečnosti. Jmenují se Jiří Vaík a Vladěna Hajná. Mohu je poslat k vám do kanceláře?”

Vezmu si je s sebou nahoru,” řekl Pechan.

Mladí vstoupili do jeho kanceláře dríce se za ruce. On osmnáctiletý mladý mu, ona o rok mladí.

Víte, my spolu chodíme,” začala vysvětlovat dívka, aby bylo jasné, kdo je v tomto páru mluvčím. Ten večer, kdy se to stalo, jsme spolu byli zrovna v tom parku, kde pak nali tu paní. Mohlo to být kolem desáté, protoe já jsem

měla být v deset doma a u jsme moc pospíchali, abych nezmekala. Stejně jsem přila pozdě. Kdy jsme vycházeli z parku, proběhl kolem nás nějaký mu. Neel ani po cestičce. Proběhl křovím, které tam dělá ivý plot.”

Pechan rozloil na stole plán města a poádal, aby mu ukázali, ve které části parku byli, kudy li a kde viděli onoho mue. Dívka se nemohla podle plánu zorientovat a rozpačitě čekala na pomoc od chlapce. Bez velkého hledání ukázal, kde vlastně byli. Pechan si uvědomil, e můe jít o důleité svědectví. Mladá dvojice byla skutečně v místech, kde dolo k vradě.

,,Jak ten člověk vypadal?”

,,Já nevím,” vydechla dívka, hrozně jsem se lekla, protoe vylít z toho parku před námi, vyhnul se nám a o kus dál zase vběhl křovím do parku, ze kterého jsme my vyli.”

,,Vy byste ho taky nedokázal popsat? Jak vypadal, co měl na sobě?”

Viml jsem si, e byl vyí a tíhlý. Na sobě měl oblek světlejí barvy a zdálo se mi, e si ve spěchu oprauje kalhoty, jako by právě upadl a chtěl si je očistit.”

Poznal byste ho na fotce nebo ve skutečnosti?”

Ve skutečnosti bych ho moná poznal podle celkové postavy. Viděl jsem na něj dost dobře. Přeběhl kolem nás na čtyři, pět metrů. Ale obličej na fotografii bych nepoznal.”

Teď si napíeme vai svědeckou výpověď a budeme-li potřebovat jetě něco, tak vás vyhledáme. V kadém případě vám oběma velice děkuji.”

Pechan si vybavil postavu Vladimíra Trapla. Popis odpovídal a znečitěný světlý oblek u něho taky nali. Misto, kde ho mladá dvojice spatřila, leí nedaleko místa nálezu mrtvé Vrbatové. Co tam Trapl v tu dobu dělal? K vradě dolo podle lékařů a mnohem později.

Václav Joná čekal na výslech v cele předběného zadrení. S ohledem na zvlátní okolnosti jeho útěku z pracovitě nápravného zařízení chtěl vyetřovatel, aby jeho výslechu byl přítomen soudní znalec  lékař psychiatr. Jetě před výslechem lékař Jonáe prohlédl, jeho závěr vyetřovatele nepříjemně překvapil.

Proč  podle vás  trpí Joná teď duevní poruchou, kdy jetě před několika dny byl normální?”

Jak víte, e byl normální?” pokrčil psychiatr rameny. Reaktivní psychóza můe zcela náhodné propuknout i ve výkonu trestu. Obvykle se dotyčný domnívá, e není ve vězení a chová se podle toho.”

Není moné, aby se Joná od některého spoluvězně naučil příznakům duevního onemocnění a nám je simuloval?”

Simulace se obvykle pozná, protoe simulant ve snaze přesvědčit o své duevní nemoci předvádí vechny moné příznaky, které k sobě nepatří, protoe se vyskytují v různých stadiích choroby. Obvykle také simulanti stereotypně předvádějí příznaky bez dynamického vývoje stavu.

Poručík Zelený přinesl do kanceláře kouřící álky kávy a poslední část rozhovoru vyslechl. Tónem, vyjadřujícím nesouhlas s postupem psychiatra poznamenal:

On je vlastně kadý trestný čin určitým druhem psychopatie, budeme-li tuto nemoc definovat jako odchylku chování jednotlivce od chování obecné uznávaného jako norma společenského chování. ádný závaný trestný čin, a u jde o vradu, znásilnění nebo jiný trestný čin, přece nemůe spáchat zcela normální člověk. Budeme-li to vak posuzovat takto, pak je kadý pachatel trestného činu beztrestný, protoe je psychopat a duevně nemocný člověk.”

Nesouhlasím s vaím náborem,” hájil své stanovisko psychiatr a vysvětloval, ják se na problém dívá jeho věda: Někteří jedinci mají predispozici k hrubosti, surovosti a krutosti. Takoví lidé mohou ve stavu rozruení spáchat závaný trestný čin, ani by bylo mono je povaovat za duevně nemocné. Prokazatelně se mohli kontrolovat, rozpoznat nebezpečnost svého jednání a včas se ovládnout. Pouze mení část pachatelů je v době spáchání zločinu ve smyslu zákona nepříčetná a tedy neodpovídající za své činy.”

Já vím, takového .nemocného’ umístíte v uzavřeném odděleni psychiatrické léčebny. Na rok, na dva nebo tři. Pak lékaři shledají jeho stav natolik uspokojivým, e ho propusti. Václav Joná je recidivista. Bude-li mu uznán stav nepříčetnosti, co znamená, e neodpovídá za své činy, nebude odsouzen a půjde do ochranné léčby. Po třech letech bude na svobodě a máme tu zase potencionálního pachatele dalí vrady. Kdo jednou zabil, můe zabft i podruhé, ale to vás, psychiatry, nezajímá. Vy jenom léčíte, my pak honíme pachatele.”

Proč se rozčilujete, soudruhu poručíku? Lékaři přece pachatele neosvobozuji, jenom stanoví, zda jsou nebo nejsou, zcela nebo z části pod vlivem duevní poruchy. O umístění v psychiatrické léčebně přece rozhodují soudy.”

Zelený se uklíbl.

Ano. Ale e pro ně platí zásada ,in dublo pro reo asi vité? V případě pochybnosti vdy ve prospěch obvinělého. Take kdy psychiatr ve svém posudku napíe, e obviněný mohl být v době spáchání trestného činu nepříčetný, jde o druh pochybnosti, kterou musí soud ze zákona chápat ve prospěch pachatele.”

Vdy říkám, e je to věc justice a ne medicíny. Nevěřte tomu, e je jednoduché pro psychiatra rozhodnout o umístění v ústavu. Vichni nejdříve vidi monost, e by mohl být v psychiatrickém zařízeni umístěn člověk zdravý, kterého se chce někdo zbavit. Dříve k takovým jevům docházelo, hlavně z majetkových pohnutek. Dnes ádný psychiatr jen tak nerozhodne o psychickém stavu člověka.”

Take co mám dělat s Jonáem? Mohu ho vyslechnout?”

Jak chcete, ale jde o duevně nemocného, který není schopen výslechu ani soudního řízeni. Měl by být neprodlené převezen do ústavu.”

To znamená, e se za těké ublíeni na zdraví nebude zodpovídat před soudem?”

Pokud jde o jeho stav v době spácháni trestného činu, nelze zatím jednoznačně stanovit, zda přísluníka Sboru nápravné výchovy napadl pod vlivem duevní poruchy.”

Jestli to nevíte, tak Joná se tu toulal té noci, kdy byla v Lázních zavraděna paní Vrbatová.”

Teď chápu vae obavy a taky vánost situace, ale zatím bych vám nemohl dosvědčit, e Joná vypovídal při plném vědomí. Dejte ho sem přivést a uvidíte sám.”

Kdy Jonáe přivedli k poručíku Zelenému do kanceláře, rozhlédl se nepřítomně po přítomných a pak se vrhl poručíkovi k nohám. Tloukl hlavou o zem a drmolil nesouvisle jakési modlidby. Teď bylo i Zelenému jasné, e provádět výslech za těchto okolností je nemoné.

xxx

Předveďte mi vrátného Červenku!”,poádal poručík Pechan obvodní oddělení VB. Představoval si to jednodue, ale v ivotě je vdycky vechno jako naschvál jinak. Červenka slubu v lázeňském domě neměl a taky doma nebyl. Manelka přísluníkům poradila, a si ho najdou u mariáe v některé hospodě. Domů e se má vrátit a kolem desáté, dřív se od karet nehne. Nezbylo nic jiného, ne jít hledat. Natěstí bylo pátrání brzy korunováno úspěchem. Ji v druhé hospodě seděl vrátný v kruhu spoluhráčů a halasně hlásil sto a sedm červených. Horí bylo jeho předvedení. Vzpěčoval se, nadával a měl těstí, e přísluník, který byl určen k jeho předvedení, byl taky mariáník. Věděl tedy, co znamená nechat hry, kdy vám jde karta. Konečné doel červenka v doprovodu přísluníka na okresní oddělení. Uklidnil se trochu teprve po Pechanově upozornění, e můe být stíhán pro křivé svědectví.

U se vidíme, pane Červenko, podruhé. Poprvé jste nic nevěděl o paní Vrbatové, neznal jste nikoho, kdo by ji navtěvoval, nikoho jste s ní neviděl. Je to tak?”

Jasně! Je to tak! Tak co po mně jetě chcete? A proč mi vyhroujete stíháním pro křivé svědectví?”

Nikdo vám nevyhrooval! Jen jsem vás v souladu se zákonem poučil o tom, e jako svědek musíte vypovídat pravdu. Ne ale začneme, podívejte se na tuto fotografii!”

Poručík Pechan podal Červenkovi fotografii, kterou dostal od inenýra Vrbaty. Byla na ní Vrbatová, vycházející z lázeňského domu. Po boku kráčel mu, objímající ji kolem ramen. V pozadí stál vrátný červenka.

Kolik vám dal za vputěni do domu?”

Prosím dvacku. Ale to bylo zcela mimořádné. Já jinak peníze neberu. Prosím vás, jenom to neoznamujte správě

lázni!”

Mne nezajímají vae úplatky. Chci vědět vechno o tom mui, který tam byl na návtěvě, kdy přiel, kdy odeel, jak často tam chodil. Prostě vechno!”

Soudruhu, ten člověk tam byl opravdu poprvé. Přiel ráno po úklidu, tak kolem půl deváté. Dal mi dvacku a řekl, e jde za paní Vrbatovou, e na něho čeká, e je její dobrý známý. Nechtěl jsem ho tam pustit, protoe jsem ho neznal, ale on přidal jetě dvacku, tak jsem povolil. Koneckonců vypadal velmi sluně.”

Nikdo jiný za paní Vrbatovou nechodil?”

Ale ano, jeden k ní taky chodíval.”

Jak vypadal? Znáte ho? Je to lázeňský host nebo někdo z místních?”

Určitě pacient, místního bych znal. Ano, lázeňský host, protoe jsem ho viděl několikrát na kolonádě s pohárkem s vodou. Je to typ muskýho, co mají enský rády. Stihlý, snědý, vysoký tak metr osmdesát.”

Paní Vrbatová po večeři kadý den odcházela a vracela se a v noci. Jak dlouho to bývalo? Po uzavření domu?”

Ne to ne! Jenom jednou, co Já vím, přila po uzavření, ale to jsem jí to prominul.”

O těch úplatcích za propoutěni hostů dovnitř sl s vámi pohovoří vedeni lázni. Nás zajímá, co se dělo ten den, kdy dolo k vradě?”

On za ní, teda ten pán co je na fotografii, byl na pokoji asi tak do jedenácté hodiny. U jsem měl obavy, e budu mlt nepříjemnost, protoe spolubydlící paní Vrbatové se u vracely zpět z procedur, ale natěstí si to před domem rozmyslely a jetě někam ly a tak měla pani Vrbatová s tím pánem čas odejít.”

To je u opravdu vechno, co víte? Nezatajil Jste nic? Vyetřujeme vradu pane červenka!”

No … kdy byl ten, co Jste si ho vyfotili nahoře, tak se tu objevil ten druhý, ten pacient. Nedal se zastavit a běel rovnou ke schoditi, řekl jsem si, co můu dělat a nechal jsem ho. Přece se nebudu s nim prát. Dlouho tam nebyl. Za chvíli celý rozčilený běel se schodů dolů. Ani si mě neviml, jak rychle běel ven.”

Kdy jste viděl paní Vrbatovou naposled?”

Kdy odcházela s tím druhým pánem. Potom jsem ji u neviděl. Chudinka jedna, ta dopadla.”

Děkujeme vám pane Červenko. Můete jít pokračovat ve hře. A pro přítě vám doporučuji mluvit pravdu hned od začátku. Jak vidíte, kdy se později přijde na le, jsou z toho jenom nepříjemnosti. Mohl jste nám uetřit dost práce.”

xxx

V motorestu .Podhradí’ ukázali kriminalisté celému personálu fotografii inenýra Vrbaty a inenýra Klapky. Nikdo si ani jednoho z nich nepamatoval, nikomu nebyli povědomí. Bylo to podivné, protoe číníci a vůbec lidé z pohostinství mají dobrou pamě na podobu lidí.

Moment, kdy e to mělo být?” uvědomil si vedoucí, kdy slyel datum. Sáhl po stolním kalendáři vedle pokladny na bokování jídel. V kalendáři měl přesně rozepsány vechny sluby personálu.

Tak tenhle den se tu nemohl stavit nikdo, protoe bylo zavřeno. Měli jsme sanitární den.”

Kdy se Pechan dozvěděl tuto Informaci, bylo mu jasné, e se na Vrbatu musí znovu podívat. Není pochyb, e mohl mít motiv k vradě své eny a v den její smrti byl v Lázních. Musí si ověřit, kdy se přesně vrátil domů. A je třeba vyslechnout inenýra Klapku.

V Jankově zali Pechan s Krátkým nejdříve na obvodní oddělení Veřejné bezpečnosti, aby se informovali o Klapkoví.

A co o něm potřebujete vědět?”

Vechno, co víte. O něm i jeho rodině.”

Tak to musíme do místa bydlitě, za někým z občanského výboru.”

Jeho manelka je povaována za hodnou a pracovitou enskou,” řekl jim místopředseda občanského výboru a člen pomocné stráe VB. V domě i okolí ji mají rádi. Pomáhá při úpravě okolí. Chodila i na brigádu do nedaleké lesní kolky. Mají dvě děti. Obě u ve kole. Myslím, e to mladá paní nemá s inenýrem lehký. On je toti trochu donchuán. Kadou chvíli ho můete v noci s nějakou potkat. Teda ne blízko domu. Jeho paní je snad jediná, kdo o tom nic neví. Nebo moná nechce vědět.”

A co inenýr Klapka?”

Toho tady lidi moc rádi nemají. Nosí ten svůj inenýrskej nos hodně nahoru, kdovíco si o sobě myslí. Aspoň se tak tváří a to nikdo nemá rád. S okolím se moc nestýká.”

Jaké je jejich sociální postavení?”

Mají pěkně zařízený byt. Auto taky. Myslím, e jim nechybí nic po čem by zatouili. Téměř kadý rok jezdí na dovolenou do zahraničí. On sám má také dost velkou spotřebu, díky svým schůzkám s dámami ve vinárnách, kde dělá granda. Prý hodně vydělává na svých zlepovacích návrzích a výzkumech, bere často a dost vysoké odměny.”

Potřebovali bychom se něco dozvědět o příjezdu pana inenýra domů v den, kdy u nás dolo k vradě paní Vrbatové. Poraďte na koho se máme obrátit.”

V domě, kde bydlí Klapka, zazvonili u dveří, které jim byly doporučeny. Důchodci, bývalému vojáku z povolání a nyní domovnímu důvěrníkovi vysvětlili, o jakou informaci jim jde.

Moment, před týdnem. To vám mohu říct dost přesně. Pojďte se podívat,” zval kriminalisty do kuchyně, odkud bylo oknem vidět na trávník a provizorní parkovitě.

Auto inenýra Klapky stává tam za popelnicemi. Kdy jsem el kolem osmé vyvenčit psa, měl je tam zaparkované.”

Určitě to bylo Klapkovo auto?”

Ano. Bílá lada patnáctka, říkal jsem si, e by si ji měl umýt, protoe byla zapráená Jako by s ní jezdil po poli.”

Dalí cesta kriminalistů vedla na osobní oddělení Plastimatu. Referentka nahlédla do docházky a téměř okamitě sdělila, e inenýr Klapka byl v den, který kriminalisty zajímá, na sluební cestě v Bratislavě.

Mohla byste pro nás jetě něco udělat?”

Samozřejmě soudruzi. Co byste potřebovali?”

Zjistěte, jestli inenýr Klapka u odevzdal cestovní účet. Jestli ano, tak bychom jej potřebovali vidět. Stejné jako zprávu o sluební cestě.”

Cestovní účet má určitě podaný. Vdycky jej vyplňuje hned druhý den. Skočím vám pro něj do účtárny.”

Cestovní účet byl v pořádku, ředitel Plastimatu povolil ing. Klapkoví sluební cestu vlastním osobním vozem do Bratislavy. Odjezd ráno ve čtyři hodiny, návrat ve dvacet jedna hodin. Jednání ve Slovnaftu v Bratislavě probíhalo od osmi hodin ráno do sedmnácti hodin odpoledne.

Ty časy, soudruzi, nemusí být úplně správné, pokud jde o celé hodiny. Někteří nai pracovníci, aby měli plné diety, si nějakou tu minutu rádi zaokrouhlí, ale jinak je to v pořádku. Vidíte rozsah jednání soudruha inenýra ze zprávy, kterou předloil naemu řediteli.”

Zde ovem něco nehraje, napadlo okamitě kriminalisty. Vzpomněli si na fotografii a výpověď inenýra Vrbaty. Oba cestovní doklady inenýra Klapky si vypůjčili. Jetě ne budou pokračovat v dalím etření, bude nutno poádat kolegy v Bratislavě, aby prověřili, zda byl inenýr Jaroslav Klapka skutečně na jednání v Bratislavě v uvedený den, s kým je vedl a od kdy do kdy. A zda jednal o záleitostech uvedených ve zprávě o sluební cestě, kterou předloil řediteli Plastimatu. Inenýra Klapku na pracoviti nezastihli. Byl opět na jedné ze svých sluebních cest. Nezbylo ne vyčkat jeho návratu a vyhledat ho doma. Aby nezavinili případné naruení rodinných vztahů, sdělili manelce, která jim přila otevřít, e potřebují pouze nějaké informace ke sluebním záleitostem jejího mue.

Kdy je Klapka pozval do svého pokoje, ukázali mu fotografii z Lázní na Moravě. Znatelně zblednul a tie vysvětloval:

Na sluební cestu do Bratislavy jsem, soudruzi, nejel. Záleitost jsem vyřídil předcházející den telefonicky. Nemohl jsem to jinak udělat, kdy jsem ten den chtěl jet za Janou do Lázní. Prosím vás, oznámíte to na mě v závodě?”

Nezajímá nás zatím nepořádek ve vaem podniku, to je věcí kontrolních orgánů, ale v kadém případě musíte počítat s tím, e budete vypovídat jako svědek u soudu a ten má povinnost oznámit nesrovnalosti ve vaich cestovních výkazech zaměstnavateli. To ve jste si měl rozmyslet dřív. Nám vinu nedávejte.”

To taky nechci. 2e já jsem tam jenom jezdil! Víte, moje manelka je velmi hodná, dobrá matka, řádné se stará o rodinu. Jene po určité stránce mně nemůe dát vechno. Proto jsem navázal před několika roky důvěrný vztah k Janě, která na tom byla stejné jako já. Rozvést se

vak nechci a nikdy mě to ani nenapadlo. Ani bych do Lázni nejel, kdyby mi Jana nezavolala, e by mě chtěla vidět a e se na mé moc těí. Copak jsem mohl tuit, jaké s tím budu mít nepříjemnosti?”

,,Pane inenýre, popite svoji návtěvu u paní Vrbatové.

Jana mi v telefonu řekla kde bydlí, a jak se to tam praktikuje, kdy chce někdo na pokoj. Přijel jsem do Lázní na Moravě asi kolem osmé hodiny. Přesně to nevím. Byli jsme s Janou spolu na pokoji u dost dlouho, kdy -najednou někdo začal klepat na dveře. Nejdříve jsme se lekli, e je to uklízečka, ale po chvíli se ozval nějaký muský hlas, říkal, to jsem já, Vláďa!”

Klapka začal znovu proívat napětí z lázeňského pokoje.

. Co se dělo dál?”

Nejdříve jsme byli tie, jako e na pokoji nikdo není, ale ten muský nepřestával klepat. Jana vyskočila z postele a tak jak byla odemkla a pootevřela dveře. Něco mu polohlasně vysvětlovala a pak zase dveře zavřela a zamkla.”

Klapka se na chvíli odmlčel. Krátký Jej vyzval, aby pokračoval.

Takový trapas jsem jetě nezail. Jana si pak klidně znovu ke mně lehla, ale mě přela nálada. Nic jsem jl vak nevyčítal. Oblékl jsem se a za chvíli jsme odeli. Jana mě doprovodila k autu. Celou cestu jsme mlčeli. Domů jsem přijel kolem osmé večer pevně rozhodnutý, e s Janou skončím.”

Kriminalisté se při odchodu v předsíni obrátili k paní Klapkové a Pechan jí poloil otázku:

Potřebujeme přesně znát čas, kdy se vá manel minulý týden vrátil ze sluební cesty z Bratislavy. Prosím vás, vzpomněla byste s!?

Samozřejmě! Jarek toti ten den vůbec nepřijel. Zůstal na sluební cestě dva dny. Domů přijel a následující den večer,” vysvětlovala s netajenou hořkostí v hlase paní Klapková.

Prosím tě, Aničko, vzpomeň si! Copak neví, kdy jsem opravdu přijel? Přece minulý týden jsem nikde nebyl na dva dny?! přesvědčoval se zoufalou prosbou v hlase Klapka svoji manelku.

Jarku, vdy to nemá cenu, já tě krýt nebudu. Byl jsi minulý týden v Bratislavě nebo v kterých čertech dva dny.”

To není pravda! Do čeho mé to chce namočit?”

Já říkám soudruhům pravdu. Můj mu byl minulý týden dva dny na sluební cestě, snad v Bratislavě.”

Na místě byly sepsány zápisy o výpovědi paní Anny Klapkové. Avak inenýr Klapka trval na svém, e se vrátil tý den, co odjel.

Kriminalisté jetě jednou navtívili domovního důvěrníka.

Jestli to bylo skutečné auto inenýra Klapky nevím, neznám jeho číslo. Ale byla to bílá lada patnáctka, to vím určitě. Stála na místě, kde vdycky parkuje pan inenýr.”

Je moné, e by tam parkovalo nějaké jiné auto, třeba podobné barvy, ale jiného typu?”

Kdy tak o tom přemýlím, tak to vyloučit nejde. Samozřejmě, já jsem byl na procházce se psem a tak detailně jsem zase zaparkovaná auta neprohlíel.”

Inenýra Klapku jste ten den neviděl?”

Myslím, e ne. Ale Jestli to auto bylo jeho, tak musel být doma. Ten bez vozu neudělá ani krok.”

xxx

Hajný Burda končil obchůzku. Zbývá projít průsekem nad silnicí a potom má k hájence u jenom pár set metrů. Zprava, z míst, kde v bývalém kamenolomu zřídila lesní správa odstavné parkovitě pro návtěvníky lesa, se ozývaly duté, kovově znějící údery a zvuk motoru. Po chvíli zase. Vzápětí bylo slyet startující auto. Burdovi to nedalo. Seběhl po stráni lesem a vykročil k vjezdu do kamenolomu. Sotva stačil uskočit ke kraji cesty. Proti němu vyjíděl z parkovitě automobil červené barvy s potlučenou maskou a předním blatníkem.

Burda se otočil a stačil zahlédnout písmena LM a poslední dvě čísla státní poznávací značky  51. Zanedlouho dostal telefonické oznámení hajného Burdy dozorčí útvaru VB.

Zatímco technik kriminální sluby pinzetou sbíral zbytky červeného laku z masívního balvanu, kdy předtím situaci detailně vyfotografoval, nadporučík SNB Boháč listoval hajnému Burdovi v katalogu osobních automobilů zahraniční výroby.

Zepředu jsem si to neměl čas prohlédnout, ale podle zadku by mělo jít o tohle fáro.

Burda v katalogu ukázal na osobní vozidlo značky Opel Kadett.

Proč ten chlap najíděl do toho utru? Chtěl namáčknout čumák, ale aby nepokodil motor. Čert ví, co má za lubem. Určitě nějakou lumpárnu.”

Nadporučík Boháč pokrčil rameny, ale napadla ho stejná mylenka. Podobným způsobem by postupoval majitel auta, který hodlá oznámit dopravní nehodu, aby dodatečně zakryl závaný trestný čin. Třeba přejel člověka.

Na výzvu z radiovozu se ozval dozorčí správy SNB.

Dej vyhledat v evidenci dopravního inspektorátu vůz cizí výroby, patrně Opel-Kadett, který by měl mít v sérii LM poslední dvojčíslí 51.”

To by nebylo nejhorí. U jsem si myslel, e budete chtít vechna červená auta v republice. To by z vás dopraváci měli radost.”

To věřím,” komentoval Boháč výrok dozorčího. Ale co kdy mezi těmi jednapadesátkámi ádný vůz cizí výroby nebude?”

Musejí hledat vechny červené vozy Opel-Kadett i v ostatních sériích. Jediná jistota je červená barva. A řekl bych, e i ta písmena v es-pé-zetce, ale vechno ostatní můe být jinak. Tak se měj a af sebou dopraváci hoděj.”

Pracovníkům dopravní sluby netrvalo pátrání dlouho. Při vyjmutí třinácté karty s posledním dvojčíslím 51 si vyhledávající přísluník oddechl. Karta obsahovala v záhlaví údaje: LM 13-51, Opel-Kadett, červená barva, Jan Perný. Následovala technická data o vozidle a osobní údaje o majiteli.

Kdy nadporučík Boháč dostal z dopravní sluby vechny tyto informace, zvedl telefon a uloil nadstrámistryni Zimové: Podívejte se do evidence pachatelů, jestli ho tam náhodou nemáme.”

Soudruhu nadporučíku,” volala ho za chvíli nadstrámlstryně, toho Perného v evidenci nemáme.”

Boháč se rozhodl, e za Janem Perným zajede a podrobně si ho vyslechne. A nejen k jeho počínání v lese. Dřív, ne mohl svůj záměr realizovat, dostavil se Jan Perný na okresní správu SNB a dozorčímu oznámil nehodu. Boháč jej ihned pozval k výslechu.

Vlastním osobní auto Opel-Kadett, které parkuji za činákem, kde bydlím. Před chvílí jsem chtěl autem odjet a zjistil jsem, e mám celý předek rozbitý,” vypověděl Perný.

Kdy jste jel vozem naposledy?”

Je to asi čtrnáct dnů.”

Jakou má vá automobil státní poznávací značku?”

LM 13-51.”

Barva?”

červená.”

Kde teď auto máte?”

Vedle v ulici.”

Ná technik se pojede s vámi podívat na místo, kde jste parkoval a kde dolo k pokození vozu.”

Moc toho tam neuvidí.”

Nechte to na něm,” lakonicky sdělil Boháč a zcela chápal nechu Perného k prohlídce místa, kde prý mu neznámý pachatel rozbil předek auta. Napadlo jej, zda je vozidlo pojitěno.

Jistě, pojistku mám a řádně zaplacenou. Co mám tohle auto, a to u je… letos přesně devět let, pořád jsem pojitěn.”

Jak se to podle Vás mohlo stát, pane Perný?”

To určitě udělali popeláři. Mám vak zaparkovaný vůz vedle popelnic a oni tam hned vedle couvají nebo se otáčejí.”

Po návratu z údajného pokození potvrdil technik Boháčovu domněnku: na místě nenael ádné stopy laku z červeného auta, i kdy na pomačkané karosérii zůstaly plátky laku, které jenom obtíně drely pohromadě.

Zajistil jsem vzorky laku z pokozeného auta a hned je předám na expertizu.”

Pane Perný, musíme trochu víc si popovídat,” oznámil mu Boháč. Perný poněkud zrozpačitěl, ale potom suverénně odpověděl:

Nevím o čem. Napite mi potvrzení pro pojiovnu a pátrejte po tom, kdo mi to udělal!”

Ne začneme psát protokol o vaí výpovědi, chtěl bych vám dát monost. Nechcete svoje oznámeni vzít zpět?”

Proč bych to dělal?”

Třeba se to vechno stalo úplně jinak.”

Perný nechápavé zakroutil hlavou. Boháč si připravil formuláře protokolu.

Tak jetě jednou. Uvádíte, e první jízda vaím vozem po čtrnácti dnech vedla z místa zaparkování přímo sem k nám, na okresní správu SNB?

Kam jinam bych měl jít oznámit, co se mi stalo?”

Pane Perný, nebyl jste dnes se svým vozem například v bývalém kamenolomu v lese za obcí Rohozná?”

Perný nejdříve zrudnul, pak zblednul. Poádal Boháče

o dovolení zda si smí zapálit.

Je mi líto, ale já i kolega jsme nekuřáci a proto se v této kanceláři nekouří. Musíte to vydret. Ale dluíte mi odpověď, pane Perný. Byl jste dnes v kamenolomu za Rohoznou nebo nebyl?”

Nejistým hlasem odpověděl: Ne, nebyl.”

Já taky netvrdím, e jste tam byl. Jen se ptám. Jeden svědek viděl podobné auto, jako máte vy a zapamatoval si

i část státní poznávací značky. A dokonce ohlásil i místo, kde si řidič to auto namáčkl. Posbírali jsme tam vzorky laku a a je v laboratoři porovnají, bude hned jasno.”

Boháč domluvil a sledoval Perného. Ten najednou nevěděl, jak si sednout a co s rukama. Boháč jej chvíli nechal a potom tie pronesl:

Tak tedy trváte na svém oznámení, jak jste je uvedl?”

Kdy je to takhle, prosím vás, soudruhu, já to beru zpátky. Věřte mi, jezdím dobře. Bez nehod, pojitění platím pořád plný. Devět let jsem cpal prachy pojiovně a tak jsem chtěl aspoň něco zpátky.”

Proto jste se rozhodl sám auto natlouct a nechat si udělat novou masku na účet pojiovny?”

Jo, proto.”

Vy jste potřeboval ten předek namáčknout, protoe jste ho měl předtím uknutý jen málo, a to by vám asi pojiovna nevzala, co?”

Jak to víte?”

Jak dolo k tomu předcházejícímu malému pokození?”

Na chalupě jsem patně zabrzdil a auto se mi rozjelo a narazilo do plotu.”

Kdy to bylo?”

Minulou neděli.”

Určitě?”

Soudruhu, věřte mi to. Zeptejte se manelky. Promiňte mi to, prosím vás, e jsem …

Perný téměř vzlykal a drel si hlavu v dlaních. Boháč ho nechal trochu se uklidnit. A pak se zeptal:

,,Co jste dělal minulé úterý? Od rána do odpoledne?”

Normálně jsem byl v práci.”

Kde pracujete?”

Dělám řidiče v Masokombinátě. V úterý sem jezdil od sedmi tak do čtyř. Rozváeli jsme po okrese maso. To je nejvíc práce, protoe se naváí do vech prodejen.”

Čím jste jezdil a s kým?”

Skříňovou avií, se svým závozníkem Josefem naj-drem.”

Má najdr řidičský průkaz?”

Ne, teprve chodí do autokoly.”

Kde jste v úterý vude jezdil?”

V celý severní části okresu. Jako vdycky, je to zapsaný ve stazce. A můete se zeptat závozníka a taky na dispečinku.”

Boháč si ve poznamenal a propustil Perného s tím, e se spolu nepochybně jetě uvidí. Začal hned prověřovat údaje Perného na dobu, kdy dolo k zranění Zdeny Černé.

xxx

Cizí státní přísluníky lze vyslýchat po předchozím souhlasu prokurátora. Pechan uměl sluně německy. Zatím vak nechtěl Dielinga vyslýchat, pouze poádat o poskytnutí některých informací. Zael do recepce hotelu a kdy zjistil, e je host přítomen, poádal ho telefonicky o rozhovor. Dieling slíbil, e přijde dolů do haly.

To má být výslech?” spustil Rakuan tónem, který připoutěl jenom jeden výklad  obtěujete a já si to nepřeji.

Rád bych získal od vás jen několik Informací…” Dieling skočil Pechanovi do řeči: Nemám pro vás ádné informace ani čas.”

Věřím, e změníte názor, a se dovíte důvod, pro který jsem si vás dovolil obtěovat, pane Dielingu.”

Pechan vysvětlil, co se stalo s paní Vrbatovou. Přitom pozoroval, jak Dieling bude reagovat. Jeho obličej dostal výraz zděeného člověka.

Mein Gott, vydechl a posadil se do křesla v hale.

Odkud znáte paní Vrbatovou?”

V baru, zde v hotelu jsme se seznámili.’*

Kdy to bylo pane Dielingu?”

Asi před třemi týdny.”

To zde bydlíte, tak dlouho?”

Nikoliv, jezdívám sem na sobotu a neděli.” Dieling se začal zjevně uklidňovat. Pechan se rozhodl, e vechno vsadí na jednu kartu.

Jaké auto máte, pane Dielingu?”

Opel-Ascona. Proč se ptáte?”

Podobné auto bylo několikrát viděno u bydlitě Vrbatových. Neznáte náhodou paní Vrbatovou déle?”

Dieling neznal a nevěděl. Rád by pomohl, jak ujioval, ale je mu velmi líto. Pechan mu poděkoval a kdy se host odebral zpátky do pokoje, poádal recepčního, aby telefonicky oznámil, a bude Dieling z hotelu odcházet. Vyel hlavním vchodem před hotel. Obeel budovu a sluebním výtahem sjel do hotelových garáí.

Kde stojí opel pana Dlelinga?”

Garámistr se chystal nezvaného návtěvníka odkázat do patřičných mezí. Kdy vak zpozoroval v jeho dlani odznak s nápisem Kriminální sluba ČSSR, nepříli ochotně prozradil, e hotel mé v zadní části garáí mení dílničku na drobné opravy a tam kolega právě něco dělá na voze pana Dielinga.

Co mu opravujete?”

Pan Dieling mě poádal, abych mu vyklepal naraený předek a přestříkl ho barvou, kterou ml dal.”

Ukate mi příkaz k provedení opravy.”

To mu dělám jenom tak, z ochoty. Pro dobrý jméno hotelu.”

Kolik vám dal pan Dieling na to dobré jméno?”

Dvě stě márů, ale já je nechtěl.”

Kde si pan Dieling narazil vůz?”

Říkal, e to byl v noci zajíc.”

Dost moná, ale teď sem zavolám technika, aby zajistil vzorek laku. Potom se mnou půjdete k nám sepsat protokol.”

Od chvíle, kdy z Pechanovy kanceláře odeel garámistr, uplynula sotva hodina a hotelový recepční Pechanovi telefonicky oznámil, e pan Dieling nečekaně ukončil svůj

pobyt v hotelu a chystá se odjet. Právě v tu dobu si Pechana zavolal přímo náčelník okresní správy SNB, ačkoliv obvykle řídil sloky Veřejné bezpečnosti jeho zástupce  náčelník odboru VB.

V kanceláři náčelníka seděl jetě dalí mu. Náčelník jej představil jako majora z centrály.

Vysvětli, proč sis vyádal informace o Reinhardu Dielingovi.”

Hlavně proto, e byl jedním z důleitých styků zavraděné Vrbatové.”

Major z centrály přikývl, říkal jste hlavně. Měl jste k tomu i jiný důvod?”

Mám ho teď. Je tu podezření, e Dielingovo auto zranilo Zdenu Černou.” Pechan vyprávěl, co zjistil v hotelu a také co mu právě sdělili z recepce. Major z centrály pohlédl na hodinky a poádal o hovor s krajskou správou SNB. Pak se obrátil na okresního náčelníka.

Bude třeba provést expertizu laku z Jeho vozu a porovnat jej s lakem z místa nehody na náměstí v Lázních. V případě shodnosti bude Diellng na hranicích zadren.”

Chvíli se odmlčel, jako by chtěl zváit co má a co nemá sdělit. Soudruhu Pechane, ten Relnhard Dieling je obchodník z Vídně. K nám jezdí u několik let. Zdá se, e z počátku se skutečně zabýval pouze obchodem se sportovními potřebami. Kupuje od nás míče, pálky na stolní tenis, lye a tak dále. V poslední době se začal u nás stýkat s lidmi, kteří nemají s obchodní braní nic společného. Dává si s nimi schůzky na různých místech. Nestačili jsme zatím vechno zcela objasnit, hlavně kdo za těmi jeho styky stojí. Ta zavraděná se jmenuje Vrbatová?”

Chvíli přebíral papíry ve svých deskách.

Je to manelka inenýra Vrbaty z Jankova na Moravě?”

Ano, to souhlasí,” odpověděl Pechan.

Tak to nám poněkud komplikuje situaci. Dleling se s inenýrem Vrbatou zná u z dřívějka. Není vyloučeno, e se znal i s jeho manelkou. Vrbata nemá a pokud jsme zjistili neměl přístup k důleitým nebo tajným informacím, nechali jsme ho zatím v klidu. Vy tím moná budete mít o podezřelého víc.”

Porada u náčelníka kriminální sluby začala tím, e strámistryně Zimová přečetla informace o událostech za poslední dvacet čtyři hodiny. Kromě běných věcí nic mimořádného.

Major Černý předal vedení porady nadporučíku Pospíilovi a odeel k dozorčímu okresní správy SNB, kam byl odvolán k dálnopisnému rozhovoru s Prahou.

Láďo, povídej!” obrátil se Pospíil na nadporučíka Boháče, který informoval o postupu vyetřování dopravní nehody, při ní byla zraněna dcera majora Černého.

Máme na chemické expertize u lak z několika desítek červených aut, ale zatím chodí jenom negativní výsledky. Před chvílí nám telefonicky sdělili výsledek porovnání laku z auta Perného s lakem z místa nehody a zase nic. Na Jana Perného děláme oznámení pro přípravu a pokus o spáchání pojiovacího podvodu.”

To je vechno?” udiveně opáčil Pospíil.

Zatím ano. U byly prohlédnuty desítky havarovaných červených aut, ale výsledek zatím ádný. Jako by se nad vím zem slehla.”

Pechan vstoupil do dialogu a oznámil odeslání vzorku z auta Reinharda Dlelinga. Poručík Krátký potom podával zprávu o stavu vyetřováni vloupáni do galérie.

Smůla se nám lepí na paty. Prověřili jsme vechny pracovníky galérie, ale zdá se, e stopa tímto směrem nevede. Po vyhodnoceni Jámě společně s krajskou kriminálkou doli k závěru, e muselo jít o akci na objednávku. Pravděpodobně pro nějakého zahraničního zájemce. Obraz nelze tak snadno vyvézt, proto nám v pátrání pomáhají také celnice. Za daného stavu nezbývá ne čekat, a se někde objeví nějaká dalí stopa, po které by se dalo jít.”

Pechan se ujal slova a začal seznamovat s výsledky pátrání po pachateli vrady Jany Vrbatové. Ostatní zaujatě poslouchali. Jednak proto, e kadý z kriminalistů se na etření nějak podílel, jednak proto, e lo z kriminalistic-kého hlediska o mimořádný případ. Provedením, místem činu, osobností oběti, ale hlavně rozsáhlým okruhem podezřelých.

,,S ohledem na dosavadní stav soustřeďování důkazů vedeme jako podezřelé Václava Jonáe, Vladimíra Trapla, inenýra Jaroslava Klapku, ale nemůeme vyloučit ani manela oběti, inenýra Jana Vrbatu. Problémem vak je, e mimo těchto hlavních podezřelých nelze vyloučit ani dalí, zatím neznámou osobu, jako moného pachatele.”

A to z těch jmenovaných nelze fakticky nikoho stoprocentně vyloučit?”

Pechan na Pospíilův dotaz jenom pokrčil rameny.

,,K Vladimíru Traplovi jsme zjistili, e jde o člověka se slunou pověstí, pracovitého, mírné povahy. Prokazatelně vak byl v době vrady nedaleko místa činu. To je doloeno svědecky i stopami na jeho obleku. Navíc teď u víme, e nám neřekl pravdu.”

,,Ale vyvodit z toho jednoznačný závěr, e je pachatelem, nemůeme.”

,,To ne, ale taky nemáme důvod se domnívat, e nemůe být vrahem, i kdy se osobně domnívám, e to není typ zločince. Jistě upadl do afektu, kdy zjistil, e Vrbatová má u sebe v pokoji jiného mue. Podle jeho reakce se do ní dokonce zamiloval, ale zamilovaní obyčejně nevradí, ti si spí z neastné lásky zoufají.”

,,Ty o tom tak něco můe vědět,” rýpnul do Pechana poručík Zelený, ale Pospíil ho usadil: ,,Nech toho! Pechan uvauje podle mne zcela logicky. Pokračuj, Karle!”

,,Snad největí problém je s hodnocením Václava Jonáe. Podle doby útěku z pracovitě nápravného zařízení mohl být v době vrady zde. Je to násilník a nepochybně mohl Vrbatovou zavradit. Je tu vak jedna okolnost, která mě stále vede k pocitu, e Joná by nemusel být pachatelem. Vrbatová se nebránila. Můeme se domnívat, e by seděla v noci v parku s Jonáem? Těko. Kdyby jej viděla, snaila by se mu určitě vyhnout. Přesto ho necháváme mezi podezřelými. I kdy se nám nepodařilo dokázat jeho přítomnost na místě vrady.”

Jak hodnotíte inenýra Klapku?”

Klapka chodil s Vrbatovou u dost dlouho. Je to typ chlapa, zvyklého na to, e je obletovaný enskými. Určitě nedokáe chodit jenom s jednou napořád. Třeba do Lázní přijel, aby to s ní skončil. Moná, e to měla být poslední schůzka. Nebo ji chtěl uklidnit tím, e na ni byl milý a zatím se chystal, e ji zlikviduje. Mohl být chladnokrevným vrahem. Takový druh muů to dokáe.”

Já bych Klapku za vraha nepovaoval/’ namítl Boháč a kdy na něho vichni soustředili pozornost, pokračoval. Klapka mi jako vrah nesedí. Jasně je frajer. Chce to mít dobrý na vech stranách. V práci, u manelky, u milenky a já nevím kde jetě. Myslím, e by se byl s Vrbatovou dokonce ani nerozeel, nebýt jeho uraené jeitnosti, e v Lázních měla milence a e způsobila skandál, na něm se on nechtěl podílet.”

Jejich vztah trval hodně dlouho a přestal jej bavit. O tom svědčí fakt, e v poslední době chodil vedle Vrbatová jetě s dalí enou.”

To přece nic nedokazuje. Muů, kteří jsou enatí, mají milenku a vedle této hlavní milenky mívají jetě řadu dalích milostných avantýr, je celá řada. A nemusí jetě kvůli tomu vradit.”

Jenome Vrbatová se nerada čehokoli vzdávala. Musela to být sexuálně silně zaloená ena. A milence nepochybně povaovala za něco, co jí náleí. Konečně sama nebyla nikdy svátá, ale uznávala pravidlo větiny en: kdy se s někým rozejít, tak proto, e to chci já. Nepřipoutěla monost být milencem oputěna. On sám přece říkal, e se s ní chtěl u několikrát rozejít, ale vdycky se toho bál, protoe hrozila skandálem.”

Proč pořád Klapka, kdy v době vrady byl daleko od místa činu? Vechno nasvědčuje tomu, e to udělat nemohl.”

Jak tedy vysvětlí ten rozpor mezi jeho výpovědí, e byl doma ji večer v den vrady a podle jeho vlastní eny, nebyl doma a do druhého dne do večera?”

Má pravdu. Něco na tom je. Pravděpodobnějí je výpověď paní Klapkové. Neví o co Jde a nemá důvod nám lhát. Na rozdíl od Klapky. Ten ví, kdyby se přiznal, e nebyl celou noc doma, e se stává podezřelým, protoe na dobu vrady nemá alibi.”

Ostatně proetřovali jsme to jetě na pracoviti. Druhý den po vradě byl skutečně v práci. Přiel normálně tj. v est hodin. Auto měl stát na parkoviti před továrnou. Několik lidí vůz vidělo. Je tady bezpečně prokázáno, e ráno přijel autem do zaměstnání. Máme svědka, který přijíděl téměř současně s Klapkou a stavěl si auto hned vedle něho. Jestlie vak v noci nebyl doma, pak mohl klidně stihnout vradu i návrat. Kdyby aspoň stále nelhal a konečně kápl boskou.”

Ono, po pravdě řečeno, nelze vynechat z podezření ani inenýra Vrbatu. Jako podváděný manel mohl mít ze vech podezřelých největí důvod.”

Ten Vrbata nám lhal, kdykoliv s námi mluvil. Tvrdí, e kolem poledne odjel z Lázní a domů dorazil někdy kolem osmé hodiny, protoe se cestou zastavil na jídlo v motorestu. Ale v tom motorestu nemohl být a domů přijel a ráno. V době, kdy dolo k vradě, mohl být klidně v Lázních. Motiv k zabití manelky měl. Konečně ji přistihl s milencem a jetě k tomu zjistil, e milencem je jeho dlouholetý přítel a e vlastně celou dobu ho oba vodili za nos. Mohl v afektu i zabít.”

Pospíil se zasmál. Spí ne srdečně zněl jeho smích sarkasticky.

Člověče, copak vichni mui, jejich manelky jim jsou nevěrné, řeí situaci vradou ze árlivosti? Proč by ji zabíjel? O její nevěře věděl u dlouho. Měl čas se s tím faktem u dávno smířit.”

Major Černý vstoupil do kanceláře. V ruce nesl dlouhý pás záznamu z dálnopisného rozhovoru.

Mluvil jsem s Městskou správou VB v Praze. Po naí výzvě ke spolupátrání po pachateli vloupání do galérie vyhmátli tříčlennou partu, která na objednávku prováděla krádee vloupáním do galérií a historických objektů.

Údiv za vechny vyjádřil podpraporčík Svoboda: ,,To znamená, e sem k nám přijeli vytipovaný obraz ukrást?1’

Zdá se, e ano. Ale věc má jeden háček. Zadrená trojice tvrdí, e nikdo z nich nezná toho, kdo u nich vechny rány objednával.”

Jak to, e neznají?”

Vypovídají, e se scházeli určitý den na pivě v jedné restauraci v Praze-Dejvicích. Tam prý jim vdycky ten dotyčný zatelefonuje a sejde se s vedoucím party venku v parku. Dá mu pokyny, kdy, kde, jak a co mají ukrást. Vyplatí zálohu a pak si přijede pro ukradenou věc a přinese zbytek dohodnuté ceny.”

A takovou pohádku jim uvěřili?11

Ověřovali si to v té restauraci a zjistili, e tam skutečně občas někdo zavolá jednoho z té party, nače dotyčný zmizí z restaurace. Bohuel hovory jsou místní a tak nelze dodatečně zjistit, odkud bylo voláno.11

A co je s naí galérií?11

Přiznali se. Zase ten neznámý chlap. Zavolal je, dal jim tip i klíč.”

Take obraz …

Take obraz není. Hned druhý den po vloupání si ho ten dotyčný převzal. Ale přece něco máme.”

Černý přečetl z dálnopisného záznamu popis neznámého.

Pechan a Krátký vykřikli skoro současně:

Soudruhu náčelníku, to by mohl být..

Taky si myslím. Okamitě polete do Prahy telefotem snímek. Snad ho vedoucí té zlodějské trojice pozná.” 

Potom se kriminalisté z Lázní na Moravě pustili do dalí práce.

Nadporučíku Boháčovi připadl úkol vyslechnout znovu zadreného Vladimíra Trapla. Prostudoval si jeho předcházející výpověď a výpovědi obou jeho spolubydlících Luboe Hrabaty a Marka Stříbrského. Trapl vstoupil do místnosti a Boháč se ji při pohledu na něj zarazil. Modré váčky pod očima nasvědčovaly, e v cele předběného zadrení mnoho nenaspal.

Boháč přečetl část výpovědi, kde při minulém výslechu Trapl vypovídal, e Vrbatovou v den vrady neviděl. Podle jeho výpovědi se u nesetkali od předcházejícího dne.

Vae výpověď je v příkrém rozporu s výpovědí jiného svědka, který říká, e jste do lázeňského domu veel v den vrady dopoledne a běel jste na pokoj paní Vrbatové. Podle jiné výpovědi jste s paní Vrbatovou dokonce I mluvil. Nechcete pod vlivem těchto svědeckých výpovědí svoji původní výpověď opravit?”

Díky citlivému a vnímavému Boháčové přístupu se podařilo překlenout psychickou bariéru. Trapl se uklidnil.

Přiznal, e byl v lázeňském domě a vypověděl vechno v souladu s výpovědí Inenýra Klapky i vrátného.

Zamiloval jsem se do Jany. To se někdy stává i v mém věku. Kadou sobotu a neděli tvrdila, e za ní jezdí manel. Kdy se chtěla dát ale rozvést a vzít sl mě, bylo přece zbytečné, aby od pátku trávila kadou chvíli s ním. Začal jsem o tom přemýlet a minulou sobotu jsem náhodou Janu uviděl, jak jede s nějakým muem autem s cizí poznávací značkou. To byl pro mě ok. Den před smrtí ml řekla, e si musí něco zařídit a e jede pryč, abych za ní nechodil. Pod vlivem árlivosti jsem el k lázeňskému

domu a sledoval jejich okno. Zahlédl jsem tam nějakého mue. Potom jsem se u neovládl a vyběhl jsem nahoru. Měla zamčeno, klepal jsem na dveře. Otevřela mi a po dlouhé době a dosti hrubě mě odbyla. Otočil jsem se a běel zase pryč. Nevím, kde jsem vude chodil, ale cítil jsem se příli rozruený, ne abych mohl zůstat na jednom místě. Něco jsem taky vypil. Pokud vím, stavoval jsem se asi tak ve třech nebo čtyřech restauracích. Asi jsem byl dost opilý, protoe si ani nepamatuji, kde vude jsem byl.”

Co jste dělal celou noc? Podle spolubydlících jste přiel domů a ráno. Můete nějak vysvětlit tento rozpor ve své výpovědi?”

Nemůu! Nepamatuji se, kde jsem byl. Vím, e jsem seděl v restauracích, ale nevybavuji si přesně časový sled, snad se v některém podniku na mne budou pamatovat. Taky jsem běhal po parku směrem k vinárně, do které jsme s Janou chodívali, moná jsem byl i uvnitř, nevím. Někde jsem postál, někde chvíli poseděl, ale nic bliího vám říct nemůu.”

Bylo by dobře, kdybyste si vzpomněl třeba na to, kterým parkem jste chodil a kde jste seděl.”

Bohuel, nevzpomínám si! Věřte ml, já Ji opravdu nezabil. Jenom nevím, co jsem přesně dělal, snad jsem byl tolik opilý, snad tolik rozruený, nevím.”

Nedokázal ani vysvětlit, proč měl aty, v nich byl celou noc venku, zapiněny na kolenou a loktech. Kdy mu Boháč oznámil, e podle výsledků expertizy Je zemina, zadřená do tkaniny jeho obleku shodného sloeni jako zemina v parku, kde dolo k vradě, pouze pokrčil rameny. Nevzpomněl si, zda tam někde upadl, či co se v parku stalo. Stále jen opakoval, e neví, co se s ním dělo. S Vrbatovou se více u nesetkal, nezavradll jl a je nevinen.

Nadporučík Boháč měl připraveny tři své spolupracovníky, kteří byli přiblině stejně velcí jako Trapl. Postavil je ke stěně kanceláře tak, e Trapl měl po levici dva z nich a jednoho po pravé ruce. Pak postupné zavolal pozvané svědky Vladěnu Hajnou a Jiřího Vaíka. Oba nezávisle na sobě označili Trapla jako mue, který v noci, kdy dolo k vradě, vyběhl nedaleko nich z parku.

Boháč si v duchu začal vyhodnocovat vechny stopy, směřující k Traplovi. Na podezření z vrady toho bylo skoro dost. Předně měl motiv, a důkladný. V den vrady ztropil v lázeňském domě scénu, která svědčí o jeho nesmírné árlivosti, je vypadá a na chorobnou. Nejdříve popíral, e v den vrady Vrbatovou vůbec viděl. Tvrdil, e byl přes noc na pokoji, kde v lázních bydlí. e tam nebyl, přiznal teprve pod tíhou důkazů. Na zemi před lavičkou, za ní leela zavraděná Vrbatová, byly nalezeny nedopalky cigaret. Některé z nich odpovídají druhu, který Trapl kouří a biologická expertiza prokázala, e kuřák těchto cigaret má s Traplem stejnou krevní skupinu. Konečně i mladí svědkové uvádějí, e v kritickou dobu spatřili Trapla v parku, kde k vradě dolo. Zvlátě podezřelé je, e po nalezení mrtvé se nepřihlásil jako člověk, který ji zná. Věděl snad, co se s nl stalo a tudí proto ji v následujících dnech nehledal? Jeho předchozí dobrá pověst taky moc nepomáhá. Kdo se dopustí vrady z árlivosti, bývá obvykle v tomto smyslu bezúhonný. Těko najít cokoliv, co by Trapla zbavovalo váného podezření z trestného činu vrady.

XXX

V laboratoři označené na dveřích nápisem .Kriminalistický ústav  odděleni chemie’ seděl u speciálního přístroje drobný mu středního věku. Sundal z očí brýle a unavené oči si otřel kapesníkem. Očistil skla brýlí a znovu si je nasadil na nos. Na pracovní desce, vedle plynového chromatografu, jak se přístroj jmenuje, leel svazeček laboratorních protokolů.

,,Náčelníku, mám hotové výsledky,*4 zavolal do otevřených dveří sousední laboratoře, odkud po chvíli vyel vysoký mu v bílém pláti. Vzhledem k jeho poměrně mladému zjevu by leckoho překvapily tituly, které měl uvedené na vizitce před i za jménem: RNDr. et JUDr. CSc., soudní znalec pro obor chemie. Chvíli prohlíel podané papíry a polohlasně si při tom povídal: ,.Stejná doba od vypálení laku, přesně stejné sloení. Blahopřeji ti. Zavolej ihned předběnou informaci do Lázní na Moravě. Myslím, e budou mít radost a o jednu starost míň.”

Sedl ke stolu a podepsal se pod závěr chemické expertizy, který připravil jeho kolega. Závěr zněl:

Chemické sloení zkoumaného laku z auta se shoduje se sloením laku, zajitěném na místě dopravní nehody. Shoduje se také doba vypálení obou předloených laků. Je pravděpodobné, e lak zajitěný na místě dopravní nehody je totoný s předloeným lakem z auta.”

V Lázních přijali zprávu se smíenými pocity. Předevím proto, e závěr uváděl pouze pravděpodobnost. Major Černý zasáhl do bouřlivé debaty svých podřízených:

Kriminalistický ústav zde vystupuje jako kolektivní soudní znalec a proto jeho závěr musí být pouze hypotetický. Copak neexistuje teoretická monost, aby Lázněmi projídělo auto tého výrobce, tée značky, vyrobené tého dne?”

,,No dobře, ale jak jinak dokáeme, e to byl Dleling?”

,,Máme přece řadu moností. Svědky, kteří jej poznají a v neposlední řadě uděláme časovou studii jeho pohybu u nás. To by v tom byl čert, abychom mu nedokázali, co udělal.”

Nejmladí z kriminalistů se opět ozval s námitkou, co kdy bude Dieling zapírat při výslechu k pobytu.

,,Jistě bude lhát. S tím musíme počítat, ale lhaní v takových případech má svá pravidla. Tam kde o nic nepůjde, bude mluvit o vech podrobnostech, abychom mohli jeho výpověď ověřit. Nepravdivé nebo obtíně prověřitelné budou ty časové úseky, kde o něco půjde. Vyvrátit jeho tvrzení bude naím úkolem. Pan Dleling není přece povinen nám pomáhat. Zvlátě kdy Jde o jeho trestnou činnost. Tu mu musíme dokázat my.”

Ve chvílích, kdy kriminalisté v Lázních na Moravě diskutovali o monostech usvědčit Dielinga z trestného Činu, blíil se červený Opel-Ascona k Mikulovu, řidič za volantem byl nervózní. Zapaloval si jednu cigaretu po druhé. Jel téměř stále rychlostí přes sto kilometrů v hodině. Ani při průjezdu vesnicemi a uzavřenými osadami, kde předpisy omezují rychlost na edesát, neubíral plyn. Velice pospíchal. Předjíděl, kde se jenom dalo. Kdyby někdo sledoval, jak dodruje předpisy, shledal by, e hrubě poruil řadu ustanovení vyhláky o provozu na silnicích a e se ukáznil teprve před Mikulovem.

Na hraničním přechodu stálo několik osobních aut. Jejich odbavování probíhalo plynule.

Dobrý den. Československá pasová kontrola. Vae doklady, prosím. Pak následovala celní kontrola, otevření kufru, namátková prohlídka zavazadel. Děkujeme Vám. astnou cestu.” -

Korektní jednání, úsměvy na tvářích přísluníků Pohraniční stráe i celníků, je-lí ve v pořádku. Občas některý z nich dokonce zavtipkoval.

Napětí v obličeji cestujícího v červeném Oplu-Asconě, povolovalo, čím více se blíil k odbavovacímu prostoru. Na tváři se mu objevil dobrosrdečný úsměv, kdy podával cestovní pas. Celní kontrolor vystřídal u otevřeného okénka vozu kolegu z pasovky.

Máte prosím, něco k proclení?” zeptal se plynulou němčinou.

Nikoliv. Jezdím k vám obchodně dost často. Nic nepřeváím, kromě lahve moravské slivovice,” dodal s jetě dobrosrdečnějím úsměvem.

Buďte tak laskav a přistavte své vozidlo k rampě za celnicí k prohlídce.”

V tom okamiku pohasl úsměv na tváři a změnil se v pohněvaný údiv. Pochopil vak, ,e mu nezbývá, ne uposlechnout.

U rampy stála připravena skupina techniků-odborníků na prohlídky osobních vozidel. Začali vyloením celého nákladu ze zavazadlového prostoru. Potom soustředili pozornost na místa, o nich si leckterý z paeráků myslí, e jsou bezpečná. Například palubní deska. Někteří se pokusili paované předměty vloit za kryt desky mezi vedení přístrojů. Ale i s tím technici počítají. Stejně jako s úkryty, vybudovanými v čalounění sedadel.

fiidič červeného opia viditelně ztrácel nervy. Jakmile technici začali prohlíet dutiny mezi blatníky a podběhy a vnitřní prostory dveří, u nevydrel.

,,Co to má, pánové, znamenat? Jsem solidní obchodní partner několika vaich firem, budu si na vá postup stěovat!”

,,Nemáte důvod stěovat si. Jde o obvyklou podrobnou prohlídku, na kterou mají právo celní orgány kteréhokoliv státu.”

,,Odveďte mě okamitě ke svému představenému! Protestuji proti tomuto způsobu kontroly!”

Dalí protesty přeruil jeden z techniků, který opatrně

odtáhl koenku ze stropu auta a zavolal vedoucího skupiny. Do dvojitého stropu byl vyříznut otvor. Dva celníci, kadý z jedné strany, sáhli do otvoru a opatrně vyjmuli jakousi desku zabalenou v jemném papíře a fixovanou plastickými fóliemi.

,,Co je to? obrátil se na majitele vozu celník ve stejnokroji.

Nevím. Auto jsem koupil nedávno a o tom balíčku mi není nic známo.”

Na stole v kanceláři odstranil technik z desky plastický obal. Pracoval opatrně a v rukavicích. Pod dalím, papírovým přebalem, se objevil starý obraz. Olejomalba na dubovém dřevě. V krajině před troskami antického chrámu se odehrává zahradní slavnost. Obvyklý renesanční motiv.

Dalí z připravených techniků sejmul ze zadní strany dubové destičky značné mnoství otisků prstů. Potom obraz na lícní straně ofotografoval. Po sepsání protokolu o nálezu obrazu bylo obchodníkovi oznámeno, e je důvodně podezřelý z poruení čs. zákonů.

Pane Dielingu, trváte na svém tvrzení, e nevíte, jak se vám dostal obraz do auta?”

O ádném obraze nevím,, u jsem řekl, e jsem vůz koupil nedávno.”

Ale podle technického průkazu jste majitelem vozu více ne dva roky.”

Rakouský obchodník pokrčil rameny. Nesnail se u ani protestovat, kdy mu ve sluební místnosti oddělení pasové kontroly sdělili rozhodnutí o tom, e Je zadren.

xxx

Po předběném souhlasu prokurátora a za účasti úředního tlumočníka zahájil major černý výslech. Dieling tvrdoíjně trval na tom, e s obrazem nemá nic společného a neví nic o jeho původu.

Tak nevíte? Máme tomu rozumět, e Jste obraz, nalezený při celní kontrole ve vaem automobilu, předtím nikdy neviděl, ani jste jej nedrel v ruce?”

Dieling se zarazil. Teprve teď si uvědomil, e kdy

přejímal obraz, měl sice rukavice, ale při balení u to nepovaoval za nutné.

Neviděl a nedrel.”

Nesmíte se zlobit, ale abychom si ověřili vae tvrzení, bude nutno vám odebrat otisky prstů na porovnání.”

Samozřejmě!” Dieling byl najednou ochota sama. Snad v naději, e jeho otisky na obraze nezůstaly.

Černý pokynul poručíku Krátkému, aby odvedl Dielinga k technikovi na sejmutí kontrolních otisků prstů. Srovnání dopadlo jednoznačně.

Pane Dielingu, na obraze jsou evidentně i vae otisky. Tak jak se obraz dostal k vám do auta?”

Nevím, odkud obraz pochází. Nabídl mi jej ke koupi za 5000 Kčs neznámý člověk, se kterým jsem se seel náhodně v hotelové restauraci v Praze při večeři. Seděli jsme u jednoho stolu. To je vechno, co o něm vím. Obraz se mi líbil, tak jsem jej od něho koupil.”

Mimo vae otisky byly na obraze i otisky dalí. Ná technik zatím porovnává daktyloskopické stopy s otisky dalích osob. Ale k tomu se jetě vrátíme. Teď nám laskavě povězte, kde jste byl který den od svého příjezdu na území nai republiky. Samozřejmě během dne i přes noc.”

To nemyslíte váně, pánové. Copak si to můu pamatovat?”

Bylo by dobře, kdybyste sl vzpomněl. Ve vaem vlastním zájmu byste se měl dobře a podle pravdy rozpomenout.”

Nic patného jsem u vás neudělal a o ničem nebudu hovořit, dokud nebude výslechu přítomen zástupce naí ambasády.”

Nerad bych vás zklamal, ale vae zadrení bylo vaemu zastupitelskému úřadu oznámeno u z hranic. Zatím se nezdá, e by o vai osobu Jevili zájem. Spí to dělá dojem, jako by se vae diplomatická místa nehodlala účastí při vyetřování nějak kompromitovat.”

Dieling překvapeně zíral. Jestlie československá Bezpečnost oznámila jeho zadrení při pokusu o paování ambasádě a ta o případ nejeví zájem, je to s ním dosti patné.

Budu vypovídat, avak cítím se nevinen. Chtěl bych právní záruku, e moje výpověď nebude posuzována jako nějaké doznání viny.”

Míru vaí viny objektivně posoudí soud. Také o případném trestu a způsobu jeho vykonání rozhodne soud. Ale kdy uvedeme do protokolu, e jste se sám rozhodl pravdivé vypovídat, soud to určitě zváí.”

,, Dobře, asi chcete jetě vědět něco k tomu obrazu.”

Také. Ale i k něčemu jinému. Máme tady znalecký posudek, týkající se vaeho vozidla v souvislosti s dopravní nehodou, při ní byla váně zraněna občanka naeho státu a pachatel, ani jí poskytl nutnou pomoc a vyčkal příjezdu dopravních orgánů, z místa činu ujel. Znalecký posudek prokázal na základě rozboru laku vaeho auta a zanechaných úlomků na místě nehody, e auto bylo vae.”

Dieling zbledl a rty se mu začaly chvět.

Jak to bylo, pane Dielingu?”

Pane kriminální komisaři, věřte mi! Já nechtěl nikoho zranit. Jel jsem rychle a uviděl jsem ty děti a v poslední chvíli. Kdy ta dáma skočila k dětem, tak jsem se lekl, e jsem ani nevěděl co dělám. Přece bych jl úmyslné nepřejel. Prosím vás, věřte mi to!”

O tom přesvědčujte soud, pane Dielingu. A teď jetě k tomu obrazu. Chcete i nadále tvrdit, e existuje jakýsi neznámý, který vám náhodou obraz prodal v nějaké restauraci při večeři?”

Nabídl mi ho pan inenýr Vrbata. Prý ho měl doma po rodičích, tak mi to alespoň tvrdil.”

Kolik jste mu za obraz zaplatil?”

Patnáct tisíc.”

Korun?”

Ne, ilinků.”

Pane Dielingu, jak jste se s inenýrem Vrbatou seznámil?”

Věřte mi, e opravdu náhodou. Při návtěvě hradu Bouzov. Stál jsem s autem na parkoviti kousek před vchodem do hradu. Zaparkoval vedle mě. Kdy jsem odjíděl, přiel ke mně, představil se a nabídl mi malý obrázek. Byla to krajinka, olejomalba. Odhadoval jsem, e jde o starí originál větí hodnoty. Celkem ml tak prodal čtyři obrazy. Ten dnení je pátý.”

Pane Dielingu, nenapadlo vás, e by mohlo jít o kradené obrazy?”

Ne, nikdy. Věřil jsem panu inenýru Vrbatovi.”

Tak proč jste ty obrazy schovával do skrýe? Vdy jste mohl poádat o oficiální vývozní povolení, kdy lo o obraz ze soukromé sbírky.”

Nechtěl jsem to příli komplikovat. Sobě, ani panu Inenýrovi.”

Jaký byl vá poměr k paní Vrbatové?”

To u vám snad řekli v hotelu, ne?”

Přece jenom bychom to rádi slyeli od vás. A taky byste nám měl přesně říci, co jste dělal tu noc, kdy byla paní Vrbatová zavraděna.”

Pánové, přece byste mě nepodezírali, e jsem snad já paní Vrbatovou … to je přece absurdní.”

Proč absurdní? Víme, e jste spolu udrovali velmi blízký styk. Paní Vrbatová s vámi dokonce byla několikrát v různých hotelích, i tady v Lázních vás navtěvovala.”

To ano. Ale proč bych ji měl vradit? 2 jakého důvodu? Naopak. Paní Jana chtěla se mnou odjet do Rakouska.”

Jak to  odjet?”

Dohodli jsme se s pani Janou, e budeme ít spolu. Pozval jsem ji na návtěvu do Vidně s tím, e kdy se ji tam bude líbit, tak u mě zůstane. Jsem rozvedený a bez závazků. Pani Jana by pak dodatečně podala návrh o rozvod.”

Nezdá se vám, pane Dielingu, e by to byl velice svérázný způsob? Proč se pani Jana Vrbatová nerozvedla dříve a pak nepoádala o vystěhovalecký pas? Z důvodu uzavřeni manelství s cizincem by jl byl výjezd povolen a mohla by se kdykoliv vrátit domů. Ale teď, prosím, odpovězte na moji otázku, co jste dělal onen večer, který nás zajímá.”

Seděl jsem v hotelovém baru. Pani Jana měla za mnou přijít, ale omluvila se, e přijde později, protoe má večer jetě nějakou schůzku.”

Neříkala s kým. A kde?”

To nevím. Neptal jsem se, ale soudil jsem, e jde o takzvanou manelskou kontrolu, ale stoprocentně to nevím. V baru jsem čekal asi do půlnoci. Pak u bylo jasné, e pani Jana nepřijde a tak Jsem odeel na pokoj spát.”

Dověděl jste se o vradě pani Vrbatové?”

Pochopitelně, e ne. To jsem slyel a dalí den.”

Proč jste se nepřihlásil Bezpečnosti jako svědek?”

Proč bych to dělal? Věděl Jsem, e ke mně patrně sami dojdete. A paní Janě bych tlm u stejné nepomohl.”

Krátce potom, kdy s vámi mluvil ná pracovník, jste se rozhodl opustit hotel a odjet domů. Proč? Bál jste se obviněni z vrady?”

To ne, to je nesmysl! Mu přece nevradf svou milenku, zvlátě ne, kdy si ji chce vzít za enu!”

Tak jaký důvod jste měl k urychlenému odjezdu?”

Ten vá pracovník byl také v hotelové garái, kde mi prohlíel auto a bral si vzorky laku. Věděl jsem, e moje zadrení je u jenom otázkou času a tak jsem toho času chtěl vyuit.”

Dielingův první výslech skončil. Unavení krlminalisté se seli u majora Černého. Jen tak, bez pozváni, na kus řeči a poslední cigaretu před odchodem domů k rodinám.

Někdo z vás se musíte vypravit pokud mono ihned za manelkou inenýra Klapky. Její dosavadní výpověď je, zdá se, jetě posledním problémem, který nám stojí v cestě k usvědčení pachatele.”

Černý se rozhlédl kolem sebe, ale někteří uhýbali očima na podlahu, jiní na konec cigarety. Majorův pohled spočinul na nadporučíku Pospíilovi.

Pospíil cítil náčelníkovu tichou výzvu snad celým tělem. Ne, e by nebyl ochoten, ale právě dnes se mu Jakákoliv sluební cesta po pracovní době nehodila. Potřeboval přijít domů včas, aby si usmířil manelku. Od včerejího večera s ním nemluví, protoe měla svátek a on přiel domů a po desáté hodině.

Uslyel svoje jméno a hned věděl, e dnes u z usmíření nič nebude.

XXX

Paní Klapková byla pozdní návtěvou překvapena. Shodou okolností měla manela opět mimo dům, prý opět na sluební cestě. Kdy jí nadporučík Pospíil sdělil účel návtěvy, srdceryvně se rozplakala a nebyla k utiení.

Já jsem lhala.” Konečně to z ní bylo venku. Snad se tím uklidnila. Začala vysvětlovat a omlouvat své jednání.

Kdy jsem slyela za dveřmi, jak vaim lidem vykládá, e místo v Bratislavě byl v Lázních za Vrbatkou, popadl mé vztek a touha pomstít se mu za to, e ml stále tak ubliuje. Proto kdy se mě pak ptali, zda byl manel doma, řekla jsem, e ne. Budu za to trestaná?”

Pospíil si povzdychl. Kdybys, chudáka enská, věděla, co nás tvoje árlivost stála času a námahy! Ale pak klidné odpověděl.

Ne, paní Klapková. Protoe nelo o oficiální svědectví, nebudeme vás stíhat.”

U jsem chtěla sama jít na Bezpečnost, vysvětlit, jak to bylo a říct pravdu, e manel ten den byl celý večer a noc doma. Trápí mě těma svýma enskýma, ale vrahem určitě není.”

Paní Klapková se najednou zarazila, trochu zvědavě, trochu udiveně a trochu přemítavě se zeptala:

Ale kdo tedy tu Vrbatovou zabil?”

XXX

Major Černý se vrátil z nemocnice a měl lepí náladu. Poprvé mohl navtívit dceru Zdenu, kterou mezitím převezli z intenzívni péče na chirurgii, do pokoje k ostatním pacientům. Primář ho uklidnil. Zranění, jak se ukázalo, budou sice vyadovat jetě nejméně dvouměsíční hospitalizaci, ale natěstí jsou takového rázu, e je mladý organismus můe překonat bez trvalejích následků.

Kdy přiel major Černý na okresní správu, pozorně si prostudoval plán výslechu osoby, podezřelé ze souběhu trestného činu vrady, organizováni krádeí a jetě dalích trestných činů.

Původně uvaoval o tom, zda by nebylo lépe, aby výslech v tak závané věci vedl sám. Potom se rozhodl, e dá příleitost poručíkovi Pechanovi. Ted vidí, e udělal dobře. Pechan si výslech svědomitě připravil. Jeho plán počítá se vím. Ostatně, pomyslel si, major, budu celý výslech sledovat a v případě potřeby mám monost zasáhnout. Zavolal Pechana a předal mu schválený plán výslechu s tím, aby neprodleně zajistil zadrení podezřelého. Hned po jeho převezení na útvar zahájil Pechan výslech.

Obviňuji vás, pane Inenýre, e jste zorganizoval vloupání do galérie v Lázních na Moravě s cílem odcizit obraz .Skupina postav v zahradě’ a prodat jej cizímu státnímu přísluníkovi k vyvezeni do zahraničí. Chcete se ke své trestné činnosti doznat?”

,,Nemám se k čemu přiznávat. Budu si stěovat, e jsem byl protiprávně zatčen,” ohradil se velmi vehementně inenýr Vrbata.

Byl jste zatim pouze zadren a přejete-li si, zavoláme vám advokáta, kterého si vyberete. Nebo máme poádat o jmenování advokáta ex offo?

Přeji si, aby mě zastupoval doktor Řezáč z okresní advokátní poradny. Dokud nepřijde, nebudu vypovídat.”

Vyrozumět JUDr. Řezáče nebylo obtíné. Dostavil se na oddělení velmi brzy. Po nezbytných formalitách výslech pokračoval.

Znáte Jana Makovského z Prahy?”

Ne. Nikoho takového neznám a v ivotě jsem neviděl.”

On toti tvrdí, e jste si jej a jeho společníky, Josefa Frídla a Adolfa Maxu, objednal k vloupáni do zdejí galérie.”

Lhář. To ml nemůe dokázat.”

Jene my jsme si s okresním prokurátorem dovolili vechny tři po jednom vzít k bráně vaeho podniku, kde pracujete, aby nám ukázali, zda nebude vycházet ten, který si je na práci objednal. Představte si, e vichni tři nezávisle na sobě označili vás. A přiznali přepadení nočního hlídače v galérii.”

To pro mne nic neznamená.”

Máte pravdu, ale oni navíc tvrdí, e vám ten odcizený obraz předali.”

To není pravda!”

Dobře. Víte, jaký obraz byl v galérii v Lázních na Moravě odcizen?”

Jak to mám vědět? Nechodím po výstavách. Jsem technik a kumt mě nezajímá.”

My se domníváme, e umění docela dobře rozumíte. Dokonce u od dob svých studií, ale abych se vrátil k té galérii. Znáte obraz .Skupina postav v zahradě’? Je to olejomalba na dubové desce.”

U jsem vám řekl, e ádný takový obraz neznám.”

Take můete se stoprocentní jistotou potvrdit, e jste uvedený obraz nikdy neviděl, ani nedrel v ruče?”

Jistě!” odpověděl se suverénní jistotou Vrbata.

Jak nám tedy vysvětlíte, e na obraze byly zajitěny vae otisky prstů?”

Moje … moje otisky prstů?” překvapené vykoktal.

Horečně přemýlel, kde mohli kriminalisté získat Jeho otisky k porovnání. Konečně si vzpomněl, jak při poslední návtěvě se ho kriminalisté ptali, zda jeho eně patří ebenová perkovnice, kterou přinesli. Ten, který mu ji podával, ji drel zabalenou v hedvábném átku. Opravdu překrásný a vzácný kousek. Vrbata byl tehdy u v pokuení říci, e je to majetek jeho eny. Nyní pochopil, e to byla vějička. Podcenil ty lidi od kriminálky a oni jej zatím měli přesně odhadnutého. Správně předpokládali, e si určitě bude chtít perkovnicl prohlédnout a jak na ni sáhne, nechá na ní svoje otisky prstů. Jene říkali o otiscích na obraze, kde by k němu přili?

Vy ten obraz s mými otisky máte?”

Ano, máme. I s pánem, který jej chtěl tajně vyvézt za Bránice. Pane doktore,” obrátil se Pechan na advokáta, nechcete panu klientovi poradit, e přiznání je polehčující okolnost a e to vechno zapíráni stejně nemá cenu, kdy u máme důkazy v ruce?”

Po krátkém rozhovoru s obhájcem mezi čtyřma očima výslech pokračoval.

Chcete sdělit, jak jste navázal styk s panem Dielingem?”

Náhodou jsem se s nim seznámil na jednom moravském hradě. U ani nevím, na kterém. Při rozhovoru mě poádal, abych pro něho obstaral nějaké starí originály.”

Více vloupání jste u pana Makovského a jeho party neobjednal?”

Ne, tohle bylo jediné.”

Jene Makovský a Jeho společníci vypověděli, e vloupání do zdejí galérie bylo v pořadí u páté, které pro vás udělali.”

Přece byste nevěřili takovým recidivistům?”

Odkud víte, e to jsou recidivisté, kdy tvrdíte, e je ani neznáte? Chcete vědět, co nám o tom vem uvedl do protokolu pan Dieling?”

To by mě opravdu zajímalo.”

Tak poslouchejte: Seznámili Jsme se s inenýrem Vrbatou na hradě Bouzově. Parkoval jsem autem kousek před vchodem do hradu. Před odjezdem ke mně Vrbata přistoupil a nabídl ml malý obrázek. Byla to krajinka, olejomalba. Odhadoval jsem, e Jde o starí originál větí hodnoty. Po původu jsem se neptal. Zaplatil jsem mu za

něj patnáct tisíc ilinků. Dále se mi nabídl, e mi připraví dalí pěknou věc a přijedu přítě. Celkem mi tak prodal čtyři obrazy. Ten dnení je pátý.”

U v průběhu četby Dielingovy výpovědi se Vrbata rozčilil a skočil Pechanovi do řeči.

Ten lhář! Vechno svádí na mne. Ale on to organizoval.”

Je pravda, e vám platil ve valutách?”

Ano.”

Vy jste Makovskému, Frídlovi a Maxovi dával koruny?”

Pro ně by bylo valut koda.”

Věděla vae manelka o vaich obchodech s panem Dielingem?”

Jasné. Taky chodila měnit valuty za tuzexové poukázky.”

Znala se vae paní osobné s Dielingem?”

Ano, seznámila se s ním při jedné jeho návtěvě u nás v bytě. Byli spolu taky několikrát v Olomouci v divadle.”

Ve své minulé výpovědi jste uvedl, e jste po příjezdu do Lázní na Moravě, kam jste odjel na upozornění anonymního telefonátu, spatřil manelku vycházet v doprovodu jednoho ze svých kolegů z lázeňského domu. Pak jste se krátce po poledni vydal na zpáteční cestu do Jankova. Můete mi upřesnit dobu odjezdu, trasu cesty a dobu příjezdu domů?”

Vrbata zprvu nechápavě na Pechana pohlíel. Potom zrudnul. Prudkým hlasem se zeptal:

Vyetřujete vloupání do galérie. Ke svému podílu viny jsem se přiznal, tak o co vám jetě jde?”

Prosím, abyste odpověděl na moji otázku!”

Vdy, jsem vám to u vechno popsal a upřesnil.”

Vy jste tvrdil, pane inenýre, e jste se cestou do Jankova zastavil v motorestu .Podhradí’. Je to tak?”

Zastavil. A co má být?”

Ten motorest měl toti sanitární den a zavřeno.”

Asi jsem se stavil ten den v nějaké jiné restauraci. Kdy stejnou cestou jezdí člověk vícekrát, tak si ani neuvědomí …”

To se můe stát. Jenome my máme svědka, který vám dokáe, e vás viděl, jak jste se domů vrátil a pozdě ráno. Jistě chápete, e vzhledem k tolika nesrovnalostem by bylo dobře vzpomenout si na kadého, kdo vám můe dosvědčit vá pohyb, zejména ve večerních hodinách.”

Vechno, co jsem ji dříve řekl, je pravda. Asi po druhé hodině odpoledne jsem sedl do auta a odjíděl směrem domů. Cítil jsem se ale nesmírně duevně vyčerpán a tak jsem sjel se státní silnice kousek do lesa, sklopil jsem sedadlo na lůkovou úpravu a natáhl se. Chtěl jsem si jen na chvíli odpočinout a hned zase pokračovat v cestě, ale nějak jsem usnul a probudil se a pozdě v noci zimou. Potom jsem pokračoval v jízdě u přímo domů.”

Proč jste nám tohle neřekl u při prvním výslechu?”

Chtěl jsem, ale obával jsem se, e byste tomu nevěřili.”

Kde jste s autem zajel do lesa? Mohl byste nám to místo popsat nebo ukázat?”

To bohuel nevím. Byl jsem z toho Klapky hrozně rozčilený, tak, e jsem ani nevnímal, kam přesně jedu. Kdy jsem se v autě probudil, byla taková tma, e jsem okolí vůbec neviděl. Nevím, kde to místo bylo. Nejspí někde na kopci kousek za Lázněmi.”

Vzpomeňte si konkretněji. Jinak byste se mohl dostat do podezření, e jste se podílel na smrti vai eny.”

Proč bych to dělal? Neměl jsem důvod.”

Neměl? Předpokládám, e jste věděl, e vám je nevěrná celá léta. Aspoň jste v tom smyslu o tom hovořil při posledním výslechu. Asi je rozdíl v tom něco vědět či předpokládat a v tom, kdy se přesvědčíte na vlastní oči. Dokonce přistihnout vlastní enu se svým nejlepím kamarádem. To se vám nezdá být dostatečným důvodem?”

Ne, nezdá. A vyprouju sl, abyste se mnou mluvil tímto způsobem.”

Dobře, vrátíme se tedy k vaí cestě z Lázní na Moravě domů. Jakým autem jste jel? A tim domů rozumíte Jankov?”

Nechápu smysl vaí otázky, Jel jsem naím autem Fiat 127, jakým jiným bych asi mohl jet, a samozřejmě jsem se vracel domů do Jankova.”

Pechan mu beze slova podal fotokopii záznamu o nedovoleném parkování na kolonádní ulici v den vrady Vrbatové ve 23.00 hodin. Záznam sepsala noční hlídka VB. Vrbata zbledl a nepokojně sevřel prsty v dlani.

Věděl jste, e vae manelka poádala o výjezdní vízum na pozvání do Rakouska?”

Nevěděl. Teprve několik dní před její smrtí přilo domů

pozvání, e se má dostavit s pasem, e jí byl výjezd povolen.”

Věděl jste, kdo ji pozval a proč chtěla odjet?”

Kdo jiný ne Dieling? Moná jí slíbil, e se tam s ní oení. To by se jí hodilo, mre!” vykřikl Vrbata nenávistně.

A proto jste ji zabil?”

Nejen proto.”

Tak se tedy přiznáváte?”

Ukrtil jsem ji, ale zaslouilá si to. Podváděla mě s kdekým. Ani trochu mě nemrzí její smrt. Doufám, e pan Dieling si to taky odskáče. Oba mě brali na hůl. Domluvili se na mé. Vechno jsem mu musel dávat pod cenou. Prodělal jsem nejmíň padesát tisíc ilinků.”

Jak to vy? Prodával jste přece ukradený národní majetek!”

Vrbata se chvíli nechápavě díval z Pechana na svého obhájce a z něho opět na poručíka. Pojednou se mu zamily oči. Vzlykl a hlasitě sténaje spustil hlavu do dlaní.

xxx

Ty má ode dneka dovolenou, viď?” zeptal se major Černý Pechana. Jede do Prahy?”

Rád bych, ale jestli…”

Jenom jeď! My u si tady poradíme i bez tebe.”

Jetě chvíli Pechan srovnával dokumentaci, ale i tu mu Černý vzal, aby mohl poručík odejít a stihnout autobus k rychlíku.

Pechan si liboval, e dostal místenkové kupé. Mohl si sednout a pohodlně cestovat. Dost místa pro natáhnutí nohou a taky monost pověsit si plá nad hlavou, zachumlat se do něj a prospat se a do Prahy. Jenome mu to nelo. Mozek si zvykl pracovat řadu hodin na plné obrátky a nedařilo se ho naráz .vypnout’.

Pechanovi se hlavou pořád míhaly mylenky na právě uzavřený případ. Ani se nemohl soustředit na představu, a mu doma otevře Olinka. Vlastně doma? Říkají tomu oba doma, ale ono je to doma vlastně zatím jenom pro MUDr. Olgu Kočovou.

Celou cestu se mu nepodařilo usnout. Sotva vjel rychlík

122

na hlavní nádraí, seběhl nedočkavě do metra. Dík tomuto modernímu velkoměstskému dopravnímu prostředku bude za chvíli doma. Dříve, kdy bylo nutno jezdit tramvají, trvala cesta z nádraí skoro hodinu. Olga ho uvítala nadeným objímáním.

,,Právě jsem se vrátila ze sluby. Ráno jsem dostala tvůj telegram. Má hlad? Udělám ti palačinky, Karle, chce?

fJHiad nemám, ale tvoje palačinky s jahodovým demem nemohu odmítnout. Ale nejdřív vlezu do koupelny.”

Napustil si plnou vanu vody a jenom si do ní vlezl, chtělo se mu straně spát. Únava posledních dnů na něj dopadla. Palačinky byly připraveny. Olga la Karlovi oznámit, e večeře je na stole. Pechan seděl s hlavou poloenou na okraji vany a podřimoval. Opatrně jej vzbudila a poručík, mokrý, jak vylezl z vody, se plíil s polozavřenýma očima do pokoje.

,,Ty neví, Karle, kde máme osuky?” smála se mu.

Po večeří zavoněla pokojem káva. Pechan seděl na válendě, Olga ho hladila po vlasech.

,,Karle, ví, e se začínám o tebe bát? Skoro bych si přála, abys dělal nějakou normální, docela obyčejnou právničinu.”

,,Olinko, dělám práci, která Je nebezpečná, ale dělám ji rád a neuteču od ní. Manelky krlminalistů to sice nemají lehké, ale ty si časem zvykne.”

,Jenom ta tvoje ivotospráva. Hrůza. A k tomu jsem četla zdravotnickou statistiku, podle které se ve vaí profesi vyskytuje velké procento Infarktů.”

,.Větina z nás neví, Jak vypadá závodní jídelna. Stravenky si zpočátku kupuji jenom mladí, začínající kriminalisti, kteří nevědí, e zbytečně vyhazují peníze. Protoe buď se z případu vrátí na oběd příli pozdě, take se u jídlo nevydává, nebo zase musí na případ odjet tak brzy, e ani nestačí kantýnu odhlásit. Anebo, co bývá nejčastěji, mají takový fofr, e jim na oběd nezbývá prostě čas. Hlad se pak zahání cigaretou a kávou. Často se tento zlozvyk spojuje jetě s nevyspáním, co je to nejhorí.”

A k tomu jetě těch pěkných enských, co jezdí k vám do Lázní na léčení.”

,,Jasně. A vechny přímo prahnou po mně. Jene, Olinko, já mám rád jen tebe.”

Olga se tie zasmála. Kolikrát u přemýlela o tom, e t

Karel je pohledný muský. Kdy někam přijde, děvčata se po něm ohlíejí. Olga Kočová se často přistihla, e se pozorně prohlíí v zrcadle. Přibývajíc! roky jsou u pomalu na ní znát. Stejné jako časté noční sluby. Co jestli Karel zatouí nakonec po nějaké mladí?”

Jak to dopadlo, Karle, s tou Vrbatovou?”

Pechan jí vyprávěl, jak díky dobré týmové práci desítek kriminalistů se jim podařilo objasnit souběh závaných trestných činů.

Uloupení obrazu v galérii byla jen část toho propletence. Díky celníkům, e nali v Dielingově autě speciální úkryt. Jinak bychom mu dokázali jenom dopravní nehodu.”

Přece si nenechal udělat zvlátní úkryt kvůli jednomu obrazu?”

To ví, e ne! Vyvezl u nejméně čtyři vzácné obrazy, ale to mu asi nedokáeme. On se sice přiznal, ale obrazy nemáme a Vrbata zapírá, co můe. Těko budeme dokazovat, e vechno, co praská parta lupičů ukradla, bylo pro Dielinga. Nemáme zatím dost důkazů. Ale nejhorí na tom je, e některé obrazy u asi domů nedostaneme.”

Jak jste dali do souvislosti ty lupiče s Vrbatou?”

Spojení praské party s Vrbatou vylo najevo podle otisků prstů, které na obraze Vrbata zanechal.”

Jak se vlastně dostali do galérie?”

Vrbata jim dal klíč, který se mu podařilo vzít jednomu vrátnému, který měl stálou milenku a pro tu nechal udělat náhradní klíč, aby se jí za ním snáze chodilo. Nám se ztrátu klíče bál nejdříve přiznat, protoe mu hrozila výpověď. Ale stejné jí neuel.”

Take vlastně iniciátor vech těch lumpáren z toho vyjde nakonec nejlíp?”

Koho tím myslí?”

Toho rakouského obchodníka.”

Dieling v tom umí chodit, ale i pokus o nelegální vývoz kulturního statku je trestný. Ostatně bude navíc souzen a odpyká si trest za těké ublíení na těle, které způsobil při dopravní nehodě a z místa činu ujel.”

Jak se, prosím tě, daří dceři soudruha Černého? Jediné dítě. To je přece pro otce k zblázněni?”

Natěstí je Zdena z nejhorího venku. A Černý má ná

obdiv. Je tvrdý i sám k sobě, jak si zvykl po celý ivot. Vyetřováni řídil, jako by se mu nic nestalo.”

Obdivuhodný člověk.”

A výborný náčelník.”

Odhaduji, e tu vradu nemá na svědomí ten lázeňský host?”

Odhaduje správné, co tě k tomu vede?”

Rok jsem praktikovala v lázních a tak jsem lecos poznala . . Pacienti, kteří v lázních navazují známosti, hrají sice zamilované, ale ve skrytu due povaují svá milostná dobrodruství za jakési přilepení k lázeňské dietě.”

Nebuď tak přísná k lázeňským hostům. Lázně je prostředí jako kadé jiné. Proč by tam nemohla vzniknout velká láska na celý ivot, Jako kdekoliv jinde?”

Ale ano, mohla. Jenome do lázní nejezdí jenom svobodní lidé a ti enatí a vdané by měli mít soudnost.”

Soudnost? V jakém smyslu? A co to má společného s moností se zamilovat?”

Karlíčku, ví co to je lázeňský přelud? Ona nemusí do práce, dočasně jí odpadnou nákupy, vaření, nádobí, praní, ehlení, péče o děti. On taky nemusí dočasně chodit do zaměstnání a nikdo ho do ničeho nenutí. I probudí se v něm romantické a galantní vlohy a začne jimi ohromovat některou z přítomných en. Nače ona, protoe to třeba doma nemá a líbí se jí to, si namlouvá, e právě tenhle muský by se k ní takhle choval stále. Prostě lázeňský přelud předpokládá, e on i ona se přetvařují a vzájemně si předstírají, e věří vemu, co říkají a dělají. Při loučení hora slibů, pár slz a konec. V devadesáti devíti procentech pouze ivotní epizoda s přesně vymezeným začátkem a koncem. Ale lázeňský host jako vrah  to bych brala nanejvý ve patné detektivce.”

U jsem ti řekl, e jsi odhadovala správně.”

Take vám zbyl jenom árlivý manel?!”

Mohl to být jetě leckdo Jiný, podezřelých bylo víc. Ale kdy jsme postupně prověřili vechna alibi, zůstal manel. Společně se enou probendlll celý majetek po jeho rodičích. Pak zorganizovali s Dlelingem ivnost na kradení uměleckých památek. Jene ona se chtěla trhnout. Tuil, e ho s Dielingem nejen podvádí, ale i okrádá. Pro vradu se rozhodl a v době, kdy byla Vrbatová v lázních a domů jí přilo vyřízené povolení k výjezdu do Rakouska. Chtěla

odjet bez manela a bez jeho vědomí. Jak sám řekl při výslechu, nejvíc mu vadilo, e by se ona měla s Dielingem dobře na jeho účet.”

,,A jaký dalí případ má teď před sebou, Karle?”

Nejhezčí případ z vlastní praxe. Donutím Jednu lékařku, aby si mě co nejdříve vzala a brzy mi porodila pěkného syna nebo dceru, podle toho, nač si troufne.”

Olga jej políbila. V tom se ozvalo pronikavé zazvonění. Pechan se zamračil, sáhl po telefonním sluchátku a zvolal: Byt doktorky Kočové.”

Ale z telefonu se nic neozývalo. Olga mu něně vzala sluchátko z ruky a s úsměvem je poloila do vidlice přístroje: Miláčku, to není telefon, ale někdo se k nám dobývá.”

Tak neotvírej!”

Musím. Jsem přece lékařka. Co kdy někdo potřebuje pomoc?”

Teda my budeme rodina. Snad se ani na děti nezmůeme.”

Olga vstala a pomalu odela do předsíně, odkud se po chvíli ozval tichý hovor. Karel zaslechl Jenom Jeho konec:

Počkejte na mě! Za pět minut budu dole v sanitce.”

Konec