Valutová záleitost - Bohumil Lipert

Bony, nepotřebujete bony? tíhlý mládenec, sotva dvacetiletý, oslovoval téměř kadého kolemjdoucího, který prokazatelné mířil mezi prosklené dveře prodejny Tuzexu. Někteří ho míjeli bez povimnuti, ani by vůbec zvedli hlavu, jiní se pohledem přesvědčili, kdo e je mluvčí a nakolik vypadá seriózně, ale přesto se nezastavili a pokračovali v chůzi dál.

Máme svoje,” říkaly jejich pohledy a současně vyslovovaly otázku: Kdepak jsi k nim přiel ty, holčku?” Bylo několik minut po desáté hodině a před sektorem potravinářského zboí se vytvořila úctyhodná fronta. Nebylo tomu tak vdycky, ale zvlá teď, v předvánočním období, se stavěli koupěchtiví zákaznici před zamčené dveře u hodinu čl dvě předtím, ne v chromovaném rámu zaharaily klíče a prvních deset zákazníků bylo vputěno mezi regály.

Nemáte zbytečné tři bony?” ptala se elegantně oblečená starí paní a třímala v ruce patnáct korun, jimi ermovala mlčenlivému zástupu před očima. Jenom tři bony, chybějí mi..téměř prosila. Vedle dostali mohérovou vlnu,” dodala na vysvětlenou.

Opět nikdo neodpověděl. Snad to bylo i tím, e mrazivý vítr, který od Vltavy zavál na holeovické předmostí, bránil lidem otevřít ústa. Ale bylo to jenom zdání, protoe okamitě poté, co byla zájemkyně o tři bony z doslechu, to frontou zaumělo: Je to ale úroveň, takhle ebrat. A potom, kupovat bony po pěti korunách se přece vůbec nevyplácí. Prosím, má-li někdo trvalý přísun valut ze zahraničí, pak je to něco úplně jiného, ale takhle,” pronesla ena středních let, zahalená v koichu, která u hezkou dobu prohlíela přes trochu zamlené sklo výkladní skříně vystavené láhve a přemýlela, jakou značku koňaku koupi. Zda to bude Hennesy či Martell. Nic horího, manel by k ádnému Napoleonu ani nepři-čichl…

Já bych jí mohla dát,” zapojila se do konverzace její partnerka ve dvojici, do nich se fronta seřadila. Ale ne teď. Syn chce tuzexové auto. Nejspí devítku renaulta,” chlubila se. Tři bony sice nejsou ádný kapitál, ale etřit se musí i z mála, e,” zmlkla, kdy ádná odpověď nepřicházela. Dav v zástupu se opět pohrouil do svých mylenek.

Pane,” oslovila ena, které se u potravin nedostalo pochopeni, mladíka před hlavním vchodem. Můete mi prodat bony?”

Podíval se na nl z výky sto devadesáti centimetrů, chvíli mlčel, Jako by si to rozmýlel a pak bezeslova přikývl.

Po kolika jsou?”

Pět padesát,” utrousil mládenec a sáhl do kapsy sepraných modrých dínsů. Kolik jich chcete?”

Tři.”

Srandu sl jděte dělat z někoho jinýho, Jo,” zakroutil mladík hlavou. Míň ne padesátku nemám.” Otočil se, aby dal té otravné a směné bábě najevo, e s ní končí.

Ale ta se nemínila vzdát: Kdybych si tedy vzala padesát, nechal byste je po pěti?”

Mládence začala opět zajímat. jste to vy.”

Starí paní se rozeběhla v hlavě kalkulačka. Jedno přadénko mohéru stojí jedenáct a půl bonu. Přadénko mahary vyjde podstatně laciněji. Není to sice dovoz z Itálie, přádelny česané příze v Nejdku neleí tak daleko, ale padesát gramů účtují za pouhé tři bony. Módní dámskou čepici uplete z Jednoho mohérového klubíčka. Mahary potřebuje dvě. A jetě musí vlnu po dokončení placatého výtvoru pořádně nacupovat drátěným kartáčem, aby vypadala. Kdy je po stokoruně prodá, a o odbyt neměla strach, vydělá na kadé sedmdesát korun. Při mohéru ani ne padesát…

Víte co,” ozvala se, Já bych od vás vzala sto bonů. Pod pět korun byste neel?”

Madam,” pronesl u mnohem ochotněji mladík, chápu, e chcete uetřit, ale tohle snad nemyslíte váně.”

Myslím,” usmála se. Ale jak vidím, nepochodím. Nu co, a prodělám.” Sáhla do kabelky a vyměnila bankovku za tuzexovou poukázku. Pár vteřin poté u stála za pultem a trpělivě čekala, a si zákaznice před ní vybere skládací detník, jeho vystřelovací mechanismus ji zjevně fascinoval.

Dláděné prostranství před tuzexem bylo plné aut a sem a tam přecházejících lidí. Mezi nimi se pohybovaly u od samého rána dvě mladě cikánky. Jedna z nich měla přes ruku přehozený vlněný átek. Kdyby je někdo delí dobu pozoroval, viml by si, e zastavují zejména mue středního a starího věku. Prohodí pár slov a ta, která má přes ruku átek, jej vdycky nadzvedne. Druhá pak nastrčí před muův obličej levou ruku, zrudlou mrazem, zatímco

pravou má ukrytou do masívní koené rukavice. Někteří mui okamité odcházeli, zatímco jiní se dávali s cikánkami do řeči. Ve třech pak mizeli v otevřených dveřích protějí restaurace, aby se obě eny po několika minutách opět postavily na své místo a znovu se pokouely zapříst dalí rozhovor, jeho součástí byla pantomima se átkem a prokřehlou rukou.

Poručík Janeček proel prostranstvím u po několikáté, ani mu cikánky věnovaly sebemení pozornost. Nezdál se jim pravděpodobně dost seriózní a movitý. V dínách a bundičce do pasu, v ní se ostatně chvěl chladem a v duchu proklínal náčelníka, který na tomto oblečení trval, vak neuel pozornosti jiným třem muům, oblečeným navlas stejně jako on. Rozdíl byl jen v tom, e vichni třímali v rukou igelitové taky: Kámo, bezva díny. Za kačky. Bez bonů. Vyklopí devět stováků a jsou tvoje.”

Máte moje číslo?” zeptal se.

Obklopili ho tak, aby nebylo příli vidět, co dělají. V ruce jednoho z nich zaustil plátěný krejčovský metr a objal ho v pase. Jasná věc. Super rifle jako kdy je vyije.”

Raději bych trausky,” mírně zaprotestoval poručík. Nebo líčka. Nebyly by?

Copak o to, byly,” dostal odpověď. Ale musel bys jednak chvilku počkat a potom, hlavně přitlačit. Ty přijdou na talíř.”

Poručík sehrál roli nalomeného mue: Asi bych tu tisícovku dal. Necháte mi to rozmyslet?”

Klidně.”

A potom,” pokračoval poručík, Já tolik peněz u sebe nemám. Musel bych domů a mám to a na Spořllov. Trvalo by mi nejmíň dvě hodiny, ne bych se dostal nazpátek.”

Nic nevadí, brácho,” bohorovně ho ujistil jeden z trojlístku. My jsme tu vlastně pořád. Skočíme jenom na oběd a na grog, to kolem dvanáctý. V nejhorím chvíli počká. Na nás je spolehnutí. My přijdeme.”

Odlepil se od nich a byl rád, e mu nevěnují dalí pozornost, protoe konečně padl do oka dvojici cikánek, k nim se chtěl dostat blíe a stále nepřicházel na způsob, jak to provést co nejnenápadněji.

Sháníte dárek pro manelku k vánocům?” oslovila ho ta bez rukavice na levé ruce.

Nejsem jetě enatý,” odpověděl po pravdě.

Ale snoubenku jistě máte.”

To ano. Dokonce u natolik nahavenou, e před

svatbou nemůu dlouho uhýbat,” prohlásil se snahou o vtaeni en do rozhovoru. V tuto chvíli si ovem vymýlel, čím rychleji se mu blíila třicítka, tlm častéji nad nim spínala matka ruce a hlasité pronáela na otcovu adresu, e jestli se Jenda jednou opravdu oení, pak to bude nejspí zázrak a ona půjde dát do kostela na modleni, jak tam u od dob svého dětství, kdy bylo náboenství jeté povinný vyučovací předmět, nebyla.

Pak bych pro vás měla exkluzivní dáreček,” slyel mluvit cikánku, která mu před oči nastrčila ruku. Na kadém prstě měla prsten. Vechny se tvářily, jako by byly zlaté.

Pokud by to pro vás bylo moc drahé,” zapojila se do obchodu druhá ena, kupte tohle. Uděláte své milé radost.”

Odkryla átek a předvedla přehlídku digitálních hodinek, pokrývajících jf pai od zápěstí a po loket.

Po čem Jsou?” zeptal se poručík Janeček.

Prsteny po dvou a půl tisících,” vysvětlovala cikánka horlivě, zatímco ruku ohřívala v kapse kabátu.

Janečka to zarazilo. Cena Je Jednotná?”

Jo. Na některém Je vlc zlata, na jiném zase draí kámen. Vechno zahraniční práce. Prodáváme lacino, neproděláte.”

Jsou pěkné,” souhlasil Janeček, který toho o percích věděl asi tolik co o astronomii, tudí zatraceně málo na to, aby se mohl pustit do odborné debaty. Ale tolik peněz Je na mě moc. Spi bych ty hodinky…

Od čtyř stovek do tisícovky. Doporučovala bych vám ty kulaté, dámské, slečna bude jistě moc a moc spokojená,” sladce slibovala cikánka.

Seenu do nich baterie?” prodluoval poručík rozhovor, kdy sl předtím viml, e vechny digitální hodinky na cikánčlně ruce ukazuji deset hodin padesát pět minut.

Seenete. Kdy ne normálně, pak od nás. Přesněji řečeno, odpoledne tu větinou pobíhá takový kluk. To je vagrův syn. Je mu čtrnáct. Mívá baterii plné kapsy.”

Co o to, to by bylo dobré,” souhlasil poručík. Teď jenom potřebuju vědět cifru, jako sumu, víte? Kolik za ty kulaté.”

Dáte est stovek?” ptala se cikánka a v hlase jl bylo moné vyčíst, e půjde i pod vyřčenou cenu, jenom aby se obchod uskutečnil.

Dám,” souhlasil Janeček a vyndal z kapsy peněenku,

zatímco ena hbité sundavala jedny hodinky za druhými, aby mohla předat ty vyádané, které mdlá nékde uprostřed předloktí mezi ostatními.

Kdy poručík zaplatil, bylo přesné jedenáct. V tu chvíli se najednou na prostranství před tuzexem objevilo několik uniforem přísluníků Veřejné bezpečnosti, kteří vyběhli ze lutobllých automobilů, náhle se objevivích na parkoviti i v přilehlých ulicích.

Mladíci s igelitovými takami se rozprchli kadý na jinou stranu, ale po kratičkém čase je u bylo opét vidét na scéně, jak v doprovodu přísluníků nasedají do dvou aut, která se okamitě rozjela. Podobný osud čekal i prokřehlého čahouna před hlavním vchodem, stejně tak jako několik dalích muů, kteří, ani by nějak zvlátě protestovali, byli vyváděni z prodejny.

Cikánky se snaily o důstojný odchod středem, ale bylo jim rovně nabídnuto místo v autě a odvoz zdarma. Prudce se ohradily proti tomu, aby byly vedeny,a s jistou elegancí se uvelebily na sedadla sluebního vozu. Z jejich výrazu bylo patrné, e tuto cestu nepodnikají poprvé.

Pro čekajíc! zástup u potravin to bylo příjemné oivení nudného vystáváni. Ale zajímavé divadlo trvalo jenom několik okamiků. Po nich bylo najednou na prostranství téměř prázdno. Vichni čekali, co se bude dít dál, aby za několik minut pochopili, e nové dějství je psáno do zcela jiných kulis. A tak se soustředili znovu na to, kdy se otevřou dveře a prodavačka vpusti laskavě do tepla dalích deset zákazníků …

V ulici Na Maninách, nějakých tři sta metrů od tuzexu, v červeném igullku, jemu co chvíli běel motor ve volnoběných otáčkách, aby topeni pořádně hřálo, zavřel řidič na zámek, opatřený číselným kódem, černý elegantní kufřík. V jeho útrobách se ukrývalo dvacet tisíc bonů a deset tisíc korun. Je po keftech,” ulevil si nahlas a nastartoval. Ale zítra je přece taky den,” dodal pro sebe spokojeně, zařadil jedničku a vyjel na hlavni silnici, která ho vedla k centru.

2

Major Brůna se mračil. Jeho kancelář před malou chvíli opustil poslední z trojice mládenců, kteří prokazatelně keftovali s nejoblíbenějlm oblečením mládee. Jenom-

e, jaképak prokazatelně. Vichni unisono tvrdili, e nabízené diny jsou jejich vlastní kalhoty, které před několika dny koupili. Jednomu jsou ale malé, druhému velké, třetímu sice akorát, nějak se mu vak nezdají, a tak je nabídli společně k odprodeji. Le jako vě, řekl by jeho vnuk. Major to pochopitelné věděl, jenome dokázat jim opak bylo prozatím nad jeho monosti. A tak se musel spokojit tím, e s nimi sepsal protokol a ani by proti nim vznesl jakékoli obviněni, nechal je v klidu odejít.

Stejné to v podstatě bylo i s oběma cikánkami. Ty dokonce věděly, jak se mají při výslechu tvářit. Důleitě a uraeně. Neztratily nic ze svého bohorovného klidu, ani kdy se před nimi objevil poručík Janeček v uniformě: Chtěly jsme pomoci, pochopte to, pane majore. Ten člověk byl tak bezradný… To odhadnete mladému mui na očích, shání-li dárek pro nevěstu. My jsme pochopitelné nepřily nic prodávat, jen tak jsme postávaly, ale kdy jsme viděly, jak tam pořád přelapuje, bylo nám ho líto.”

Osm kusů digitálních hodinek, to nosíte pořád u sebe?” ptal se Brůna a u předem očekával alibistickou odpověď.

Pořád ne, pane majore, ale Gejza, to je syn naeho bratrance, je tuhle koupil pro celou rodinu v Rakousku. Byl tam na dovolené, víte. A taky v Jugoslávii.”

Take je sem propaoval,” zkusil to vyetřovatel s pramalou nadějí na úspěch.

Ale kde,” namítly, řádně vyplnil celní prohláení a nikdo po něm nic víc nechtěl,” vitořily zcela bezstarostně.

Major si pomyslel, e to celní prohláení by rád viděl, ale nahlas neřekl nic. Chvilku se zamyslel a pak unaveně poloil dalí otázku: Proč je tedy máte vy a ne vá bratranec?”

Gejza není bratranec,” opravily ho. To je bratrancův syn, patně jste nám rozuměl.” Obě se docela dobře bavily.

Prosím, tak tedy vynechme příbuzenské svazky a konečně mi odpovězte, nač jsem se vás ptal,” neztrácel major trpělivost.

Oni u vichni mají,” řekla ta, která vystavovala hodinky na ruce.

Co mají?” zajímalo majora.

Digitálky,” vysvětlila mu. Celá rodina u digitálky má. Tedy, nae rodina, víte, ale je tu jetě jedna, to jsou lidé

z matčiny strany a ti by m(t nemuseli, tak jsme si tady s Ilonou řekly, e jim je prodáme. Bydlí v Holeovicích, v Přístavní, jmenuji se Oláhovl, můete si to klidně ověřit. A ne jsme ly k nim, zastavily jsme se před tuzexem. Jen tak, podívat se. Kdyby se tam nepřimotal ten pan inspektor, co tu byl před chvílí, mohly jsme u dávno pit u Demetra kafe,” končila svůj proslov a dívala se tak, jako by chtěla naznačit, e to kafe by jim mohl snad uvařit major sám, aby o nic nepřily.

Zajímalo by mne,” pokračoval major, proč jste je měla vechny na ruce?”

Pane majore,” zakroutila očima v předstíraném úasu, vy si snad ani neuvědomujete, kolik běhá po Praze zlodějů. Jely jsme tramvaji a z Branlka. Kdekdo se k vám přitiskne, vy si myslíte, bůhvíjaké v tom nejsou úmysly, a ne si uvědomíte, co se děje, máte v ruce místo kabelky jenom dradlo. Copak bych to riskovala, nechat se okrást? Vím, jak to dneska chodí. Nikde se nedovoláte ..

Brůna u měl co dělat, aby nevyletěl ze idle. Jenome to by udělal přesně to, na co obě čekají. Jetě dlouho potom by vyprávěly svým známým, jak toho majora na kriminálce vytočily do vrtule.

Budeme končit,” řekl tedy tie namísto výbuchu, kterým by si moná alespoň ulevil. Předpokládám,” obrátil se na druhou enu, e ty prsteny…”

Jistě, pane majore. Jsou moje. A mám doma Jetě nějaké,” předvedla, e vl, co po nf bude Brůna chtít.

Kde jste k nim přila?”

Bofčku, jak se přichází k prstenům?” divila se. Některé jsem si koupila sama, mám v prstenech zálibu, řetízky a náramky mne u tolik nezajímají, dalí mi daroval manel. Od té doby, co Jezdi jako montér po stavbách, dost vydělává… Jetě nějaké otázky, pane majore?”

Ne, to pro dneek stačí,” řekl a vytáhl papír z psacího stroje. Tady dole ml to podepite. Kadou stránku zvlá.”

Vtiskly na protokol neumělý podpis, svědčíc! o tom, e pero v ruce nedr! příli často a s mnoha úklonami opustily kancelář.

Mám vám sem poslat toho kluka?” zeptal se přlslunfk v uniformě, který strčil hlavu do dveří, sotva jimi cikánky odely.

A jde dál,” souhlasil major. I kdy nevím, jestli na to budu mít nervy. Já bych ti kolikrát… nedokončil mylenku a jen mávnul rukou.

čahoun, který před tuzexem nabízel bony, veel dovnitř. Sluně pozdravil a zůstal stát.

Posaďte se,” vybídl ho Brůna. Ne se do toho dáme, rád bych viděl vá občanský průkaz.”

Samozřejmě, ale dole ho u kontrolovali,” informoval mládenec a vytáhl osobní doklad z igelitových desek.

Václav Váňa, narozen dvacátého osmého srpna edesát pět, bytem Na Zátorách, zaměstnán jako instalatér obvodního podniku bytového hospodářství, souhlasí?”

Do puntíku,” kývl Váňa.

Vy dnes dopoledne nepracujete?” zajímalo majora.

Tuhle otázku mladík zřejmě nečekal, proto jenom poposedl na idli a mlčel. V ádném případě se mu nechtělo vysvětlovat, e systém v jejich partě je zaběhaný a osvědčený. Místo čtyř lidí pracují jenom tři. Po týdnu se vymění. Zkrátka v měsíci je kadý z nich týden doma, přesněji řečeno, zbude čas na melouchy. Jenome on se nerad hrabe v zanesených toaletních mísách a tak si vybral zcela jiný zdroj vedlejích příjmů, čisounký. Hlavou mu blesklo, e jestli major podá hláení o jeho pracovní nepřítomnosti na podnik, bude mít absenci jako hrom a nikdo mu ji neodpáře. Jenome s tím sl přece hlavu lámat nebude. Vyslechne pár připomínek od mistra, kterého stejně vidí nanejvý dvakrát do měsíce, kdy se bere výplata, a bude-li hodně zle, přijde o dva dny z dovolené. Tak jakápak starost. Nehodlal se proto z opatrnosti, aby neřekl víc, ne je nezbytně nutné, k této otázce vyjadřovat. Major mu vak pomohl sám: Tak tedy absence?”

Ano. Ráno jsem zaspal a u mi bylo blbý přijít tak pozdě…

Ale stoupnout si před tuzex vám u blbý nebylo, e?” pouil Brůna mladíkova slovníku. Kdy vás zadreli, měl jste u sebe sto dvacet bonů. Kde jste k nim přiel?”

Václav Váňa se usmál a major si uvědomil, jak drzý je to smích: Zcela regulérně vyměnil v bance. Na Příkopech,” dodal, kdyby major náhodou nevěděl.

Za co?”

Co, za co?” začal čahoun akovat.

Za co jste je vyměnil. Za jakou měnu?”

Za marky.”

Kdo vám je dal?”

To je delí historie,” opřel se Váňa o opěradlo idle. Jdu tuhle po chodníku a koukám, jak na ulici stojí chlapík

s bavorákem a ourá se v motoru. Zastavím se a dívám se na tu nadupanou mainu, krytou nádhernou metalízou, a on se se mnou dal do řeči. No, německy moc neumím,” upřesnil, a bylo vidět, e tuhle odpověď má pečlivě nacvičenou a odříkává ji jako herec roli. Dokonce i tak přesvědčivě. Ale nedalo mi zase takovou práci, abych nepochopil, e potřebuje mechanika. Jenome vysvětlujte chlapovi, e servis tady někde v Praze je, kdy sám pořádně nevíte kde, a navíc, pomalu se nedomluvíte. Já jsem ale do motorů trochu fanda a tak jsem mu naznačil, aby jako vzal za startér, e si poslechnu, co to dělá. On si sedl do auta…

Major na okamik přestal poslouchat Tohle u znal. Nebylo to poprvé, co se mu někdo snail naservírovat takovou povídačku. Kdyby tomu bylo skutečně tak, jak mu ti příleitostní i stáli podvodnfčci a příivníci vykládají, pak by západoněmecké automobilky opoutěly vozy zralé tak nanejvý do rotu, protoe sotva se ocitnou v českých či slovenských krajích, okamitě jsou jejich motory poruchové a čekají, kdy se jich ujmou zlaté ruce naich melouchářů…

…..a pak jsem si viml, e se tam kíinklá nějaký

uvolněný drát,” slyel pokračováni Váňovy historky. Koukám, odkud kam vede a ono to bylo od rozdělovače k cívce. Asi se uklepai. Vzal jsem kudlu, trochu to sekráb, udělal očka a znovu přichytil. Maina se rozeběhla, jedna báseň,” končil vítězoslavně. Dal mi nějaké peníze. Ani nevím, kolik to pořádně bylo. A děkoval. Moc.”

Hm, dal major najevo, jak je rád, e tenhle monólog skončil. A na to, pane Váňo, e firma BMW pouívá ve svých motorech bezdotykového zapalováni, take tam ádný rozdělovač nenajdete, kdybyste se po něm pídil s lupou v ruce. Ale to nevadl. Hlavně, e vám ty peníze dal.”

Váňa horlivě přikyvoval.

Vyměnil jste je za bony, protoe víte, jste přece sečtělý člověk, e devizové prostředky má člověk nabídnout bance. Bony jste chtěl na kazety do magnetofonu, ale ty v současné době nejsou, take jste se rozhodl je prodat, jeliko jste momentálně ve finanční tísni. Je to tak?!

Skoro,” souhlasil čahoun. Jenom ty kazety jsem nechtěl. Měl jsem bony na minky pro ségru, ale …”

To stačí,” zarazil ho Brůna. Můete jit.”

Počkal, a mladík opustí kancelář, a postavil se k oknu, které na chvfli otevřel. Do místnosti se vehementně vedral mrazivý vzduch, v něm nebylo cítit zplodiny výfukových plynů, jak bylo obvyklé zejména v letních měsících. Viděl čahouna jak odchází z budovy a míří ke stanici tramvaje. Neuel vak jetě ani polovinu vzdálenosti, kdy u něj zastavil červený igulík, otevřely se dveře a mládenec zapadl do koenkového sedadla. Z výky čtvrtého patra nebylo moné rozeznat poznávací značku vozu, navíc poněkud upráenou z městského provozu. Major okno rázně zavřel. Malé ryby, pomyslel na vechny, kteří mu dnes odpoledne defilovali kanceláří. Nic na ně nemáme, těch pár drobných, které měli u sebe, nestojí ani za řeč. Celá akce u tuzexu byla téměř zbytečná. Ne úplně, pravda, nějaké poznatky to vechno přece jenom přineslo, v záznamech přibylo pár nových Jmen, ale slibovali sl víc… Někde přece musí být tl, kteří to vechno organizuji a řídi. Ale dostat se k nim není vůbec jednoduché. Zatím vichni, s nimi měl co do činění, mlčí nebo předkládají nejapné výmluvy. ádný své komplice jetě nepoloil. A to dokonce ani tehdy ne, lo-li jim o vlastni kůi…

Major Brůna zamkl stůl, zkontroloval očima kancelář a sejmul z věáku kabát a klobouk. Jetě pár takových dní, jako tenhle, pomyslel sl, a dám se k dopravákům. Budu mít alespoň pocit, e dělám něco uitečného. Narazil sl klobouk na hlavu a vyel ze vchodu obvodní správy Sboru národní bezpečnosti do náhle ztemnělého odpoledne. Mokrý sníh na sebe nedal dlouho čekat.

3

Sobotní ráno začalo dětským úasem. Stačilo podívat se z okna na bílé nadělení, rozprostírající se kam oko dohlédlo. Do toho znělo cvakání domovnlckých krabek a lopat a občas i podráděný hlas, hudrující, e zima přila letos nějak brzy a jestli to takhle půjde dál, pak bude nejlepí se vím seknout, protoe za těch pár korun a sl jde ty haldy uklízet kdo chce…

Dopolední televizní program, na něj se větině dětí ze sídlitě docela těí a u kterého tráví chvíle před obědem, ztratil rázem přitalivost. Zato byly vzaty útokem sklepní kóje a komory a na světlo putovaly zapráené sáně a barevné pekáče. Matky se sháněly po sněhulích a rukavicích a nabádaly své ratolesti, je nebylo moné udret doma, ke klidu a opatrnosti.

Kousek za sídlitěm, z jeho okraje byl nádherný výhled téměř na celou Prahu, se tyčilo malé návrí. Nikdo z těch, kdo se sem přistěhoval, nevěděl, zda se jedná o útvar ryze přírodní, či pozůstatek po zemních pracích prováděných stavbaři. Ale a tak či onak, dětem to bylo jedno. V létě se do těchto míst utíkaly ke svým hrám, v zimě to byla ideální sáňkařská dráha, jaké nebylo v sídliti rovno.

Sjíděly dolů za pokřiku a smíchu, neohrabané v oteplovačkách a zachumlané do ál, padaly a znovu vstávaly a drápaly se opět na vrchol, aby okusily slasti spoutět se dolů rychlostí na koloběkách nebo tříkolkách nedosaitelnou.

Martin s Luckou se dreli stranou ostatních. Byli tu noví, rodiče zde dostali byt docela nedávno, a tak jetě neměli kamarády, s nimi by se za jízdy vyhazovali z pekáčů a bobů a se smíchem si strkali za krk koule mokrého sněhu. Navíc měl Martin obavu, e by mladí sestřička mohla na ujeděném sněhu snadno upadnout a on by měl spoustu starostí utiit její pláč, do něho neměla nikdy daleko. Vyhledal proto místo dosud nepoznamenané kolejemi saní. Posadil Lucku před sebe, odrazil se nohama a pomalu sjíděli svahem. A pod kopec vak nedojeli. Přiblině v polovině se sáně zastavily o malý pahrbek. Martin seskočil a chtěl překáku objet. Jak se snail vyprostit sáně, něco se mu pod nohama začernalo. Zprvu tomu nevěnoval pozornost, ale kdy podruhé lápl na vyvýeninu, zdálo se mu, e tohle místo není tak pevné jako okolní terén. S vervou deseti let nakopl hromádku pod sněhem, aby se přesvědčil, do čeho vlastně narazili. Od kozačky vylétl vlhký gejzír a kdy se usadil, uviděl Martin rukáv kabátu. Spí mechanicky, ne vědomě, kopl do sněhu jetě jednou. K rukávu patřily i prsty lidské ruky.

Kluci, tady někdo leí,” křičel a mával, aby upřesnil místo nálezu.

Je voralej?” zeptal se kdosi.

Nevím,” odpověděl Martin. Byl celej přikrytej. Narazili jsme do něj saněma.”

To bude asi mrtvěj,” konstatoval kluk zhruba dvanáctiletý. Najednou bylo ticho. O pár kroků couvli, ale nikdo neodcházel.

Co se děje?” vykřikl dole pod kopcem jeden ze skupinky otců, doprovázejících své ratolesti do místa her.

Je tu mrtvola,” tvrdil kluk opětovně.

Hlouček poměrně mladých muů se dal do pohybu.

Drápali se do svahu obtíně, větinou v polobotkách, smekajících se při kadém kroku. Dva z nich se dreli zcela úmyslně vzadu, protoe o podobnou podívanou ani trochu nestáli. Zůstat dole vak bylo pod jejich důstojnost.

Hergot,” zněl hlas jednoho z otců, skutečně to vypadá, e ten chlapej je studenej,” odhrnoval leící postavě sníh z obličeje.

Nesahejte na něj, nabádal druhý. Jestli myslíte, e u má po smrti, měli bychom odtud vichni vypadnout a zavolat kriminálku.”

Dali mu zapravdu a opustili kopec. Děti, a u svoje nebo cizí, poslali domů. Nic veselého u se tady dneska dít nebude.

Výjezdová skupina kriminalistů obvodní správy SNB dorazila na místo za půl hodiny. Polovina toho času padla na vrub hledání fungující telefonní budky, jeliko soukromé stanice nebyly dosud v sídliti zapojeny. Několik minut poté se pod osiřelým kopcem objevilo dalí sluební auto. Vystoupili z něj kriminalisté z městské správy Veřejné bezpečnosti, kteří jsou zváni ke vem případům závané trestné činnosti. Bez dlouhých řečí si rozdělili úkoly a kadý se věnoval svému úseku. Dva technici, po pořízení nezbytné fotodokumentace, začali opatrně vyproovat tělo.

Není pod ním sníh,” oznámili kapitánu Lehmanovi, který jen kývl hlavou na znamení, e vidí a bere fakt v úvahu.

Lékař se u mrtvého mue příli nezdrel: Je to jasné, Ervíne,” obrátil se ke kapitánovi, k němu se soustřeďovaly vechny informace. Má to za sebou. Nejmíň osm hodin. Ale tenhle údaj,” ukázal omluvně na sníh pod nohama, ber, prosím tě, s rezervou.”

Příčina smrti?” ptal se kapitán stručně.

Nevím,” zněla lékařova odpověď. Na zaduení to nevypadá, ádnou krev zatím nevidím. Ale pokud bych měl říci pravdu, raději bych se o tomhle bavil, a ho budu mít na stole.”

Kapitán Lehman souhlasil. Pozoroval psovoda, jak se snaí navést sluebního psa na nějakou stopu, ale předpokládal, e v místech, kde se před chvílí pohybovaly desítky párů nohou, to nebude vůbec jednoduché. Psovod nutil Urra k opětovnému revírovánl, ale ovčák po nějakém čase zvedl hlavu, jako by chtěl svému pánovi naznačit, e neví, co se od něj očekává.

Kriminalisté se vyptávali nejenom otců, kteří nález ohlásili, ale zali i do nejbliích domů, odkud bylo na pahorek vidět, zda si některý z občanů neviml večer nebo v průběhu noci něčeho podezřelého. Odpovědí jim bylo větinou jenom krčení ramen.

Počkali, a mrtvého mue naloí do černé skříňové avie Pohřební sluby, a odjeli. Krátce po nich opustili místo trestného činu i kriminalisté. Jetě předtím vak padlo rozhodnutí, e na případu bude pracovat obvodní správa SNB, přičem městská jí poskytne vekerou pomoc.

Nadporučík Veber z toho neměl ádnou velkou radost. Pracoval na kriminálce u téměř deset let, ale pokadé, kdy se dostal do styku s mrtvolou, měl divný a obtíně definovatelný pocit těkého aludku a vyschlého krku. Ne snad, e by se s vradami setkával denně, tak zlé to v jeho obvodu samozřejmě nebylo, ale stačily mu zcela ty, jimi se musel zaobírat. Naposledy například před několika měsíci, kdy trhací stroj odkryl na smetiti mrtvolku novorozeného dítěte. Odpadky se sem sváely z celé Prahy a mrtvé dítě se do těchto míst dostalo prokazatelné v některém z popelářských vozů. A hledejte matku, která pravděpodobně i vradila. Podařilo se mu to po deseti dnech a i kdy od nadřízených sklidil nejedno uznání a pochvalu, zůstal v něm velice smutný pocit.

Uběhla sobota a neděle, ani se hnul o krok dál. Nevěděl zatím to podstatné, toti kdo je obě. A bez této znalosti se vrah ani najít nedá. Teprve v pondělí ráno dostal na stůl svazeček listin, na který netrpělivé čekal. Otevřel papírové desky a začetl se do hustě popsaných stránek. Přitáhl si blí blok, vzal tuku a poznamenal si několik údajů, o nich byl přesvědčen, e s nimi bude v budoucnu, lépe řečeno do ukončení případu, často pracovat.

Pohlaví muské, výka sto sedmdesát osm centimetrů, černé vlasy na skráních proedivělé, černé oči, tíhlý, zvlátní znamení ádné. Alkohol v krvi nezjitěn, otisky prstů sejmuty, ale nenacházejí se v ádné kartotéce, tudí v minulosti netrestán. Na těle mnohočetné zhmoděniny. Pravděpodobná doba smrti byla patologem určena na pátek estnáct hodin. Příčinou smrti bylo vniknutí kulky, kterou laboratoř po vyjmutí identifikovala jako kulku z pistole ráe sedm edesát pět, do pravé srdeční komory. Vstřel by veden zezadu a ikmo, jako by obě seděla na idli a vrah za ní stál. Krevní stopy byly nalezeny na saku i koili zavraděného. Nikoli vak na kabátě, z toho důvodu

je lékař ani technici na místě činu nemohli zaregistrovat. Kabát nebyl střelou pokozen.

Nadporučík Veber si tuto poznámku podtrhl vlnovkou. Bezpochyby to znamenalo, e mrtvolu kdosi do kabátu musel obléci. A to vechno dohromady dávalo určitou představu. Obě byla nejspí zavraděna někde jinde a na místo nálezu nějakým způsobem dopravena. Sněit začalo v pátek v estnáct hodin a dvacet minut. Soudní lékař se jistě o víc ne o pět minut nezmýlil. Patřil k odborníkům, o nich se s úctou zmiňují nejenom kriminalisté, ale i jejich kolegové. Pod mrtvolou nebyl sníh. Znamená to, e někdo musel za dvacet, nanejvý za pětadvacet minut spáchat vradu, obléci mrtvolu do kabátu a odvézt ji, pravděpodobně v autě, na pahorek za sídlitěm. Nemohl to tedy být nikdo z druhého konce Prahy, protoe za tak krátkou dobu by to nestihl…

Nadporučík se na chvilku zamyslel, krtl část poslední poznámky a opravil ji: Vrada se nemohla stát na druhém konci Prahy, pachatel vak můe být odkudkoli.

Odečetl deset minut na oblékání, nakládání a vykládání mrtvoly. Zbylo jich jetě patnáct. V pátečním provozu v době odpoledni pičky neujede řidič ve městě za tuto dobu více, ne nějakých osm deset kilometrů. Dvanáct je absolutní maximum. Vzal kruítko, odpíchl na měřítku vzdálenost a na mapě, která leela před ním na stole, opsal krunici, v jejím středu leel okraj sídlitě. Pak zhluboka vydechl. Ve vyznačeném prostoru ije nejméně sto tisíc obyvatel. Opět k sobě přitáhl zprávu a blok. Mu byl oblečen, četl a poznamenával si dál, v tmavé vlněné sako, kalhoty tée barvy a materiálu, světle modrou koili, měl edivou vázanku, edivé silonové ponoky a černé boty značky Salamander. Kabát byl tmavý flauák ragláno-vého střihu. Zpráva nekončila nikterak optimisticky. V jejím závěru stálo: Nalezený mrtvý mu u sebe neměl ádné doklady ani průkazy totonosti. Jediné, co se nalo v jeho kapsách, byl kostkovaný kapesník, plynový zapalovač, dvanáct spart v pomačkané krabičce. V kapsičce koile pak byly nalezeny tři tisíce západoněmeckých marek.

Sedni si a povídej,” nabídl nadporučíku Vebrovi idli náčeíník obvodní správy SNB podplukovník Kulíek.

. . Veber se sice posadil, ale do řeči mu příli nebylo.

No tak, Slávku, to té mám snad prosit?” zvedl náčelník zkoumavě obočí.

Ne,” vzpamatoval se nadporučík. Já jenom, e toho k chlubení moc nemám.”

O ničem takovém také nebyla zmínka. Zajímá mne, a nejenom mne,” mávl rukou ve směru, kde by podle něj mělo sídlit vedení městské správy Veřejné bezpečnosti, jak jsi daleko.”

Nadporučík podobnou otázku očekával u od okamiku, kdy mu sekretářka vzkázala, ke komu se má okamitě dostavit. Jetě na schodech si sumíroval jak začne, aby nevypadal trapně, ale teď se mu najednou mnohomluvný úvod, který si připravil, vůbec nezdál pouitelný. Rozhodl se proto pro přímou a ráznou odpověď: Zatím jsem z toho dost vedle, soudruhu náčelníku.”

Podplukovník Kulíek nehnul ani brvou. Věděl, e Veber má u svá zelená kriminalistická léta dávno za .sebou a patří k těm, jim bez nádechu hanlivosti řikával buldoci. Zakousnou se do případu a nepustí, dokud nejsou s to předloit návrh na závěrečnou zprávu. Pravda, někdy se zdá, e postrádají eleganci, kterou se vyznačuje jiná část jejich kolegů, napohled vypadají i neohrabaně, ale to vechno je pouze klamné zdáni. Snad ho tak trochu vzbuzují i tím, e mají své problémy a trápení vepsány do tváří a více ne kdo jiný o sobě občas pochybují. Podplukovnlk o Vebrovi, stejně tak, jako vlastně o vech lidech z operativy, nejednou přemýlel. Kdy přiel po absolvování praporčické koly na správu, jí Kulíek jetě nebyl náčelníkem, běhal jako vyhledavate! po ulici s branou a nosil jeden poznatek o trestné činnosti za druhým. Nabídli mu po čase místo na kriminálce. Přijal ho po určitém váhání. Měl obavu, zda bude zkueným kolegům stačit. Stejně tak, to jest se strachem, podával přihláku na důstojnickou kolu. Kdo ví, jak to zvládne. Je vyučený zámečník, o studiu nikdy moc nepřemýlel… Zvládl opojí najednou s výsledky, za které se nemusel stydět. Přitom vem se stačil jetě oenit, pořídit si dvě dcery a pár kilogramů nadváhy, co jeho. nevysoké postavě dávalo charakter pohodlnosti a pomalosti a spolu

s předčasně vysokými kouty v řídnoucích vlasech i směnosti. Bylo mu dvaatřicet let, vypadal o něco starí a kriminalistu by v něm nehledal snad ani ten nejprozíravějí recidivista. Přesto jím byl a patřil mezí opravdu dobré. Tohle se promítlo podplukovníku Kulíkovi hlavou v okamiku, kdy Veber dal jinými slovy v podstatě najevo, e toho zatím příli hotového nemá.

Nebude to snad tak zlé, uklidňoval ho náčelník. Co zatím víme?”

Nadporučík mu zopakoval vechno, co si den předtím zapsal do poznámkového bloku.

Botičky Salamander, říká?” Podplukovník zvedl telefon a objednal dvě kávy, co bylo pro kadého přísluníka správy znamením, e se z náčelníkovy kanceláře jen tak nedostane. Myslí, e by to mohl být cizinec?”

Vyloučit to stoprocentně nelze,” začal Veber trochu zeiroka, ale přesto bych ho odhadl na naince. Salamandry koupíte v Německé demokratické republice zcela bez problémů a mnoho naich lidí tam pomalu kvůli ničemu jinému nejezdí. Vechno ostatní je vak tuzemské výroby, aty, koile, zkrátka kadá nitka. Pouze zapalovač je cizí. A marky, to dá rozum.”

Co navrhuje rozjet pro zjitění totonosti,” zajímalo podplukovníka Kulíka.

Nechal jsem pořídit posmrtnou fotografii. Mohli bychom poádat o její zveřejnění televizi a Signál v rubrice FKÚ pátrá.”

Náčelník sice pokývl hlavou, leč nebyl to souhlas zcela jednoznačný. Ano, ale a později. Mnoho rozruchu někdy kodí. Co dál?”

Dneska je středa. Zabit byl v pátek. Někdo by ho měl pohřeovat. Rodina, zaměstnavatel, sousedé v domě. Měli bychom proto z celé Prahy stáhnout hláení o pohřeovaných osobách za posledních pět dní.”

To sice uděláme,” potvrdil Vebrova slova podplukovník Kulíek, ale úspěch to nezaručuje. Mohl bydlet sám, v práci dobírat dovolenou, co by před vánoci nebylo nic divného, ale hlavně, nemusel být vůbec z Prahy. Co znamená, e budeme muset prostřednictvím kluků z okresů prověřit vechny pohřeované mue, odpovídající alespoň přiblině popisu, na území celé republiky.” Náčelník se zamyslel a zvolna míchal kávu, kterou před oba sekretářka postavila. Z jaké vzdálenosti na něj vrah vystřelil?”

Těko říci s absolutní přesností. Látka na saku nebyla spálená. Určitý odstup tedy musel být. Ale řekl bych, e byli v tée místnosti.”

Počkej, abychom neuletěli,” zarazil nadporučíka náčelník. Kde jsi vzal jistotu, e to bylo skutečné v místnosti?”

Ve čtyři hodiny odpoledne bylo venku na nule. A mokro. Určitě by se neprocházel jen v saku a v naprosto nevhodných botách,” argumentoval Veber.

Mohl také sedět v autě, bez kabátu, který mu potom někdo oblékl,” namítl náčelník.

Dole na ulici rachotily tramvaje a do nastalého ticha silně doléhaly i dalí zvuky z ulice. Kdesi nedaleko zaskřípěly brzdy, pak se ozvalo netrpělivé troubení automobilové houkačky. Veber tohle vechno nevnímal. Soustřeďoval se na výrok náčelníkovy oponentury a v duchu uznával, e jeho vlastní předpoklad byl ovlivněn lékařskou zprávou, respektive zdůvodněním ikmého vstřelu:… jakoby seděl na idli a vrah za nim stál. Jenome to bylo pouze přirovnání, nikoli nezvratný fakt. Člověk se stále učf, pomyslel si a nahlas dal náčelníkovi zapravdu: Nechal jsem se něčim svést.”

Podplukovnik se neptal čim a Veber nepokládal za vhodné dále cokoli rozvádět.

Kulka, pokud vim, existuje,” nekončil vak náčelník.

Ano, ale zatím nám není nic platná, chybí k ni vraedná zbraň. Ta kdyby se nala, bylo by hned radostněji,” namítl Veber.

V-tom má pravdu, Slávku,” souhlasil náčelník, ale můe se stát, e při balistických expertizách zabavených neoprávněně drených zbraní něco vyběhne. Nebylo by to ostatně poprvé.”

Dobře, soudruhu náčelníku,” zvedl se nadporučík Veber poněkud na idli, ale co mám tedy zatím dělat? Kromě čekání na zprávu o pohřeovaných osobách. Fakt nevím, kudy do toho…”

Bude běhat, a se z tebe stane vytrvalostní atlet. Podívej,” otočil se k mapě obvodu, kterou měl za zády na stěně. Vcelku správně jsi vytyčil prostor, kde pravděpodobně dolo k vradě. Je zatraceně rozlehlý, v tom s tebou souhlasím, ale velkou část zabírají sídlitě. Volného prostranství tu mnoho není. Připusme alespoň pro začátek a pro zjednoduení, e se vrada skutečně stala někde v domě. Ve čtyři odpoledne se na ulici dost patně střilí. I kdy mne tak napadá, e výstřel v kabině

náklaďáku, který má sputěný motor, by nejspí nikdo nezaslechl.” Usmál se, kdy viděl nadporučíkův zesmut-nělý obličej a dodal: To já jenom, abys viděl, e to skutečně nebude mít jednoduché. Ale tuhle alternativu necháme zatím být. Je nutné od něčeho začít a to sousto, které ukousneme, musíme také strávit. Podívá se po domech. V paneláku je někdy slyet i lička od kafe, kdy ji neopatrně poloí do dřezu. Tam by se asi nae pozornost v počátcích upírat nemusela. Ale máme tady,” ukázal tukou na mapu, příjemnou vilovou čtvr. Domky jsou od sebe oddělené zahradami, riziko by tedy bylo pranepatrné. Zaměř se na ně. Vyptávej se lidí. Nejenom na to, zda slyeli výstřel, ale na cokoli, co se jim na jejich sousedech zdá být v poslední době podezřelé. Legendu si nějakou vymysli a spoléhej na to, e pomlouvat své bliní patří k nejoblíbenějím zábavám mnoha lidí. Neříkám, e to přinese úspěch, ale zkusit to musíme.”

Nadporučík se přemístil ke dveřím, jeliko povaoval rozhovor za ukončený. Přesto si vak neodpustil otázku: Jetě jedna věc mi nejde do hlavy. Kdy mu vzali doklady a nejspí i peněenku, proč mu nechali, nebo nechal, marky?”

Podplukovník Kulíek se s nepředstíraným úasem chytil za hlavu: Promiň, Slávku, vdy to bylo téměř to hlavní, kvůli čemu jsem tě volal. A kdyby ses nezeptal.. Zvedl ze stolu list papíru. Dostal jsem před chvílí zprávu o expertize. Ty marky byly falené.”

5

Bar hotelu Garde byl krátce po deváté hodině večer obsazený jen sporadicky. Moná to bylo i tím, e na vstupních dveřích, pokrytých navíc fialovým plyovým závěsem, aby se nic z toho, co se děje dole v suterénu, nevyneslo na ulici, visela ručně psaná cedulka, oznamující česky a německy, e je obsazeno. U malého stolečku trůnil vyhazovač Smerda, chlapík nadmíru robustní, který se oficiálně předváděl v roli úsluného prodavače vstupenek. Cedulku na dveře pověsil před několika týdny a nikdy ji nesundaval. To ve samozřejmě s vědomím vedoucího. Dovnitř poutěl pouze staré a dobré známé, kteří měli tolik času i peněz, aby zde vysedávali často, nebo příleitostně i jejich známé, kteří se vak museli ke Smerdovi hluboko

sklonit a poeptat mu do ucha pozdrav od pana XY, aby se vůbec namáhal otevřít zásuvku, prodat dvě vstupenky po dvaceti korunách a s ledovým oblifiejem nevrátit na padesátikorunu nazpět. Připomenout mu to si nikdo nedovolil. Pokud by to byl kdo učinil, vícekrát by do baru nevstoupil. Na lidi měl Smerda pamě. Ačkoli toho o psychologii jako o vědě znal pramálo, pokud vůbec, něco, dokázal své zákazníky okamitě odhadnout. Německy se stěí domluvil, Jeho hlavni zbraní byly předevím číslovky, v nich se nepletl nikdy, rozeznal vak hosta z NDR na sto honů a byl ochoten bránit mu ve vstupu do baru I vlastním tělem. Zato .vepře’, Jak nelichotivě nazývají číníci a personál hotelů a restauraci vůbec turisty z Německé spolkové republiky, vítal pohledem plným lásky a obdivu. Pro ně bylo místo v baru vdy pohotově, dokonce i za tu cenu, e vypoklonkoval domácího zákazníka, o něm se domníval, e stejně chlup nepustí. Neobelo se to pokadé bez rámusu, jednou čl dvakrát se chtěl postiený, snad více kvůli své partnerce ne s pocitem raněné jeitnosti, vypořádat s obsluhou ostrým zápisem do knihy přáni a stínosti. Nestalo se tak, jeliko mu nebyla předloená. Hostu se vysvětlilo, e ji má ředitel hotelu u sebe, ten zde v deset večer pochopitelně není a a Je pán tak laskav a přijde nazítří dopoledne a ráčí onen zápis učinit. Ve se samozřejmě vysvětil, vdy tuto politováníhodnou událost způsobila nezodpovědná servírka, která zapomněla, e stoleček je ji zadán … V zásadě by se dalo říci, e v baru se mluvilo víc německy ne česky. Protoe němčinou, by ne vdy dokonalou, vládli I ti, kteří se na devizových cizozemcích náramně přiivovali.

Tři z nich seděli na vysokých idlích u barového pultu. Oběma dívkám bylo kolem pětadvaceti. Pečlivě nalíčené, oblečené, načesané i obuté. Přesto kadá z nich vypadala jinak, lépe řečeno, budila jiný dojem. Černovláska znuděně přehlíela několik tančících párů a lhostejně sklepávala popel z cigarety na pečlivě nablýskané parkety. Hluboký dekolt zdůrazňovala i sukně, úzká sice a příli, zato vysoko na stehno rozstřiená. Blondýnka vypadala naopak, jako by právě opustila dfvčf penzión. Upnutá a ke krku, který se ztrácel v nabírané krajce, kterou měla ostatně naitou I na blůzce s dlouhými rukávy. Sukni měla irokou, téměř rokokovou, a zatímco černovláska mlčela, blondýnka jl neustále oslovovala a předkládala jeden postřeh za druhým. Vypadalo to, jako by byla v podobném

prostředí poprvé a byla jím fascinována. Oběma vak byla společná limonáda s ovocem a ledem, kterou zvolna usrkávaly. Jen barman a jejich společník věděli, e v tomto nevinně vypadajícím nápoji Je pomalu víc vodky ne vody se ávou.

Mladík byl suverén, který si ani do tohoto noblesního podniku, kam byl vstup bez vázanky úředně zapovězen, nevzal sako. V dínsách a svetru by ovem merda dovnitř jen tak nikoho nepustil a tak jej bylo nutné pokládat nejenom za stálého, ale i váeného návtěvníka baru.

Ticho, vzniklé pauzou malé hudební skupiny, se náhle prolomilo. Nahoře na schodech se ozvala hlučná němčina, doprovázena sytým smíchem. Do baru vstupovali .vepři*. Byli to hosté hotelu, kteří se vrátili ze zájezdu do Karlových Varů a po večeři v restauraci, hojně zalitě plzeňským pivem, spěchali do víru nočního ivota. Vyhazovač merda stál v uctivém předklonu, kdy téměř třlcetlčlenná skupina, z ni větinu tvořili mui, projevila zájem o místní bar. Stejný ivot vjel i do číníků a obsluhy: Tak holky, poučoval vrchní dvě servírky, pěkně vypnout prsa a kroutit zadkem, a se kefty hejbaj. Abychom se ráno nemuseli ábovat o prázdnej tác.”

Pracovaly v tomhle baru u natolik dlouho, aby věděly, e vrchní svá slova neříká jen tak do větru. Byl to zkuený harcovník ve své profesi, který je před několika lety, kdy téměř společně do baru nastoupily, poučoval: Vodit si hosta domů je podle mne blbost. Ale proti gustu ádnej diputát a já vám do toho kecat nebudu. Na place se ovem nesmí poznat, e některýho upřednostňujete. Ke vem musíte bejt milý, samej úsměv. Kdy nalejváte nebo stavíte na stůl, jé potřeba se nahnout tak, aby vám host viděl pomalu a na bradavky. Nesmíte ovem udělat tu volovlnu, e předvedete poprsí jeho manelce. To se nehodí. Po lokále se nebudete plouit, ale vznáet. Hlava nahoře, kyčle cpěte dopředu, jak to raději I v baletních kolách. Narovná se vám figura a budete vypadat. Pokud vás některej host plácne po zadku, musíte rozliovat. Kdy je to namazanej mamlas, ze kterýho nic nekouká, přijdu zasáhnout. V opačným případě se buď vyčítavě podívejte, nebo usmějte. Domů chodíte stejně zadem, take kdy nebudete chtít, ádnej se na vás nenalepí. Kdy tohle vechno, a jetě něco navíc, dodríte, budeme kamarádi a ábnem se rovným dílem o dlkrece i o to, co trhneme navíc. Sem tam nějaký trik u jistě znáte, něco vás jetě

naučím. Vyděláte tím pádem dost a nebude vám zapotřebí, abyste lezly s hostama do postele, co sice hodí zdánlivě víc, ale na druhou stranu z toho taky můete mít polízanici a lítání po doktorech. Tak, a teď jdeme na to …

Tuhle písničku slyely od těch dob jetě mnohokrát, ale obě jí dávaly za pravdu. Kdy se snaily, nekudlil. O koruny se s nimi dělil skutečně poctivě. S valutami, o které zahraniční návtěvníky skásnul, to u nebylo tak férové. Vyplácel jim podíl rovně v korunách, ale sem tam pár marek přihrál, aby měly na minky a pár hadříků z tuzexu a pořád si nestěovaly. ily si dobře a bály se jen toho. a vrchní odejde do důchodu, který se blíil, a jeho nástupce se poohlédne po mladím enském personálu.

ivo vak nebylo jenom na place, ale i u barového pultu. Blondýna s černovláskou se mezi desítkou hlučně se bavících hostů téměř ztrácely. Mladík ve svetru sí toho nevímal. Dokonce se tvářil tak, jako kdyby s nimi neměl nic společného. Zdvíhaly se čie s koňakem a skotskou, u stolů bouchaly láhve ampaňského.

K mladíkovi se protlačil jeden z německy mluvících zákazníků: Ta černovlasá dívka k vám prý patří,” víc konstatoval, ne se ptal.

Ano,” odpověděl kolní němčinou. Dalo by se říci, e je to moje,” chvíli hledal správný výraz, chráněnka.”

Cena?” zeptal se Němec v próze.

Pět stovek.”

Korun?” zajel rukou do náprsní kapsy.

Mladík ve svetru se hlasitě zasmál: Legraci mám rád, váený pane, ale tady jde o obchod a to jdou vechny erty stranou. Za kolik byste pořídil takovouhle krásku u vás doma?”

Máte pravdu,” začal se smát rozkuráený zájemce, ale mně kamarádi říkali, e v Československu jsou nejlacinějí holky v Evropě …”

Pokud seberete nějakou cuchtu na diskotéce, pak moná ano. Ale je to bez záruky. Já vám nabízím vechno. Příjemnou zábavu bez následků. Za to se ale platí. V markách.”

Chápu,” souhlasil Němec. Dám pět set marek a budu ji mít a do rána, je to tak?”

Není,” klidně opáčil mladík. Za dvě hodiny tu musí být zpátky.”

Podnapilému mui vyskočily na čele krůpěje potu: Beru. Platím ale a potom.”

Samozřejmě,” kývl mladík a jemně poklepal černovlásce na rameno: Nikol, tady pán by si s tebou rád v klidu popovídal. Půjdete k němu na pokoj, ano?” Zatímco tato slova pronesl německy, česky dodal: Koukej, a dá v recepci alespoň deset márů. Jinak budeme muset zavírátko očí máznout sami.”

Za koho mě má?” prohodila. Snad ne za Lucinku,” ukázala na blondýnku, bavící se přinejmením s pěti mui najednou. Buď klidnej,” dodala a pokynula před ní stojícímu mui, e je připravena.

Sotva odeli, naklonil se mladík k blondýnce: Je řada na tobě, Lucie. Pro kterého z nich ses rozhodla?”

Dej mi pokoj, Viktore, mám toho plné uby. Já u nechci, rozumí. Jednou jsme se domluvili…

Ty ses domluvila. A sama se sebou. Tak mne vynech. Kdy jsi jetě tudovala, tak jsem ti byl dobrej. Přihrávat pány, abys měla na parádu a na náročnej ivot, bránit tě před kdovíjakou sebrankou, která by tl pomalu vrazila kudlu do zad za to, e jim bere kefty, vyspat se s tebou, kdy tl impotentní staříci lezli na nervy. Ale marky a dolary a ilinky a franky, po těch bys natahovala ruce pořád. A pak nějakým zázrakem dostuduje, je z tebe paní inenýrka a najednou bys chtěla se vím skončit. Tak to tedy ne. Jsi mi jetě moc a moc dluná.”

Lucie Mertová mlčela. Bála se, e Viktor Brandejský splní svou hrozbu, kterou proti ní pouíval u čtyři roky. Zpočátku e napíe dopis rodičům, do koly a na kriminálku o tom, jak se Lucie chová a kolik zákazníků u prolo její nebo vypůjčenou postelí. Dnes tvrdil toté, pouze kolu zaměnil po promoci za zaměstnavatele. Lucie mu kdysi řekla, e se v tom, pokud to udělá, poveze s ní. Ale on se jenom smál a velmi vulgárně se vyjádřil o svých monostech poskytovat placené sluby pánům zaměřeným výhradně k enské části populace. On se z toho prý dostane bez problémů. On toti s pány nespí…

Znali se z fakulty. Vyhodili ho pro neprospěch hned po prvém ročníku, protoe odmítl monost opakování, černovlasá Nina Baková, ročníková kráska, po které vzdychali nejenom spoluáci, ale i mnohý asistent a docent, to zabalila několik měsíců po něm. Za půl roku poté ji s Viktorem navtívili na koleji a na rovinu pověděli o tom, čím se oba ivl. V občanském průkazu nějaké razítko měli, ale to zařídil Viktorův kamarád za pět tisíc korun. Viktor navíc nemusel na vojnu, údajně měl něco s páteří, a tak se

oba budoucnosti vůbec nebáli. Rozprostřeli naopak před Lucií, která byla i přes prospěchové stipendium a příspěvek rodičů neustále ve finanční tísni, sladký, růový ivot. Souhlasila po krátkém zaváhání. Říkala si, e ji pro jednou či dvakrát neubude. Pak toho nechá. Zpočátku se vak nechtělo upustit od vysokých příjmů jí samé, později Viktorovi.

Slíbil jsi mi před časem, e kdy to jetě nějakou dobu vydrím, dostane mne za hranice. Nějak moc dlouho ti to trvá,” navázala po chvíli rozhovor.

Jetě nějakou dobu bude,” odpověděl Viktor. Nechce přece zdrhat přes kopečky jako přitroublá emi-grantka. Vechno bude legální, ale musí mi dát jetě nějaký čas. A budu mít potřebné věci pěkně pohromadě. A zatím,” ukázal na mue stojícího za ním a cosi mu naléhavě eptajícího, bě pobavit tohohle pána.”

Povzdechla si, seskočila na zem a roztáhla tvář do zářivého úsměvu.

Na svou idličku se vrátila před půlnocí. Nikol u tam byla a opět popíjela svou vodkovou limonádu. Objednala si ji rovně a podívala se, kde je Viktor. Seděl u stolu a s vánou tváří se bavil se starým a vrásčitým muem, který návtěvníkům podniku, dostávajícím se do varu, nevěnoval příli pozornosti. Z Niny a Lucie vak odtrhl oči pouze tehdy, kdy odely nahoru do pokojů, co zkueně vytuil.

Chtěl bych je obě,” vysvětloval Viktorovi, který se v koutku due divil, protoe stařík měl do svalovce příli daleko.

Dobře zaplatím,” pokračoval mu, který přiel se zájezdem, ale s nikým z jeho účastníků se příli nebavil.

Tisíc marek,” rozhodl se Viktor.

Dám, buďte bez obav,” tie souhlasil malý člověk za stolem.

Za jednu,” zkusil to Viktor, byl vak připraven jít s cenou dolů, přila-li by námitka.

Dostanete ihned dva tisíce marek,” pokračoval stařík nevzruivě. Ale ádám soukromý byt. Hotelové pokoje mi jdou na nervy.”

Viktor sáhl do kapsy, aby se ubezpečil, e má klíče od vchodu do rodinné vilky, její patro obýval. Samozřejmě, děvčata vědí, kam mají jet. Chviličku počkejte, zavolám taxi.” Ledabyle strčil za svetr peníze a divil se muově důvěřivosti. I kdy… jen hlupák by pláchnul bez

poskytnutí slueb. Rychle by se to rozkřiklo a v tomhle podniku by si u .vepřů’ u moc mařen nevydělal. Předal klíče Nikol a poučoval ji: Dá na Lucku pozor, aby nevyváděla hlouposti. Konečně, nebudete hrát stereo poprvé. A kdy bude dědula spokojený, dostanete prémii. Kdy ne od něj, tak ode mne. Teď ale,” natáhl ruku. Kadá z dívek mu do dlaně vloila pět set marek. Oddělil po dvou stovkách a ty jim vrátil. Za dědka dostanete jen sto padesát. Je starej a jste dvě,” vysvětlil. Jestli z něj ale něco vyrazíte, je to vae věc, do těchhle prachů se nepletu. A teď počkejte na taxíka a já ho zatím zabavím.”

Díval se za nimi ne odely, teprve potom se vrátil ke stolu: Měl bych pro vás zajímavý návrh,” vemlouval se starému mui. Za valuty se u nás dá nakupovat Jenom v tuzexu a ten vude v republice není. Třeba narazíte, nebo někdo ze známých, na zboí, kterého by se vám zachtělo a budou vám chybět korunky. Poběíte do banky a tam vám za jednu marku dají slabou pětikorunu, kdeto já jich vyklopím devět…

Deset,” přeruil ho rezolutně starý mu. Zítra ráno vás čekám u sebe na pokoji. V hotelu,” dodal významně a zvedl se, kdy viděl Nikol, jak se na něj usmívá od východu z baru.

6

Viktora probudilo jemné sice, ale velice naléhavé pípání digitálních hodinek. Otevřel oči a podíval se na zápěstí. Na displeji stála estka a dvě nuly. Zívl, protáhl se a zavadil pěstí o strop. Spal v podkrovní místnosti vilky, v ní měl byt po rodičích. V přízemí bydlel jistý doktor Vaniček, ale ten se po deseti letech azylu v podnájmu, by se vím komfortem, rozhodl postavit vlastní dům a teď netrpělivě očekával kolaudaci. Byt mu pronajali jetě Viktorovi rodiče, kteří tvrdili, e synovi stačí jako studentský příbytek mansarda. Byl tomu rád, protoe pokojík měl zvlátní vchod a matku jeho zábavy příli nezajímaly, neměla větinou ani tuení, kdy se vrací domů, ani koho k sobě bere na noc. Otec zemřel před třemi roky a matka vdovou dlouho nezůstala. Provdala se za zdravého a finančně nezávislého důchodce, jak stálo v inzerátu a odstěhovala se do jeho vily v Brně, kdy svůj díl praského domu nechala přepsat na Viktora. Od té doby

se vídali jenom zřídka, co ovem nevadilo ani jednomu ani druhému.

Viktor přemýlel, zda má vstát a zjistit, co se děje dole. Starý pán ho pozval na ráno do hotelu, ale kdo ví, co je pro tyhle dědky ráno. Můe to být zrovna tak dobře sedm hodin, jako poledne. Oblékl se, umyl ve studené vodě a potichu sestoupil po schodech. V ruce drel náhradní klíče od bytu a zlehka zkouel, zda se děvčata nezajistila bezpečnostním řetízkem. Ale dveře se nehlučně otevřely a tak vstoupil do předsíně. ádný pánský kabát na věáku neviděl, ale ani to pro něj nebylo důkazem, e tu starý jetě není. Stiskl kliku a nakoukl do lonice. Nina i Lucie spokojeně spaly a nikdo jiný v pokoji nebyl. Hej, dámy, budíček,” zahlaholil.

Lucie se převrátila pod přikrývkou ani otevřela oči. Zato Nina se posadila na pelest bez pokusu skrývat nahotu a napřáhla k Viktorovi ruku: Cigáro …

Zapálil jí a podal popelník, který poloila na noční stolek. Co blbne?” Teprve teď se na něj pořádně podívala.

Dědulka u odeel?”

Vidí, ne?”

Kdy jste se ho zbavily?” zajímalo Viktora.

Neboj se, Viki, brzo,” zasmála se. Takhle lacino bych chtěla vydělávat kadý den.”

Viktor se zazubil: Vdy jsem říkal, e děda toho moc nevydrí, Nikol, jenom nechápu, proč tak trval na dvojí obsluze.”

Nina dlouze potáhla z cigarety: Představ si, e se nás ani nedotkl. Platil jenom za čumendu. Musely jsme se 8 Luckou svléknout, chvilku se mu tady producírovat nahaté a pak mu předvést něco lásky. Objímat se, líbat a tyhle skopičinky. Čekaly jsme, bůhví jak to nebude chtít vystupňovat, ale on nám po chvíli hodil jetě dvě stovky a prchnul. Takovýhle kunčofty bych brala …

Tak si dej jetě lofíka. Já jdu. Mám s ním nějaké jednání.”

Pospě si,” posmívala se Nina. Moná má buení srdce a předinfarktový stav, tak abys ho jetě stihnul naivu.”

Neodpověděl a opustil lonici. Věděl, e obě dívky vstanou nejdříve odpoledne a ne se dají do obvyklého pořádku, bude alespoň est večer. V osm hodin na něj musí čekat u barového pultu. Pro Lucku to ovem bude znamenat dalí den z dovolené. Kdyby se, káča, té práce

tak nedrela… Vytáhl z garáe nový ford eskort a rozjel se k hotelu. Teprve v recepci si uvédomil, e vůbec neví, jak se člověk, jeho jde navtívit, jmenuje. Chtěl zatelefonovat děvčatům, ale recepční, jako by četla jeho mylenky, tie oznámila: Ahoj, Viki. Pan Schumayer na tebe u čeká. Před chvíli si poručil snídani. Jestli ho nechce vyruovat při jídle, má deset minut čas. Sedni si. Ukáe se u mne u jenom zřídka, tak a se na tebe podivám alespoň takhle.”

Nech toho, Alice,” zarazil ji. Dělá, jako kdyby bylo tvou největí touhou vstoupit se mnou do stavu manelského.”

Dnes u ne, Viki, ale před nějakými měsíci bych to docela brala. Jenome to jsem byla jetě hloupá nanda. A ty pěkný grázl, kdy jsi mě nabízel kdejakému cizinci.”

Myslel jsem to s tebou dobře, Alice. Chtěl jsem, aby sis přila k penězům.”

Jenome já stála o tebe a ne o prachy.”

Viktor se docela bavil: Pokud je mi známo, dnes u takové zábrany nemá.”

árlí?”

Teď bylo na Alici, aby roztáhla iroká ústa do úsměvu. Sem tam mne nějaký pán pozve na večeři, proč to tajit, kdy má své informace. Nějaký dárek samozřejmě dostanu, větina muů je pozorná…”

Viktor zbystřil pozornost. Proč to říká, přemítal v duchu. Ale za okamik mu byla situace jasnějí, protoe Alice pokračovala: To ví, jako tvé dámy na tom nejsem.”

Mohla bys být, kdybys měla zájem,” předloil návnadu. Musí uznat, e samotná dívka je na tom patně. Obchod se jí patně domlouvá, občas ji chlapi okradou, musí se dret s cenami pěkně při zemi. Kdy má ale ochránce, je to vechno jiné.”

Jenome ty bys mne očesal víc, ne ti chlapi,” tvrdě pronesla recepční.

Chyba,” oponoval Viktor. Pravda je, e svoji provizi dostat musím, ale tobě by zbylo i tak víc, ne o kolik si troufne říci.”

Budu o tom přemýlet, Viki, občas bych přece jenom nějaké přilepení potřebovala. Auto mi u dosluhuje, koich začal pelichat…”

Přemýlej, ale rychle,” upozornil ji Viktor. Aby nebylo pozdě. Zatím,” sáhl do kapsy a hodil na pult dvě stě marek, ti alespoň přispěju na rukáv toho koíku. A se v něm ohřeje. A zazvoň na dědka, e jdu,” dodal u u výtahu.

Robert Schumayer seděl za stolem a dopíjel álek čaje. Přivítal Viktora vsedě a ukázal na volnou idli: Nebudeme se zdrovat formalitami pane, pane ..

Brandejský,” pomohl mu Viktor, který si byl vědom, e ani on se včera nepředstavil. Ale kamarádi a známí mi říkají Viki. Pokud tedy chcete ..

Dobře, Viki. Vidím, e si budeme rychle rozumět, zvedl se od stolu Schumayer a začal zvolna přecházet místností. S vaimi děvčaty jsem byl spokojen a doufám, e byly spokojeny i ony. O vás toti nepochybuji,” dodal trochu ironicky. Zdrím se v Československu jetě deset dní, větinu z toho v Praze. Netvrdím, e je budu jetě potřebovat, ale byl bych rád, aby byly volné, kdybych měl zájem. Můete to zařídit?”

Spolehněte se, ujistil ho Viktor.

A teď u k naemu ujednání,” přeel Schumayer k jinému tématu. Včera jsme hovořili cosi o směně peněz. Potřeboval bych zatím padesát tisíc korun. Tady je pět tisíc marek. Máte peníze u sebe?”

Samozřejmě,” odpověděl Viktor a sáhl po malé tatičce, kterou měl poutkem po celou dobu přichycenou k zápěstí. Vyndal z ní pět balíčků stokorun, přepásaných páskou s razítkem banky. Schumayer je k sobě přitáhl a začal je přepočítávat.

Nastalo ticho, ruené jenom ustotem nových bankovek. Viktorovi se sice celá procedura zdála zbytečná, ale nechtěl se o tom zmiňovat, jeliko chápal partnerovy důvody. Bojí se, abych ho nepodvedl, řekl si a čekal, a bude počítání u konce. Připomínku na závěr si vak přece jenom neodpustil: Jakou mám jistotu, e marky jsou pravé?”

Schumayer pobouřeně vyprskl: Pane Brandejský, pokud spolu máme i nadále udrovat jakékoli styky, pak bych si podobný tón vyprosil. Jsem seriózní obchodník, zná mne celé Bavorsko, můj obchod v Mnichově je proslulý. Nikdy bych si nedovolil udělat na svého spojence ádný, no řekněme, podraz.”

Vy mně ale nevěříte, e? nedal se Viktor jenom tak odbýt.

Na rovinu, mladý mui,” opět se posadil Schumayer. Neivíte se příli poctivě, co si o tom budeme vykládat. Já vás za to neodsuzuji, kadý dělá, co umí, a kdy to vynáí, proč ne. Ale nemáte firmu, nemáte kredit v bance ani u úřadů, nikdo z oficiálních kruhů se za vás, na rozdíl ode

mne, nezaručí. Proto ta jistá nedůvěra. A se přesvědčím o tom, e jste ke mně férový, pak můete být třeba zloděj a nebude mi to vadit. Ostatně, vae počínání asi zdejí policie příli neschvaluje, co?

Hlavně nic neví,” usmál se Viktor. Tedy, abychom nepodceňovali, ví toho dost, ale nikoli o mně.”

Tak se mi to líbí, Viki, chválil ho Schumayer. My bychom spolu mohli udělat nejeden zajímavý obchůdek.”

Myslíte s děvčaty?”

Fuj, Viki, do toho mne netahejte. Mám na mysli svůj obchodní zájem. Vlastním staroitnickou firmu. Od nábytku přes perky a umělecké předměty po knihy a vzácné tisky. Pokud vím, vae ceny ly poněkud dolů. Vlna zájmu trochu opadla. Ona se zase zvedne, znám to, ale je vhodná doba pro nákupy. Pokud by se zboí dalo převézt bez velkých nákladů do Mnichova, byli bychom spokojeni oba. A ono by se to nějak zařídit dalo. S meními věcmi máme své zkuenosti. O to se stará můj syn, také Robert. Jednou mu firma připadne. Je mladý, můete pak pokračovat spolu. Za nábytek, pokud by byl skutečně exkluzivní, bych malé clo zaplatil. Aby malé opravdu bylo, o to se musíte postarat vy. A také nějaký nábytek sehnat. Mám velkou zakázku, vybavuji palác jednomu výrobci prádla. Koupil ho a chce si hrát na lechtu, ale zatím má jenom prázdné sály. Obrátil se na mne a já ho nemohu zklamat. Jenome u nás se u tak velkě soubory levně nepořídí. Tady by se dalo…”

Viktor horečně přemýlel. Ten člověk mi nabízí keft jako hrom. Jak jenom do toho, v téhle brani jsem jetě nepracoval… Rozhodl se pro poctivou hru: Rád to pro vás udělám, Roberte,” osmělil se. Ale příli tomu nerozumím.”

S tím jsem počítal,” odpověděl Schumayer. Máte auto?”

Jistě,” pospíil si Viktor. Stojí před hotelem.”

Najměte něco pohodlnějího v půjčovně. Nehodlám se trmácet ve kodovce.”

Mám eskorta,” chlubil se Viki.

Jste ikovný chlapec,” pochválil ho starý mu. Začínáte se mi čím dál víc líbit. Já vás na deset dní najmu, vy mi za to uděláte cenu, abych nezbankrotoval dřív, ne se do toho společně pustíme. Mám jistý seznam a ta místa spolu objedeme. Já vás při tom zasvětím do některých staroitnických záleitostí. Abyste poznal skutečné hodnoty a nedal se napálit. Vy pak budete nakupovat. Ne hned, později, jenom si zajistíte předkupní právo, aby nám to nikdo nevyfoukl. Pro tuzemce je toti vechno levnějí ne pro mne. A navíc, budete platit korunami. A to také není zanedbatelné. Provize pro vás bude ovem v markách. Jsem-li spokojený, dokáu být i tědrý. Vyrazíme?”

Jsem k slubám,” zvedl se Viktor, dosud ohromený, jak rychle se dokázali dohodnout.

Nadporučík Slávek Veber pokročil o hodný kus dopředu. Byl vak natolik sebekritický, aby na poradě skupiny obecné kriminality i později před podplukovníkem Kulíkem prohlásil, e ke zjitění totonosti mrtvého mue přiel jako slepý k houslím. Rozehrál sice za pomoci svých kolegů několik variant, probraných a schválených vedením obvodní správy, ale nakonec, jak zvlátě zdůrazňoval, pomohla náhoda. Kulíek sice na tato slova reagoval prohláením, e náhoda v kriminalistice a těstí ve sportu mají společného jmenovatele, toti e pomohou jen tomu, kdo umí a kdo se o svou věc dokáe zasadit, ale Veber tomu nepřikládal valný význam. Pro něj bylo rozhodující, e mrtvý mu má konečně jméno.

Přilo se na něj způsobem, který by nikdo nepředpokládal. Pracovníci odtahové sluby se při jedné příleitosti zmínily klukům z dopravky, e při čitění sídlitě Větrov odtáhli na jejich pokyn osm automobilů, které tam, navzdory přenosným dopravním značkám a titěným oznámením, zůstaly parkovat a bránily mechanickému čitění ulic. Vechny vozy si jetě tý den jejich majitelé vyzvedli, jen bílou kodovku státní poznávací značky ACD 0569 zřejmě nikdo nepostrádá. Na dopravním inspektorátu se mládencům zelelo zapomnětlivého majitele, vyhledali v evidenci motorových vozidel jeho adresu a poslali hlídku, aby Romana Říhu vyrozuměla. Dva mladí přísluníci se vak v Lipové ulici dozvěděli, e pan Říha nebyl u nejméně pět dní nikým spatřen, a to je dost podivné, jeliko jinak se doma vyskytuje dost často a zejména důchodkyním, neustále vykloněným z okna paneláku, ádný jeho pohyb nikdy neunikl. Příčina zájmu o osobu Romana Říhy byla jednoznačně dána: vodil si do bytu dámské návtěvy, téměř pokadé nějakou jinou,

a jeho garsoniéra se čas od času měnila v restaurační místnost, kde se k nelibosti sousedů pilo, tančilo a zpívalo do pozdních ranních hodin.

Kdy se nadporučík Veber tuhle zprávu dozvěděl, dal pro jistotu automobil odemknout a pořídil otisky prstů z různých částí vozu, zejména pak z palubní desky a zpětného zrcátka. Odpovídaly naprosto přesně otiskům, které sejmuli zavraděnému. Nebyl proto problém, aby prokurátor podepsal příkaz k otevření bytu a domovní prohlídce. Kdy přivolaný zámečník vylomil fabkový zámek a nadporučík Veber společně s technikem a dalím kriminalistou vstoupili dovnitř, naskytl se jim pohled na spou, jakou dokáe udělat jen nepříli zkuený bytový zloděj, který neví, kde má hledat peníze, perky a vkladní kníky bez hesel. Nic nebylo na svém místě. Potahy sedací soupravy byly rozřezány, knihy vyházeny z knihovny, koberec svinut do role, potraviny vysypané ze sáčků a pytlíků.

Stop,” zavelel nadporučík. Karle,” obrátil se na svého mladího kolegu, vyběhni patro, já půjdu dolů, o sousedy v podlaí se podělíme. Přece někdo musel slyet nějaké zvuky. Takovýhle binec ani nejde způsobit potichu. A ty, otočil se na technika, zatím dělej.”

Nadporučík uspěl hned ve druhém bytě. Minulý pátek, to tady byl kravál, a se barák třásl,” líčila mladá maminka a drela přitom asi půlročního cvalíka v náručí. Začalo to v deset hodin dopoledne, muzika, hluk a tak. Myslela jsem, e pan Říha nahrává. Měl moc pěkné desky a přetáčel je na kazety pomalu pro celý barák. Ale kdy bylo po obědě, chtěla jsem, aby mi kluk alespoň na chvíli usnul, kvůli nádobí, úklidu a tak,” vysvětlila, pořád jen brečel. V tom kraválu nemohl zavřít oči. Tak jsem se natvala a běela nahoru.”

Kdo vám otevřel?” přeruil ji nadporučík.

Nějaký chlápek, kterého jsem tady jetě v ivotě neviděla. Mohlo mu být tak padesát. Přes rameno mu ale vykukovali jetě dva kluci, cucáčci, tak akorát po vojně.”

Nadporučík se v duchu zasmál, jeliko hovorné mamince mohlo být těko víc ne dvaadvacet let. Ale neříkal nic, aby neporuil volný tok jejího vyprávění.

Tak jsem se zeptala, jestli je ftíha doma a oni ho zavolali. Přiel a byl nějakej divnej. Skoro bych řekla, e pořádně opilej. Sotva se drel na nohách. Stěovala jsem si na kravál, tak řekl, e u dají pokoj. Ten starí se mi moc

omlouval, prý vyhráli společně druhou ve sportce, tak oslavují. Pak opravdu bengál přestal. Začal znovu a těsné před čtvrtou, to u byl z práce doma i manel. Chtěl na ně letět sám, ale najednou jsme slyeli ránu, jako kdy se zlomí prkno a pak byl klid. My jsme se potom dívali oknem ven, protoe se nám zdálo, e kadou chvíli začne padat sníh a manel měl obavy, jak by v tom marastu dopadli kluci na směně. Víte, on jezdí autobusem u Dopravních podniků a to není ádný med. Směny, soboty, neděle, za kadého počasí… No, uvědomila sí nadporučíkův zvídavý pohled, ze vchodu vyli ti dva kluci a přes rameno měli stočený koberec. Manel myslel, e ho, no… zkrátka pozvraceli, a tak s ním jedou do čistírny. Brali si na to Říhovu kodovku. Jenome já jsem si pak uvědomila, e kdy pili, tak nemají řídit a chtěla jsem zavolat esen-bákům.”

Skoda, e jste to neudělala,” povzdechl si Veber.

Manel mi to rozmluvil. e prý třeba ten, co bude řídit, nic nepil. Za chvilku ale byli zpátky, čistírna u asi byla zavřená, protoe koberec vlekli zase do výtahu. To u sněilo, proto Jsme byli pořád v okně. Víc u nevím …”

Vzpomněla byste si, jak ti mui vypadali?” zeptal se nadporučík a vytáhl zápisník.

Jak jsem řekla. Jeden starí a dva mladíci. Ale detailně jsem si je neprohlíela. Nic na nich nebylo. To pan ftíha, to je skutečný feák,” dodala a v očích se jí objevilo něco jako obdiv. Tihle byli opravdu obyčejní.”

Kdy se s ní nadporučík s díky loučil, říkal si, e být cizí mui jen tročhu podobní Říhovi, měl by jejich popis líčený s přesností fotografie.

Jeho kolega přinesl informace nikoli tak rozsáhlé, zato se shodovaly v čase. V pátek dopoledne začal podle veho u Říhy mejdan, pak byl nějaké dvě tři hodinky klid, aby to začalo odpoledne nanovo a skončilo okolo čtvrté.

Rozbalíme koberec,” podíval se nadporučík na dva spolupracovníky. Odsunuli trochu nepořádek z podlahy a roztočili tmavě rudý plyák. Podívej se na něj,” pokynul Veber technikovi.

Mám se zaměřit na něco konkrétního?” otázal se a sáhl pro své dva objemně kufry.

Krev.”

Technik posypal koberec prákem a pak na něj posvítil přístrojem, připomínajícím baterku kombinovanou s ná-stavnými tyčemi vysavače. Je tu,” odpověděl ponuře. Nějak to sekrábu, abys měl vzorky pro laboratoř.”

Pracoval pak jetě poctivou hodinu na celé garsoniéře, nevynechal jediný předmět ani kus nábytku, pozornost věnoval domácímu baru stejně jako gramofonu. Otisků prstů nael dostatek, měl jenom obavy, aby byly k něčemu platné.

Pak se společně soustředili na zařízení bytu a jeho obsah. Nevěděli přesně, po čem pátrají, ale bylo jim jasné, e ten, kdo takhle zpustoil byt a pravděpodobně i zavradil Roberta Říhu, musel něco hledat. Je moné, e to nalezl. Ale také nemusel a pak by předmět, kvůli kterému nejspí k vradě dolo, měl být jetě tady. Byla to úmorná práce. Svlékli si saka a povolili kravaty. Uplynuly tři hodiny a stále jetě nic neměli. Bylo krátce po osmnácté hodině, kdy se technik otočil na Vebera: Slávku, uděláme si krátkou pauzu. U to potřebujeme. A já bych na chvíli zapnul televizi, abych se dozvěděl, jak válí Sparta s Jihlavou. U by měl být pomalu konec druhé třetiny,” vysvětlil a podíval se na hodinky.

Nadporučík souhlasil. Ta malá přestávka jim skutečně nemůe ukodit. Posadili se do rozřezaných křesel a čekali, a naskočí obraz. Ale obrazovka televizoru stále zůstávala tmavá. Technik bezeslova vstal, odpojil aparát od sítě a z kufříku vylovil roubovák. Kdy odmontoval zadní desku, narovnal se a prohlásil naoko zklamaně: Tak z hokeje dneska nic nebude.”

Nadporučík vyskočil a podíval se do útrob televizoru. Dalo by se říci, e tam vlastně ádné nebyly. Pod osiřelou obrazovkou leel balíček, zabalený v impregnovaném obalu. Technik vzal do ruky fotoaparát a bleskové světlo několikrát za sebou zalilo místnost. Pak sejmul z fólie několik daktyloskopických stop. Teprve potom balíček otevřeli. Na stole se objevila pořádná hromádka západoněmeckých marek. Odhadli to nejméně na padesát tisíc.

Dal bych krk na to, e jsou falené,” vydechl nadporučík, který si vzpomněl na tři tisíce v Říhově kapsičce u koile.

Kdyby ho spolupracovníci vzali za slovo, pak by o něj přiel. Druhý den ráno mu toti hlásili, e bankovky jsou tak pravé, e ani pravějí být nemohou.

Nadporučík Veber si to namířil křiem přes Staroměstské náměstí. Procházel jim tak, jako větina rodilých Praanů, toti naprosto nevímavé a lhostejně. Na rozdíl od něj tu obdivné vzdychali zahraniční i domáci turisté a navzdory mrazu, deroucímu se a pod kabáty, trpělivě přelapovali u radnice a čekali, a konečně spustí slavný orloj, aby mohli objektivy svých fotoaparátů zachytit kouzlo pochodujících apotolů, které není nikde jinde ve světě k viděni. Bývaly doby, kdy se rád připojil k davu a poslouchal sple jazyků a obdivné vzdechy, které mu dělaly dobře u srdce a soustřeďoval se na ně víc, ne na samotné dílo Mistra Hanue. V poslední době vak neměl na podobné zastaveni ani čas, ani pomyleni. Zvlátě teď, kdy měl na krku Říhovu vradu, nevěděl, kam skočit dřív. Pravda, cítil, e je o hodný kus cesty dál, ne před necelými třemi týdny, jak ostatně ocenili i náčelnici. Jenome konec případu byl i tak zatím v nedohlednu. Krevní skupina, určená ze skvrn na koberci, byla prokazatelně totoná s Říhovou. Nebylo tedy pochyb

0 tom, e ho zastřelili v jeho vlastním bytě. O tom, e by se podobné zvěrstvo mohlo stát v paneláku, původně vůbec neuvaovali. A vida, přece stačilo vytvořit iluzi bohatýrského mejdanu, aby si nikdo zvuku výstřelu v podstatě ani neviml. Zase je o zkuenost bohatí… Pachatel není sám, má společníky. I to je pro dalí rozmotáváni případu nesmírně důleité. Prst na spouti měl jistě jenom jeden z nich, ale ti druzi jsou přinejmením mlčenlivými svědky. Spie vak spolupachateli. Přitom to musí být lidé, které Říha znal, protoe jinak by je byl nevpustil do bytu. Divné je na tom několik věci, uvaoval nadporučík u po několikáté. Ačkoli měli mnozí nájemnici Říhu poměrně dost na očích a o jeho známostech něco věděli, tenhle trojlístek nikdo z nich ani nezahlédl. Sousedka z bytu pod Říhou byla vlastně jediná. A mluvila mimo jiné i o tom, e se ji Říha zdál být opilý, ale posmrtná krevní zkouka prokázala, e nic nepil. A pak jsou tady marky… Pravé

i falené. Podplukovnlk Kulíek se domnívá, e Říha podle veho patřil k velkým vekslákům. Je dokonce moné, e při svých obchodech někoho pořádně napálil a ten se mu pak pomstil. Zaváni to sice trochu mafií, ale jako kriminalista věděl, e veksláci zdaleka nejsou jen ti napolo vyplaeni mládenci, kteří na Václavském náměstí a před

Á

hotelem Intercontinental zastavují kadého cizince a nabízejí neumělou angličtinou a němčinou směnárenské sluby přímo na ulici… Kdyby si nasadil klapky na oči jako kůň, doel by moná k závěru, e mu do veksláků nic není. On přece vyetřuje vradu. Tuil vak jakousi spojitost a hodlal rozmotávat klubko právě z této strany. Třeba se vechno bůhvíjak zamodrchá a on pozná, e na to musí jít jinak. Ale zatím se tato cesta zdála nejenom nejschůdnějí, ale i nejlogičtějí. Ze veho nejvíc ho momentálně zajímaly falené marky. Proto teď rázoval k budově federální kriminální ústředny federální správy Veřejné bezpečnosti, kde si telefonicky domluvil schůzku s majorem Fořtem. O tomhle člověku bylo veobecně známé, e kdyby se jednoho dne rozhodl odejít z Bezpečnosti, můe se během půl hodiny stát bankovním úředníkem. O penězích a zejména padělcích věděl snad vechno, co bylo doma i v zahraničí publikováno. Jeho teoretické vědomosti byly navíc podloeny léty krlminalls-tické praxe. Kdy u stál nadporučík před jeho kanceláří, musel přemoci nutkavý pocit vrátit se jetě jednou domů, něco si o padělcích přečíst a pak teprve přijít znovu. V opačném případě toti major odhalí jeho naprostou nevědomost. Ale co, povzbudil sám sebe v duchu, vichni nemohou znát vechno. Zaklepal a kdy uslyel hlasité: Vstupte,” uchopil pevně kliku do dlaně.

Úvodní formality vyřídili stiskem rukou a přeli okamitě k věci. Nadporučík Veber poloil na stůl stomarkovou bankovku v průsvitné fólii a vznesl první dotaz: Vy jste dělal expertizu těch peněz, e?”

Ne,” odpověděl major Fořt. Ale byl jsem při tom. Marky jsou to perfektní. Jasná jednička.”

To je právě to,” neváhal Veber vyrukovat s pravdou, e o tomhle nic nevím.”

Nic se neděje,” odtuil major Fořt. Za chvilku jsi v obrazu. Padělky, na západě jim říkají květy, pro vlastní zjednoduení dělíme do tří kategorií. První, druhá, třetí. Začneme od konce. Trojka je spí legrace, ne padělek. Ale neber to tak doslova. Tím mám na mysli hledisko odborníků. Laik se napálí i tady. A to přesto, e nesouhlasí ani barva, ani obrysy, ani materiál, zkrátka nic. Bankovka je originálu pouze podobná, nic víc. Ale chtivý zájemce o valuty, který nota bene dolar nikdy v ivotě neviděl, po nich také sáhne. Ostatně, udělali jsme jednou pokus a pouili takové domácí trojky. Byla to pětistovka

a mizerná, a hrůza. Malovaná kolníma vodovkama. Na denní světlo se s nl nemohlo, tak jsme to zkoueli v nočních podnicích. V naprosté větině ji čínici vzali. Divili se teprve, kdy jsme ji chtěli zpět a nabízeli jim jinou. Take z toho vidí, e ani ten nejhorf padělek nemusí být jetě neprodejný.

Dvojka je u o mnoho lepi a za určitých okolností by se s ní dalo zaplatit. Méně zkuená pokladní by ji pravděpodobně přijala i v domovských státech té či oné měny,” pokračoval major Fořt ve vysvětlování, protoe na ní u jsou znaky tiskárenské práce. Jen tak mimochodem,” přistoupil k trezoru, otevřel jej a poloil před nadporučíka několik bankovek, nejčastěji se padělají dolary. V Evropě je jich spousta. Americké banky dokonce nabádají turisty, kteří jedou ze Spojených států třeba do Francie, Itálie či jinam, aby si v případě, e neutratí vechny franky nebo liry, neměnili tyhle peníze v tamních peněních ústavech za dolary, ale počkali se směnou a po návratu. Padělky dolarů jsou toti tak rozířené, e se dostanou i přes ruce odborníků. Tohle,” ukázal na jednu padesátidolarovou bankovku, je také dvojka. Ale jenom proto, e v textu vypadlo jedno písmeno. Rytec je nedopatřením vynechal. Jinak je ale matrice perfektní. A řekni sám, kdo na penězích čte, co je tam napsáno. Kromě číslovky, samozřejmě… Těchhle padělků se i u nás objevilo dost, podle veho pocházej! ze Sicílie. A potom,” major Fořt oddělil dalí bankovky, jsou jedničky. Nezasvěcený člověk by řekl, e pocházejí přímo z tiskárny cenin. Matrice je dokonalá, barvy rovně, někdy odpovídá i papír. Jenom číslo je stále jedno a toté …

Nadporučík Veber se na okamik zamyslel: Mluvíte hlavně o dolarech, ale tohle byly marky.”

Podívej,” sáhl major Fořt znovu do trezoru a vyndal svazeček stomarkovek. Tiskl je profesionál, rytec. Jeho vlastni profesi byla předevím známková tvorba. Ale asi se domníval, e mrhá talentem, a tak se dal na padělky. Jako občan Německé spolkové republiky měl nejblíe k markám. A tak to s nimi zkusil. Tiskařský lis postavil v lonici, chemickou laboratoř v kuchyni. Ateliér toti sdílel jetě s kolegou, tak se rozhodl pro soukromí bytu. Trvalo dva roky, ne policie jeho dílnu odhalila. Za tu dobu jich prodal tak velké mnoství, e ani sám nevěděl, moná raději ani nechtěl vědět, kolik jich bylo.”

Jak to, prodal,” divil se nadporučík.

,,To má tak,” vysvětloval major Fořt. Kdy se padělky vyrábějí ve velkém, prodávají se jako zboí. Třeba za třetinu jejich hodnoty, myslím té, která je na nich vyznačena. Koupí je větinou gang, který se je snaí rozprodat se značným ziskem v zahraničí. Květy jdou přes mnoho rukou a mnoho kanálů, take dostat se k jejich výrobcům a distributorům nebývá tak jednoduché.”

Jak to vypadá u nás,” zajímalo nadporučíka.

S padělky domácích bankovek jsme se po válce častokrát nesetkali. Ani s pokusem padělat cizí měnu v některé naí dílně. Před několika léty se jeden ikula vrhnul na pětikoruny. lo mu předevím o jejich pouití v prodejních automatech. Korunky to byly pěkné, ale výrobní náklady byly skoro vyí, ne oněch pět korun. Materiál byl sice kradený, ale i tak… Co se papírových padělků týče, známe případy falených vysokokolských diplomů, známek nebo jízdenek městské hromadné dopravy. Ale s penězi se setkáváme pouze z cizí provenience.”

Znamená to ale, e je k nám někdo musí dovézt?”

To bychom se dostali k vekslákům.” Major Fořt se při tom slově zachmuřil. Myslím tím ovem ke skupinám, které jsou napojeny na zahraniční gangy, zaměřené rovně na melinu a trestnou činnost. Pro takovou partu veksláků, jakou mám na mysli, není milión taková poloka, aby se před ní posadili na zadek, jestli mi rozumí. Nakupují I prodávají ve velkém. Klidně i falené bankovky. Vědí velmi dobře, e se najde chtivý kupec, touící po tuzexovém autě nebo barevné televizi, turista, který jede na Západ a chce si koupit víc, ne kolik mu devizový přllib umoňuje, etřílek, který nevěří domácí měně, ale pouze tvrdé valutě. Takových lidí není málo. Málo z nich vak padělek rozezná. A tak se stávají oběmi podvodu. Dozvídáme se o tom porůznu, ale jen velmi výjimečně si přijde pokozený stěovat. Obává se toti otázky, proč chtěl získat valuty, kdy jejich drení je v rozporu s naimi zákony…

Slyel jsem, ” přeruil majora Fořta Veber, e někdy ani vekslák neví, e prodává falené peníze.”

Stává se to, souhlasil major. Tady okrádá zloděj zloděje. Doplácejí na to, i kdy je samozřejmě nijak nelituju, drobní veksláčci, ti, kteří jedou na vlastní pěst, kteří obtěuji cizince a dělají ostudu. TI také nejsnáz naletí. Několik z nich jsme tu měli. Pokoueli se padělky, o nich

byli přesvědčeni, e se jedná o pravé peníze, legálně směnit v bance za bony.”

Proč neprodali rovnou peníze?” divil se Veber.

Protoe se iví keftem, kamaráde,” zasmál se trpce major. Podívej, marku například koupí za deset korun. Laciněji dnes u těko. Doby, kdy se dala pořídit za est či sedm korun jsou u dávno pryč. Západní hosté, i ti nejpoctivějí, se u poučili. Zvýili jsme jim sice povinnou směnu, ale nevezmou ani o korunu víc. Do banky pro dalí peníze také příli často nechodí, protoe veksláci jim dají víc. Kdy pak prodávají veksláci dál, dostanou za marku čtrnáct, nanejvý patnáct korun. Kdy ji vymění za bony a nabídnou je nějakému nabalíkovanému zelináři nebo bláznivému klukovi, který chce mít magneák z tuzexu za kadou cenu, vydělají jetě tak dvě koruny navíc. Výdělek na marce pak činí est korun a při sto markách, které ani pro malého veksláka nejsou příli velkým pojmem, je to est set. Obratem ruky, jen vyměněním papírků.”

Říha,” uvaoval nahlas nadporučík Veber, asi taky veksloval. Jenome s kým? Měl těch peněz a moc.”

Zřejmě bude patřit do jiné sorty,” bez poučovacího tónu v hlase vysvětloval major. Ti valuty neprodávají. Skupují je ve velkém a snaí se je vyvézt do zahraničí. Tam jim jejich partneři nakupují zboí, přivezou podloudně zpátky a oni si pak mastí kapsy několikanásobně, například na digitálních hodinkách, i kdy jejich éra u je asi za námi. Na těch vydělávají nejméně sto procent vkladu. Marku za deset zhodnotili dvojnásobně. Ale o tom by ti víc pověděl ná doktor.”

Který?” ptal se Veber.

Major Barták. Specialista na spekulace. Vloni touhle dobou,” major se podíval na kalendář, dostal před prokurátora partu dováející mercedesy. Obdobným způsobem, o jakém jsme teď mluvili.”

Kde bych ho nael?” ptal se nadporučík. Víte, napadla mne teď jedna věc, která by ho mohla zajímat. Dostal jsem hláku, e jistý Viktor Brandejský, který bydlí na naem obvodě, skupuje po Čechách i Slovensku plná auta staroitného nábytku. Pro sebe asi těko .. 

Zajdi za Kamilem, tohle si jistě rád poslechne. Pokud je tvoje informace podloená, mohl by mít o starost víc. I kdy jích i beztak má dost a dost,” dodal major Fořt, kdy se za nadporučíkem zavřely dveře. 

Major Kamil Barták rámkovu ulici znal. Na jejím konci kdysi bydlela jeho ena, která se ovem tenkrát jetě nejmenovala Bartáková. Ostatně, nejmenuje se tak ani dnes, připomněl si nikoli ponejprv major, kdy kráčel po vodou a solí vymáčeném chodníku. Odela od něj krátce poté, co sloil rigorózní zkouku a převzal ve staroslavném Karolinu titul doktora práv a přesto odmítl posadit se do tepla kanceláře, nýbr pokračoval v práci kriminalisty. Pouze s tím rozdílem, e z obvodní správy SNB přeel na federální kriminální ústřednu a začlenil se do kolektivu odboru hospodářské kriminality.

rámkovu ulici vak v tento, k procházkám naprosto nepříhodný čas, neprocházel proto, aby si vybavoval děje dávno minulé a upadal do sentimentálních vzpomínek. Od rozvodu toti uplynula taková doba, e Barták, pokud si na bývalou manelku vůbec vzpomněl, činil tak bez záti, která v něm tehdy, a přiznal si to a po několika měsících, přece jenom byla. Dnení vycházka do rámkovy ulice měla ryze pracovní charakter. Vyprovokoval ji nadporučík Veber. V několika větách oznámil, co ví, a zmizel z budovy ústředny, jeliko měl vlastní práce a nad hlavu. Barták o jeho informaci zapřemýlel a pak si objednal v evidenci Brandejského kartu. Byl v ní jeden kraloup. Spí kraloupek, pokud by se posuzoval výí trestu, který vynesl před rokem soud. Byl toti pouze podmíněný s odkladem na dva roky. Zajímavá vak byla skutková podstata Brandejského trestné činnosti: poruování devizového zákona. Barták z této strohé větičky sice nevyčetl, čeho přesně se Viktor Brandejský dopustil, ale bylo mu okamitě jasné, kam ho můe, bez obavy, e by se zmýlil, zařadit: mezi veksláky. Co má za lubem nyní, Barták netuil. V prvé řadě musí zjistit, zda to, co mu Veber vyprávěl, se skutečně zakládá na pravdě. Nepodezíral pochopitelně nadporučíka ze zkreslováni údajů, ale chápal, e se vechno dozvěděl jaksi z druhé ruky a neměl čas na jakékoliv prověřování.

Zastavil se několik desítek metrů od vchodu do Brandejského vily. U zdálky viděl, e před ní stojí velké stěhovací auto. Takhle jednodue si to sám nepředstavoval. Popoel blí a zaujal místo v telefonní budce, kde listoval v seznamu, ani se do něj příli díval. Oči měl toti upřené úplně jinam. Po pár minutách mu bylo naprosto jasné, oč

jde. Kolem stěhováku pobíhala rodinka. Nic se neukládalo do domu, ale naopak nosilo ven a mizelo na loné ploe, zabezpečeno navíc proti posunutí starými matracemi a přikrývkami. Nábytek, který major viděl, pak vypadal velijak, jenom ne staroitně. Klasická, dnes u by se to tak dalo říci, obývací stěna z lisované dřevotřísky, stejně obyčejná sedací souprava, která, ačkoli stála jistě pěkných pár tisíc, se od svých sester liila snad jenom cenou, jinak se drela v zákrytu sedačkové uniformity, lonice s nezbytným dvoulůkem, zvaným letitě, dětský pokoj.

Barták zaklapl seznam, který jetě nestačil nějaký vandal utrhnout z pleteného ocelového lanka a pomalu budku i ulici opoutěl. Kdy míjel stěhovák, padl mu do oka červený ford eskort, na který nebylo z dřívějího majorova stanovitě přes nahromaděný nábytek vidět. Zajímal se předevím o to, proč auto, jeho cena pořádně převyuje sto tisíc korun, stojí na sněhu a deti přímo před garáí, do které by stačilo zacouvat, protoe prokazatelně patří k domu. Od nadporučíka Vebera věděl, e Brandejský forda vlastní, ale to samo o sobě by nebylo jetě nic divného. Znal lidi, kteří si dokázali odpírat světské radovánky jenom proto, aby se před sousedy v ulici mohli vytasit lepím autem, ne si pořídili oni. Nepozastavil by se ani nad tím, e tak drahé auto není v garái, jeliko spousta majitelů jetě draích vozů si o přístřeku pro svého plechového oře nechávala jenom zdát. Ale eskort stál přímo pod značkou zákazu stání a to bylo v souvislosti s pět metrů vzdálenou garáí na pováenou. Rozhodl se pro malý pokus. Zvedl telefon v budce, do ní se vrátil, a zavolal na místní oddělení, pod jeho patronaci, jak si jetě pamatoval, rámkova ulice patřila. Major Barták, federální kriminální ústředna,” představil se a poádal slubu o spojení s náčelníkem. Poručík Bezděk sice Bartáka neznal, ale slíbil, e hlídku na místo pole: Jinak vás ovem ujiuju, soudruhu majore, e to dělám jen kvůli vám. Kdybychom toti měli hlídat kadé patně zaparkované auto, muselo by nás být desetkrát tolik a nic jiného bychom ani tak nedělali. Jestli vás tedy mohu poádat, počkejte za rohem a hlídce se představte.”

Barták bezeveho souhlasil a vydal se směrem k hlavní ulici, z ní očekával příjezd sluebního vozu. lutobílá volha tu byla za okamik. Major ukázal dvěma nadstrámi-strům sluební průkaz a aby dokumentoval, e se z jeho strany nejedná o schválnost soukromníka, zaujatého proti

vem řidičům, ukázal hlídce i odznak kriminální sluby. Nadstrámistři byli mladí a chápaví. Vyslechli, co major potřebuje, ani se ptali po důvodech. Slouili u natolik dlouho, aby jim bylo jasné, e by se je stejné nedozvěděli. Nechali stát Bartáka na chodníku, pomalu vjeli do rámkovy ulice a zastavili před stěhovacím vozem. Stěhováci uvítali jejich přítomnost jako důvod ke kuřácké přestávce. Oba přísluníci počkali, a se ve dveřích objeví mu středních let, vlekoucí obrovitý filodendron. Oslovili ho poté, co poloil břemeno, jeho se vůčihledně rád zbavil, na podlahu stěhováku.

Dobrý den, pane řidiči, vidíme, e jste v plné práci a neradi ruíme, jenome vy jste si nějak neuvědomil, jak zní ve vyhláce paragraf o zastavení a stání motorových vozidel.”

Mu se na ně díval vyděeně a překvapeně zároveň: Přece nechcete tvrdit, e bychom se měli s těmi lumpy,” ukázal na bytové zařízení, tahat a ke křiovatce?”

V ádném případě,” uklidňovali ho. Ale to, co platí pro stěhovací vůz, se u nevztahuje na vaeho forda.” Ukázali rukou za sebe.

Mu se dal do smíchu: Promiňte, pánové, ale já se bavím. Dovolte, abych se představil. Jsem doktor Vaniček. Stěhuju se, jeliko jsem konečně dostavěl vlastní barák. Ačkoli jsem doktorem vekerého lékařství,” parodoval, je mi teprve třicet sedm let. To znamená, e na baráku mám dluh, který budu splácet téměř do důchodu a mé auto, které se v tuto dobu krčí studem v garái, kterou jsem postavil asi moc velkou, se jmenuje trabant. S tímhle bych sice jezdil raději,” myslel na eskort, ale mám dojem, e mi to nikdy nebude dopřáno.”

čí je tedy to auto?” zeptal se jeden z přísluníků, ačkoli od majora tyhle detaily znali.

Pana Brandejského, do dneního dne mého domácího,” ochotně sdělil doktor Vaniček a objal kolem ramen manelku, která mezitím vyla z domu obtěkána kuchyňským robotem.

Pak se vám tedy omlouváme za zdrení,” loučili se přísluníci. astnou cestu vám přát nebudeme. Spí astné bydlení.”

Vaníčkovi poděkovali za přání a u by se bývali věnovali opět práci, o ní se tvrdí, e je lepí dvakrát vyhořet, ne se jednou stěhovat, kdy se mui v uniformách otočili: Jenom na okamik. Nevíte, proč pan Brandejský negaráuje, kdy má kde?”

Je to divné,” řekla Vaničková, ale co si tohle auto koupil, vidim ho venku poprvé. A přijel kdy přijel, vdycky ho uklidil. Moná ani ne tak kvůli značce,” dodala ironicky.

To se asi zastavil doma jenom na okamik,” zareagoval meni z nadstrámistrů, a nevyplatilo se mu na tu chvíli do garáe zajídět.”

To zase ne,” odporovala Vaničková. Stoji tu od včerejka od rána. Na to můete vit jed ..

Pak ovem,” opřel nadstrámistr prst do tlačítka zvonku, budeme muset panu řidiči vysvětlit, e takhle si počínat nemůe.”

Brandejský se vyklonil z okna v prvním patře a zbledl. lutobílá volha a dvě uniformy způsobily, e nebyl hodnou chvíli schopen otevřít ústa. Kdy se ho zezdola, spí pro zachování formy, ptali, zda je to jeho auto, co stojí za stěhovákem, kývl ulehčením a pospíchal se schodů s doklady v jedné a peněenkou v druhé ruce: Omlouvám se, soudruzi,” chrlil ze sebe.” Přijel jsem utahaný jako kůň a koukal jsem, abych u byl v posteli. To víte, montér. Věčně věkův někde turmujete. A pak zas máte volna, e pomalu nevíte, co s ním. No, ale abych ten svůj přestupek nezamlouval. Parkuju v zákazu stání, já jsem si toho vědom. Kolik to bude stát?” otevřel peněenku a popotáhl za růek stokoruny.

Napoprvé nic,” zněla odpověď přísluníků. Ale bude lepí, kdy vůz odstavíte do garáe.”

Samozřejmě, hned to bude,” pospíchal Brandejský a nadzvedl palubkami pobitá garáová vrata. Za nimi se něco začernalo. Ale v tu ránu se Viktor Brandejský plácl do čela a prohlásil: Jsem já to ale sklerotik. Vdy musím jetě na podnik, abych věděl, kde makám od pondělka. Díky za laskavost, soudruzi… skočil do auta a prudce se rozjel.

Stěhováci jako na pokyn opět uchopili kurty a odeli do domu pro dalí kusy nábytku. Volha opustila ulici podstatně důstojněji, ne červený eskort. Za rohem opět zastavila a major Barták se vsunul dovnitř: Můete jet zpátky na oddělení, sednu před ním na autobus,” vysvětlil. Něco jsem zaslechl, byli jste perfektní. O co mi jde, jsem nejspí zjistil. V garái parkovat nemůe, jeliko tam něco má. Je to tak?”

Je,” souhlasili. Ale co, to vám přesně neřekneme. Vechno bylo přikryté nějakými tmavými hadry. A potom, dlouho nás koukat nenechal.”

I tak jste mi moc pomohli. Vaeho náčelníka bude jistě zajímat, jak jste si vedli. Rád mu to oznámím.” Podal oběma přísluníkům ruku a přeběhl ulici, kde se vřadil k nervózním abonentům městské hromadné dopravy, kteří společně hudrali na vechno na světě, jeliko autobus u zase dobrou půlhodinu nejel.

Major Barták se původně domníval, e po exkurzi ve rámkové ulici si koupí něco k večeři a odebere se domů, ale zkuenost mu napovídala, e podplukovník Vlastimil Koděra, náčelník odboru hospodářské kriminality FKÚ, bude jetě na svém pracoviti.

Podle oblaků doutníkového kouře, linoucích se z otevřených dveří na chodbu, poznal, e se ve svém předpokladu nemýlil. Pojď dál,” zval ho náčelník, jeliko ani jeho nepřekvapila Bartákova přítomnost na ústředně po pracovní době. Protoe  co tenhle pojem pro kriminalisty a přísluníky Bezpečnosti vůbec, znamená …

Ví, doktore,” oslovil majora Bartáka náčelník, e jsem tě skoro čekal?”

Bartákovou odpovědí bylo mlčení.

Přiel za mnou Fořt. Něco jsme spolu měli,” dodal s profesionální rezervovaností. Mimo jiné říkal, e tu byl nějaký kluk z obvodu a přihrál ti práci. Ale o tom bych přece jenom měl něco vědět. Ne snad z uraené náčelnické jeitnosti, natolik mě přece zná.”

Barták odpověděl po malé úvaze: Nechtěl jsem předbíhat událostem. Co kdyby na tom nic nebylo. Ale jak se zdá, asi bude.”

Zhruba vím, o co jde,” znovu si zapálil u napůl ohořelý doutník. Chce se do toho pustit?”

Zkusil bych to,” věcně prohlásil Barták.

Souhlasím,” kývl hlavou podplukovník Koděra. Ale ne dřív, dokud nedodělá tu černou filatelistickou burzu.”

S tou jsem u hotov. Během dvou dní máte na stole závěrečnou zprávu.”

Výborně. A já do té doby vyřídím potřebné formality. Mimochodem, nevíme skoro nic, take tě upozorňuji na opatrný a rozváný postup. Ne abys do toho vletěl jako slon do porcelánu, rozumí?”

Barták se v duchu usmál. Tohle poučení slyeli snad vichni kriminalisté na odboru nejméně dvakrát do týdne. Ale jakkoli jim připadalo zbytečné, e je náčelník stále opakuje, respektovali je jako jednu z mnoha důleitých zásad kriminalistické praxe, by formulovanou v tónu lidových vypravěčů.

Tady dneska chcípnul pes, povzdychl si Viktor Brandejský a rozhlédl se po téměř prázdném baru. Nejspí to zabalíme a půjdeme domů,” otočil se k Nině a Lucii, které na svých idličkách u pultu ani nepředstíraly, e se baví.

Co sis taky myslel?” zaútočila Nina. Jsou vánoční svátky a to vysedávají i ti nejzatvrzelejí odpůrci rodinných krbů doma. Ale počkej, den nebo dva před Silvestrem tu bude zase hukot. Přijedou novoroční zájezdy a to jsou vyloeně alkoholické podniky. Nemám o budoucnost obavy,” dodala a podívala se na Lucii. Ta se jí vak nevímala a koutkem oka pozorovala starí milenecký pár, který si v potemnělém lokále tisknul ruce a pital do ucha zcela ve stylu pubertálních dvojic.

Viktor zachytil její pohled: Je to úpadek, člověk by nevěřil, co sem ten merda pustí za póvl. A vůbec, nejlepí ze veho by bylo, kdybychom změnili působitě. Nějak mne to tady u začíná unavovat.”

Neříkám, e by se mi nelíbilo přestěhovat se do některého nóblovějího podniku,” souhlasila Nina. Tady u jsme trochu okoukané a potom, Viki, čím víc hvězdiček na firmě, tím vyí ceny můe účtovat. Taková Jalta, nebo Alcron, o Interkontiku u ani nemluvím. Nebo třeba Panoráma, to by byly rita …

Uklidni se, Nikol, tak vysoko asi jít nemůeme,” nabádal ji k rozumu Viktor. Pokud vím, tam pracují jiní. Ve velkém stylu. Nepustili by konkurenci přes práh. Znám to a moc dobře. Ale nebyl by patný nějaký motorest s ubytovací kapacitou u dálnice. Pro zápaďáky je dálnice feti. Zvlá pro západní Němce. Z domova jsou zvykli, e při dálnici je nejrunějí ivot, e se tam dá cokoli sehnat a zařídit. Přitom se vechno odehrává jen pár kroků od jejich zaparkovaného auta. Tam by se točily kefty.”

Se mnou u konečně nepočítej,” ozvala se Lucie poprvé za celou dobu, po kterou zde z obchodního hlediska marnili čas. Na dálnici je to plné lidmi na sluebních cestách. Nemůu potřebovat, aby mne tam někdo z podniku viděl. Alespoň zatím ne.”

Viktor její poznámku téměř nevnímal. Představa motorestu pro finančně zabezpečené hosty, s ádnými tiráky a řidiči kamiónů se pochopitelně bavit nechtěl, ho na

okamik upoutala. Upíchnout se v něčem takovém, jako je Stop v Průhonicích, nebo Konopitě, kam chodí jen lepí lidi s peněenkou nabitou k prasknutí, kde je na úrovni vechno od kuchyně k poslednímu pikblíkovi, kde spokojenost hostů bičuje jejich představy od jídel a pití i jiným směrem, to bylo ideální řeení, přemýlel v duchu.

Konečně by se nemusel bavit s tím protivným vedoucím, jen sice dostává kadý měsíc pěkně zaokrouhlenou sumičku za nevímavost, přesto si vak dovolil Viktora před několika dny ostře napadnout. Týkalo se to Alice. Vedoucí zjistil, e začala pracovat pro Viktora. Jí neřekl ani slovo, zato za Viktorem se obtěoval a do baru. Pozval ho do své kanceláře a tam se do něj pustil jako do malého kluka. Měl by si prý jednou provdycky uvědomit, e existují určité hranice, které nelze překročit. Cti dbalí číníci se přece nikdy neopíjejí ve vlastním podniku. Kdy mají chu pořádně se namazat, vyhledají buď soukromí bytu nebo jdou ke konkurenci. Tak to platilo odjakiva a tuhle po čertech dobrou tradici je třeba zachovávat. Naprosto stejné je to i s děvčaty. Po Lucii a Nikol vedoucímu nic není. Ale nestrpí, aby se jeho recepční válela v postelích pokojů, jejich klíče hostům předává. S tím bude muset okamitě přestat a pan Brandejský nech si to laskavě uvědomí. V opačném případě by pak on, jako vedoucí, musel udělat patřičné kroky k tomu, aby hotel Garde u nikdy neposkytl panu Brandejskému a jeho dámám ádné pohostinství. Přesněji řečeno, do baru u nebudou nikdy vputěni.

Viktorovi letěl tenhle nepříjemný rozhovor, v něm on hrál spíe pasivní roli, hlavou. Nezmohl jsem se na jedinou kloudnou odpověď, otřásl se při tom pomylení. Jen jsem slíbil, e Alici v hotelových prostorách vynechám ze hry. Sama je dost natvaná, ale nic jiného jsem v dané chvíli dělat nemohl…

Viktor se otočil k barmanovi: Dej nám tři vizoury. Nebo rovnou čtyři. Cvakne si s náma.” Neulo mu, e barman si do své sklínky nalil jen několik kapek, sotva zakrývajících dno. Je to jeho právo, uvědomil si Viktor, který si v prvním okamiku myslel, e alespoň v téměř prázdném baru pominou profesionální zvyklosti a barman si místo padesáti korun do kapsy dá říci a vypije poctivou sklenku s partou, její přítomnost u pultu zvyuje obrat. Ne snad, e by toho oni sami utratili tolik, ale pánů, touících objednat dámám po skleničce, se najde vdycky dost

a dost. V tomhletom keftu jel kadý na svoje triko. Viktor trval na tom, aby obě dívky pily s mírou. Dvě tři skleničky a dost. Alkoholem zvednutá nálada poslouí k odbourání nechuti věnovat se zejména postarím ročníkům. Ale veho moc kodí. Přísně tedy sledoval počet limonád i nabídnutých sklenek a kdy se mu zdálo, e děvčata vyčerpala své denní penzum, kývl na barmana, který u věděl, co má dělat dál. Místo koňaku servíroval Lucii i Nině čaj, místo vodky měl vdy připravenou sodovku, která po vyprchání bublinek vypadala ve skle lépe, ne voda natočená z kohoutku. Účtoval samozřejmě v plných cenách a o zisk se s nikým nedělil. Tak to kdysi domluvili a od těch dob nedolo ke změnám.

Tak na zdraví a a se prachy hejbají,” zvedl Viktor sklenku. Přes její okraj zahlédl mue, který stojí ve dveřích a kývá na něj. Znal ho, vůbec vak k němu nepospíchal. Pomalu do sebe obrátil zlatohnědou tekutinu, zapil doukem studené kávy, která před ním stála u nejméně hodinu na pultu, a pak se posadil u jednoho z mnoha prázdných stolů. Mu si k němu přisedl: Nic neobjednávej,” řekl mu téměř rozkazovačně. Musí se mnou.”

A co kdy nepůjdu?”

Proč bys neel,” uklíbl se příchozí, kdy s tebou chtějí mluvit éfové.” ‘

Nic mi po nich není,” protestoval Viktor. Vy si hrajete na svém písečku a já zase na svém. Nelezeme si přece do zelí. Tak mě nechte na pokoji.”

Podívej, Viki,” odpověděl mu skoro laskavě, já dostal befel přivézt tě, a to udělám, kdybych měl tvý ctěný tělo z týhle knajpy vyexpedovat v zubech. Zná mě zase natolik dobře, abys věděl, e to udělám,” usmál se a sáhl do kapsy, odkud vylovil mosazný boxer tak, aby ho viděl pouze Viktor. Pak ten zabijácký předmět nechal opět sklouznout do dlaně a ukryl ho v saku. Zvedej se, za chvíli se zpátky.”

Co po mně chtějí?”

Mně se nesvěřují, řekli mi, abych tě přivedl, a já to udělám. Do ostatního mi nic není.”

Dobře,” souhlasil Viktor, fieknu jenom holkám, e můou jít pro dneek domů.”

Má strach, aby si nesjednaly keft bez tvé asistence? Já se ti ani moc nedivím. Co kdyby se jim zalíbilo nechávat si vechny prachy… Nebo začít makat pro někoho, kdo je nebere tak na hůl. Nemakovalo by ti, co?”

Viktor neodpovídal. Cítil se svým způsobem povznesen nad tohoto rabiáta, jeho jedinou předností byly tvrdé pěsti a rychlé nohy. Jetě před několika léty stával v ringu, kde vak nejméně v polovině zápasů dostával pravidelně výprask, jeliko mu ádný trenér nedokázal vtlouci do hlavy ani ty nejzákladnějí poučky o technickém boxu a čistotě boje. Měl úder a kdy mu na něj někdo naběhl, zpravidla se ringový rozhodčí musel obtěovat a počítat do deseti.

Ale to se nestávalo tak často. Průměrně chytří borci ho během prvního kola rychle odhalili, poskakovali kolem něj v uctivé vzdálenosti a počkali, a se ve snaze o zničující a rozhodující direkt či hák přestane krýt. Zpravidla okamitě se na jeho hlavu sesypala série ran, která nemohla bodovým rozhodčím dole pod provazy uniknout.

Jako mimoringový rváč byl vak nedostiný. Jednak proto, e tloukl první, bez nejmení výstrahy, a potom, nesvazovala ho pravidla, určující striktně kam se smí a kde jsou naopak místa úderům přísně zapovězená. Pro jistotu nosil v kapse jetě boxer, který v jeho ruce představoval zbraň stejně nebezpečnou, jako by u jiného byla třeba pistole. Rád se s boxerem chlubil, třebae ho zatím pouil jenom jednou, kdy jeho protivník, pivovarský dělník s hlavou tvrdou jako beton, nechtěl uznat, e nejlepí fotbal v Praze hraje Slávie. Přitom vůbec nebyl jejím přívrencem, fotbal ho vlastně ani nezajímal, ale zdálo se mu, e se ten chasník v hospodě a moc roztahuje. Vyřídili si to tedy ručně přímo před pípou. Nejspí by byl bit, proto vytáhl boxer a pratil toho z pivovaru naplno do prsou. Odnesla to tři ebra a bylo po rvačce. Natěstí byl ten chlap v podmínce za výtrnictví a napadení veřejného činitele, take zajít k lékaři či volat esenbáky ho ani v nejmením nenapadlo.

Tohle vechno Viktor věděl. I to, e si bývalého boxera vimli King s Dukem. Král a Vévoda. éf a jeho dobře placený poskok. Jejich rukama procházelo ročně takové mnoství valut, e občas tvrdívali cosi o konkurenci ivnobance a nemysleli to vůbec ertem. Pracovalo pro ně hezkých pár desítek lidí. Od velkých veksláků po poslední prodavače bonů, postávajících před tuzexem.

Měli své lidi na letiti, v hotelích, mezi personálem restaurací a řidiči taxíků. Pracovali pro ně kluci, vrhající se k cizincům se slovy: čen, plíz,” nebo veksl bitte,” přičem zpravidla tímto nabídnutím směny peněz končily

jejich jazykové monosti. King s Dukem měli svá procenta i z černých sázek na dostizích a dokonce se říkalo o provizích, je jim platily některé pokoutní herny, v nich při kostkách, skořápkách či kartách mohl za večer člověk vyhrát, spíe vak prohrát klidně sto tisíc korun, ani by se to komu z přítomných zdálo být mimořádnou událostí. Vyadovali od svých lidí, aby se uměli otáčet v kadé situaci. Do party také nebrali kadého. Chtěli lidi s čistým rejstříkem, kteří na sebe doposud nikdy neupozornili trestnou činností. A potom takové, kteří bez reptání přináeli valuty výběrčím a neměli snahu ponechat si část zisku za nehty. S Kingem a Dukem se osobně setkali jen nejblií podřízení v hierarchii. Kdyby se chtěl někdo pakovat sám, pak zakročil Jarmilka. Bývalý boxer se prý v poslední době ohlíel čím dál častěji po chlapcích, ne po děvčatech a tak na sebe překřtění z Jaromíra nedalo dlouho čekat.

Tak se dekujem,” vyruil Jarmilka Viktora z úvah. Ten vstal, hodil barmanovi několik bankovek a velkomyslně odmítl nazpět. S Ninou a Lucií prohodil pár slov a vyel z baru, sledován skoro dvoumetrovým a stokilovým hromotlukem.

Mám vzít auto?” zeptal se Viktor.

Odpovědi se nedočkal. Místo ní se k obrubníku chodníku zvolna sunula tmavá volha. Třeba bys bloudil,” vysvětlil Jarmilka Viktorovi a otočil se na řidiče taxíku. Jedeme.”

Proplétali se vnitřní Prahou a Viktorovi se zdálo, e nejedou nejkratí monou cestou, a u jedou kamkoli, ale snaí se mu zkomplikovat orientaci vytvořením Iluze dlouhé jízdy. Mají mne za vola, pomyslel si rodilý Praák. Pak se vak zarazil, jeliko ho napadlo, e při způsobu, jakým ho transportují, by tmavý átek přes oči byl poměrně stylovou záleitostí. Natěstí to tak daleko nedolo. Nebylo toho ostatně ani třeba, řidič zastavil před spoře osvětleným podnikem v Karlině.

Zajeď za roh a čekej,” nařídil mu Jarmilka. A ne aby tě napadlo vzít rito. Kdybys tu měl stát do rána, rozumí?”

ofér gestem naznačil, e neví, proč by to dělal a podíval se na Viktora, který byl jemným ouchnutím vsunut do skleněných dveří. V přední místnosti seděla převáně omladina, naslouchající kvílivým zvukům, je vydávaly reproduktory. Viktor se rozhlédl, ale kdy viděl pospíchajícího boxera, proběhl místností ani komu věnoval

pozornost. Vedle u bylo klidněji. Snad i proto, e sem tak nedoléhala hudba. V posledním boxe seděli dva mui. King a Duke, uvědomil si Viktor a v zádech ho zamrazilo.

Přivítali ho vak srdečně: Těbůh, Viki, co si dá?”

Nejraději by uvítal něco pořádně ostrého, ale kdy zahlédl v jejich sklenkách červené víno, souhlasně přikývl: To, co vy.”

A dobře dělá,” vysvětlil mu King, zatímco Duke naléval. Jarmilka seděl na poněkud odtaené idli a mlsně sledoval granátově zbarvenou krůpěj, která ulpěla na ubrousku. Nikdo mu vak nic nenabídl.

Pravá Francie,” mlaskl King a napřáhl sklenku k Viktorovi. ukli si a usrkli z tenkého skla.

Viktor oba u v minulosti viděl. Ale bylo to jen letmo, ani s nimi prohodil slovo. Teď měl monost pozorovat je zblízka. Vypadali jako usedlí tatícl. Zvlá King. Bylo mu téměř čtyřicet let a obtloustlý opálený obličej lemovaly předčasně edivé vlasy, pečlivě upravené v módním sestřihu. Duke byl sice o pár let mladí, ale I jemu se koile v partii nad pasem poválivě napínala. Byli oblečeni do střízlivé edi a hnědi sak a kalhot, s pečlivě uvázanými kravatami, ladícími s barvou koilí. Tatícl, skutečně, řekl si Viktor jetě jednou, ale dával při tom pozor, aby na něm nebylo znát jediné hnutí mysli.

Nejspí by tě zajímalo, proč jsme sl tě pozvali k pohovoru,” opájel se Duke svými slovy. Nemám pravdu?”

Viktor mlčel. Rozhodl se mluvit co nejméně a počkat, co vyleze z nich. Přitom vak neprovokovat, jeliko by nerad dal Jarmilce příleitost vyzkouet si direkty a háky na jeho osobě.

Je vedle z toho, e můe sedět se lechtou, Kingu,” astně se smál Duke.

Dr hubu, Vévodo,” zarazil ho King. Podívej, Viki, ty určitě ví, e tu nejsi zbytečně. Ale abych tě uklidnil. Nechceme od tebe prachy, my tl je nabízíme. Voacovali jsme tě pořádně, to mi věř. Ani vlastní máma toho o tobě tolik neví, co my. Líbí se mi. Duke, ten má sice nějaké výhrady, ale to se dá časem do pořádku. Nikdy jsi nám nepřekáel, vdycky jsi dobře věděl, kde je tvůj rajón a kde ná. Mohli bychom vedle sebe ít na věky věkův, protoe nejsi podraznfk a my chápeme, e kadý kouká vydělat a my nemůeme mít prsty ve vem. Jenome se stal malér. Říkám ti to jako chlap chlapovi, na rovinu. Někdo nám

sejmul Říhu. Stoprocentní pracant, éfoval trase. Potřebujeme za něj náhradu. Je to zaběhnutej keft, ale vyaduje inovaci, jestli dobře vyslovuju to módní slovíčko. Přemýleli jsme, komu to přihrajeme, ale nai kluci jsou spí zvyklí plnit rozkazy, ne něco vymýlet. Je na ně spolehnutí, ale hlava zkrátka není jejich silnou stránkou. My s Oukem zase nemůeme myslet na vechno. A tak jsme si vyhlídli tebe. Nabízíme ti pět procent. Bere?”

Není to málo?” vyhrkl Viktor a hned se za svou ukvapenost napomenul. Na takové se musí opatrně …

Ale King se nedal vyvést z míry. Není, to si pi. Je to pět procent ze veho, co nae parta podniká. A to je, kamaráde, takovej balík, kterej v ivotě se svejma kurvičkama nevydělá. Abych ti to vysvětlil jinak a konkrétněji, na to je zatím čas. Ale ujiuju tě, e pro nás pracujou lidi za jedno jediný procento a jezdí v mercedesech. Pět procent je kapitál.”

Přičem vydělat ho znamená riskovat kejhák,” ulevil si Viktor. Kdo sejmul toho… Říhu. A proč?”

To nevíme,” odpověděl mu Vévoda. Ale my to nebyli. Navíc se tohle stalo v partě poprvé. Mohl jet v nějakém jiném keftu. Třeba s drogama. Tam se najde dost bláznů. Jenome v tom my nejedeme. Velké riziko a malé zisky,” zafilozofoval.

Bude éfem,” mluvil znovu King a Viktorovi se zdálo, e se při té sladké řeči nejspí rozplyne. Ne sice tak velkým, jako třeba Duke nebo já, ale dost vysokým na to, abys mohl kdykoli přijít rovnou za námi.” Z důrazu, který kladl na poslední větu, pochopil Viktor, e osobní setkání s nimi je pro normálního veksláka asi něco jako vyznamenání a vrchol projevené důvěry.

Co by se stalo, kdybych řekl, e ten keft neberu? e mi stačí ten můj. Malý, ale vlastní,” zkouel to Viktor.

Řekni mu to, Duke,” zatvářil se King otráveně a zapálil si voňavou cigaretu, vytaenou z pouzdra, které vypadalo nejenom staroitně, ale blytělo se matným leskem kvalitního zlata.

ádnej keft by u nebyl, Viki,” protáhl Vévoda. Prostě bychom ho zruili. Tvoje dvě nebo tři kočičky by tady Jarmilka trochu poznamenal na těle, protoe na dui jsou krábnutý u víc ne dost, v Garde baru by ses mohl ukázat jedině tenkrát, kdyby dostal merda svolení tě tam vpustit a místo u pultu by u bylo obsazený zcela jinejma buchtama, který by ti ovem nepatřily a jejich praule by

plynuly do úplné jiný kapsy, ne do tvoji. Nechytl by ses u nikde v celý matičce Praze. Kadej by od tebe dal ruce pryč. I jistý pan Robert Schumayer by se obrátil na nékoho jiného.”

Práskli byste mne fízlům, co? Nebo zmlátili jako psa do bezvědomí?” skoro křičel Viktor.

Uklidni se, Viki,” zasáhl do rozhovoru King. Nic takového tě nesmi ani napadnout. Nejsme přece zločinci nebo gauneřl. Jsme sluní lidé. Kdy řekne ne, nic se ti nestane. Dál si bude svobodně chodit po městské dlabě. Ale to nejspí bude vechno. O prachy nezavadí. Kdybys chtěl znovu podnikat, pak by se ovem o tebe musel Jarmilka postarat. Zkrátka a jasně, řekne-ll ne, tobě osobně nikdo nezkřiví vlas na hlavě. V pohodě s námi dopije lahvičku vína, pojede domů, pár měsíců bude ít z naetřených peněz a pak půjde někam na osobní, aby ti laskavě nabídli flek ve fabrice od esti do dvou za mizerných patnáct stovek, protoe nemá odpovídající kvalifikaci. Tak,” nadzvedl znovu sklenku, odpoví nám hned nebo si vyádá čas na rozmylenou?”

Beru,” vydechl Viktor, ale mám určité podmínky.”

O těch a potom,” mávl King rukou. Teď si připijeme na skvělé časy, které nás společně čekají.” Ne domluvil, stál nad stolem Jarmilka a otevíral láhev panělského ampaňského.

11

Silvestr byl pracovním dnem, ale v ulicích to vypadalo, jako by pokyn k oslavě byl dán u samotným ranním probuzením. Krátce po deváté hodině se nadporučík Slávek Veber prodral hloučkem, tlačícím se okolo otevíraných dveří denní vinárny U trumpetisty, aby zabral idli a mohl si zblízka prohlédnout Boenu Navrátilovou, která v tomhle staropraském a hojně vyhledávaném lokále působila coby pomocná kuchařka.

Kamaráde, to je dneska fofr, co?” oslovil ho mu přiblině tak starý, jako byl Veber sám, prokazatelně u mírně opilý.

A to rozup teprve začíná,” jásal a přitom mu dělalo značné potíe strefit se poutkem kabátu do věákového háčku. Veber se nad ním slitoval a umístil jeho svrchník pod svůj, domnívaje se vcelku oprávněně, e z podniku

odejde rozhodně dřív, ne rozjařený stavitel. Posadil se ke stolku, u něho byly pouze dvě idle, na které prozíravě poloil koeinovou beranici a aktovku a tudí mu malý stolek nikdo nezabral. U servírky si chtěl objednat kávu, ale postavila před něj dvě deci bílého moravského vlna: To je od támhletoho pána,” vysvětlila nadporučíkovi a ukázala na mue od věáků, který na Vebera potěeně kýval. Nechtěl dělat problémy a tak poděkoval a pokusil se nasadit příjemný výraz v obličeji. Zvolna se napil a uvědomil si, e tahle dvě deci poněkud přesáhnou jeho jinak velmi střídmý silvestrovský rozpočet.

Nebyl milovníkem hlučných zábav a alkoholického veselí. Jestlie se v průběhu roku nechal občas zlákat kamarády a zael s nimi na pivo, aby neřekll, e trhá partu, pak Silvestra slavil zásadně v kruhu rodiny před televizní obrazovkou. Vechna pozváni rázně odmítal a diplomatickými vytáčkami se dokázal zbavit i těch, kteří by se rádi pozvali do Jeho bytu. Nebylo to tím, e by Veber nebo jeho ena neměli rádi lidi a společnost. Ale patřili k těm, jim stačí za rok absolvovat jeden či dva plesy, několik divadelních představeni, zakončených návtěvou solidní a hlavně klidné restaurace a na chatě manelčiných rodičů posedět se sousedy u ohně, k němu brával Slávek harmoniku, aby se přesvědčil, co vechno u od mládl zapomněl. Silvestra brali jako záleitost svátečni a rodinnou. Spát il ihned po novoročním přípitku, zato brzo ráno s oběma dcerami vyráeli do liduprázdných ulic a dýchali slavnostní atmosféru nového roku bez bolesti hlavy a protestujícího aludku. Proto se Veber nikdy netajil se sympatiemi k jednomu známému herci, který v jakémsi televizním pořadu prohlásil, e Silvestr je pro něj příleitost, jak odjet brzo ráno na chalupu a alespoň jednou do roka se do sytosti vyspat. Budíka přitom nařizuje na půlnoc, v pyamu vyběhne před práh, vypálí dvě rakety, aby lidi neřekll, e u nich nebylo veselo, a jde zase klidně spát…

Počkal, a mu servírka přinese objednanou kávu a pak se zeptal: Potřeboval bych mluvit se slečnou Navrátilovou. Ale do kuchyně za nl bez zdravotního průkazu asi nemůu, e?”

To těko,” souhlasila servírka. Ale volat ji sem také nepůjde. Leda, e bych vám otevřela příruční sklad a poslala ji za vámi.”

Jste velmi laskavá,” poděkoval Veber a zvedal se.

Můete mi říct, jak se jmenujete?” otočila se na něj servírka, kdy odemykala malou místnůstku, plnou lahví, zato bez jediné idle. Abych jí mohla říci, kdo na ni čeká.”

Nadporučík se na okamik zarazil. Původně myslel, e se jednodue prokáe sluebním průkazem a cesta, po ní vykročí, bude ryze úřední, ale v posledním momentu si uvědomil, e dostat Boenu Navrátilovou do řečí je zatím zcela zbytečné. A tak  trochu provinilým úsměvem prohlásil: Řekněte jí, e přiel Slávek. Ona u bude vědět…

Spiklenecky na něj mrkla a odkvačila do kuchyně. Doufám, myslel si Veber, e nějakého Slávka zná nebo jí vrozená enská zvědavost nedovolí odmítnout setkáni s člověkem, jeho jméno nikdy neslyela. V tom se nepřepočítal, protoe neuplynulo ani dvacet vteřin a nenápadná blondýnka, na její zakulacené postavě se začal zřejmě projevovat vliv pracovního zařazení ve veřejném stravování, stála v malém skladu.

Nadporučík Veber, kriminální sluba,” představil se, protoe v tomhle případě ádné divadlo hrát nehodlal.

Zůstala stát trochu zaraeně a moulala v prstech cípy kdysi bílého plátě.

Jdu se vás zeptat na Romana Říhu,” pokračoval Veber, kdy viděl, e dívka čeká na sdělení důvodu jeho návtěvy. Vy jste s ním chodila, nemám pravdu?”

Vyndala malý kapesnlček, vysmrkala se, ale stále jetě nepromluvila.

Rozuměla jste, na co se vás ptám?” opakoval nadporučík trpělivě.

Kývla, ale opět ze sebe nevysoukala ani slovo.

Od kdy jste se znali?” nedal jí nadporučík pokoj.

To vím docela přesně,” konečně otevřela ústa. Seznámili jsme se na zájezdu v Jugoslávii. To bylo loni v červenci. Straně se tam spálil a neměl ádný krém ..

Navtěvovala jste ho u něj v bytě?”

Jenom tam,” vydechla. Bydlím s rodiči a oni si nějak nechtějí připustit, e je mi u estadvacet a můu si dělat, co chci. Měli by spoustu řečí. A potom, Roman měl garsonku sám pro sebe, bylo to jednoduí.”

Nadporučík se rozhodl zcela odkrýt karty: Vyetřuju jeho smrt. Mohla byste mi hodně pomoci.”

Smrt?” Setřela slzy, které se jí vedraly do očí. Víte, moná se vám bude zdát, e po něm nijak zvlá neteskním, ale Roman byl zvlátní člověk. Počítám, e by si mne stejně nikdy nevzal.”

O to teď nejde,” manévroval nadporučík mimo vody sentimentu a smutku. Zajímalo by mne, koho přijímal v bytě, kdo k němu chodil na návtěvy.”

Pokud jsem tam byla já, tak nikdo. Ale měl časté telefonické rozhovory.”

Víte s kým?”.

Přesně ne.”

Neoslovoval toho člověka jménem?”

Ano. Říkal mu Duke, ale takhle se snad nikdo nejmenuje,” přemýlela.

To je vechno?”

Občas jetě volal zákazníkům. Zpravidla večer. To jim oznamoval, e ráno jedou. Víte, on byl taxíkář a jezdil hlavně pro podniky. Někdy nemusel vyjet pomalu týden, jindy se naopak pár dní doma neukázal.”

Chcete říci, e neznáte jeho kamarády, e vás nikam nebral, e k němu nikdo nechodil?” divil se Veber.

Nejraději jsme spolu byli sami,” odpověděla Navrátilová. Říkal, e má keců z taxíků plné zuby a je rád, e se můe v pohodě odreagovat.”

Nadporučík přemýlel, nakolik byla tahle Říhova výmluva poctivá. Moná nechtěl svou milenku ukazovat proto, e se styděl za její fyziognomii. Sám elegantní a pro eny jistě přitalivý, chodí s tuctovou enskou, která přebytečné kilogramy nedokáe zakrýt ani v seberafinovaněji střiených atech… Ale mohlo to být vedeno i snahou nezatahovat ji do svých obchodních známostí. Nezbylo mu, ne poděkovat a rozloučit se. Ne odeel, poloil jí jetě poslední otázku: Jak je ale moné, e vás v domě znali jménem i profesí?”

To jé straně jednoduché,” vysvětlila. V tom samém domě jako Roman bydlí I pan Vaňousek, ná éfkuchař. Párkrát jsme se srazili u výtahu a nezbylo mi nic jiného, ne mu říci, kam jdu. A Vaňousek je straně, no, ukecaný,” dodala rozhodně. Jistě to na potkání vysypal v baráku kde komu.”

Mělo to logiku a proto se nadporučík u dále nezdroval. Podal Navrátilové ruku á oznámil jí, e pokud by Jetě něco potřeboval, vyhledá jí tímto způsobem. Ona sama a o návtěvě kriminálky nemluví. Bude-li to nutné, a ho vydává za bývalého Říhova kamaráda, který se přiel zeptat, zda něco nepotřebuje.,.

Beranici si posadil na hlavu a na chodníku. Stále jetě nebyl rozhodnut, co udělá dál. Z toho, co a doposud

O Alhovi zjistil, měl zcela konkrétní představu o jeho způsobu ivota. Pravda, sice nikoli úplnou, ale přesto dostačující k tomu, aby bylo mono předpokládat nekalé příjmy, ne-li kvalifikovanou trestnou činnost. Vichni známí o fiíhovi tvrdili, e je taxíkář. Velmi často ho viděli odjídět nebo přijídět nejprve v patnáctistovce ladě, později, kdy Dopravní podniky přistoupily na úsporná opatření, v červené kodovce. Měla na střee v noci svítící nápis, na dveřích přísluný znak a číslo. Chyba byla jenom v tom, e Veber, kdy se na něho zeptal na kádrovém oddělení koncernového podniku, dostal zamítavou odpověď: Ne, člověk toho jména u nás nikdy nejezdil.”

Vechno tedy ukazovalo na skutečnost, e Aíha patřil k sortě takzvaných černých taxíkářů, ale jejich činnost poměrně zdokonalil. Zatímco jeho takřečení kolegové popojíděli zejména v noci po Praze a nabízeli své sluby v nenápadných soukromých vozech, Říha se zřejmě rozhodl pro originální krytí. Koho by také napadlo, e auto s oficiálním označením je krásně vymylený podvod?

Nadporučíkovi Slávku Vebrovi vak do této verze chyběly opěrné sloupy. Proel společně s několika kolegy z hlídkové sluby nejedno stanovitě taxíků a ádný řidič si na Aíhu nevzpomínal. Dali z toho dohromady, e se pravděpodobně těmto místům vyhýbal. Problematičtějí vak bylo jeho auto. V evidenci motorových vozidel měl na své jméno napsánu sice kodovku, ale ta byla bílá a nenesla ádné stopy po přelakování. Pomocí evidence obyvatel zjistil nadporučík, kde byl Aíha zaměstnán. Ale

i tady doel ke zjitění, je překvapilo víc vedení malého výrobního drustva ne jeho samého. Nikdy zde toti nikoho podobného ani nezahlédli. Někdo mu vak musel zaměstnanecký poměr potvrdit. Kdo to byl, Vebra v tuto chvíli sice nesmírně zajímalo, ale s povzdechem se rozhodl sledovat zatím vytyčenou linii vrady a podvody a machinace nechat a na dobu, která se ukáe být příhodnějí. Nikdy nehoňte mnoho zajíců najednou,” říkával jim učitel kriminalistiky v důstojnické kole, na kteráto slova si nadporučík vzpomněl. Snadno by se vám pak mohlo stát, e zůstanete s prázdnýma rukama.”

Veber si to rázoval Národní třídou k metru a sumíroval si v hlavě, co vechno musí v nejbliích dnech zjistit. V prvé řadě by ho zajímalo, kdo je Duke, o něm mluvila Navrátilová. Za druhé je třeba najít podvrený taxík. A za

třetí, co bude zřejmě nejobtínějí, vypátrat, jak se k ftíhovi dostaly marky. Falené, ale zejména ty pravé. Protoe nelze předpokládat jejich výdělek při nočním taxikařeni, by to pro něho, kdy z trby nic neodevzdával, nemohl být patný zdroj příjmů.

Náhle se zarazil: ,,Co si to tu namlouvám?” zeptal se sám sebe nahlas. Vdy o ádných nočních jízdách nemůe být ani řeči. Navrátilová přece naprosto jednoznačně prohlásila, e ftíha jezdil pro nějaký podnik. Týden doma, týden venku, nebo tak nějak. Ale rozhodně nemluvila o jeho pravidelné noční nepřítomnosti…

Stiskl rty, kdy si uvědomil, e si jeho samomluvy vimli kolemjdoucí a berou ji na vědomí s úsměvem shovívavým a chápavým. Je přece Silvestr,” říkaly jejich obličeje. My ti, kamaráde, rozumíme.”

Dorazil na obvodní správu, kde se narychlo dopisovaly spisy a některá hláení, protoe tu panoval zvyk poloit před odchodem z pracovitě v poslední den roku vechno na stůl náčelníkovi a začít od nového roku s čistým stolem. Byl to spí ert, dodrovaný ale po léta a odkoukaný ze starého kalendáře, kde hospodyňka sundávala na Silvestra mokré prádlo ze ňůr se slovy: Jak bude viset přes novoroční ráno, pak se v novém roce nedoperu …”

I major Brůna, jinak člověk pečlivý a akurátní, který vtipy podobného charakteru zpravidla neuznával, nesl svou tenkou sloku, vyrobenou snad dokonce k tomuto účelu, náčelníku oddělení vyetřování. Po příchodu do práce si ji, stejně tak, jako vichni ostatní, zase druhého ledna ráno vyzvedne.

Co mi nesete?” podíval se na nadporučíka, který po zaklepání strkal hlavu do dveří.

To kdybych já věděl,” pokrčil rameny Veber. Chtěl bych se vás na něco zeptat, ale nerad bych otravoval dneska..

Jaképak otravování. A vůbec, je normální pracovní den, tak jaképak omluvy.” Major Brůna odloil brýle a postrčil před sebe ostře ořezanou tuku. Cekám.”

Víte, pracuju teď na případu Romana ftíhy. Zavradili ho.”

Vím,” sue mu oznámil Brůna.

V souvislosti s tím jsem se dostal ke jménu, spí ale k přezdívce někoho, s kým byl ftíha v poměrně pravidelném styku. Vyetřujete spoustu lidí. Moná, e jste na to jméno u narazil,” vysvětloval nadporučík.

To bych musel nejprve tu přezdívku od vás slyet,” upozornil Brůna nadporučíka.

Duke, říká vám to něco?”

Major Brůna zatnul pěsti, a mu na nich zbělely klouby. Bohuel méně, ne bychom oba potřebovali. Duke je údajně vekslák vyí kategorie. Před časem tu jeden hoch o Dukovi hovořil. Ale i on o něm pouze slyel. Take vfm jenom, e existuje, ale kdo to je..poklepal tukou na stůl tak důrazně, jako by chtěl prorazit desku.

Jestli je to tak, jak říkáte, pak by ftíha mohl být něco jako jeho obchodní společník. Nali jsme u něj toti pěkný balík valut, přesněji marek.”

Vypadá to tak.” Major Brůna se mračil. Kdybychom věděli, k čertu, co je to za chlapa, měl bych moná klidnějí nový rok já i ty. Zaběhli bychom za ním společně, protoe, věř mi to.nebo ne, mně ti veksláci u dlouho pijou krev.”

Nadporučík sl viml, e mu major začal tykat a tím prozradil svoje rozruení. Jinak toti vykal i tomu nejmladímu a nejzelenějímu přísluníkovi správy.

Uplynula víc ne hodina a z budovy se začali trousit první přísluníci, pospíchající domů, aby tam buď zůstali, nebo se odebrali k přátelům a známým. Nadporučík Veber stál u svého stolu a potřásal si rukou s podplukovníkem Kulíkem, který obcházel vechny kanceláře svých podřízených s přáním mnoha úspěchů, zdraví a rodinné pohody v přítím roce. Ty u taky vystřel,” nabádal nadporučíka.

Tak mě napadlo,” začal Veber trochu nepřítomně, e ten Říha mohl svým komplicům ukrást peníze a ti ho za to zavradili.”

To je sice moné,” opatrně souhlasil náčelník, ale jestli to tak je nebo ne, bude muset teprve zjistit. Ale ne dneska ani zítra. Trochu si odpočiň a pak se do toho zakousni. Stačí najít pevný bod ve vesmíru, co říká,” vzpomněl si podplukovhík na studentská léta. Zeměkoulí sice nepohne, ale uzavření sloitého případu není o nic méně zásluné, to mi věř.”

Víte co, náčelníku,” usmál se doposud zamračený Veber. Ne, e bych byl pověrčivý, ale popřejte mi do nového roku, a se mi to skutečně podaří…”

Podplukovník k němu s vánou, ale laskavou, téměř otcovsky naladěnou tváří napřáhl jetě jednou ruku: Podaří. Věř si alespoň stejně tak, jako ti věřím já.

Cesta na Slovensko byla naprostá nezbytnost. Major Barták si to uvědomil okamitě poté, co zjistil rozsah nákupů staroitného nábytku, do nich se Viktor Brandejský pustil s nesmírnou vehemencí v českých zemích. Nebyla to pro Bartáka kriminalistická aráda, na které by mohl uplatnit deduktivní a analytické mylení, ale docela obyčejná kancelářská rumařina, při ní mu pomalu otékalo ucho od stálého tlaku telefonního sluchátka. Prodejen staroitností je natěstí v republice méně ne třeba knihkupectví. Být to opačně, to bych si dal, říkal Barták v duchu, kdy do předem připravených linek záznamníku pečlivě vypisoval modrou tukou ty prodejny, do nich se dovolal a červenou označoval vechny, kde nejenom mluvil s vedoucími, ale kde se mimo jiné prodával i nábytek. Pouze ve dvou případech měl vak úspěch v podobě potvrzení, e tam obchod větího rozsahu uzavřel mladý mu, jeho popis jak tak souhlasil s Viktorovým. Jinak samá voda. Vechno by bylo údajně daleko jednoduí, kdyby pán, o něj se doktor z kriminálky zajímá, nenakupoval, nýbr prodával, vysvětlovali Bartákovi mnozí. Pak by samozřejmě měli současně s převzetím zboí do komise nejenom jeho jméno, ale i číslo občanského průkazu. Ale je pro ně dost těké vybavit si někoho, kdo v přesně neurčené době vstoupil do prodejny, aby si odvezl třeba jen jedno malé křesílko nebo servírovací stolek. To a se pan major nezlobí…

Odpovídal, e neví, proč by tak měl činit a vytáčel volací znaky dalích měst a čísla jiných prodejen. Do těch dvou, je, jak se zdálo, Brandejský navtívil, vyrazil osobně. V Praze se nic nového v zásadě nedozvěděl. Kdy viděl babylón, hovořící v několika jazycích a tlačící se vehementně k pultu, uznal argument vedoucího, e pamatovat si zákazníky podle obličeje lze pouze tehdy, jde-li o sběratele, navtěvujícího obchod pravidelně a konzultujícího s prodavači správnost svého rozhodnutí. Jinak těko, náhodou, a to se v tomto případě, bohuel, nestalo.

A tak Bartákovi nezbylo nic jiného, ne nastartovat svou kodovku a vydat se na západ od hlavního města do půvabného koutu pod Krunými horami, kde léčivé prameny u po stovky let ířily slávu naí země nejenom v Evropě, ale i za oceánem. Prodejnu staroitností dlouho hledat nemusel. Jednak měl její adresu a potom neomylně

odhadl, e to nebude ádný zastrčený krcálek, ale obchod umístěný co nejblíe ke kolonádě a pramenům, aby ho nikdo z těch, kdo zde pravidelně několikrát denně korzují, nemohl přehlédnout. Otevřel dveře a usmál se, kdy nad jeho hlavou zacinkal zvoneček, vyzývající svým ,do krámu’ mladou a velice půvabnou enu, aby se postavila za pult a otázala se na majorovo přání.

Barták se rozhlédl a po ujitění, e jsou, kupodivu, mezi desítkami a stovkami lustrů, váziček, hodin, hmodířů, soch, zrcadel, koberečků, sedátek a kdovíčeho jetě, sami, poloil na stůl svůj sluební průkaz: Major Barták, federální kriminální ústředna.”

Kůrková,” představila se i ona a mírně při tom sklopila oči. Nikoli vak studem, ale proto, aby si majora prohlédla od piček jeho bot. Nejednala s Bezpečností poprvé, místní přísluníci čas od času také přili s dotazem, ale Barták v semiovém koíku, na míru itých atech a s pečlivě uvázanou kravatou pod límečkem módní koile její představě o kriminalistech příli neodpovídal.

Barták jí vak neposkytl příli času k úvahám: Rád bych se setkal s vedoucí. Před dvěma dny jsem se telefonicky ohlásil.”

Jistě,” odpověděla mu Kůrková a ukázala za pult. Obeel masívní dřevěnou desku a následoval enu za plyový závěs, který odděloval reprezentativní prostory od malé chodbičky s vařičem a umyvadlem, v ní naproti sobě byly dvoje otevřené dveře, alostně volající po novém nátěru. Kůrková strčila do jedněch hlavu, cosi prohodila k někomu, na něho Barták neviděl, a pak ho vybídla, aby se posadil v kanceláři, e zatím postaví vodu na kávu.

Major se rozhlédl okolo sebe a zaznamenal mírný nepořádek, který se do jisté míry jeho systematické dui poněkud příčil, ale v tomhle případě dával kanceláři, jinak strohé a funkční, kouzlo útulnosti. Na jedné stěně byla police plná malých filigránských figurek, zřejmě připravených k opravě, protoe tu a tam zahlédl ulámané ruce či jiné díly lidských postaviček. Vedle sbírka současná, by si Barták říkal, e mnohý z populárních herců a zpěváků, jejich fotografie zakrývaly pořádný kus dávno nemalované zdi, je pro dnení dvacetileté publikum u také pomalu staroitností.

Ti vichni nás navtívili,” ozvala se za jeho zády Kůrková s podnosem a kouřícími álky. Posaďte se, máte-li kam. Přinesu jetě cukr.”

Vzpomenete si, co kupoval například tenhle?” ukázal Barták na portrét herce, který patřil k jeho oblíbencům.

Nic,” zasmála se Kůrková. Zájem měl, ale nevybral si… Jinak ovem je to moc příjemný člověk.” Posadila se do nízkého křesílka naproti majorovi.

Paní vedoucí zřejmě není přítomná,” míchal Barták kávu zčernalou stříbrnou ličkou, připraven zahájit nicne-říkající konverzaci, kterou by překlenuli dobu, po kterou budou muset společně čekat na příchod té osoby, s ní si dnení schůzku domluvil.

Je,” dostal odpověď. To jsem já.

Zvedl hlavu a v duchu se proklel, jeliko si uvědomil červeň, která se mu ene do obličeje. Trapasy nemiloval. Sáhl do taky, zalistoval ve svých poznámkách a vydechl: Hluboce se vám omlouvám. Vidíte, jméno i vechno ostatní jsem si zapsal, ale nevím proč, nenapadlo mne zkrátka, e tak mladá… Chtěl jetě dodat a hezká, ale spolkl to stejně jako zvědavý dotaz, kolik e je slečně nebo paní Kůrkové let. Ostatně, to si můe dodatečně zjistit, a ji poádá o občanský průkaz…

Kůrkové udělaly Bartákovy rozpaky prokazatelně dobře u srdce, protoe se sama chopila iniciativy: Chtěl jste vědět něco o nákupu nábytku mladým člověkem z Prahy. Byl tu před čtrnácti dny. Něco málo přes dvacet, díny, i v mrazu, který tén den byl, měl jenom bundu do pasu,

I kdy s vlokou. Nebyl sám. Měl s sebou atraktivní černovlásku, která mu říkala Viki. Z toho usuzuji, e by mohlo jit o Viktora.”

Vímáte si i v jiných případech, co si mezi sebou zákazníci povídají?” zajímalo Bartáka.

Jak kdy. Větinou ovem nikoli.”

Proč jste si tedy tak jistá tím, co si říkali tihle dva?”

Ráda bych vás opravila, soudruhu..nemohla si najednou vzpomenout.

Major doktor Barták,” představil se jí tedy jetě jednou i s akademickým titulem, který zpravidla nepouíval. Ale v tuto chvíli měl dojem, e je na místě přesvědčit i tímto způsobem mladou vedoucí, e i on, coby absolvent právnické fakulty, je ve své profesi odborníkem.

Tak tedy, soudruhu doktore,” chytila se titulu, který jí el z úst lépe, ne Bartákova hodnost, nevím, o čem vem si vyprávěli. Zachytila jsem jenom útrky. A vimla jsem si té dvojice hlavně proto, e vůbec nevěděli, co chtějí.”

Jak tomu mám rozumět?”

To máte tak, začala se vedoucí dostávat do profesionálního vytrení, které bylo pro majora znamením, e mladá dáma nejenom své věci rozumí, ale dělá ji i s láskou. Někdo přijde, nemá o staroitnostech nejmení ponětí, zkrátka vstoupí jenom proto, e se mu ve výkladu cosi zalíbilo, pak prohlédne regály, nad něčím zůstane stát, okukuje a pak koupí. Zpravidla se jedná o maličkosti v cenách nanejvý do pěti set korun. Nemají větinou valnou staroitnou hodnotu, ale na kupcích je vidět, e je nezajímá cena, e nekupují proto, aby se mohli vychloubat před známými, co si přivezli z lázní, ale ona maličkost se jim zkrátka líbí a oni vědí, e se na ni vydrí se zalíbením dívat celý ivot. Pak chodí sběratelé, čekající třeba dlouhé měsíce na jeden určitý předmět, který poadují. No a potom také snobové, jejich snahou je koupí ohromovat druhé. Mají větinou dost prostředků, chtějí pouze drahé věci, kvalitní, ale je patrné, e jejich vztah k předmětu bude vdycky finančnický. Zkrátka podle hesla  musí to být nádherné, kdy jsem za to zaplatil pět tisíc.”

Jenome vdycky to není tak docela pravda, e? přeruil ji Barták.

Ani nemůe být. Podívejte se například na rámové hodiny. Větinou jsou velmi krásné. Ale na konci minulého století jich bylo vude plno. Proto je u nás ve sluném stavu pořídíte třeba za dva tisíce korun. A nikdy toho nebudete litovat, jeliko strojky jsou poměrně kvalitní, moderní, pokud bych to tak měla říci. Za pět tisíc si ale můete koupit tamhlety černé,” ukázala do kouta kanceláře, kde na malé taburetce seděla tmavá krabice s ciferníkem. Jsou o sto let starí. Nikdy jich nebylo mnoho, nelíbily se a tak tehdejí výrobce nabídl trhu rychle jiný model, řečeno normálním jazykem.”

Hm, zahučel Barták, kterého zajímala kadá drobnost, protoe, jak sám při některých příleitostech tvrdíval, člověk nikdy neví, kdy se nasbírané vědomosti z jakéhokoliv oboru můou v kriminalistické praxi hodit. Ale já jsem vás zarazil. Promiňte mi to. čím tedy Viki se svou partnerkou upoutali vai pozornost?”

Ze dvou důvodů,” plynule pokračovala Kůrková a přehodila si nohu přes nohu, přičem Bartákovi dalo dost úsilí setrvat s očima nahoře. Chtěli vypadat jako snoubenci nebo mladí manelé, kteří se zařizují. Já sice nejsem vdaná, ale vím, e se v době okolo svatby k sobě

lidé chovají jinak. Jinak se na sebe dívají, jeden druhého se snaí dotknout, jinak spolu mluví… Zkrátka, tohle vechno oni předváděli jako divadlo. Přitom neměli zapotřebí je hrát. A potom,” na chvilku se zamyslela, oni nevěděli, co chtějí. Staroitnému nábytku naprosto nerozuměli. Ani v nejmením. A to se zákazníkům při finančně náročných nákupech nestává. Vědí alespoň něco.”

,,A koupili?” připravil si Barták tuku.

Secesní jídelnu za třicet osm tisíc korun,” podala vedoucí Bartákovi kopii účtenky.

To je dost drahé, nemyslíte?”

Je. Ovem tu cenu měla. Přes dvacet kusů nábytku, velmi sluný stav zachovalosti.” Kůrková teď mluvila jako účetní.

Laciněji by se pořídit nedala?”

Za určitých okolností ano,” vysvětlovala vedoucí. Ale větinou ne u nás. Spí od soukromníka, který rychle potřebuje peníze a nechce čekat, a se najde zákazník, jen zboí, které my přebíráme do komisního prodeje, koupí. Navíc ná podnik má z kadého uzavřeného prodeje určitá procenta, které strháváme prodávajícímu. Někdy je proto skutečné výhodnějí sehnat si zájemce pomocí inzerátu. Lze toti prodat levněji, odečíst ona procenta…

Jiný způsob neexistuje?” ptal se Barták.

Ano. Nebývá sice častý, ale občas lze nakoupit poměrně lacino nábytek, který se rozprodává z některých zámků přímo na místě.”

O tom jsem nikdy neslyel,” přiznal major Barták.

Není to tak obvyklé,” připustila Kůrková. Ale například před týdnem byla velká aukce v zámečku Vietorná. Je to asi dvě stě kilometrů od Bratislavy. Historickou cenu nábytek neměl. Alespoň ne ten, který se tam nabízel. Těch několik kousků opravdových skvostů zůstalo pochopitelné mimo hru, ty u byly dávno pryč. Celý objekt jde toti do generální rekonstrukce a po znovuotevření, co by mělo být asi za deset let, v něm bude stálá výstava lidové slovenské keramiky. A tak se věci, které tam předchozí majitelé navezli bez ladu a skladu, rozprodávaly, lo mnohdy o kusy pokozené, celky nebyly kompletní, zkrátka, za nepříli velký peníz se dalo koupit dost. Pokud byl někdo ze zájemců ikovný, vyplatilo se mu to dvojnásob, jeliko dávat nábytek restaurovat není zrovna nic laciného.”

Vy jste tam byla?” ptal se Barták. e máte tak dobré informace.”

Ano,” připustila Kůrková. Nábytek je můj koníček, s hoblíkem, dlátem, klihem jsem se také nepohněvala, lakýrničfm jako vyučená a míchat barvy a patinovat mé naučil jeden starý truhlář. Měla jsem v úmyslu pořídit si néco zajímavého pro sebe. Chybí mi například kuřácký stolek do haly, anebo bych potřebovala… ale co bych potřebovala já, to vás jistě nezajímá, e?”

Bartákovi dalo práci, aby se jízlivě neotázal, kolik věcí z těch, které průběně nakoupí a opraví, se ziskem prodá dál. Ale z jakési jasnozřivosti mlčel. Kůrková přece není předmětem jeho zájmu. V následující vteřině byl rád, e se ovládl.

A víte kdo tam také byl?” poloila toti otázku vedoucí. Kromě spousty jiných lidí, samozřejmě.”

Major zavrtěl záporně hlavou.

No přece vá Viktor. Tentokrát sám. A nakupoval jako zběsilý. Opět bez ladu a skladu, s minimálním přehledem. Na kusy toho ovem musel být pořádný náklaďák.”

Barták vyskočil ze idle a děkoval Kůrkové za informace, které mu poskytla. Na okamik se mu zdálo, e jeho náhlý odchod ji překvapil a e by moná v jeho společnosti ráda jetě nějakou tu chvíli setrvala. Ale měl najednou naspěch. Slíbil tedy alespoň, e se při nejblií příleitosti, bude-li mít cestu okolo, rád zastaví na kávu a kus řeči, co bylo, jak se mu alespoň zdálo, kvitováno s potěením.

Nazítří nasedl do auta a po pěti hodinách jízdy po dálnici, jeliko nebyl přívrencem závratných rychlostí, projíděl Bratislavou. Nemít tak naspěch, jisté by se zastavil u Viery abotínské, s ní se více ne před rokem seznámil, kdy začínal s případem mnoha mercedesů, a ona mu, by nechtěně, pomohla získat jeden z klíčů ke konečnému řeení. Nebyl to vak pouze vděk, co vedlo Bartáka k mnoha následným soukromým cestám do metropole Slovenska i ji k návtěvám Prahy … Pokud to vyjde, zajedu do Petralky zítra, a se budu vracet zpátky, slíbil si Barták v duchu a pokračoval dál, aby po dalích třech hodinách vypnul motor vozu na nádvoří zámečku Vietorná. Podle jeho informací tam toti komise, která řídila aukci, měla jetě dávat dohromady obsáhlou zprávu o prodaných, jinam odvezených, ale také zničených a vyřazených předmětech zámeckého zařízení, přičem bylo třeba vyřeit i otázku, co udělat s těmi zbývajícími, o ně nikdo neprojevil zájem.

Předsedu této komise nael major poměrné snadno. Seděl se svými čtyřmi spolupracovníky v jedné z mála dosud zařízených místností zámku, v něm měl Barták trávit noc, jeliko nemohl odmítnout nabídku, kterou mu předseda do telefonu učinil. Mělo to svou malou výhodu. U nikam ten den necestoval a tak si klidně mohl vzít nabízenou skleničku naplněnou zlatavým vínem z láhve bez viněty.

Limbaský sylván,” poučil ho předseda komise doktor Michallč. Vychutnejme ho v klidu, ne se dáme do práce.”

Končili a pozdě večer. Předseda komise i její členové si poměrně přesně pamatovali mladíka, mluvícího česky, který byl největím kupcem na aukci. Jeho zájem nebyl vyhraněný. Bral téměř bez rozmyslu. ,,l kdy,” doktor Michalič zvedl prst, jakmile někdo přihazoval do vyích relací, zpravidla se brzo vzdal. Měli jsme s kolegy dojem, e nehodlá mnoho utratit, ale mnoho získat. A potom,” dodal s despektem odborníka, on to asi neměl v hlavě v pořádku. Kdyby přidal nějakých dvacet třicet tisíc, mohl mít daleko zajímavějí exempláře …

Nechte na hlavě, pane kolego,” oslovil předsedu nejstarí člen komise. Já, jak je vám známo, jsem tak trochu cifrpión a kolotoč čísel mne snadno nezaskočí. Ten mladý pán tu i tak musel utratit nejméně sto padesát tisíc.”

Ne odeli do svých pokojů, vypili jetě několik sklenek lahodného limbachu, jak jej vichni nazývali. Prý, aby se lépe usínalo. Na Bartáka vak víno tímto směrem nepůsobilo. Jednak vypil v průběhu celého dne veho vudy dvě či tři sklenky, a potom, hlavou mu běely mylenky, které mu usnout nedovolovaly. Pravda, dali s komisí dohromady pravděpodobný seznam nábytku, který Brandejský nakoupil. Měl i popis některých zajímavějích kousků. Ale nevěděl to podstatné. Toti, za jakým účelem Viktor nábytek skupuje. to není pro jeho potřebu, je nabíledni. Ale co bude dělat dál, na koho se obrátí, s kým začne obchodovat, to byla otázka, na kterou zatím Barták odpověď pouze předpokládal, nikoli vak stoprocentně znal.

O lidské poctivosti si nadporučík Veber nedělal příliné iluze. Jeho manelka nazývala tento skepticismus profesionální deformací a on, ač nerad, přiznával, e by to tak skutečně mohlo být. Konečně, potkal se za svého působení ve Sboru národní bezpečnosti, na oddělení obecné kriminality zejména, s mnostvím případů, které pomáhal vyřeit nebo sám objasňoval, je si byly v jednom podobné: jejich hlavní viníci páchali trestné činy výdělečně. Pohříchu těchto případů neubývalo, naopak s přibývajícími sluebními roky Veber konstatoval, zcela v souladu s oficiální statistikou, e majetkové trestné činnosti snad dokonce přibývá.

Byl proto pořádně překvapen, ne-li dokonce zděen, kdy stál několik dní po novém roce tváří v tvář muovi, který tohle vechno svým jednáním vyvracel. Objevil se v nadporučíkově kanceláři hned zrána a odmítl nabízenou kávu, jeliko by nerad přiel do zaměstnání později, ne je nezbytně nutné. Jmenoval se Václav Jiřička a pracoval jako vedoucí čety svářečů. Nezdroval se ádnými zbytečnými slovy a okamitě přistoupil k věci: Poslali mne za vámi, soudruhu nadporučíku.”

To jest kdo?” ptal se Veber.

Sluba u vchodu. Jenome k té jsem se dostal a od sousedů pana Říhy,” vysvětlil Jiřička a čekal, na co se ho bude nadporučík ptát dál. Kdy vak viděl jeho údiv, pokračoval sám: To máte tak. Já jsem se s panem ftíhou domluvil, e mu prodám barák. Vechno u jsme měli napevno dohodnuté, čestné prohláení podepsané, chyběla jenom návtěva u notáře. A k té mělo dojít včera ráno v devět hodin. Přiel jsem ovem sám. Pan Říha nikde. Notář měl natěstí pochopení a tak jsme se domluvili, e za ftíhou zajdu, protoe na smluvené datum pravděpodobně zapomněl. Mně, kdybych el kupovat nemovitost, by se to stát nemohlo,” zauvaoval nahlas, ale říkal jsem si, jestli není třeba nemocný. Jenome jeho byt je úředně zapečetěn. Hrklo ve mně a chvíli jsem tam okouněl. Vimli si mne sousedi a od nich jsem se dozvěděl, e je Říha po smrti. Tak jsem běel k vám.”

Jak jste přiel na to, e zrovna k nám?” divil se Veber.

Přece na těch přelepkách je vae razítko i s adresou,” kroutil hlavou Jiřička. To by přece napadlo kadého.”

Nadporučík si myslel sice něco jiného, ale nechal návtěvníka při tom. A vy o té smrti něco víte?”

Vůbec nic, vysvětloval Jiřička. Od toho jste tu vy, a ne já. Mám ale jiný problém.” Sáhl do taky, kterou si předtím poloil na stůl a vylovil tři baličky stokorun. Já jsem si od pana Řihy vzal zálohu. Třicet tisíc. Nechtěl jsem ji, ale on se jistil, e nezačnu vyjednávat s někým jiným. Říkám, měl zbytečné obavy, ale kdy naléhal, tak jsem si ty peníze nakonec vzal. ádný svědek u toho nebyl, ale já nedal jinak, říkal jsem, e mám rád pořádek. No, a kdy je to teď takhle, tak ty peníze musím někomu odevzdat. A nevím komu.”

Nadporučík Veber se zhluboka nadechl: Vy tvrdíte, e nikdo, kromě Říhy, o poskytnuté záloze nic nevěděl?”

Mohl o tom s někým mluvit, co já vím, ale na tom přece nezáleí. Barák u si koupit nemůe a já si tedy zase naopak nemůu nechat jeho prachy.”

Pane Jiřičko,” napil se nadporučík Veber kávy, můu se zeptat, za kolik tisíc jste mu chtěl dům prodat?”

Za tři sta padesát. Je poměrně nový. Nabízeli mi i víc, ale já se netouím dostat do maléru.”

Vy jste ho zdědil?”

Ne. Postavil.” Jiřička pochopil, e nadporučík by se rád jetě na něco zeptal a proto pokračoval: Podívejte, já mám za sebou dvanáct let na zahraničních montáích. Tam se nějaké peníze vydělat dají. Musí se makat, ale to je snad pochopitelné. Přece bychom neposlali ven nějaké fuery. To by byla pěkná reprezentace. Teď u nejezdím. Postavil jsem dům, tři roky jsem se nezastavil. Dva roky jsme v něm s manelkou a dětmi ili. Dá se říci spokojeně. Jenome, jak známo, moc spokojenosti kodí. Manelka si nala jiného a já, co bych jako chlap před chlapem zapíral, jsem měl také pár úletů. Já to ale bral tak trochu sportovně, kdeto manelka jako drama. Zkrátka, rozvedli jsme se. Dům mi zůstal a měl jsem polovinu manelce splatit. Jenome mne to přestalo bavit. Co já v esti pokojích, dvou koupelnách a dalím přísluenství budu dělat sám. Tak jsem se rozhodl, e barák prodám, doplatím co mám doplatit a tu druhou polovinu uloím dětem na vkladní kníku. Dám jim to, říkám si, a budou velkě. Potřeboval jsem ale střechu nad hlavou, tudí jsem dával přednost těm zájemcům, co nabízeli byt. A Říhova garsonka byla pro mne jako dělaná …

Který den vám dal Říha zálohu?” přehodil nadporučík hovor na jinou kolej.

To vám můu říct úplně přesné. Já mám toti o té

záloze doklad. Napsal jsem to i s kopií.” Znovu sáhnul do taky. Bylo to ve čtvrtek před tědrým dnem. Víte, abych řekl pravdu, já jsem nakonec tu zálohu vzal hlavně proto, e mi ňíha chtěl dát vechny peníze dopředu.”

Jak dopředu?” zajímalo nadporučíka.

Pozval mne k sobě do bytu a řekl, e vybral z kníek čtyři sta tisíc. A e bude lepí, kdy si je vezmu hned a u notáře jenom řekneme, e jsme se u vyrovnali. Jene já to tak nechtěl..

Jetě dlouho poté, co Jiřička, kterého poslal Veber uloit peníze do úschovny na Státní notářství, odeel, se nedostávalo nadporučíkovi dechu. Vdy v bytě, který pročesali do poslední nitky, nebyla po korunách ani památka. Stejně tak nenali ádné potvrzení o záloze, jeho kopii teď viděl. Co vechno dohromady znamená, e díky poctivému montérovi vyplaval na povrch skutečný motiv vrady, Říhových tři sta sedmdesát tisíc, odpočte-me-li zálohu, kterou si Jiřička odnesl. Někdo tedy musel o jeho úmyslu koupit dům a vybrat peníze ze spořitelny vědět. Mohla by to být přinejmením Navrátilová.

Popadl telefonní seznam a vyhledal v něm číslo vinárny, v ní pracovala. Ano, je tady. Otevíráme během dvaceti minut. Ano, od devíti,” vysvětloval mu ochotný hlas. Mám slečně Navrátilové něco vyřídit?”

Pokud vás to nebude obtěovat,” omlouval se Veber, řekněte jí, e asi za hodinku za ní přijde Slávek.” Zavěsil a strhl kabát z věáku. Na místo se dostal o čtvrt hodiny dříve, ne předpokládal. Vinárna byla krátce po otevřeni tichá a pár hostů, kteří tam ji seděli, nevěnovalo svému okolí pozornost. Snad proto se tentokrát rozhovor nadporučíka s Navrátilovou nemusel odbývat v ádném zastrčeném skladu. Jednodue přila a posadila se k jeho stolku.

Víte,” rozhodl se pro přímý útok, e pan Říha měl v úmyslu kupovat dům?”

Říkal mi o tom,” kývla nevzrueně. Trochu jsem mu to rozmlouvala, ale nedal si říci.”

Věděla jste, za kolik ten dům bude?”

I o tom se mnou mluvil.”

Nebylo vám divné, kde vzal tolik peněz?” díval se Veber zkoumavě.

Ne. Taxíkáři nevydělávají málo. A něco prý mu zbylo per rodičích. Neptala jsem se na podrobnosti. Nebyly to moje peníze a nebyl by to ani zčásti můj dům.”

Nadporučík si pomyslel, jak by zareagovala na skutečnost, e Říhův taxík byla jenom kamuflá, ale raději mlčel, protoe věděl o oidnosti předčasného prozrazení informací. Mluvil o té koupi kromě vás jetě s někým?” zeptal se proto raději.

Nejspí ano. Radil se s několika lidmi. I tady ve vinárně.”

Co od nich chtěl vědět?”

Jestli ten dům, vlastně vila, sama jsem se na nl byla podívat, skutečně stojí za ty peníze.”

Jaké byly odpovědi?”

Aby neváhal. Prý ho obratem ruky můe střelit nejméně za půl miliónů.”

Měl to v úmyslu?”

Proč by to dělal?” divila se Navrátilová a Veber proto rychle poloil dalí otázku: Znáte lidi, s nimi pan Říha tyhle věci konzultoval?”

Některé ano. Inenýr Sobr je ná stálý host, navíc stavař, pak Rudla Tomáek, s ním se Roman, pokud tu byl, zpravidla nejvíc bavil, pak o tom taky mluvil s panem Jarolímkem, to u je důchodce a za první republiky a za okupace měl prý vlastní realitní kancelář. A pak to jednou vechno rozebírali s člověkem, kterého jsem tu jetě nikdy neviděla. Ale Roman hó asi dobře znal. Chovali se k sobě dost, řekla bych, přátelsky. I kdy toho zpoza plenty moc nevidím.”

Jak se jmenoval ten poslední?” poloil před sebe nadporučík blok, aby si vechna jména zaznamenal.

To vám neřeknu. Oslovoval ho dost divně na to, e lo u o takového, no, abych neurazila, zkrátka usedlého mue středních let. To první jméno si nepamatuju, bylo asi křestní a cizí. Ale to druhé vím. Myslela jsem napřed, e se jmenuje Vejvoda a říkala jsem si, jestli náhodou neměli kdysi hospodu, víte tu na rohu Pertýna. Ale pak jsem si uvědomila, e mu Roman neříká Vejvodo, ale Vévodo.”

A to první jméno bylo Duke, nemám pravdu?” pomohl Navrátilové nadporučík.

Ano, jak to víte?”

Kdy tady byl pan Říha s tímhle muem?”

Ve čtvrtek odpoledne. Pak spolu odeli. Kam el ten pan Vévoda nevím, ale Roman pospíchal do spořitelny vyzvednout nějaké peníze na ten barák …”

O inenýru obrovi, Rudolfu Tomákovi a důchodci Jarolímkovi se dohodli rychle. Jak Navrátilová uvedla, byli to stálí hosté a vrchní číník věděl i to, kde jsou, kromě

Jarolímka, zaměstnáni, přičem důchodcovu adresu znal zpaměti. Bývalý obchodnfk realitami toti bydlel přesně naproti vinárně.

S Dukem to bylo horí. Náhodných hostí si personál příli nevímá. A pro Navrátilovou to byl nezajímavý mu, který vedle pohledného Říhy, z něho zřejmě, pokud jí to čas dovolil, nespustila Navrátilová oči, dost zanikal. Ale i tak se mu podařilo doslova vyloudit v její paměti alespoň několik záblesků. e by podle jejího popisu Dukeho poznal na ulici, o tom nadporučík pochyboval. Ale přítě se moná najde někdo dalí, kdo tenhle letmo nahozený obraz doplní o dalí čáry a barvy. Zatím se bude věnovat tomu, jeho má nejblí.

Přeběhl úzkou ulici a zastavil se v chodbě měanského činovního domu, kde na schránce na dopisy uviděl mosaznou a honosnou vizitku, která přepečlivě zakudrna-ceným písmem oznamovala, e Josef Jarolímek je obyvatelem tohoto domu.

14

Viktor Brandejský seděl pohodlně uveleben za volantem svého eskortu a kouřil. Parkovitě, na které zajel, bylo liduprázdné. Skrývalo se za odbočkou z hlavní silnice kryto houtinou jehličnanů, take ten, kdo to v těchto místech neznal a navíc přehlédl otlučenou a zrezivělou značku kdysi modrobíle ohlaující odstavnou plochu, neměl anci za jízdy parkovitě ani zahlédnout. Právě proto si parta tohle místo vybrala. Kdy mu ho Duke, který jej do celé věci zasvěcoval, předváděl, doporučoval mu: Moc se nehýbej. Tvoje místo je tady. Zezadu i zepředu bude mít krytí. O to se postarají jezdci. Tvůj úkol je čekat a pak inkasovat.”

Jezdci byla doprovodná kolona tří automobilů. Lépe řečeno tři mui, kteří je řídili. Duke je Viktorovi představil jako jeho podřízené, kteří musí uposlechnout kadý jeho rozkaz. Kdy vak osaměli, dodal: Znají svou práci dokonale. Není třeba je zbytečně buzerovat. Spí koukej, abys alespoň zezačátku dal na jejich rady. Ale vdycky nenápadně. Měli by mít spí pocit, e to vechno perfektně zná a jenom jim popřává sluchu.”

Viktor se tenkrát Dukeho na rovinu zeptal, proč tedy nedali jeho práci někomu z těch tří. Ale Dukeho stanovisko

bylo jednoznačné; Německy neumí pořádně ani kvák-nout. A potom, nikdy nepřili ke skutečně velkým penězům. Maji dost, samozřejmě, ale máme s Kingem dojem, e přes finance by nebyli příli spolehliví.”

Od toho dne Duke s Viktorem na trasu nevyjel. Jeden zaváděcí kurs mu prý musí docela stačit. Důleité ovem je, aby byl kadý večer od osmi do deseti doma a čekal na telefon. Volající bude plácat třeba nesmysly, bude mluvit větinou německy, ale někam mezi slova vsune spojení; trasa jede. To je pro Vikiho pokyn. Zavolá svým jezdcům a hodinu před smluvenou dobou, co bude vdy následující den, zaujmou svá stanovitě. Hodinu pozná z rozhovoru podle toho, e člověk, s nim se bude bavit, mu po telefonu vylíčí nějaký svůj záitek. Větinou nesmyslný, ale o to nejde. Mimo jiné vak přesně určí, v kolik hodin se mu stal. Pokud řekne i datum, které se bude vztahovat k minulému měsíci, je to pro Viktora signál, e se na trasu nevyjídí následující den, ale právě v ten, současného měsíce, který mu byl označen.

Viktor se zprvu domníval, e volající bude stále jedna a tá osoba, byl vak překvapen, kdy mu během tří týdnů volali čtyři lidé a on vyjíděl na trasu téměř kadý den. Rychle pochopil, proč King s Dukem nepřistoupili na jeho podmínku a nařídili mu rozpustit putovní Garde bordel, jak pojmenovali Lucii s Ninou a příleitostnou Alicí. Lucie to přijala s potěením a od té doby ji Viktor neviděl. Alice si své placené postelové sluby vyjednává dál sama. Jenom Nikol mu zůstala na krku. Několikrát se zpočátku ukázala v baru sama, ale dopadla tak, jak občas osamělé sluky lásky dopadají. Zákazníci jí buď nezaplatili vůbec nebo jí hodili na stolek mizerných pár marek, a vůbec nebrali v úvahu předem dohodnutou cenu. Nikol to vzdala a ani by se Viktora příli vyptávala na souhlas, nastěhovala se k němu do vily. Prý a se o ni postará. Mohl ji sice vyhodit na ulici, ale uvědomoval si, e kdyby jednou trasa vybouchla, mohl by s pomocí Nikol začít znovu tam, kde před krátkým časem skončil.

Obchod se Schumayerem ho nechali dokončit. Dokonce ani nechtěli procenta. Ale víc u nic podobného brát nemá. Bude vytíen a a… Zpočátku se mu to příli nelíbilo. Zvykl si rozhodovat sám za sebe. Jenome kdy ho pravidelně týden co týden Duke vyplácel, uvědomoval si Viktor, e vydělává daleko víc, ne si vůbec mohl pomyslet. A tak se do svého nového podnikání obul s chutí a vervou.

Závora parkoviti,” ozval se najednou ve voze čísi hlas. Viktor sáhl na sedadlo spolujezdce a vzal do ruky malou vysílačku, které se běně prodávají v západní Evropě a jeden čas byly k máni i u nás. Bez povolení se s nimi ovem provoz zahajovat nesmí. Někdy jsou toti naladěny na stejné vlny, jako vozy Bezpečnosti nebo sanitky, a ruily by jejich vysílání. Ale na takový trestuhodný omyl si King s Dukem dávali zatracený pozor. Stanice vysílaly v pásmu, které mohlo být zachyceno jen náhodně. Navíc neměly větí ne pětlkilometrovou účinnost, co samo o sobě zuovalo monost zaměření.

Parkovitě slyí,” ohlásil se Viktor.

Za deset minut tam má Evropu. Vyjídí.”

Rozumím,” nezdroval se dlouhými řečmi a stiskl knoflík vysílání: Trasa jedna, trasa dvě, je vechno v pořádku?”

Ze dvou stanic se okamitě po sobě ozvalo: čistý vzduch.”

Viktor se spokojeně usmál. Věděl, e z hraničního přechodu právě vyjel autobus mnichovské cestovní kanceláře Evropa, který z povzdálí sleduje automobil, jeho řidič měl na příjezd čekat poblí přechodu a dát znamení, kdyby se dělo při celním a pasovém odbavování cestujících něco podezřelého. Dva vozy na trase pak projíděly zvolna sem a tam, aby oféři Viktora případně upozornili na hlídku Bezpečnosti či na jiný, podivně se chovající vůz. Nestalo se tak a Viktor měl jistotu, e vechno klape jako obvykle. Zabouchl dveře automobilu a vysílačku strčil do kapsy kabátu. Udělal pár kroků k příjezdové cestě, kdy se na ní objevil barevnými nápisy popsaný zájezdový autobus. Řidič zastavil, vypnul motor, ale vichni zůstali sedět na svých sedadlech. Viktor si otevřel a vstoupil dovnitř: Dobrý den, dámy a pánové, vítám vás v naí směnárně.” Německy mluvil sice se kolským přízvukem, ale nikoli patně a úvodní věty měl brilantně nacvičeny. Jak jste jistě byli informováni, nabízím vám výměnu marek za koruny v mnohem lepím kursu, ne v oficiálních směnárnách. Máte-li proto zájem, já doufám, e máte, můeme to provést okamitě.”

Autobus souhlasně zahučel. Mnozí nejeli do Československa poprvé a byli proto na tohle uvítání připraveni, jiní se dozvěděli o zajímavém způsobu výměny peněz od známých a těm, je před zahájením cesty netuili vůbec nic, vysvětlil vechno řidič autobusu.

Viktor si rozepnul kabát a sako, aby mohl lépe do kapes, napěchovaných pětistovkami a stokorunami. Za marku platím jako obvykle deset ká, oznamoval, a doufám, e méně ne deset marek nikdo měnit nebude.”

Zasmáli se, protoe s tak malou sumou skutečně nikdo z nich nepočítal. Pouze ena na předním sedadle se zatvářila nespokojeně a také svůj nesouhlas hlasitě vyjádřila: Minule jsem v Praze dostala za marku dvanáct..

To je moné, madam,” shovívavě začal Viktor, ale byla to jednak náhoda a potom  ode mne dostáváte dvojnásobek toho, co by vám vyplatila banka. A je to, jak říkám, s obsluhou a do domu. Jestli ovem chcete čekat na výhodnějí příleitost, nemám připomínek.”

Dáma mávla rukou a podala Viktorovi sto marek. Pro tentokrát by mi to mohlo stačit, koda, e existuje povinná směna. Kdybychom nemuseli nic měnit rovnou na přechodu, byli bychom asi oba dva spokojenějí, e?” přijala deset stokorun a ukryla je v peněence.

Během několika minut obeel Viktor celý autobus. Od čtyřiceti cestujících vybral sedm a půl tisíce marek. Nic moc, uklíbl se v duchu, ale jedou jen na tři dny, nedalo se vlastně čekat nic jiného. Rozloučil se s cestujícími a seskočil ze schodu autobusu na asfalt parkovitě. Řidič za ním. Bez řečí nastavil ruku, do ní mu Viktor vloil tři tisíce korun. Byla to napevno dohodnutá suma za informaci cestujícím a neplánovanou zastávku.

Viktor opět osaměl a vrátil se do svého auta. Pustil motor a zapnul topení. Kdo ví, jak dlouho tady bude jetě čekat. Podle plánu se tu měl autobus jiné cestovní kanceláře ukázat nejdřív za dvě hodiny. Moná i později. Nejraději by se sebral a zajel do Kubice na kávu, ale nesměl opustit stanovitě. Co kdyby dolo v časovém rozvrhu k nepředvídaným změnám ..

Vzpomněl si, jak se tvářil Duke, kdy mu předával folmavskou trasu a on se zeptal, zda je tímto způsobem obsazen i Rozvadov, Pomezí, elezná Ruda, Mikulov a dalí přechody do Německé spolkové republiky a Rakouska. Zamračil se a odpověděl, e po tom Vikimu nic není. Čím méně se bude vyptávat, tím lépe pro něho. Tím pádem si ovem dal Viktor dohromady, e podobnou práci nevykonává sám a dělalo mu dobře, představil-li si několik podobných parkovi, jako je tohle, kde se odehrávají stejné děje a na vech je zainteresován sluným podílem.

Bacha, Viki, čerti,” zapraskalo najednou ve vysílačce. Viktor ji hodil do taky, vyskočil z auta a s manometrem v ruce se sklonil nad pneumatikami. Netrvalo dlouho a na parkovitě vjel lutobílý hlídkový vůz Veřejné bezpečnosti. Zastavil těsně vedle něho. Řidič vyklonil hlavu ze sputěného okénka: Máte nějaké problémy?”

Ale ne,” odpověděl klidně a narovnal se. Teď u je to v pořádku. Ucházela mi pravá přední guma, nejspí jsem píchl, tak jsem tam musel hodit rezervu.”

Jedete daleko?” ozval se jetě řidič hlídkového vozu, kdy si viml praského čísla.

Domů. Byl jsem něco zařizovat na Babylóně. Jen tak na otočku. Ale bolí mne hlava jako střep. Vzal jsem si práek a čekám, a to přejde.”

Pozdravili ho a bez dalích řečí odjeli. Viktor si trochu oddychl, ale klidný byl a poté, co se ve vysílačce ozvalo: čerti jsou v pekle.”

Druhý autobus na sebe dal sice jetě nějakou dobu čekat, ale zato turisté neetřili a vyměnili přes deset tisíc marek. Dohromady měl tedy Viktor téměř osmnáct tisíc marek, které pečlivě odpočítal a rozdělil do čtyř stejných balíčků. Kdy se na parkoviti objevili mui z trasy a závorář, předal kadému z nich po jednom, čtvrtý uschoval sám. Náhoda je blbec,” poučoval ho o tomto způsobu dopravy Duke. Někde se vymlátí, přijedou policajti a najdou u tebe balík valut. Jednak bychom o ně přili a potom, rozděleno na čtyři části to u není tak nápadné a riziko ztrát se sniuje.”

Do Prahy jezdili zpravidla jeden za druhým v desetimi-nutových intervalech. Vichni tři pak večer, v době kdy seděl Viktor u telefonu, přicházeli do jeho vily a vraceli vyvekslované marky. Vyplácel jim jejich podíly vdycky v pondělí a sumu určoval Duke. Brali vichni stejně, pouze závorář občas dostával malou prémii. Proč, to Viktor nevěděl a ani se o to nestaral.

Kdy nyní tři auta zmizela z parkovitě, podíval se Viktor na hodinky, aby věděl, kdy má vyrazit on. Náhle, u bez jakéhokoli varování, se proti němu postavilo toté hlídkové auto, které tu bylo před dvěma a půl hodinami. Vy jste jetě neodjel?” ptali se ho přísluníci.

U se k tomu chystám,” vysvětloval, čekal jsem, a mne přestane bolet ta hlava …

Bez kontroly osobních dokladů k vozidlu se to vak tentokrát neobelo. Odjeli vak zrovna tak klidně, jako

přijeli. Viktor zuřil. Stačí,” mluvil nahlas a lápl vztekle na plynový pedál, aby mne tu vyhmátli jetě jednou nebo dvakrát a jsem odbytej. Tohle se u nikdy nesmi stát. Jenome, jak to udělat, aby ..

Najednou se začal hlasitě smát. To je přece ta inovace,

o které mluvili King s Dukem. U nikam jezdit nebude. Uetři se i lidé z trasy. Domluví se prostě s řidiči autobusů, kteří u dnes fungovali jako placeni náhončí, aby marky vybrali od cestujících sami. S nimi přijdou za Viktorem do bytu, nebo někam do podniku, a on jim vyplatí koruny, které oni zase rozdají. Měli by pak busáky více platit, ale

i to se dá zařídit. A potom, nebude čas od času na kodu vzít některého na noc k sobě domů. Kadý z nich má jistě hotelů a po krk. Pak ho sluné pohostí a nabídne mu Nikol. Ta nebude mít alespoň pocit, e nevydělává a je Vikimu na krku… Vichni budou spokojeni a riziko vlastně odpadne. To jediné, toti e by řidiči cestující okrádali, nepřicházelo v úvahu. Byli to rozumní lidé, kteří věděli, oč jde. Přece si kvůli jednomu velkému keftu nenechají ujít tisíc meních, celkově daleko výnosnějích.

Zpomalil, protoe cestou na trasu i z ní dbal na dodrování dopravních předpisů, a u se těil, jak to vechno vysvětil nejenom dnením dvěma řidičům, které v Praze vyhledá v hotelu. Ostatním pak po telefonu něco naznač! a tihle dva se u budou muset postarat, aby o změně v reimu informovali své zainteresované kolegy. Nakonec to sám oznámí Kingovi s Dukem. Ti se budou divit…

Měl pravdu. Kromě poplácáváni na ramenou a slov chvály dostal od Kinga tisíc dolarů za nápad, který je nutně ocenit. A pak úkol navíc. Pozítří bude nutné, aby zajel se svou partou na rozvadovskou trasu. Tak vida,” usmál se Viktor na Duka, ale ten mlčel.

Zavedeme tvůj způsob vude, ale pár dni se jetě budeme motat po stáru, ne to stačíme zorganizovat. Ale ty nebude mlt s trasou nic společného. Počká v posledním motorestu před hranicemi ve směru od Plzně. Přijede tam chlápek v opiu. Mohl bys ho ale provihnout. Na parkovitě není z lokálu vidět. Take si sedne, počká, a na plače nebude ádná obsluha a pak sl k tobě přijde pro sirky, aby si mohl zapálit dýmku. Chytne mu a na třetí pokus. Rozumí? Kdyby ne, nebav se s nim. A ti bude sirky vracet, buď se zvedne a půjde na záchod, nebo kdyby tam nebyl vůbec nikdo, mu předá balíček. Tady ho má. A zacházej s ním jako s máslem, jasné?”

Co v něm je?” zeptal se Viktor.

Má zbytečné starosti.” zprail ho King.

Já jenom, aby mi to třeba nebouchlo v auáku,” ohradil se Viktor lakonicky. Byl rád, e ho tahle omluva zvědavosti napadla.

King s Dukem se začali hlasitě chechtat: Ne, tohle doopravdy nebouchá …”

15

Návtěva, která se objevila v kanceláři nadporučíka Vebra byla nečekaná, o to vak milejí: Zdravím vás, doktore,” el naproti majoru Bartákovi, sotva se postavil na prahu. Káva bude v momentě, udělejte si zatím pohodlí. Pokud sladíte, cukr je ve vitrínce,” ukázal na zasklenou knihovničku. Nic jiného vám nabídnout nemůu. Na suenky nejsem ten pravý typ. Já raději řízek.”

Nedělejte si starosti, ani to kafe nemuselo být. Mám takový dojem, e to bude dneska u moje třetí.”

Nabídnu vám tedy čaj,” nabídl Veber.

V ádném případě, protestoval major. Čaj pouze snídám. K ničemu jinému se toti zpravidla nedostanu.”

Veber zalil kávu a přemýlel, co k němu majora přivádí. Řeči o kávě a čaji jisté nikoli. Ale major nemínil nadporučíka dlouho napínat: Jdu se s vámi poradit.”

Se mnou?” divil se Veber. Od které doby chodí pičkoví kriminalisté, nota bene majoři a doktoři, konzultovat svoje případy na obvodní správy?” vyslovil svou váně míněnou pochybnost.

Jednak nejsme vevědoucí,” klidně odpovídal Barták, a potom, nikdo přece netvrdí, e jsme jiní ne třeba vy. Rozdíl je hlavně v kompetenci, ale u ne v práci. Jste přece kriminalista jako já.”

Dobře,” vzdával se nadporučík, i kdy si o tom dál v koutku due myslel své. O co vám jde?”

Kdy dovolíte,” začal Barták, rád bych se vás nejprve zeptal, jak jste daleko s Říhovou vradou. S podplukovníkem Kulíkem jsem u mluvil, nemá námitky proti naemu sluebnímu dýchánku,” zlehčil situaci. Pochopte, nejdu vás ani kontrolovat, ani metodicky řídit. Ale mám pocit, e řetězy, které rozmotáváme, mají někde společný uzel. Styčný bod, jestli mi rozumíte. Nebo se alespoň v nějakém bodě překrývají. Chtěl bych zjistit, ve kterém. Co by nám oběma mohlo být k uitku.”

Slávek Veber sice podobný dojem neměl, ale byl natolik zkuený, aby věděl, e ádná verze, by i ta nejméně pravděpodobná, se nesmi odmítnout, ani by se důkladně prověřila. Přitáhl si proto svoje poznámky a začal. Nerozebtral nepodstatné věci, zdrel se jen u toho, o čem předpokládal, e bude majora zajímat. Zkrátil i závěr o návtěvě tří muů, kteří schvalovali Říhovi koupi domu, jeliko se od nich nic zajímavého nedozvěděl. Duke je pro mne stále jetě záhadou. Major Brůna ví, e je to vekslák. Ve velkém. Ale kdo se za tou přezdívkou skrývá, netuí zatím ani on ani já.

Vy tedy spatřujete příčinu Říhovy smrti v tom, e měl u sebe čtyři sta tisíc,” přemýlel nahlas Barták. O nich věděl Duke, Navrátilová a Jiřička. Přinejmením. Tedy loupená vrada… Hmm. Kolik marek jste nali v televizoru?”

Třicet est tisíc,” přistrčil nadporučík Bartákovi fotografie, pořízené při domovní prohlídce.

Nechci kázat ani poučovat,” zamyleně mluvil major, ale v čem vidíte příčinu tak zdemolovaného bytu? Vrahové měli přece v ruce pořádný balík, na jejich místě bych asi vzal nohy na ramena a rychle se ztratil. Oni ne …

Co jestli hledali Jiříčkovu potvrzenku, aby po sobě nezanechali ádné stopy?”

Ta byla asi někde v blízkosti peněz. Alespoň předpokládám,” řekl Barták. Mimochodem, naly se nějaké pouitelné stopy?”

Co o to,” oil nadporučík, daktylek tam bylo jako naseto. Velká část z nich patřila Říhovi a Navrátilové. Té jsme nechali sejmout kontrolní otisky. Pachatelé vak na místě své podpisy jistě zanechali. Řada z nich je sice nepouitelná, ale i tak máme dostatek důkazů pro to, e v bytě byli skutečně tři mui. Nemáme je vak v evidenci. Doposud netrestaní…

Nevadí,” spí pro sebe protáhl major. Ale vrame se k mé původní otázce. Myslíte, e u nic jiného nehledali?”

Těko říci. Protoe já, stejně jako vy, předpokládám, e li najisto.”

Moná máte pravdu, ale přece jenom bych ..skoro omluvně hovořil Barták. Podívejte se, já se snaím vmyslet se do uvaování lidí. Ne, ádná psychologie v tom není, spí obyčejná selská logika. Představuju si sám sebe jako Říhu. Přijdu domů, mám spoustu peněz, které vyberu zbytečně brzo, ale které budu za krátký čas potřebovat.

Nejspí je schovám. Nenechal bych je přece na stole. Ale také bych je nezaíval do pohovky, kdy bych ji za pár dni musel párat. A potom, Říha byl zavraděn poměrně krátce poté, co si peníze vyzvedl. Neměl proto čas na nějaké rafinované ukrytí. Těch čtyři sta tisíc pachatelé nali podle mého názoru okamitě. Ale oni chtěli jetě něco jiného.”

Co máte na mysli?”

Marky z televizoru,” řekl pevně major Barták. A divím se, e je nenali. Do teslácké dvoulampovky schovávala prý peníze u moje babička.”

Odkud by věděli, e nějaké marky má?” namítal otázkou nadporučík, i kdy byl přesvědčen o Bartákově pravdě a v duchu si spílal, e na to nepřiel sám.

Ze stejného pramene, který jim odhalil ňíhovy koruny na dům. Kdy najdeme informátora, najdeme i vraha.”

Mohl to také být někdo z Říhových kamarádů, kterým se svěřoval. Nájemnici tvrdí, e pořádal v bytě mejdany pro spousty lidi. To jenom Navrátilová vidí svého Romana jako uzavřeného a osamělého člověka.”

O prohřecích svých muů se prý manelky dozvídají jako poslední. Snoubenky a přítelkyně na tom musí být jetě hůře… Ale jinak máte asi pravdu. Vrahem mohl být i někdo z fiíhova okruhu. Jenome kdo?”

To kdybych věděl, sedím teď na pivě, jak na hospody nejsem,” zasmál se Veber. A vy se mnou. Doufám, e byste neodmítl.”

Potřebovali bychom najit ten falený taxík,” dumal Barták. To by byl krok dopředu.”

To je jenom jedna věc,” namítl nadporučík. Mne by také moc zajímalo, proč měl u sebe Říha, kdy mu sebrali a zničili vechno, co měl, ty tři tisíce falených marek?”

Já vám něco povím,” pomalu a rozváně promluvil major, ale budu teď jako malý kluk. Slibte mi dopředu, e se nebudete smát.”

Veber se podíval dost překvapeně. Ty falené marky mu tam dali proto, aby upozornili, e Říha byl vekslák. A my abychom se tlm pádem na veksláky zaměřili.”

To zni nepravděpodobně.” Veber se v idli narovnal. Zamotávání stop, prosím, sváděni z nich, chápu, ale takhle komplikovaně, ne, to nebude ono …”

Nepřiel bych na to sám, věřte mi, ale dostal jsem se dneska ráno ke zprávě, která by vás mohla zajímat.” Major vytáhl z kapsy lísteček papíru. Včera v noci zasahovala hlídka motorizované pohotovostní jednotky VB proti

několika výtrníkům na Starém Městě. Bylo jich pět a rvali se jako divocí koně. Tři z nich, dva mladí a jeden starí mu, kdy zahlédli blíící se automobil, vzali nohy na ramena a zmizeli v nejblilm průjezdě. Hlídka tedy zajistila dva zbývající. Chtěli také utéci, ale u se jim to nepodařilo. Nebyli tak rychlí, protoe utrili od onoho trojlístku pořádný výprask. A víte, co se u nich nalo při osobní prohlídce?”

Veber netuil a dal to najevo.

Téměř sto tisíc západoněmeckých marek. Nezbylo jim, ne přiznat pravdu. Jedná se o vrchního a recepčního z hotelu U tří černých růí. Prý je během let, co jsou v tomto podniku, dostali od hostů. Co o to, jistě přijdou na neudritelnost tohoto tvrzení a vyrukují na vyetřovatele s něčím jiným, ale veksláci to jsou zcela jasní. Pár kraloupků u měli v minulosti, ale nikdy nic tak velkého. Vypověděli, e jim telefonicky zavolal jistý člověk, který jim řekl, e ví o jejich markách, které by rádi prodali za sluný peníz. Nabídl, e odkoupí vechno po jedenácti korunách za kus. Sejdou se prý v deset večer za Týnským chrámem a v autě, kterým ti dva přijedou, obchod uzavřou. Ten mu, asi padesátiletý, tam také čekal. Vypadalo to, e je sám. Chtěl nejprve marky vidět, jestli prý nejsou falené. Pak vystoupil z auta, a minutku počkají, e jde pro peníze, které má ve vlastním voze za rohem. Jen to dořekl, vrhli se na ně dva mladíci a snaili se jim marky ukrást. Nejspí by se jim to podařilo, kdyby někdo nezavolal Bezpečnost…

Prodávat takové mnoství valut, to jsem jetě neslyel,” zauvaoval nadporučík.

Mám-li říci pravdu,” souhlasil s ním Barták, ani já ne. Organizovaní veksláci toti větinu valut, které u nás nakoupí, vyváejí zpět přes hranice, kde jim jejich známí obstarají u nás ádané zboí, dopraví ho k nám a oni ho s jetě větím ziskem rozprodávají. Tak tomu bylo v minulosti třeba s mikroprocesory. Veksláci vyuili skutečnosti, e jsme poněkud zaspali vlastní vývoj a přes prodejny s partiovým zboím zásobovali některé nae podniky a organizace. Přitom nevozili nic extra. Levné a morálně zastaralé kousky. Ale přesto vechno se jim to vyplácelo.”

U nevyplácí?” ptal se nadporučík.

S tím je konec,” vysvětlil Barták. Stačilo prosadit jedno administrativní opatření.”

U vím,” přitakal Veber. Mikroprocesory nesmí vzít nyní partiovky k prodeji.”

A pokud by se přijalo jetě jedno podobné, pak bychom měli od veksláků nejméně z poloviny pokoj.” Barták mluvil spí do zdi ne k nadporučíkovi a bylo patrné, e ho tento problém u dlouho suuje. Kdyby toti existovalo nařízeni, podle něho by kadý valutový cizinec musel na hranicích přiznat, kolik peněz a v jaké měně k nám dovái, byl by klid. Takhle můe přijet třeba s desetimarkovkou a vyvézt milión. Můe se vám zdát, e přeháním, ale tak to skutečně v principu funguje.”

Myslíte?”

Barták mávl rukou: Mluvím o tom snad u po padesáté a pořád stejně se u toho rozčiluju. Spojeni naich veksláků s obchodníčky na Západě je prokazatelné. Vezměte si jenom denní tisk. Myslím na zprávy z černé kroniky a podobných rubrik. Není pomalu týden, aby se v nich neobjevilo, e na některém hraničním přechodu zadreli příslunici Celní správy zahraničního turistu, který k nám dováel… a teď si můete libovolně dosadit podle módy, která zrovna panuje, kalkulačky, dlgitálky, trojkombinace neb jinou reprodukční techniku, dneska videorekordéry, přenosné barevné televizory, nebo třeba pornografické filmy na videokazetách.”

Nebo mercedesy,” dodal nadporučík, nebo věděl, e je Barták sám jmenovat nebude.

Třeba i je,” souhlasil major. A teď pozor, stalo se někdy, e bychom zadreli vízového cizince, jak na Václaváku či Centrálním trhovitl něco prodává? Nikdy. Zboí dávají vdycky do oběhu nai lidé. Svým partnerům je jenom platí. A jak vidět, oběma stranám se to vyplácí. Někteří lidé jsou toti ochotní zaplatit neuvěřitelné částky jenom proto, aby získali předmět, který druhý nemá. Pomalu se mi u začíná zdát, e je to jeden z rysů nai národní povahy. Občas se o nás říká, e jsme přejali vejkovu mentalitu. Já ale z této pozice říkám, e je to nesmysl. vejk nebyl hamoun. Penfze ho nezajímaly. Jen proto mohl být nad věcí. Troufám si dokonce tvrdit, e kdyby vstal Haek z mrtvých, nemohl by tu haminost, která se v nás bůhvlodkud vzala, přehlédnout. Co by napsal, by asi nebylo čtení k popukání… Odmlčel se a pak poádal Vebra o cigaretu. Snaím se u drahnou dobu kouření nějak rázně omezit, ne-li vůbec přestat. Ale jsou chvíle, kdy se mi prostě nedař!…”

Nadporučík vcelku správně odhadl, e se dotkli majorova bolavého místa, které u nemělo tolik společného

s kriminalitou, jako s morálkou. Uvědomoval si vak stejně jako Barták, e tenhle problém oni dva nevyřeí. Jejich podíl můe být ovem i dílčí, mohou jím vak přispět jedině tehdy, třebas nepatrně, dotáhnou-li vechny své případy, včetně těch, které jim právě zabírají dny i noci, do úplného konce. Vrátil proto řeč poněkud nazpět: e se vracím k paování. Trochu mi to nedá. Jejich ztráty musí být přece veliké. Nedávno jsem zrovna četl, také v novinách, nikoliv ve svodce, e v Chebu na nádraí odhalili v rychlíku schránku, v ní bylo digitálek skoro za milión korun. Ale nikdo se k ní nehlásil.”

Vidíte, a ani takováto ztráta partu úplně nepoloí. Přestoe riziko jde na ně. Platit musejí za to, co se naloí, a nikoliv a při dovozu. Co se pak vlaků týče, na tenhle způsob dopravy přili v posledním období. Přesněji řečeno, vzpomněli si na starou dobrou eleznici. Úkrytů je ve vagónu dost. Ale hlavní důvod je jiný. Pokud převáeli svůj pa v autě, měli celníci spolu s nákladem v ruce i dovozce. Po předání naim vyetřovatelům zpravidla mluvili. Museli. I kdy pokusů o vytáčky známe také dost. Auto není moje, nevím, co v něm jeho majitel má a podobně. Vlak je ale jistota. Ke zboí se prostě nikdo nemá a je to odbyté.”

Vite, soudruhu majore,” začal Veber opatrné, já bych se vás rád zeptal na něco, co jste na začátku jenom nakousl.”

Prosím.”

Jak ty nae dva případy souvisejí? Něco u jsem pochopil, naznačujete, e klíčem by mohli být veksláci, ale…”

To je ono,” dostal se opět Barták do tempa. Ověřoval jsem si pár věcí okolo Viktora Brandejského. Vím, e to byl vlastně pasák. Dá se říci, e výhradně valutový. Pak se dal na skupování staroitného nábytku a nyní se vrhl na drobné kousky. Větinou porcelán. Rossenthal, Duchcov, Míeň, nějaká Čína. V Garde baru se od určité doby neobjevil ani on, ani jeho holky. Nábytek vak doposud neprodal. Zato se vyskytoval několik dní po sobě v blízkosti hraničního přechodu na Folmavě. Veksloval v zájezdových autobusech.”

Vy jste ho nechali?”

Prozatím ano. Potřebujeme toho o něm vědět jetě mnohem víc. Na tuhle práci se toti soukromník nevydává. To je záleitost party. Organizace. ádná by si nepustila

cizího chlapa do revíru. Pro někoho tedy pracuje. A k těm lidem, k vejkám, nás musí zavést. Já se pak domnívám, e pro někoho podobného pracoval i Říha. Jeho stálé cestování, falené potvrzení o zaměstnání a řada dalích Indiciích tomu nasvědčují.”

Na stole se rozdrnčel telefon. Nadporučík zvedl sluchátko a chvíli poslouchal. Kdy zavěsil, měl na tváři spokojený úsměv. Soudruhu majore, mám ten taxík.”

Senzace,” skoro dětsky se usmál Barták. Podrobnosti?”

Zatím nevím,” stejně úsečně odpověděl Veber. Byl ukryt v lese pod nasekanými kmínky smrků. Podle čísla ovem není osvědčení o technickém průkazu vystaveno na Dopravní podniky, ale na jistého Miloe Kořínka. Kdy se neurazíte, musím běet…

Půjdu pár kroků s vámi. A některý den se zase zastavím. Třeba budu zase mít něco já pro vás.”

16

Na iroké posteli, do ní, jak Viktor Brandejský s oblibou říkal, by se velo půl roty vojáků, se líně převalovala Nina a snaila se upoutat Viktorovu pozornost na obdiv vystavenou nahotou. Ten se vak, rovně neoblečený, věnoval spíe nalité sklence na titěrné toaletce: Neblázni, Nikol, pro dneek by nám to mohlo stačit. Nejsme u ádní zajíci…

Nikol předvedla cosi jako zachechtání a pak začala o něčem vyprávět. Viktor ji vak neposlouchal. Občas kývl hlavou a prohodil, ano” nebo to je zajímavé,” co dívce na posteli stačilo k přesvědčení, e ji partner bere na vědomí. Ve skutečnosti usilovně přemýlel. V Praze se opět ukázal Robert Schumayer. S uspokojením prohlédl nábytek i dalí staroitnosti, které měl Viktor uskladněny v garái a ve vyprázdněném bytě, a zaplatil zálohu, která Vikimu výrazně zvedla náladu. Kdy přepočítal marky na bony a ty na koruny, dolo mu, e u teď vydělal sto procent. A to mu pan staroitník nabízí jetě jednou tolik, podaří-li se mu najít způsob, jak to vechno najednou dostat za hranice bez vývozního povolení a tudí ne zrovna nízkých celních poplatků. Protoe i kdy Schumayer nedováel podloudným způsobem unikáty z Československa poprvé, nikdy to nebylo v takovém mnoství. Spí tak

obrázek, který se při troe těstí nechal převézt pod koberečkem v osobním automobilu. Kdyby bylo nejhůř, clo zaplatí, vysvětlil Viktorovi, ale v tom případě se můe Viki rozloučit s doplatkem.

Brandejský měl svůj plán. Nebyl původní. Věděl vak o něm, e ho v nedávné době jeden z jeho známých s úspěchem pouil. Měl jenom jednu nevýhodu: zdlouhavost. Ale kdy vechno Schumayerovi vysvětlil, zatetelil se starý mu nadením: Viki, vás je tady koda. Měl byste podnikat. Ve velkém stylu. Vzal bych vás jako tichého společníka firmy. Protoe můj syn nemá o obchod ádný zájem. Představte si, píe divadelní hry. Občas mu nějakou vezmou. Tím pádem si myslí, e otce nepotřebuje. Doufám, e jednou přijde k rozumu.”

Okamité po tomto rozhovoru Viktor zajel do podniku, v něm v útvaru ekonomického náměstka pracovala Lucie. Inenýrku Mertovou zavolali z vrátnice domácím telefonem. Vzít Viktora do závodu vak odmítla. Prý má počkat, a přijde sama. Jen co si od vedoucího nechá podepsat propustku.

Viktor se po těch slovech uklíbl do černého bakelitu: Tos to dopracovala,” stačil jenom utrousit, ale v aparátu to cvaklo a hovor byl u konce. Za deset minut se před administrativní budovou objevila Lucie. Ta vypadá,” řekl si polohlasně Viktor, kdy ji uviděl. Nenalíčená, u kadeřníka u také nebyla hezkých pár dni. Jetě nějaký měsíc a bude z ni ulápnutá puka. A taková to byla dáma…”

Nemám moc času, Viktore. Vzala jsem si volno jen na hodinu. Jestli chce, tak za rohem je docela sluné bistro. Nerada bych se s tebou vybavovala rovnou před vrátnici.”

Souhlasil a mlčky ji následoval. Objednala si dus a odmítla nabízenou cigaretu: ,,Ví, Viktore,” začala sama a rázně, jestli jsi přiel zase kvůli tomu, e bych měla začít tam s tím, namáhá se zbytečně. U nikdy, rozumí. Ani náhodou.”

To je najednou upejpánl. člověk by neřekl, co z tebe ten diplom udělá. Jako studentka jsi tak často netrucova-la.”

Na rovinu, Viktore. Chci na ty roky co nejdřív zapomenout… Nepřeruuj mne,” zarazila ho, kdy viděla jeho pootevřená ústa. Netvrdím, e jsem byla kdy stydlivá a morální. V posteli s pěkným muským mě to větinou bavilo do té míry, e jsem se neodříkala. Do toho jsi přiel

ty. Učil jsi zlatý důl, jen kdy budu rozumná. A já tenkrát na prachy naletěla. Kdy u mám s někým spát, proč bych za to nemohla dostat zaplaceno? Chtěla jsem chodit oblékaná jako ádná druhá, v podnicích mne bavilo objednávat si nejdraí drinky, nekoukat na korunu a olapané podpatky. Pryč se střevíčky do popelnice a hajdy pro nové! Copak jsem sama, kdo si takhle přivydělává? Jenome vechno má svůj konec, Viki. Peníze jsou pěkná věc, ale kdy s tebou chlapi jednají jako s kurvou, protoe pro ně, kdy si zaplatili, nic jiného nejsi, kdy po tobě jezdí flekatou prackou dědek, kterému z koutku úst ukapávají sliny, má chu utéci a v ivotě se na ádného muského u ani nepodívat. Chtěla jsem se trhnout několikrát, ale pokadé jsi tomu dokázal výhrukami zabránit. Teď se ti to nepovede. Za ádnou cenu.”

Viktor se pobaveně zasmál: Na to, e nejsi herečka z povolání, nezněl ten monolog patně. Teď jetě zkus jeho druhou část a rozplač mne vyprávěním o tom, jak bude jednou vzorná manelka s dětmi batolícími se okolo tvých nohou. Abych mohl setřít slzu …”

Nerozčilila se, jak Viktor předpokládal. Naopak byla snad jetě klidnějí: Zřejmě se v ivotě bavíme naposledy, Viktore, nemám tedy proč ti něco předstírat. Netvrdím, e budu, jak ty říká, vzorná manelka a matka. Na to snad opravdu nemám minulost. Ale ráda bych se o to alespoň pokusila. Ne hned, to by asi nelo, ale nejsem jetě tak stará, aby mi to třeba za pár let nevylo.”

Počkej, Lucie, dohadujeme se tu zbytečně,” nasadil Viktor smířlivý tón. Tady jde o něco docela jiného. Říká, e by ses jednou ráda vdala. Před časem jsi chtěla emigrovat. Já ti teď nabízím obojí v naprosto legální formě. Pan Robert Schumayer tě mým prostřednictvím ádá o ruku.”

Neblázni, Viktore, říkal sice, e je vdovec, ale toho bych si nevzala ani kdyby byl poslední na světě. A potom,” začala pomalu a důrazně, já chtěla za hranice jenom proto, abych mohla utéci před tebou a svým svědomím. Abych mohla začít někde jinde a jinak, bez obav, e na mne jednoho dne někdo ukáe prstem a zeptá se mě, za kolik jdu dneska. Jenome teď u nikam nechci, Viktore. V téhle fabrice není nikdo z návtěvníků Garde baru. Přijali mne hezky, svěřili docela zodpovědný úkol, práce není nezajímavá… Jsem tu spokojená, Viki. Věř mi a odejdi.”

Byla to její poslední slova. I kdy naléhal, neodpovídala.

Měl vztek a k nepříčetnosti, ale nechtěl před nf ukázat, jak mu na jejím souhlasu záleelo. Celý obrovský keft teď visí ve vzduchu. Jetě, e ji poctivě nevyklopil detaily. Co kdyby ho nakonec práskla? Přiel domů a patná nálada ho neopoutěla. Takhle ho vyplouchnout. Kdy s ní najisto počítal. Tenhle podraz by jí darovat neměl. Vytáhl z psacího stolu papír a vsunul ho do stroje. Jetě těstí, e chodí po světě s otevřenýma očima a pamatuje si přesný název podniku z tabule nad vrátnicí. Váený soudruhu řediteli,” začal. Jistě vás bude zajímat, e inenýrka Mertová se před časem ivila prostitucí. S pozdravem Přítel.”

Kdy hodil dopis do schránky, uvědomil si, e by ho Lucie mohla klidně potopit. Ale mávl nad tím furiantsky rukou. Jistě bude zapírat, myslel si. Přece jim nevyklopí, jak to vechno doopravdy bylo. A to je to, co on potřebuje. Viktor přece uvauje… Nasadí panu řediteli jenom brouka do hlavy. Ten sl to pro sebe nenechá a za chvíli se bude o inenýrce Mertové ukat po fabrice. Rázem bude po důleitých úkolech, s postupem také nebude nikdo pospíchat. Bude jednodue navdycky odepsaná. Chlapi se s ní budou bát někde ukázat samotní, aby si náhodou někdo nemyslel… Ne, dobře Jsi to Viktore vymyslel, pochválil se v duchu. Má oč sl koledovala.

Po návratu domů Jej vak euforie opustila. Hledal náhradní řeení. A přiel na ně ve chvíli, kdy se z koupelny vynořila Nikol pouze v krátkém froté upánku a s lascivním gestem otevřela dveře do lonice.

Počkej s tím tvým vyváděním, Nikol,” zarazil ji. Mám pro tebe něco důleitějího.”

Pojď mi to říct sem,” zakemrala rádobyrozpustilým tónem kolačky. Hezky na postýlku.”

Lehl si k ní a okamitě odstrčil její ruku: Nemůe alespoň chvíli myslet na něco jiného?”

Podle toho, na co by to bylo,” odpověděla.

Na svatbu.”

To není pravda, Viki, ty si mne chce vzít?” Objala ho a zasypala ho polibky. Nikdy bych si nemyslela, e zrovna

ty…”

Zara,” zchladil její nadení. Chce si tě vzít Schumayer.”

Zváněla, posadila se a natáhla se po sklence a cigaretě, la bych za ním do Mnichova?”

Jasně.”

Tváří se, jako by byl prachama těkej, napakovanej,” zamyslela se. Dlouho u po světě běhat nebude. I kdy, má syna. Ten by asi polovičku dědictví seral.”

I s polovičkou bude mít starost, abys ji do konce ivota rozfofrovala. Zavedená firma sype prachy sama.”

A to by bylo vechno regulérní?” ptala se nevěřícně.

Na Karltéjně. Chce, abys měla jednou na co vzpomínat. To ví, ne by se vyřídili formality a mohla jsi jít za ním, nějakých est nebo deset měsíců uteče. Co bys musela vydret. V nejhorím,” chytil ji za stehno, v téhle posteli. Pokud mono se mnou.”

Pro změnu teď odstrkávala jeho ruce ona. Mám-li být upřímná, Viki, vzala bych si raději tebe. Máme mnoho společného. Ale ty se do svatby neene a tohle je příleitost, která se jen tak nenaskytne … I kdy bych ráda věděla, jak se ten pán bude tvářit, a zjistí, e si bere nemajetnou dívku,” zaculila se na Viktora. Moji jedinou přednost si toti tenkrát nevyzkouel.”

Nejsi nemajetná, Nikol. Rozhodl jsem se, abys na mne v dobrém vzpomínala a občas i pozvala do Mnichova jako bývalého kamaráda, e ti vechen nábytek a ty staré tretky, co je jich plný barák, dám darem. Kdy je Schumayer prodá, a jako e na to je machr, má věno jako hrom.”

Viki, jsi největí miláček pod sluncem,” zajásala, vyskočila z postele a začala pobíhat po místnosti, schraňujíc prádlo i vrchní oacení, fteknu to Lucii, hned teď, a čumí, ten pitomeček. A pukne závistí.”

V ádném případě, Nikol. Lucie se nesmí dozvědět ani to nejmení. Nechce s námi mít u nic společného a není potřeba, aby někde zbytečně kecala.”

Vdy je to vechno legální, alespoň si to tvrdil.”

To ano,” uklidňoval ji. Ale zná nae úřady. Zbytečně by se v tom ouraly a moná by celé vystěhování úmyslně oddalovaly. Nech to pro vechny a na poslední chvíli. Jako překvapení.”

Myslí, Viki,” znovu si k němu lehla, e se tam budu mít dobře?”

Jako prase v ité,” souhlasil nepoeticky. Co by za to která jiná dala, e se můe bohatě provdat na Západ … Odmlčel se, protoe přemýlel, zda jí řekne a těsně před odjezdem, pokud se k tomu vůbec odhodlá, e sňatek s panem Schumayerem je pouhá zástěrka, která má umonit vývoz staroitného nábytku a ostatních předmětů

jako nevěstinu výbavu, tudí v neomezeném mnoství a bez povinnosti platit velké celní poplatky. Robert Schumayer vObec nepočítá s tím, e by se mu Lucie, protoe se původně mluvilo o ní, nastěhovala do domu. Uvolil se poskytnout jí do začátku deset tisíc marek a pak af se stará sama o sebe. Za tři měsíce po příjezdu se v tichosti rozvedou, za co zaplatí Schumayer děvčeti, teď tedy Nikol, jetě pět tisíc. A to je vechno. Víc ani marku, kdyby se měla třeba na hlavu postavit, s čím ovem nepočítal. Navíc se musel Viktor zavázat, e za ty peníze jetě pár kousků nábytku seene a ten u sf nebude účtovat… Snad bude lepí, kdy se o téhle dohodě ani Nikol nedozví, přemýlel Viktor. Nechám ji jetě nějakou dobu ít v iluzích. A v Bavorsku, a přijde na to, co na ni uili? V nejhorím případě se vrátí k řemeslu, ve kterém se tak dobře vyzná.

Co je, Viki, ty odchází?” zeptala se, kdy se zvedl z postele.

Musím,” vysvětlil jí. To ví, keft se na tvůj volný čas neohlíí.”

Viktor vyřeil jeden oehavý problém a byl spokojen. Tedy, spokojen jenom zčásti. Dobrou náladu, kterou by jinak bezpochyby měl, mu kazil balíček, který měl za několik hodin předat neznámému člověku. Rozhodl se toti podivnou krabičku otevřít. Samozřejmě tak, aby to ani největí odborník nepoznal. Chtěl toti vědět, jestli to celé není kamuflá, která má prověřit jeho jednání a úmysly.

Kdy nad párou rozlepil obal a otevřel vnitřní víko papírové krabice, nasucho polkl. Vysypal její obsah na stůl a dal se do horečného počítání. Dolary, franky, guldeny, ale ponejvíce marky, padaly přes vyletěnou hranu na vysoký koberec. Bylo toho nejméně za milión.

17

Major Kamil Barták seděl za stolem a tie zuřil. Jeho vztek byl o to silnějí, e se vybíjel na vlastní osobě. Nikomu jinému zodpovědnost dávat ani nemohl. Náčelník mu sice hned ráno naordinoval několik chlácholivých souvětí, ale Barták nebyl z těch, kteří by se dali opít rohlíkem. Ani podplukovník Koděra nejásal, kdy se v ranní svodce za uplynulých dvacet čtyři hodin dočetl, e Viktor Brandejský byl na toaletě motorestu Vyhlídka

j

přepaden třemi neznámými pachateli, pravděpodobně oloupen, těce raněn a leí v plzeňské nemocnici. Neměl jsi ho poutět z očí, řekl jenom náčelník, ale vzápětí dodal: Jenome kdo mohl podobný vývoj předpokládat. No nic, a se z toho dostane, jistě nám poví řadu zajímavostí.”

Barták vak nemínil čekat. Oznámil náčelníkovi, e se spojí s kriminalisty, kteří přepadení vyetřují a zajede za Brandejským do nemocnice. Dostalo se mu na cestu doporučení, aby se drel své linie a nepletl se tamním přísluníkům do řemesla, protoe jistě vědí, jak si počínat.

Byla to podle veho pravda, a major o ní ani na okamik nezapochyboval. Tím spí se utvrdil o její platnosti, kdy se po sluebních linkách konečně dovolal na plzeňskou krajskou správu Sboru národní bezpečnosti. Podali mu základní informaci s tím, e potřebuje-li vědět víc, má se u nich zastavit osobně.

Nezdroval se u ani okamik. Zlobil se po cestě sám na sebe i na pomalé náklaďáky, které v průběhu kilometrů jen s obtíemi předjíděl. U aby ta dálnice byla hotová,” mluvil nahlas. Z Prahy do Plzně pak bude hodinka příjemné jízdy. Takhle si zatím připadám, e to vozkové, co kdysi vozili prazdroj k Pinkasovům, dělali jen o málo pomaleji.”

Na správě se nezdrel dlouho. Dostal k dispozici spis, v něm si pečlivě přečetl výpověď servírky, která se mu pro jeho práci zdála nejdůleitějí: Pan Brandejský, jméno vím a teď od vás, jinak jsem ho nikdy neviděla, přiel do výčepu sám. Objednal si kávu. Měl u sebe noviny, opravuji, časopis, myslím, e to byl Stadión, četl si v něm a díval se chvílemi na hodinky. Jinak měl před sebou poloenou nějakou krabici či balíček. Nebyla bych si jí nejspí vimla, ale byla zabalená ve vánočním papíře. Říkala jsem si, e na dárky u je přece jenom pozdě. Jinak jsem mu přinesla kávu, kterou si objednal, a více jsem si ho nevímala. Ve výčepu jsem měla jenom pár lidí, tak jsem chodila dozadu do kuchyně na kus řeči s Marií Vránovou, co je nae kuchařka. Za celou dobu, kterou ten člověk seděl v lokále, ádný nový host nepřiel. Vimla jsem si, e se od rohového stolku zvedl zákazník a la jsem k výčepnímu pultu, protoe jsem se domnívala, e chce platit. Ale on poádal Brandejského o sirky. To jsem sice neslyela, ale podle toho, e mu je podal, jsem si to sama domyslela. Kdyby doel a k pultu, dala bych mu sirky

sama, ale asi se mu nechtělo, nebo si neviml, e u jsem tam. Zapálil si dýmku, co se mu podařilo a po nějaké době. Brandejský se zvedl, vzal tu krabici a odcházel, el na toaletu, ale protoe kromě časopisu u nic na stole nenechal a přiel bez kabátu, z čeho jsem usoudila, e přijel autem, měla jsem obavu, aby neutekl bez zaplaceni. Vypadal dost roztritě a říkala jsem si, kdyby odeel, e je koda tři korun, které bych musela platit ze svého. Postavila jsem se tedy do otevřených dveří v kuchyni, které vedou na chodbu. Ten člověk s dýmkou el hned za nim. Jak veel na záchod, objevili s v hlavním vchodu dva mladíci, a zapadli tam rovně. Nepřekvapilo mne to, protoe spousta hostů, zvlá ti, co jedou autem, zajde na toaletu dřív, ne do restaurace. Třeba jenom proto, aby si před jídlem umyli ruce. Ten starí člověk s dýmkou se pak vrátil do lokálu a zaplatil svou útratu. Ty dva mladíky jsem viděla odcházet. Zřejmě se potřebovali jenom… asi museli na malou stranu. Pan Brandejský se neukázal dobrou čtvrt hodinu, říkala jsem si, e přece jenom utekl, kdy jsem musela jít na okamik dovnitř s kasírtakou. Na to, e je pořád na záchodě, přiel a pan edivý, důchodce, co k nám chodí pravidelně na pivo. Potřeboval jít na velkou a v jednom boxu bylo zavřeno, to jsem zamkla já, protoe je rozbitý splachovač, tak veel do druhého a tam nael toho pána sedět na míse. Myslel, e omdlel. Tak pro mě el a volali Jsme doktora. Ten řekl, e to nebyla mdloba, ale nů do zad, oetřil ho a volal Bezpečnost Jenome ne přijela, u toho pána vezla sanitka do nemocnice. Na vai otázku odpovídám, e nikdo jiný na toaletu nevstoupil. Krabici, která se podle vás ztratila, starí mu s dýmkou u sebe neměl. Nevimla jsem si ani, e by ji odnáeli ti mladici, ale podotýkám, e jsem je viděla jen z okna a od zadu, tedy nevím, zdali nanesli balíček před sebou. Nasedali do lutého auta s praskou poznávací značkou. Moc se v autech nevyznám, ale podle veho to byl igulík. Praskou značku poznám, protoe začíná písmenem A. Dalích dvou písmen jsem sl nevimla. Vím vak přesně, e čísla byla 19-42. Padla mi do oka bez vlastního přičinění, jeliko je to přesně rok, v něm jsem se narodila…

Major Barták se pohodlně posadil do křesla. Jestli mu jednou zbude čas, zajede k téhle eně s kytkou. A důchodce edivého pozve na pěnivý litřík. Protoe jak se píe v protokolu, zahlédl onoho starího mue, jak

nasedá k oběma mladíkům. Parta z pod Týnské věe,” pomalu řekl Barták. A moná i Říhovi vrazi…

Čemu se usmíváte, soudruhu majore,” ptal se mladý poručík, který byl Bartákovi k seznámení s případem přidělen.

Neměl by být problém,” vysvětloval major, najít podle takto poměrně přesně udaného čísla majitele auta.”

V tom máte pravdu, soudruhu doktore, o to jsme také Prahu poádali.”

A proč se tedy tváříte tak neastně,” divil se Barták. Počítač to jetě nevyhodil?”

Vyhodil. Ale auto bylo kradené.”

Následovalo ticho, které připadalo Bartákovi hrozivějí ne rachot sbíječky.

Co s Brandejským, u jste mluvili?”

Jetě ne,” zalistoval v tenké sloce poručík. Vím, e chcete do nemocnice zajít, ale bude moná lepí, kdy zvedneme telefon. Uetříte cestu. Brandejský je na tom moc zle. Přiel o spoustu krve a jestli to vůbec přeije, bude muvit o zázraku. Dostává jednu kapačku za druhou a primář se domnívá, e otevřeli vůbec kdy ústa, aby promluvil, nebude to dřív, ne za čtrnáct dní.”

Na co já sem vůbec jezdil?” chytil se Barták za hlavu a vůbec si nevímal poručíka, jemu bylo tohoto elegantního, a jak byl náčelníkem poučen, í nesmírně schopného kriminalisty najednou nějak líto.

Kdy se Barták vrátil zpátky do Prahy, zavolal nadporučíku Vebrovi. Vůbec se nedivil, e u je o vem okolo Brandejského informován, jeliko Plzeň poádala o spolupráci obvodní správu, do její působnosti Brandejský spadal bydlitěm.

Jasná je jedna věc, meditoval chvíli po tom, co nadporučík s poděkováním za ochotu zavěsil telefon. Neel jsem po tom klukovi zbytečně. V něčem jel. A moná to nebyl jenom nábytek. Protoe kvůli němu by se podle veho vradit, nebo major byl přesvědčen, e lo nikoli o snahu Viktora zranit, ale zabít, přece jenom nemuselo. Chtěl-li kdo Brandejského připravit o nashromáděný kapitál ukrytý v secesních jídelnách, ludvíkových lonicích a honosných pánských pracovnách, stačilo vyuít Viktorovy nepřítomnosti a jednodue vechno odvézt. Kvůli čemu by ale vradili? Jistě kvůli obsahu balíčku. Mohlo v něm být mnohé. Kdy to přeenu, pak třeba plány na výrobu nové umělé hmoty, které někdo ukradl, a chtěl výhodně

zpeněit. Jenome to bude nejspí pouhá fikce. Daleko pravděpodobnějí jsou perky, zlato, drahé kameny. A nejblí pravdě bude, začne-li uvaovat o penězích. Kvůli nim se i válčí, nejenom vradí, dodal v duchu filozoficky.

Kráčel ulicemi, probíral nejrůznějí verze i kombinace, které v minulosti pouil, a pokouel se vtěsnat svůj současný případ do hranic vymezených zkuenostmi. Ale čím víc nad vím přemýlel, tím více se mu drala na jazyk slova o valutách a vekslácích. Valutová záleitost,” dodal nahlas, kdy se okamitě poté rozhlédl, zda ho někdo nepozoruje. Brandejský nekupoval staroitnosti proto, aby je v Československu za pár let prodával. Na to jistě neměl ani pomylení. Podle veho navázal spojení s někým za hranicemi, kdo to vechno odkoupí. Ale vyplatí se jim ta námaha? Protoe dostat takové mnoství věcí ven ilegálně je zhola nemoné … běelo Bartákovi hlavou.

Nevěděl ani jak, kdy se ocitl ve rámkové ulici a do tmy, je rychle spadla na město, proti němu zářila okna Brandejského vily. Někdo je uvnitř, usoudil. Měl bych zavolat hlídku, aby mi prověřila, kdo. Jenome podle veho by to byl zase krok vedle. Lupič by takhle nesvítil. Nebo by alespoň zatáhl závěsy, které jsou i z ulice vidět. Z protějí vily, kde se rovně svítí, by ho při tomto způsobu práce mohl kdokoli pozorovat.

Doel k vile a bez nejmeního zaváhání zazvonil. Neměl představu, co řekne osobě, která mu otevře, to nechával a na tom, kdo to bude. Nahoře nad ním cvakla pojistka, zajiující otevřené okno: To jsi ty, Viki?” slyel enský hlas.. Kde jsi nechal klíče?”

Já nejsem Viktor, slečno,” pouil tohoto pojmenování, nebo ze zkuenosti věděl, e se pro ně neurazí ani eny dlouho vdané. Jsem jeho kamarád.”

Okno nahoře se opět s cvaknutím zavřelo a on čekal, zda se ena objeví, ve dveřích či zůstane nepoznána mezi stěnami osvětleného pokoje. Ale nad vchodem se rozzářilo lutavé světlo árovky a atraktivní černovláska mu gestem dával na srozuměnou, aby otevřel branku a el dál, jeliko by si nechtěla zapinit sněhobílé pantoflíčky. Nikdy jsem vás neviděla,” řekla bez bázně a zkoumavě si majora prohlíela. Mluvil o vás někdy se mnou Viki?”

To nevím,” usmál se Barták a vloil do toho úsměvu co mono nejroztomilejí výraz, říkají mi Duke …

Jé,” zasmála se teď ona. Pojďte dál. Vae jméno tu u několikrát padlo. Jenome jak se tak na vás dívám, nemá Viki smysl pro odhad muských.”

Divíte se, kdy tu má vás,4’ zalichotil jí Barták, který bezpečně rozeznal, e tahle dáma je sice výstavní kousek enské, ale s morálkou si zřejmě příli hlavu neláme.

Vy byste se divil, kdybyste slyel, jak vás Viki líčil. ftíkaS, e titul Vévoda vám vůbec nesluí, protoe vypadáte jako..

Jen to klidně dopovězte, pobízel ji major. Mui přes čtyřicet u se tak snadno neuráejí.44

Jako fotr,44 smála se a pomáhala Bartákovi z kabátu, jeliko v ní zvítězila neodolatelná touha dotknout se jeho ruky.

Poznal to a nesnail se uhnout.

Napijete se,44 vedla ho do pokoje a ani čekala na souhlas, nalila oběma do brouených sklenek, činčin,” podívala se na něj dlouze a koketně.

Neřekl nic a trochu upil.

Viki tady měl u dávno být,44 pokračovala tedy sama, ale kdo ví, kde se courá. Počkáte na něj?44

Rád bych, mám vak obavu, e bude dlouho trvat, ne se opět ukáe,44 řekl po pravdě.

Spěcháte?44

Člověk pořád někam pospíchá,44 vyhnul se přímé odpovědi.

Zvlátě takový, jako vy, který musí pořád vydělávat peníze,44 podotkla s perlivým smíchem na rtech.

Viktor nepatří mezi příli mlčenlivé, řekl si pro sebe Barták. Jeho chlebodárci by s ním po této stránce jistě nebyli příli spokojeni. Musím se vak tvářit, e je to naprosto normální. I kdy, co se vlastně chci tímto způsobem dozvědět?

Moc řečí zrovna dvakrát nenaděláte. Jste asi jako Viki. Ten také dokáe sedět a půl dne nic nepovědět a pak se najednou vytasí s překvápkou. Pořád se jetě nemůu vzpamatovat z toho, e se mám vdát do západního Německa.44

Předpokládám, e vám to vyrazilo dech,44 snail se udret na tenkém ledě.

Aby ne. Ale z dědka koukají prachy. A a jej klepne pepka, co nemůe trvat zase tak dlouho, poohlídnu se po někom mladím. Moná by si i Viki dal říct.44

Sňatek je to kadopádně výhodný,44 obracel major naruby kadou její větu, aby ji mohl sám v odpovědi -pouít.

Kdy si povezu jetě nábytek .. ,44 sedla si k němu na

čalouněné opěradlo křesla. Nikoli vak proto, aby dál předváděla své křivky, ale aby na Bartáka lépe viděla. Najednou celá zváněla. Duke, podle toho, co o vás Viki vyprávěl, jste chlap, který se vyzná. Já mám Vikiho ráda, ale s tím, co vám teď řeknu, bych se jemu nesvěřila. Od vás chci radu. Pěkně na rovinu.”

Pokud si budu jistý..pokrčil rameny.

Za kolik by se daly venku bouchnout vechny ty krámy, které Viktor skladuje v baráku?”

Nevím, neviděl jsem je. Ale podle toho, co jsem se doslechl, za dost.”

Vechno to bude oficiálně psané na mne. Já vím, e tím Vikiho podrazím, ale napadlo mne, e se k ádnému Schumayerovi stěhovat nebudu. Nábytek a vechno ostatní můu přece prodat sama kdekoli jinde, u jiné firmy. Měla bych tím dost na to, abych si koupila třeba malé kadeřnictví a najala jednu dvě síly?”

Za zkouku by to stálo,” dopil a zvedl se, protoe to podstatné u věděl. V duchu jetě uvaoval, zda by jí neměl říci o Viktorové pobytu v nemocnici s tím, e by mluvil o dopravní nehodě. Ale pak mylenku zamítl. Jakýkoli sentiment tu není na místě …

Rozloučil se u domovních dveří a sotva udělal pár kroků, zastavil před vilou obrovský americký vůz s domácí poznávací značkou. Řídil ho hromotluk, který by se hodil ke vzpěračské čince. Major přeel na druhou stranu ulice a z protějího chodníku pozoroval, co se bude dít dál. ofér oběhl auto a servilně otevřel dveře spolujezdci. Pak si viml majora stojícího na chodníku. Doel k němu a s omluvou v hlase vznesl dotaz, zda jsou dobře ve rámkové ulici. Major přikývl a pomalu odcházel za nejblií roh.

Dvojice muů zazvonila na tý zvonek, jako před chvílí on sám. Z dálky viděl, e se dívka vyklonila z tého okna a zamrazilo ho v zádech, kdy slabě, ale zřetelně uslyel slova spolujezdce: Nikol, pojď okamitě dolů. Já jsem Duke a někdo sejmul Vikiho.”

Duke?” divila se ena. Co je to za nesmysl. Ten tu před chvílí byl. Museli jste ho potkat. S vámi se nemám co bavit.” Zabouchla prudce okno, a se rozdrnčely tabulky.

Padáme, Jarmilko,” rozhodl se Duke. Smrdí to tu fízlovinou.”

Rychle nasedli a odjeli na opačnou stranu, ne kde stál ukrytý Barták, který v duchu proklínal celý dnení den.

Vidět na poznávací značku auta, mohl být neskonale spokojený. Bourák toti určitě kradený nebyl. S tak nápadným vozem by se ádný zloděj na silnici neodváil. Takhle jenom zahlédl písmena CS. Ale nevadí, uklidňoval se. Zbrusu nových amerik v Praze přece jenom nejezdí stovky. Zvlátě ne těch, které nepatří ambasádám. S tímhle problémem by si měli kolegové na dopravním inspektorátě poradit bez zvlátních potíí. A jsem zvědav, kolik jmen jim z počítače vypadne. Jedno z nich bude toti to pravé.

18

Náčelník odboru hospodářské kriminality FKÚ podplukovník Vlastimil Koděra sáhnul po doutníku oblíbené značky a chystal se u nejméně potřetí vybalit jej z kovového pouzdra a zapálit si. Ale major Barták, referující o událostech posledních dnů, přiel pokadé, kdy u sahal po zápalkách, s podrobností, kterou bylo třeba zaznamenat, tudí musel místo doutníku vzít znovu do ruky propisovačku.

Je toho dost, co u o Brandejském víme,” informoval major náčelníka. Začneme-li s nábytkem a dalími staroitnostmi, je to jasná spekulace.”

Neprokázaná,” oponoval náčelník. Zatím jetě neprodal ani kousek.”

Postavíme-li proti němu výpověď jeho partnerky, vyjde to přinejmením na pokus. A nábytek přitom zůstane doma. ftekl bych, e je to dokonce přijatelnějí, ne kdybychom hovořili o dokonalém skutku a za pár let litovali, e se spousta věcí umělecké a staroitné hodnoty dostala za hranici a my si prohlíeli jenom titěné katalogy a vyprávěli si, co pěkného jsme mohli mít, kdyby …

Podívej, doktore,” přeruil Bartákovu úvahu náčelník, tohle je věcí někoho jiného. Bavme se o tom, co nám jako kriminalistům přísluí. Pokračuj.”

Prokazatelné je dále příivnictví a podvod. ivil se v podstatě jako kuplíř a zaměstnání měl pouze fiktivní. Mohli bychom spí uvaovat o tom, co prokázané nemáme.”

Má na mysli jeho zapojení do vekslácké sítě?”

Ano.”

Domnívám se, e důkazy, získané jeho sledováním na parkoviti za Folmavou, jsou dostačující. I kdy by pro prokurátora i soud bylo pochopitelně zajímavějí, kdybychom ho dopadli přímo při činu, jak jsi měl původně v úmyslu. Ale kdo mohl předpokládat, e se to vyvrbí takhle.”

,,A pak je tady jetě jedna záleitost,” pronesl Barták zamyleně.”

Jaká?” sáhl náčelník znovu po doutníku.

Valutová. Nabízí se nám ance zasáhnout proti skupině, zřejmě dost početné, její jednání je v příkrém rozporu s literou devizového zákona.”

Samozřejmě bych to přivítal, Kamile,” souhlasil podplukovník Koděra. Ale musel bych mít jistotu, e sáhneme skutečně po organizátorech, kteří jsou jednak za mnohé odpovědni a za druhé, e znají celou sí. Jinak by to nemělo smysl. V opačném případě by toti bylo rozumnějí jetě nějakou dobu počkat.”

Proč?”

Uvauj se mnou. Víme kdo je to Duke? Nevíme. Známe zatím jenom jeho přezdívku. Víme čím se zabývá? Víme, ale prokáeme to? Tak jisté to není. Já vím, e tě to tve, nejsi sám, ale lápneme-li vedle, budeme na podobnou příleitost čekat moná dlouhé měsíce. A třeba roky. Mezitím zadríme pár drobných veksláčků před tuzexem, ale velký keft poběí nerueně dál.”

Nemáte tak docela pravdu, náčelníku,” zaprotestoval major Barták. Já u toti vím, kdo je Duke. I kde bydlí. Vím dokonce i to, e je údajně zaměstnán jako topič a má na starosti čtyři kotelny ve staré čtvrti Prahy. Nikdy neviděl zblízka ani jednu z nich.”

To jméno jsi zjistil z evidence motorových vozidel podle té ameriky?” zajímalo náčelníka.

Majitelé amerických vozů vyrobených v posledních dvou letech jsou v Praze čtyři. Není se tomu co divit, při spotřebě pohonných hmot, kterou vykazují. Jeden z nich je Duke.”

Jak to můe tak jistě tvrdit, kdy jsi zatím s ádným z nich nemluvil,” zatvářil se podplukovník pohorené.

Vím to naprosto přesně, náčelníku. Ten člověk se jmenuje Milo Kořínek. A není na něj psána jenom t% amerika, ale i kodovka, s ní po úpravě na taxík jezdil mrtvý ňíha.”

Kde jsi zjistil zase tohle?”

Vyoural to nadporučík Veber, který pracuje právě na ftíhově vradě. U chtěl za tím Kořínkem běet, ale poádal jsem ho, aby to nedělal. Je fakt, e by se zatraceně kroutil, ale v nejlepím případě by ho Veber donutil přiznat nepovolené podnikání. A od té chvíle by byl ve střehu. Jenome my ho musíme jetě den či dva nechat v domnění, e se nic neděje. Myslím tím z naí strany. Protoe o pokusu vrady na Brandejském pravděpodobně u ví. Jinak by se nemotal kolem jeho vily.

Nemusí mít pravdu, Kamile. Vezměme si to vechno trochu se zpětnou platností. Proč chtěli pachatelé Brandejského zabít? Jistě kvůli balíčku, který se ztratil. A pochopitelně kvůli tomu, aby nemohl shodit toho, kdo ho přepadl a okradl. Co v tom balíčku mohlo být? Myslím, e hodnota, kvůli ní se tento druh lidí nezastaví ani před vradou. Předpokládejme tedy, e peníze. To, e s nimi byl Brandejský přepaden pár kilometrů od státních hranic nasvědčuje snaze vyvézt je na západ. A to, e Duke přiel večer k Brandejskemu, nemusí znamenat vědomost o jeho zdravotním stavu, ale docela normální návtěvu člověka, shánějícího se po poslovi, který se v určenou hodinu nedostavil sám.”

Můete mít pravdu, náčelníku,” vrtěl se Barták na idli, ale já bych tu vai alternativu neriskoval. Přesvědčili jsme se přece u několikrát, e nemáme v případě veksláků co do činění s primitivy, ale větinou s docela vzdělanými lidmi, jejich konspirační metody nefungují patně. Předpokládejme raději, e too Brandejském ti, kteří to mají vědět, vědí.”

Dobře, ale to zatím na věci nic nemění.”

Mění, soudruhu podplukovníku,” řekl Barták, vstal a začal přelapovat za stolem, co byla v této kanceláři doména jeho náčelníka. Já se toti za tím Kořínkem chystám. Nehodlám mu ovem hned ve dveřích ukazovat sluební průkaz.”

Tohle ti, Kamile, jen tak neschválím. Musel bych nejprve získat jistotu o účelnosti tohoto kroku. Potom, sám jsi říkal, e ten řidič ádal o nějakou informaci. Můe si tě pamatovat..

Počkám, a bude Kořínek doma sám. A to si zajistím telefonicky. Ale i kdyby tam náhodou ten ofér byl, mám připravenou legendu, která obstojí.”

Jse si tím stoprocentně jist?”

Víte co, náčelníku,” znovu se posadil Barták, tady jsem to v pár řádcích vypsal. Podívejte se na to. Kdy nebudete souhlasit, půjdu samozřejmě od toho a vymyslím něco jiného.”

Podplukovník Koděra sáhl po listu papíru, zamyleně popotahoval z doutníku a zvolna přikyvoval. Nezní to patné,” prohlásil, kdy byl se čtením hotov. Na můj vkus je to sice trochu divoké, ale vím, e ti to u podobným způsobem jednou vylo. Důkaz bys měl v ruce … Zdánlivě je to bez rizika. Ale ví co? Konečný verdikt ti řeknu zítra. Ráno, jak se odjakiva tvrdívá, je moudřejí večera.”

Major Barták byl trochu zklamán. Očekával od náčelníka více nadení, ne jaké projevil. Ale znal ho zase natolik dobře, aby mu bylo jasné, e pokud podplukovník vyjádří ráno svůj souhlas, bude za ním stát třeba jetě za pět let. A kdyby celá věc nevyla, nikdy si alibisticky neumyje ruce a neprohlásí: Vyřiďte si to s Bartákem, to byl jeho nápad ..

Kolikrát u se stalo, uvaoval major, ubíraje se do své kanceláře, e se něco nepodařilo bezezbytku tak, jak si to představovali. Ale jízlivé poznámky slýchali od náčelníka jen tehdy, pokud udělali prokazatelně chybu při vlastní realizaci v terénu. Nebyly to vak jenom výtky, protoe podplukovník si v operativě odslouil své. Dokázal proto kadou chybu svých podřízených rozebrat, ukázat na její vznik i monou příčinu. Snail se prostě o to, aby nejenom ten, kdo chyboval, ale nikdo dalí, u stejným způsobem neuletěl. Občas se naopak stalo, e pro zdar věci udělali vechno, co se udělat dalo a pak se nakonec ukázalo, e kořeny trestního činu měli hledat jinde, ne se domnívali. V tom případě je náčelník dokázal vdycky obhájit, uchránit telefonátů, doadujících se u konečně výsledků, o nich se mělo referovat někde jinde, třeba i mimo budovu federální kriminální ústředny, a na dotazy podobného charakteru odpovídat pevným: Náčelníkem jsem tady já a já nesu za své lidi zodpovědnost.”

Ne, Koděra nebyl v ádném případě obhájce chudých, jak mu ertem a za jeho zády říkávali. Věděli toti, e nikomu nic neodpustí, e dokáe být tvrdý jako skála, zjistí-li méně zodpovědný přístup nebo dokonce podcenění práce, kterou tomu či kterému kriminalistovi uloil. S lajdákem, pokud by nějakým omylem vydrel u Sboru a proklouzl a na kriminální ústřednu, by se toti ani nebavil. Takový člověk by z odboru musel snad jetě rychleji, ne by to kádrovka stačila papírově vyřídit… Měli ho proto rádi, tak nějak po svém, chlapsky. Tykal vem a jemu jen málokdo, i kdy to znovu a znovu nabízel, protoe zase nebyl o tolik starí, ne větina z nich. Občas to zkusili a nelo jim to hladce z úst. Autorita působí i takovýmto způsobem. Tohle vechno běelo Bartákovi hlavou, kdy otevřel trezor, aby do něj uloil koncept spisu a ohlíel se, kde nechal jeho momentálně nepřítomný spoluuivatel kanceláře poručík esták konvičku na kávu. Telefon jej vyruil ve chvíli, kdy zálibně zkoumal pěnu, která se na povrchu hnědé tekutiny utvořila jako znamení, e naproti v potravinách dostali čerstvé zboí.

Slyím,” hrábl po sluchátku.

Veber. Soudruhu majore, u Brandejského se něco děje. Před barákem je náklaďák. Přijedete se podívat? Nevěděl jsem, zda zasáhnout či nikoli. Motá se toti okolo toho kromě několika chlapů i ta enská, co s Brandejským bydlí.”

Náklaďák? Přivezli něco?”

Ne, klidně vysvětloval Veber, jako kdyby chtěl majora napínat. Odváejí.”

Nábytek,” prohlásil major pevně.

Jo. A zdá se, e s tím dost pospíchají.”

Barták se na moment odmlčel. Přemýlel a nadporučíkovi se doba, po ní nepromluvil, zdála zřejmě natolik nepřiměřeně dlouhá, e se několikerým  haló  musel přesvědčit, zda nedolo k porue na lince.

Jsem tady,” uklidňoval ho Barták. Jen uvauju. Chcete mi s něčím pomoci?”

Samozřejmě,” dostal okamitou odpověď. Bude-li to v mých monostech …

Bude, jen ádné obavy. Nejraději bych tam letěl sám, ale ta slečna, co s ním ije, mne zná.”

Nadporučík v sobě musel potlačit zvědavost, aby se nezeptal odkud. Místo toho jenom konstatoval: To znamená, e se tam nemůete ukázat. Já ano. Co dál?”

Zařiďte nenápadně sledování. Skutečně opatrné. Ti chlapi nejsou včerejí. Potřebuju vědět, kam nábytek odvezou, popřípadě kdo si ho převezme. Celou dobu budu sedět na telefonu. A se cokoli dozvíte, dejte mi vědět.”

Rozumím,” ukončil nadporučík rázně hovor.

Barták zvedl álek s dosud vroucí kávou ke rtům. Tak takhle to mezi nimi chodí, uvaoval. Zloděj okrádá zloděje.

Napil se a zabodl oči do telefonního přístroje. Kdy čekat, tak čekat,” promluvil k číselníku. Na to jsem zvyklý ze veho nejméně. Tak koukej, kamaráde abych tu při tom čekání příli nezestárnul..

19

Nina Bakové se náramně divila, kdy s ní krátce před polednem zatřásla čísi ruka. Leela v posteli a spala, protoe tak byla po dlouhé měsíce zvyklá trávit svá dopoledne po probdělých nocleh. V první chvíli si myslela, e se vrátil Viktor, ale jetě dříve, ne stačila otevřít oči, věděla jak hluboce se mýlí. Viktor by s ní nikdy nekubal tak neurvale.

Vstávej, děvenko, nemáme moc času, nabádal ji hlas nad postelí.

Kdy se konečné doopravdy probudila, uviděla nad sebou tvář neznámého, asi čtyřicetiletého člověka, Kdo jste, jak jste se sem dostal? Kdo vám otevřel?”

Já jsem Duke, káčo,” hrubě se na ni obořil host, který přiel bez pozvání. Skutečnej. Ten, před kterým jsi zabouchla fortnu. Vikiho kámo, u ti to zapaluje?”

Mlčela, protoe nevěděla, co má říci.

Někdo s tebou sehrál betlém. Nejspí policajti. A tak sebou musíme trochu hodit. Pokud to ovem bude nutné,” dodal nepřívětivě. Na co se tě ptal? Na Vikiho?”

Jo.” Odpovídala nerada a mrzutě. Ten člověk se jí vůbec nelíbil.

Mluvili jste taky o nábytku a Schumayerovi.” Zapálil si cigaretu, ale příli trpělivosti v jeho pohybech nebylo.

Něco jsem mu řekla. Myslela jsem, e je to opravdu … e jsi to ty, o kom Viki občas mluvil,” dodala omluvné.

Jsi slepice. A Vikimu se divím. e kecal, ví. Protoe kdybys nic nevěděla, nemohla jsi nic vyvanit. Stačilo přemýlet mozkem a ne … vztekle zalápl sotva zapálenou cigaretu do koberce. Vylez u konečně z pelechu. Vechno, co sem Viki natahal, musí pryč. Kdyby to prasklo, policajti to zaberou a je po keftech.”

Neopovaujte se na něco sáhnout,” zaječela. Vechno je moje!”

Asi tak, jako … zasmál se Duke. Ani nechtěj, abych ti to řekl tak, jak si to doopravdy myslím. Před dámama zpravidla nejsem vulgární. I kdy ty,” podíval se na ni, jak leí přikrytá a ke krku, jsi přece na ledacos zvyklá.”

Z baráku si nevezme ani pendlík,” znovu pronikavě zakřičela. Vechno je Vikiho a moje.”

O tom si nech jenom zdát,” prohodil pobaveně. Viktor chcípá ve pitálu a nikdo neví, jestli se z toho vůbec vylíe. Zbabral co mohl. Kvůli němu jsme přili o takovej balík, za kterej by ses musela v posteli předvádět hezkejch pár let. Tak si nech ty kecy. King rozhodl, e se nábytek střelí. Jasně, e Schumayerovi. Plán, který spolu s Vikim vymysleli, je perfektní. Z těch peněz, co se trhnou, shrábnete ovem jenom polovinu. Za to, jak se nechal Viki oblbnout a okrást. Nakonec, kdo ví, jestli to vechno nebyla předem domluvená podbaba a ten vůl, s kterým byl dohodnutej, nepřitlačil na kudlu o kapánek víc, ne měli smluvíno. Na to je ale předčasný myslet. To se jetě ukáe. Teď ale vybal, kde najdu tvoji kámoku, tu Lucii, která to měla vechno odvézt.”

Nikol se posadila na posteli: Ten hajzl…, procedila doslova mezi zuby. Take já byla a ta druhá. Tak to mu tedy nedaruju.” Podívala se na Dukeho, který znovu sahal do kapsy pro dalí cigaretu: Odvezte vechno, co najdete. Ale pod podmínkou. Chci vědět, kolik z toho budu mít já. Protoe Viki nabízel Schumayera mně.”

Trochu moc mladýho masa na jednoho starýho dědka, nemyslí? Bigamie se trestá i ve Spolkové republice.”

Kalu ti na kecy. Kolik?”

Nic. Nebo pár korun, abys tu zatím měla z čeho ít, ne se vechno vyřídí. Není podstatné, která z vás dvou bude lifrovat výbavu. Ale mně se zdá, e ty se na to docela hodí…”

Beru,” souhlasila rozhodně. V duchu jásala, protoe plán, který si vymyslela, nebyl tím pádem ztracen. Teď koukej vypadnout, chci se obléci.”

To bezeveho můe,” odpověděl klidně. Ale nevidím důvod, proč bych se měl dekovat. Vylo si to tak, e tě hlídám, abys nevyvedla nějakou hovadinu. Kde je tu telefon?”

Ukázala na stolek v rohu u postele. Potom ze sebe odhodlaně odhodila přikrývku a vstala.

Hm, zabručel obdivné. Dáma, jak vidím, pyama a noční koile nemiluje. Profese se zkrátka nezapře.”

V ten moment by ho nejraději zabila. Takhle se s ní nebavili ani ti, kteří jí za sluby platili. Chtěla ho nějak pokořit. Otočila se, dola k němu a přitiskla se mu na kabát nahým tělem.

To divadýlko si odpus,” odstrčil ji. Jednou na to moná budeme mít víc času, ale teď jde o keft a to musí jít vechno stranou, zapamatuj si to. I kdy pro tebe má sex a keft společného jmenovatele.”

Odtáhla se od něj: Jsi hnusnej.”

No jo,” souhlasil smířlivé. Vysvětlíme si to jindy. A teď se u doopravdy obleč, a mi neruí maníky od práce.” Zvedl telefon, vytočil číslo a řekl: Můeme, čekám vás nejpozději za deset minut.”

Náklaďák stál před domem jetě o nějakou vteřinu dříve. Kde jsou vechny ty krámy,” volal Duke na Nikol, která se jetě upravovala v koupelně před zrcadlem.

V přízemním bytě a v garái. Počkej, najdu klíče.”

Nevzruuj se,” slyela ho u na schodech. Kdy jsem el za tebou, taky jsem ádné neměl. On je toti Viktor stran zámků náramně etrný. Ne by si dal zamontovat pořádnou bezpečnostní strojovnu, raději se nechá vykrást.”

Začali v přízemním bytě. Lidé chodili nevímavě okolo a ani ti, kteří bydleli naproti, nevěnovali nákladnímu autu, na jeho lonou plochu ukládali tři mui v montérkách větinou starý a zčernalý nábytek, ádnou pozornost.

Nikol,” tie zavolal Duke. Nestůj tam jako kus dřeva a pojď dělat paní domu. A seřvi ty stěhováky, a nic neotlučou. Nahlas! Tyátr ti přece sedl…

Nejprve myslela, e si z nl utahuje. Ale pak poznala z výrazu obličeje, jak hodně mu záleí na tom, aby udělala co si přeje. Přiběhla proto k jednomu z chlapů, hulákala, vytrhla mu z ruky lehounké proutěné křesílko a sama ho poloila nahoru na korbu.

Nadporučík Veber sledoval celé dění z otevřeného půdního okna protějí vilky, od něho co chvíli ustupoval, aby udělal místo druhému kriminalistovi, třímajícímu v ruce fotoaparát s teleobjektivem a brumlajícímu, e kamera by asi byla lepí, protoe a by se těm lotrům promítl biograf, museli by se vzteky zbláznit a mluvili by jako knihy. Pranic při tom nedbal nadporučíkova chlácholení a ujiování, e pěkně vyvedené fotografie, ria nich bude vem zúčastněným vidět hezky do obličeje, udělají tuté slubu.

V postranních ulicích parkovala osobní auta, která se měla dret náklaďáku, dokud nebudou nahrazena jinými prostředky. Vechny případné pokyny a změny dostanou posádky vysílačkou. Není proto třeba ádné zbytečné nervozity. Sedmitunový náklaďák se jim přece nemůe ztratit.

Parta mezitím naskládala na auto téměř vechno, co bylo v bytě. Zbývala vak jetě gará. O tom, zda něco zůstalo i v domě, nadporučík neměl představu. Rozhodl se nečekat. Co kdyby se u nevrátili, říkal si, a dal pokyn ke sledování vem lidem, kteří byli pro tuto akci připraveni. Kdy náklaďák odjel, zaměřil se Veber na mue s enou, kteří zůstali stát osamoceni na chodníku. Ale vyměnili si spolu u jen pár slov, která neslyel. ena pak odela do vily, mu směrem, kterým odjelo auto.

Tak, a teď čekáme dva,” oznámil nadporučík fotografovi, který balil své nádoblčko do koené brany.

Take my pro dneek nekončíme?” optal se a znovu pozdvihl aparát.

Nekončíme,” oznámil mu nadporučík. Mohou se jetě vrátit. Ale myslel Jsem to tak, e na výsledek akce čekám nejenom já, ale i major Barták z federální kriminální ústředny. Tudí čekáme dva.

Za nadporučíkovými zády pípl signál vysílačky, pověené na půdním trámu. Sokol, tady Sokol jedna, příjem.”

Sokol slyí,” ohlásil se nadporučík.

Náklad je na místě a vykládá se. Je to ve čtverci há sedm. Poděbradská ulice. Na jejím konci jsou řadové garáe. Do posledních dvou se cpe nábytek.”

Veber se rychle podíval do mapy a zjistil, e Srámkova a Poděbradská od sebe nejsou vzdáleny víc, ne nějakých osm devět kilometrů.

Sokol jedna, co je tam dál zajímavého?”

Stojí tu obrovská amerika, jako nová.”

Nadporučík Veber se spokojeně usmál a na jeho hlase, kterým oznámil vem Sokolům, e končí akci, to muselo být znát. Věděl u, kdo se postaral o odvoz nábytku. Co bylo v dané situaci to nejdůleitějí.

Kdy oznamoval fakta majoru Bartákovi, který ho ujistil, e nebýt sluně vychovaný, pak si samou nervozitou okousal nehty, měl pocit dobře vykonané práce. A ten se v něm umocnil po majorově prohláení, e přesně takhle si on představuje perfektně zorganizovanou bezpečnostní akci a nadporučík má u něj čárku k dobru, která mu ovem nikdy nebude v ničem platná.

Zvonek u dveří jemně cinkl a Marie Lipnická zdvihla hlavu k hodinám. Manel, pro kterého chystala oběd, to jetě být nemůe. Pak asi nejspí poačka… Utřela si ruce do utěrky a la otevřít. Na chodbě paneláku se bavili dva mladíci v montérkách s řemeslnickými branami přes ramena: Tak milostivá, jdeme na to,” oznámil j( jeden z nich.

Na co?” dívala se na ně překvapeně.

Přece na topení. Dala jste si ádost o výměnu kapajícího ventilu. Stoupačku u jsme vypustili, za pár minut jsme hotoví a hned pustíme teplou vodu. Nebojte se, pokoj vám ani nestačí vychladnout.”

Jste velice laskaví, pánové, ale nevím, o čem je řeč. Já jsem nic neobjednávala. Manel je sice na procházce, ale určitě by mi o něčem takovém řekl. Pro jistotu,” odstoupila od dveří, pojďte dál a podívejte se, jestli je vechno, jak má být.”

To by lo,” podívali se montéři na sebe a vstoupili dovnitř pranic se neohlíejíce na ápoty, které k nelibosti majitelky bytu zanechávaly jejich těké pracovní boty. V malém bytě nebylo problém zkontrolovat ventily tří těles. Montéři vak prokazatelně nepospíchali. Marii Lipnické se dokonce zdálo, e kontrolují zařízení bytu víc, ne údajně kapající topení.

Nic tu není,” oznámili jí po chvíli. Ale kam bychom teď měli jít? V tomhle domě na nás jistě čekají. Nějak jsme to spletli. Nevíte, kdo je dopoledne doma?”

To máte těké,” povzdechla si. Pomalu bych řekla, e nikdo. Tady bydlí sami mladí lidé. Vichni jsou dopoledne v práci. My s tátou jsme tu jediní důchodci. Přili jsme o domek, byl v asanačním pásmu,” zahrnovala je podrobnostmi, které je viditelně nezajímaly. Moc se nám do paneláku nechtělo, ale teď si pochvalujeme. Teplo, sucho, jen toho klidu kdyby bylo víc. Zvlá na jaře, kdy se caparti vyhrnou před dům, to je vám křiku … Ale jsou to děti a my jsme asi nebyli za mlada lepí,” dodala s úsměvem. Nemínila vak svůj monolog ukončit, protoe se jí zdálo, e v montérech nala pozorné posluchače: Jenom lidi si toho bydlení moc nepovaují. Jak jinak by mohly být tak podrápané výtahy, věčně rozbité árovky a nepořádek na chodbách. Kdo co upustí z ruky, to nechá leet. I kdy mu třeba vypadne smetí z koe, které jde vysypat…

No, milostivá, máte problémy, ale my taky musíme vypadnout/* pokusil se o ert ten větí.

Stejně nevíte, kam máte jít/1 dodala trochu jízlivě, jeliko se jí nemile dotklo, e nevyslechli její stesky a do konce.

My u si nějak poradíme/* zahučel nepříli příjemně mladý montér, který vlastně obstarával vekerou konverzaci i za svého druha.

Tak si na podnik zatelefonujte,” nabídla jim smířlivě. My tady v sídliti u máme telefon. Stojí to sice hrůzu peněz, ale syn občas zavolá, dcerka dost pravidelně, někdy zase telefonujeme my jim, abychom věděli, co je u nich nového. Jsou to hodné děti. Dali nám kadý po tisíci korunách, abychom zavedení nemuseli platit ze svého/*

To je od nich hezké,” konečně promluvil mení z muů. Ale telefonovat nemusíme. Já jsem si vzpomněl, e nám mistr napsal číslo bytu na lístek a ten mám tady/* řekl a zamával nepříli čistým cárem papíru, estnáctka.”

Tak u mne jste v patnáctce. estnáctka je naproti.” Vyprovodila je ke dveřím a vrátila se ke kastrolům a elektrickému sporáku, estnáctka,” uvaovala nahlas. Ale vdy sousedi nejsou doma. Určitě jsem je viděla ráno s dětmi odcházet:” Zvědavost jí nedala a po pičkách se doourala do předsíně a přitiskla oko na průhledové dveřní kukátko. Viděla, jak montéři několikrát stiskli tlačítko zvonku a kdy se ani na několikátý pokus nedozvonili, neodeli, jak by očekávala, nýbr větí z nich vylovil z brany jakýsi delí zahnutý předmět. Pak jí zakryli výhled rameny a zády. Kdy od sousedních dveří odstoupili, udělali to jenom proto, e ty se otevřely a oni veli dovnitř.

To je divné,” mluvila pro sebe. Vdy jsem si nevimla ani souseda čí sousedky. Kdo jim vlastně přiel otevřít?**

Zamíchala jídlo v kastrůlku a rozhodla se přijít celé věci na kloub. Vyla na chodbu a zazvonila u protějích dveří.

Ten, kdo el otevřít, rovně vyuil nepříli diskrétních slueb kukátka. Byl to montér a netvářil se nikterak nadeně.

Zavolejte mi, prosím, paní Cibulkovou,” poádala.

Nemá čas,” odsekl montér. Stírá vodu,” dodal na vysvětlenou. Teče to víc, ne jsme mysleli, bude to pořádná fuka. A budeme hotoví, paní Cibulková se u vás zastaví.”

Já bych potřebovala jenom trochu pepře, doel mi, mluvila o překot. Netrvalo vak ani deset vteřin a ve dveřích se objevil druhý mu a podával jí balíček. Nemusíte ho vracet, paní Cibulková říká, e ho má dost.”

Vrátila se do vlastního bytu s pepřem, který nepotřebovala. Sedla si na idli pranic nedbajíc varovného kvíření pod pokličkou a nahlas uvaovala: Kdyby táta nechodil kadé dopoledne na pacír, jistě by řekl, co máme dělat. Teď je to na mně, povzdychla si. Cibulkovy jsem sice neviděla, ale najít v cizím bytě pepř tak rychle je vyloučené. Musela tam tedy být a podat jim ho.” Vstala a podívala se z okna, zda se manel nevrací o nějakou minutu dříve, ne je jeho zvykem. Jenome, co kdy je to vechno jenom náhoda a jsou to zloději. Jetě e mne něčím nepratili do hlavy… Vude v novinách se píe o sídlitním problému. Bytaři chodí větinou dopoledne, kdy je dům prázdný,” opakovala si, co někde přečetla.

Odhodlaně přela k telefonu. Na první pokus se dozvonila na Záchrannou slubu. Její číslo nosila pevně zakotvené v hlavě od té doby, kdy jejího mue odvezla sanitka s infarktem. Já, chtěla jsem Bezpečnost. Jako policii, víte?”

Mají číslo sto padesát osm. My sto padesát pět. Spletla jste se. Jste schopna zavolat jim sama nebo máme spojení zprostředkovat?” ptal se dispečer.

Děkuju, já sama… Pečlivě vytočila tři čísla a okamitě poté, co se na druhé straně ozvalo: Bezpečnost, tísňové volání,” vyhrkla: V naem domě jsou zloději.”

Jak se, prosím vás, jmenujete a kde bydlíte?” slyela klidný hlas zřejmě starího mue a uvědomila si, e jedná jako potřetěná holka. Promiňte, já chtěla honem,” omlouvala se. Marie Lipnická, Nejedlého dvacet, Praha ..

V kterém bytě jsou ti zloději?” znovu se ózval uklidňující hlas.

U Cibulkových, číslo estnáct. Je to hned proti nám. Mají montérky a brany.”

Jetě mi povězte vae číslo telefonu a já vás zavolám zpátky,” poádal ji mu a ona zvedla sluchátko sotva stačil telefon cinknout. Děkujeme vám. Zůstaňte v bytě a nevycházejte,” upozornil ji jetě hlas z tísňového volání a zavěsil.

Vycházet z bytu neměla vůbec v úmyslu, ale nechat si

utéci tak zajímavou podívanou také nemohla. Znovu se postavila ke kukátku, i kdy s malou duičkou.

Kdy budou Cibulkovi doma, ostudu asi nepřeiju, myslela si. Ale nezavolat… I kdy to bude zbytečné, určitě mi hlavu neutrhnou. Vdy jsem chtěla pomoci…

V protějím bytě zatím dva montéři dělali vechno jiné, jenom ne opravu topení. Prohlíeli byt a jeho zařízení a cokoli se jim zdálo být zajímavé a nevelkých rozměrů, putovalo do koených braen.

,,S tím papírkem jsi zaválel, jen co je pravda,” chválil větí mu meního. ,,A co teprve s tím pepřem. Já bych ho nenael, kdybych se zvencnul. Copak člověk ví, kam dávají enské pepř?”

Neblbni, vole,” tie se smál mení. Já zrovna vysypával kořenky, jestli v nich třeba nejsou prsteny a drobné perky. To byla klika. Dneska nám ale přeje,” rozhlédl se a popadl kazetový magnetofon.

Najednou se prudce rozletěly dveře a v nich stáli dva mladí mui v zelených uniformách a se sluebními zbraněmi v rukou: Stát, ruce vzhůru a ani hnout!”

Uposlechli povelu spíe z leknutí a překvapení, ne strachy. Jeden z přísluníků je drel v achu pistolí, druhý jim zkuenýma rukama projíděl po těle, zda u sebe nemají zbraně. Na konci této bleskurychlé procedury cvakla na jejich zápěstí pouta. Po schodech, tentokrát u bez snahy o bezhlučný přesun, vyběhli dalí dva přísluníci, zatímco třetí v civilu zvonil u Lipnických.

Oba montéry i s branami naloili do dvou hlídkových vozů a odváeli na obvodní správu. Velitel výjezdové skupiny je nechal na starost mladým přísluníkům a veel do kanceláře nadporučíka Vebra: Slávku, mám tu dva bytaře. Mohli by tě zajímat. Já musím k dalímu případu.”

Hoří to? zeptal se Veber.

Normálka,” dostalo se mu odpovědi. Pokud vím, tak času nikdy nemáme nazbyt.”

Dobře, spolehni se.” Veber se posadil za stůl. Zjistím alespoň totonost a dám udělat daktylky, jestli pánové nemají těch bytů na svědomí víc. Otisky a jim sejme technik a dá je prověřit a pak mi sem jednoho z nich pole.”

Za necelých patnáct minut seděl vyí z obou údajných montérů před nadporučíkem Vebrem, který se ho nejprve zeptal na jméno a data narození a dalí nezbytně nutné údaje.

Martin Fréiich. Narozený pětadvacátého ledna edesát dva. Zaměstnaný jsem Prefastavu. Trvalé bydlitě Ostrava, ale od vojny jsem v Praze. Narodil jsem se tady a brácha taky. Nai pak li do Ostravy a my se vrátili. Bydlíme na podnikové svobodárně.*4

Který brácha,” zdánlivě nelogicky se zeptal nadporučík.

No přece můj,” zatvářil se udiveně Frélich. Vojta. Sebrali jste nás oba. Ale na mou dui, soudruhu .. přemýlel, jakou v civilu oblečenému Vebrovi udělit hodnost.

Nadporučík,” nechtěl ho Veber nechat tápat.

Je to ná první kvartýr, říkali jsme si, e to zkusíme jen tak, kvůli sázce.”

To nikoho nezbavuje odpovědnosti,” upozornil ho Veber. I kdyby to podle vás byla recese k popukání, pro mne a prokurátora je to dokonaný trestný čin.”

My kodu zaplatíme, vyděláváme dost.”

Občanský průkaz,” nemínil se zatím nadporučík bavit v tomto tónu.

Ten nemáme.”

Mluvte, prosím, sám za sebe. S vaím bratrem si samozřejmě také pohovořím.”

Nemám, kdy tedy …”

Vae chyba’. Ale pokud chcete změnit výpověď, kterou jste zatím udělal, máte první monost. Ověřit si nacionále je toti pouhá maličkost, aby vám bylo jasné.”

Nacionále souhlasí,” horlivě kýval Martin Fréiich.

Chcete tím říci, e ostatní nikoli?”

Fréiich se zarazil: Nic takového jsem neřekl.”

Pak je vechno v pořádku,” ujistil ho nadporučík. Kdy jste se rozhodli provést kráde vloupáním do bytu Cibulkových?”

My jsme nevěděli, do kterého bytu půjdeme. Nám to bylo jpdno. ftíkám, e lo o sázku.”

S kým jste se vsadili?”

,,S Lojzou Gajdou. Je od někud z Koic a dělá s námi v partě.”

Bydlitě?” psal si nadporučík.

Svobodárna. Jako my. On je ale rozvedenej.”

Proč jste si vybrali právě tenhle dům?” pokračoval Veber v rychlém sledu otázek.

Náhodou. li jsme jenom okolo.**

V montérkách a s branami,” konstatoval nadporučík.

Ano.”

Jakou máte dnes směnu?”

Odpolední. U nás se jede na dvě.”

Proč jste tedy byli před polednem v montérkách na druhém konci Prahy, ne je vá podnik i ubytovna?”

To byla taky náhoda,” znejistil Fréiich.

Jaké jsou vae profese? Teď myslím i vaeho bratra.”

Zedníci.”

Můu se zeptat, od kdy nosí zedníci montértaky?”

Dal nám je jeden známý, abychom si měli kam dávat věci, kdy půjdeme do práce.”

Ale kromě nástroje na zdolání zámku jste neměli ani svačinu.” Nadporučík se pozorně podíval na Frélicha, který se u začínal potit.

Shrňme tedy vai odpověď do jiných slov,” pohrával si nadporučík s tukou. Vsadili jste se a čirou náhodou jste se ocitli s branami v domě a vylomili zámek. Brany jste ale měli také jen náhodou a jen náhodou jste do nich naskládali samé cenné předměty.” Ukázal na stůl, kde nechal velitel výjezdové skupiny obě nadité brany.

Ano.”

Nadporučík vstal a obeel Frélicha tak, e mu teď mluvil do zad: Nebo to bylo úplně jinak? Zapomeňme na sázku, i to si ověříme, ale bavme se o faktech. Vy jste měli ten dům vyhlídnutý u delí dobu. A montérky a brany jste vzali s sebou jako maskovací uniformy. Montér je nenápadný člověk, co říkáte?”

Ano,” odpověděl Fréiich a díval se, jak nadporučík podává lístek papíru s poznámkami mui, který vstoupil do kanceláře, aby ji vzápětí bezestova opustil.

Co, ano?” Nadporučík se naklonil nad Frélicha. Ano v tomto případě nic neznamená. Chci vědět, zda souhlasíte s tím, co jsem řekl já, či trváte na vlastních slovech.”

Na vaich,” sklesle odpověděl Fréiich a uvaoval nad bratrovou zlostí, a pozná, e on povolil.

Kolikátý to byl vá byt?” útočil nadporučík, který viděl, e Martin Fréiich není tak pevný, jak na první pohled vypadá.

První,” znovu se zatvrdil vyslýchaný.

Veber vypnul magnetofon, který mu slouil k přípravě přesně vypracovaného písemného protokolu, a pak zvedl telefon: Dejte Frélicha do cely předběného zadrení. Jeho bratra rovně… Samozřejmě, e nikoli dohromady,” zvýil trochu hlas. Vyslechnu ho později.”

To přece nemůete,” bránil se zadrený. Nemáte souhlas prokurátora strčit mne do vazby!”

To také nedělám,” klidně mu vysvětlil nadporučík. Cela předběného zadrení je zcela jiná instituce. Ale mohu vás v ní nechat čtyřicet osm hodin, ani bych potřeboval prokurátorův souhlas. Jenome vy si iluze nedělejte. Ta doba moná ani neuplyne celá a půjdete do vyetřovací vazby. Jak dlouho v ní budete, záleí hodně na vás,” pokynul stránému, který vstoupil.

Dalí půlhodinu seděl nadporučík v kanceláři sám a čekal na výsledek prověrky i potvrzení totonosti. Bez dalích ověřených faktů nechtěl pokračovat v započatém výslechu ani zahajovat dalí. Kdy uplynulo třicet minut, během nich mu v hlavě mylenka stíhala mylenku, dostal na stůl papír, který ho vynesl ze idle jako katapult. Otisky bratří Frélichů, jejich nacionále souhlasí, byly sejmuty ve čtrnácti praských i mimopraských bytech, které byly vykradeny. Dále se tyté otisky naly v bytě zavraděného Romana Říhy …

Jako ve snách vytočil číslo na telefonu: Podplukovník Kulíek? Potřebuji souhlas prokurátora k domovní prohlídce. I kdy to nebude vlastně byt, ale svobodárna a atnové skříňky na pracoviti. Jde o ty Frélichy, co před polednem zadreli.”

čekal na odpověď jen několik okamiků: e to zařídíte? Díky, nutně to potřebuju,” hlesl a náhle vyčerpaný zavěsil.

21

V historické části Prahy, v budově přimknuté k vltavskému břehu, drel v tuté dobu v ruce telefon i major Kamil Barták. Několikrát se natáhl prstem k číselníku, ale pokadé dal ruce klesnout nazpět. Nebyl z těch, kteří by nebyli schopni improvizace, ale teď si pro jistotu jetě jednou v hlavě probíral, co řekne, a volaný mu zvedne sluchátko ve své luxusně zařízené vile.

Major nebyl v kanceláři sám. Nad ním stál podplukovník Koděra a poručík esták, kteří čekali, jak se věci budou vyvíjet dál. Protoe podle výsledku rozhovoru se musel bleskurychle doplnit plán akce.

Barták se podíval na svého spolupracovníka, pak spočinul pohledem na náčelníkovi, a kdy z jejich mlčení vyrozuměl souhlas, vytočil estimístné číslo.

Haló,” ozvalo se ve sluchátku.

Rád bych mluvil s panem Miloem Kořínkem. U telefonu doktor Barták.”

Ten, kdo zvedl telefon, neodpověděl. Zato slyeli jeho volání: Duke, má tu na drátě nějakýho doktora.”

Polo to vedle, Jarmilko, hned si to beru. Neříkal, co chce? V ivotě jsem to jméno neslyel.”

Telefon hodnou chvíli mlčel. Major litoval, e se podle veho asi nikdy nedozví, proč ho nechal Duke tak dlouho čekat. Ozval se teprve po třech či čtyřech minutách: Kořínek.”

Dovolte, abych se jetě jednou představil. Doktor Barták, jméno mé. Domnívám se, e musím předeslat své dlouholeté obchodní styky s Vikim, který mne na vás takříkajíc předisponoval,” nutil se major do sladce podbízivé role.

O co jde,” slyeli vichni tři mui v kanceláři ostraitý hlas.

Viki mi před časem slíbil větí mnoství zajímavých obrázků. Nebyly by prý drahé. Deset korun m kousek,” pomalu vysvětloval Barták. Jenome sám prý jich nemá tolik, kolik bych já potřeboval. A tak mi dal číslo na vás. e prý, kdy se ohlásím jeho jménem, mi rád vypomůete.”

Zase bylo chvíli ticho. Dokonce tak dlouhé, e měli obavy zda se Duke bude vůbec bavit dál. Po odmlce se vak znovu ozval: Nerad se o téhle věcech vykecávám po telefonu. Ale jedno bych přece jenom … Kdy jste mluvil s Viktorem naposledy?”

Je to asi týden, moná o den či dva dříve, nevzpomínám si teď přesně. Ale deset dní to nebylo,” odpověděl Barták, jeliko se s náčelníkem domluvili na irím časovém rozmezí. Kadý Brandejského krok přece jenom zmapován neměli.

Kde jste s ním mluvil?” nedal Duke pokoj a v jeho hlase se ozývala stopa nedůvěry.

Potkali jsme se náhodou, na ulici. Čekal jsem ho po několik dní v Garde baru, odtud se známe, ale on se tam u drahnou dobu neukázal. Tak jsem mu volal do bytu a zvedla to jedna z jeho dam, myslím, e to byla ta černovlasá, jestli se dobře pamatuju, Nikol, a ta mi řekla, e Viki marodí, a leí ve pitále. V opačném případě bych ho samozřejmě poádal, aby el se mnou a zaručil se za mne.”

Dobře,” sue souhlasil Duke. Nějaké obrázky bych měl. část sbírky bych mohl rozprodat, v tom má Viktor pravdu. Kolik jich potřebujete?”

Vité, jsem náruivý sběratel. Koupím vechny, co máte.”

Duke se rozkalal. Moná to byl smích, ale ve sluchátku to nebylo příli k rozeznání: Věříte si, doktore. Ale o mnoství se budeme bavit a u mne. Navrhuji toto řeení: Vezměte si nějakou zaokrouhlenou sumičku, kterou budete ochoten za obrázky zaplatit, a přijďte dnes večer ke mně. Znáte adresu?”

Neznám,” odpověděl Barták přesně podle dohodnutého plánu. Jenom telefonní číslo.”

Tak to uděláme následovně,” rozkazoval Duke spokojeně. Přijdete přesně v osm hodin na Malé náměstí a postavíte se před hlavní vchod do elezářství. Zastaví tam na minutu přesně americký bourák. Splést se nemůete. Za volantem bude chlápek v kostkovaném saku. Ten vás ke mně doveze. Souhlas?”

Přiel bych sám, nerad bych obtěoval..zkusil to Barták, ale podplukovík Koděra ho gestem umlčel.

Bude to tak, jak sem řekl,” ozval se Duke.

Samozřejmě, respektuji vae přání,” omlouval se major. Chtěl jsem vám jen uetřit námahu …

Mně?” slyeli teď Dukeho, jak se skutečně směje. Já pro vás přece nepojedu.” Zavěsil, ani se slůvkem rozloučil.

Poručík esták se podíval na hodinky: Zbývají ti necelé tři hodiny. Řekl bych, e máme nárok na slunou večeři. A nedoporučoval bych ti, abys přiel z naeho směru. Spíe od Celetné ulice přes Staroměstské náměstí.”

Doktor sice na večeři půjde, to není patný nápad, ale sám,” rozhodl náčelník. Nepředpokládám, e by ten Duke tuil, s kým doopravdy mluví, ale jistota je jistota. Plán nám trochu kříí ten jeho stráce. Zřejmě bude při celém jednání. Pochybuju, Kamile, e se ho zbaví.”

Myslím, e mi nebude vadit.” Barták se otočil k trezoru a vzal do ruky kufřík z černé kůe s bezpečnostními číselnými zámky. Je tam vechno?” zeptal se poručík.

Spolehni se, dobrá práce.”

Major se zvedl, oblékl si kabát a podal oběma muům ruku: Jdu na to. Ostatní je na vás.”

Spí tady na Mirkovi,” opravil Bartáka náčelník a pohnul hlavou k poručíku estákoví. Nesmíme nadělat větí rozruch, ne je skutečně zapotřebí. A teď  zlom vaz,” popřál mu herecky, co nebylo v zasadě příli od věci.

Tři hodiny utekly Bartákovi jako voda. Proel se Starým městem, pod Pranou bránou si dal skutečně večeři a po půl osmé se ji loudal Celetnou ulicí. Chtěl být na smluveném místě nejméně o čtvrt hodiny dřív, aby vzbudil dojem nedočkavého člověka, který se obává propást svou příleitost.

Obrovitý automobil přijel na vteřinu přesně. Barták k němu přistoupil a ofér se natáhl přes sedadlo spolujezdce, aby odjistil dveře. Zdravíčko, éfe,” zazubil se přátelsky a rozjel se. Byla to vak jeho poslední slova, která během cesty pronesl. Navzdory tomu, e se ho Barták snail nic neříkajícími konverzačními frázemi alespoň částečně přimět k hovoru. Po několika minutách vak zjistil, e tahle hromada svalů má zřejmě své pokyny a proto se o navázání ‘kontaktu více nepokouel. V pravostranném zrcátku si s určitými obtíemi, ale přece jenom viml světel automobilu, drícího se neustále za nimi. řidič, který je musel vidět s daleko větím přehledem, si jich vak nevímal. Majora napadlo, e auto za nimi je zřejmě vnadidlo, nastraené proti případnému sledování. Musel se té představě tie usmát. Profesionálům se do hry vloudily určité rysy amatérismu, řekl si v duchu, ale víc u pomyslet nestačil, protoe řidič vjel do vilové čtvrti a zastavil: Jsme doma,” promluvil konečně. Pojďte za mnou.”

Odemkl a vedl majora po dřevem vykládané chodbě do haly, v ní u praskajícího krbu s honosným mramorovým obkladem seděl spokojeně vyhlíející čtyřicátník v pohodlných flanelových kalhotách a krátkém domácím kabátku.

Posaďte se, pane doktore,” vybídl, ho blazeovaným gestem. Jarmilko, postarej se o kabát pana doktora. A o aktovku,” nakázal hromotlukovi.

Barták mu podal kabát, ale kufřík přitáhl k tělu: Pokud to nebude vadit, raději bych u sebe ..

V ádném případě, pane doktore,” ujistil ho Duke. Něco k pití?”

Vzledem k té lezavé zimě bych snad poprosil o malou skleničku,” tie pronesl major.

Vy jste advokát, nemám pravdu, pane doktore?” naléval Duke skotskou do masívních sklenek.

Jak jste to poznal, pane Kořínku?” divil se major.

U po telefonu se mi zdálo, e máte spoustu hladkých řečiček. Takových správně advokátských,” měl Duke viditelnou radost. Kde působíte?”

V továrně,” odtuil major.

Jako podnikový právník?” zajímalo hostitele.

Jako referent právního oddělení v CKD, vysvětloval Barták, který byl na dotazy podobného druhu připraven a předpokládal, e v tak velkém podniku nebude znát Duke ani ředitele.

Proč jste nechal advokacie, nevynáela?”

Jakpak by ne,” usmál se Barták jakoby zahleděn do minulosti. A jak, vám to mohu říci. Ale přily jisté roky, a jak se dnes uvádí, zkompromitoval jsem se. Lidově řečeno, musel jsem od válu. Dělal jsem i rukama, ne jsem získal tohle místo.

Pak jste ovem, kdy beru v úvahu vá věk,” zpozorněl Duke, praxi dlouho nevykonával.”

Slabých est let.”

Připusme,” sondoval a popotáhl se za klopy domácího kabátku, e jste za ty roky vydělal dost. Ale jisté ne tolik, abyste měl nyní bůhvíjaký kapitál.”

Major se očividně zasnil: Pane Kořínku, bez uráek, ale vám pravděpodobně není známo, e advokátní kancelář Barták byla v Praze od dvacátého roku jednou z největích a nejlépe prosperujících. Děda i otec byli vyhledávaní odborníci. Něco mi po nich zbylo,” dodal skromně.

Co mi říká, abychom přeli k věci,” rozhodl Duke. Ptal jsem se proto, e i já jsem původně chtěl být advokátem. Ale vechno dopadlo jinak. Na práva mě nevzali. Moji rodiče, spí otec, toti v minulosti také něco znamenal. Bohuel se s nechutí k reimu nikdy netajil. Tím pádem pro mne zůstaly brány staroslavné Alma mater uzavřeny. Co je mi dnes pouze ku prospěchu. Jinak bych seděl někde v zapráené kanceláři a vydělával mizerné tři nebo čtyři tisícovky,” zasmál se. Kolik potřebujete?”

Vechno, kolik můete dát,” odpověděl major.

Záleí na tom, jak jste solventní,” projevil se v Dukem obchodník.

Barták bezeslova vytočil číselný kód na zámcích kufříku a otevřel jej. Před Miloe Kořínka nastrčil svazky pětiset-korunových bankovek, mezi ně bylo narovnáno v igelitových sáčcích značné mnoství matnou lutí lesknoucích se perků. Osm set tisíc a rodinné perky. Myslel jsem, e bych je udal a tam, ale…

Vy pomýlíte na emigraci?” zajímalo Dukeho. Nechtěl bych být vlezlý, ale..rozhodil rukama v omluvném gestu.

Barták se rozhlédl. ,,Je tu jetě vá přítel?”

Ne, poslal jsem ho domů.”

Pak tedy otevřeně, jeliko se domnívám, e v tomto směru před vámi nemusím mít tajnosti. Koupil jsem zájezd. Spojené státy a Kanada. Odjezd za dva měsíce.”

Duke se zamyslel. Já ale obchoduji převáně s markami, mohu-li to tak říci.”

Nevadí,” namítl major.

Dukemu zasvítily oči. Tenhle doktor se mu líbil. Moná by jeho prostřednictvím mohl rozířit svou sí a do zámoří. Přičem Kinga by z toho elegantně vynechal. Jetě se s tímhle pánem sejde. Jistě se dohodnou. Co ovem neznamená, e by na společném obchodě neměl vydělat……Nabízím vám pomoc,” řekl. Jak dostanete

valuty ven? Je to přece jenom riziko. Dal bych je dopravit do některé banky v Německé spolkové republice, odkud by je poukázali na vae konto tam, kde se budete nacházet.”

Jste velice laskav,” děkoval major, ale v tomto směru jsem se ji zajistil.”

Jste třída, pane doktore,” ocenil ho Duke. S vámi, jak se zdá, by se nepracovalo patně.”

To je otázka budoucnosti,” větecky řekl major Barták. Já osobně se domnívám, e nae dnení setkání nebylo poslední. Ale teď…”

Ano, rozumím vám. perky neberu bez znaleckého posudku. Jistě chápete.”

Mám na vechno odhad soudního znalce,” prohlásil Barták. Přítě ho přinesu.”

Hovořme proto zatím pouze o penězích. Máte osm set tisíc. Chcete …”

Marku za deset,” pevně odpověděl major.

To ovem bude dost těké,” začal s vidinou dobrého obchodu Duke. Já, kdy připočítám reii, a to musím, nepořídím jednu mařenku laciněji, ne za dvanáct ká. Ceny se zvedly, pane doktore, to přece musíte vědět. Milosrdné skutky nejsou můj program. I já musím něco vydělat. To znamená, e jako uznalý člověk pochopíte, e laciněji ne za patnáct dát nemůu.” Vstal, hodil do krbu poleno rozměrů pomalu tak velkých, e major uvaoval, zda by se mu velo na délku do kuchyně, a nalil do obou sklenek dalí skotskou.

Patnáct,” pokrábal se major na hlavě v bezmocném gestu. Kdyby tak za třináct, to bych neřekl, ale patnáct, to je síla peněz. Uváím-li, e při výměně za dolar jetě ztratím …”

Připili si a iniciativy se opět chopil Duke. A dělám, co dělám, pod čtrnáct padesát jít nemůu. To u by nebyl keft, ale sebevrada. Musíte uznat…

Moment,” zarazil jeho slova major. Jste ve výhodě, protoe víte, jak nutně valuty potřebuju. Ale na druhou stranu beru takové mnoství, e s určitou slevou právem počítám. Nabízím třináct pade.”

Čtrnáct a plácneme si,” zvedl cenu Duke, ale major u nic nenamítal.

Beru,” prohlásil stručně.

Můeme začít s počítáním,” navrhl Duke. Odeel do vedlejí místnosti a poloil na stůl skříňku, její obsah vyplňovaly marky v různých hodnotách. Předvedl je Bartákovi a popásl se na jeho údivu. Ale jen do té doby, ne major sáhl do kapsy a nastrčil překvapenému Kořínkovi před oči sluební průkaz v červených deskách se zlatým státním znakem: Major doktor Barták, federální kriminální ústředna. Jste zatčen, pane Kořínku.”

Duke vyskočil a těkavě se rozhlíel okolo sebe.

ádné hlouposti, byt i okolí je střeeno,” klidně mu sdělil Barták a vycouval z haly, aby otevřel dveře do vily. Poručík esták s dalím kriminalistou se protáhli dovnitř jako úhoři. Odveďte ho zadem,” nařizoval major. Nikdo si nesmí ničeho vimnout.”

Nenamáhali se s odpovědí, nasadili Kořínkovi pouta a vzali ho mezi sebe. Barták popadl svůj kufřík. S pečlivým uzamykáním se nenamáhal. Trochu pouového zboí, něco biuterie a pár pětistovek poloených na vrchu nastříhaných kartiček papíru si ohlídá i bez kódu, který by moná, ne dojde na ústřednu, byl schopen i zapomenout. Věděl, e vila bude po celou noc střeena a ráno se do ní dostaví zadrený Kořínek, aby byl svědkem domovní prohlídky, která ho jistě vůbec nepotěí.

Na rozdíl od kolegů vyel předem, kdy nechal v hale svítit světlo. Před vilou si ohrnul límec a pomalu se vydal ulicí uprostřed ztemnělých vilek. Po sotva padesáti krocích mu na záda dopadlo závaí. Kdosi ho porazil na mokrý chodník a rval mu kufřík z ruky. Zasadil útočníkovi ránu volnou rukou do obličeje a zvedl se na nohy. Mu, který vyskočil proti němu, se vak nevzdával. Je to u starí

chlap, blesklo majorovi hlavou, ale vzápětí se musel soustředit na jeho ruku, v ní se zablytěla dlouhá čepel útočného noe: Prachy sem, hajzle!” zasípal dueně a zaútočil.

Major pozvedl kufřík jako tít a odrazil svrchu mířenou ránu. Mu zavrávoral, ale jetě dříve, ne mu stačil Barták zasadit úder na odkrytý aludek, mihly se vzduchem dva stíny, vyhoupnuví se přes oplocení zahrady a pověsily se útočníkovi na ruce. Upadl pod jejich tíhou a vzdal vekerý odpor. Současně s tím blikl do tmy modrý maják sluebního vozu. To jsme my, soudruhu majore,” poznal hlas nadporučíka Vebra. Nestalo se vám nic?”

Ne, to je v pořádku,” prohlásil ulehčené a otřel si náhle mokré čelo. A zhasněte to blikátko, a nevyplaíte kodnou.”

Tu?” smál se nadporučík nahlas. U ádná není. Právě jsme dopadli Říhova vraha.”

22

Okna v budově obvodní správy SNB zářila do noci. V několika místnostech se horečně pracovalo. Do kanceláře náčelníka, v ní pili u kdoví kolikátou kávu podplukovníci Kulíek s Koděrou, major Barták a nadporučík Veber, strčil hlavu na výsost spokojený major Bruna: Chlapci,” oslovil je zcela nesluebně, ten Kořínek tuhý kořínek vůbec nemá. Je to vlastně měkkota. Začal docela sám od sebe. U víme, kdo je King, vyzvonil i dalí jména party, která toho navekslovala … I kdy skutečnou sumu se asi nikdy nedozvíme.”

Máte adresy těch lidí?” zajímal se podplukovník Kulíek.

Jasně, náčelníku, auta pro ně jezdí a první u vyslýcháme,” zavřel za sebou a pospíchal po chodbě, aby mu nic důleitého neuniklo.

Tak to vidí, Kamile,” spokojeně bánil z doutníku podplukovník Koděra, obracející se k Bartákovi, el jsi po spekulantovi a vylezl z toho pořádný vekslácký případ.”

On z toho Viktor Brandejský také neunikne tak jednodue,” namítl major. Jeho zdravotní stav se rychle zlepuje. Tady klukům,” plácl nadporučík Vebra po rameni, necháme na starost obě Viktorovy děvenky. I kdy, mám-li být upřímný, té inenýrky je mi docela líto.”

Kadý je svého těstí strůjcem/’ zadeklamoval podplukovník Kulíek. Máte zbytečné ohledy, soudruhu majore. Tohle vechno si paní inenýrka mohla spočítat před tím, ne s prostitucí začala ..

Máte samozřejmě pravdu, ale..namítl major, kterého vak jeho náčelník rázně přeruil: Nechrne toho, od toho je tu prokurátor a soud, aby zváili její vinu. O tom se my nebudeme dohadovat. Spí by mne vak zajímalo,” upil téměř studenou kávu, jak jste přili na Gajdu a na to, e je Říhův vrah.”

Podplukovník Kulíek ukázal na Vebra a sám se pohodlně vmáčkl do opěradla idle.

Měli jsme trochu kriminalistického těstí, i kdy náčelník tvrdí, e pouze urychlilo spád věcí. Ti tři mui, kteří byli u ňíhy, se v minulosti věnovali bytům. Krádee vloupáním. Ne vak dohromady, ale kadý zvlá. Přesněji bratři Frélichové společně a Gajda sám. Vyklopili si to na svobodárně při nějakém opileckém večírku a od těch dob pracovali společně. V jednom bytě nali kromě jiného také tři tisíce marek. Pokusili se je prodat v restauraci, ale kupec nebyl laik a poznal padělek. Měli co dělat, aby utekli. Začalo se okolo nich toti shlukovat nápadně moc lidí. Gajda byl vzteky bez sebe a prohlásil, e vechno je vina veksláků, kteří jsou skvrnou společnosti a on vytvoří mafii k jejich potírání. V zásadě mu vak lo o to, dostat se bezpracně k penězům. Vymyslel to tak, e o ně bude obírat veksláky, kteří mu oněch falených třicet stovek draze zaplatí.

Pro svůj plán získal oba bratry Frélichovy, protoe těm ruce pracují rychleji ne mozek. Přepadli několik malých veksláčků, ale nezískali tolik, v kolik doufali. Pak ale, jak oba bratři tvrdí a Jaromír Zahájský zvaný Jarmilka potvrzuje, dolo k setkání těchto tří lidí. V restauraci, kde jinde. Chlapci asi vyhovovali jeho sexuální představě a tak se na ně zaměřil. Jenome Frélichové byli zcela jiného názoru. Vytáhli ho na dvůr a chtěli se na něm pocvičit v boxu. Tady se nejspí projevil Zahájský jako Jarmilka. Sám by sice ztloukl kadého, kdo by se dal, ale měl panickou hrůzu z fyzické bolesti. Nabídl bratrům, e jim za nemravné nabídky vyplatí odkodné. Dal jim pět tisíc korun, ale Frélichové vytuili, e by se z něj dalo vymáčknout víc -a tak ho znovu vzali do parády. Po několika dalích ranách z něj vylezl návrh. On sám e moc peněz nemá, ale ví, kam pro ně jít. A začal vyprávět o Dukeho a Kingových keftech. Prvního shodil Říhu.

Frélichové se s tím netajili před Gajdou a ten zajásal, e tohle je ta pravá pomsta. Valuty u něj vak nenali. Jen částku na dům. Vnikli mu do bytu pod záminkou, e jdou lakovat okna. Měli prý dokonce i barvu a tětce. Okamitě začali Říhu tlouci a aby přehluili rámus, který dělali, zapnuli magnetofon. Jenome Říha se nemínil vzdát bez boje a vytáhl na ně ze zásuvky pistoli. Ne vak stačil vystřelit, vyrazili mu ji z ruky. Chopil se jí Gajda. Kdy zvonila sousedka, ukázali jí i Říhu, který měl ovem pistoli v zádech a proto raději mlčel. Domníval se, e ho pouze okradou, bude-li rozumný.” Nadporučík Veber se odmlčel a podíval se z okna, za ním začalo svítat.

Jenome Říhovi podle veho začalo být najednou namelených a navekslovaných peněz líto a odmítl jim je dobrovolně vydat. Sedl si na idli a rozhodl se nebrat trojlístek na vědomí. Nepříčetný Gajda na něj řval, tloukl ho, mával a ermoval pistolí… Pak najednou vyla rána. Jestli to byla náhoda nebo úmysl, to ani jeden z Frélichů neví. Ale oba shodně připoutějí, e ve vzteku, jaký s Gajdou cloumal, to mohl jejich éf udělat schválně. Jak to bylo dál, u víte. Koberec, sníh a tak… Pistoli Gajda venku zahodil, ale Vojtěch Frélich ji opět sebral. Líbila se mu a domníval se, e se třeba jednou hodí.”

Podplukovník Kulíek zvedl ruku a s omluvným gestem nadporučíka Vebra zarazil: Na detaily je dost času jindy, ale teď nezapomeň na důleitý moment, který případu dává poněkud jinou tvář.”

Jistě,” souhlasil nadporučík a podfvaf se na pracovníky federální kriminální ústředny. Ono by toti přepadávání a okrádání veksláků mohlo skončit, kdyby se v Jarmilkovi neozvala nepotlačitelná touha po penězích. Celou dobu, kdy kryl záda Klngovi a převáně Dukemu, se domníval, e ho platí dost. Kdy se pak od Gajdy dozvěděl, kolik nali u Říhy, dostal vztek. Jeho podíl se mu najednou zdál být almunou ve srovnání s tím, co brali druzí. A tak se rozhodl, e za čtvrtinu kořisti bude nosit Gajdovi zaručené tipy. Věděl prakticky o kadém kroku organizace. King a Duke ho měli za naprosto oddaného člověka, před ním není třeba mít tajnosti. A tak Jarmilka shodil Gajdovi číníky, kteří sice pracovali na vlastní pěst, ale měli s Dukem nějaké společné kefty, pak i Viktora a nakonec,” teď se nadporučík musel chtě-nechtě smát, i tady pana doktora. Na toho ovem musel Gajda sám, protoe Frélichů se nemohl dočkat. Netuil ovem, e ti jsou u u nás a my vlastně víme vechno.”

Počkej, Slávku,” vloil se do Vebrova vyprávění major Barták. Ale proč li do toho včerejího bytu, kdy museli mít peněz jako lupek?”

To je právě to,” pokýval hlavou nadporučík. Oni neměli. Vechno stornoval Gajda a dával jim pouze malý podíl. Aby prý nezačali nápadně utrácet. Zbytek jim prý vyplatí, a nebude hrozit nebezpečí z prozrazení. Spí to ale vypadá, e by nakonec stejně nic neviděli. Proto se rozhodli, e si přivydělají způsobem, který u znali.”

Pak ovem bylo dobré, e jste je po zadrení dostal k prvotnímu výslechu právě vy, usoudil Barták.

Ani ne, namítl podplukovník Kulíek. Celá věc by se tady k nadporučíkovi dostala tak jako tak. Jakmile bychom věděli, e otisky souhlasí s těmi, co se naly u ňíhy, vytáhli bychom Slávka třeba z postele.”

Je jasné, pokračoval nadporučík, e na prokázání vrady by to, o čem jsem zatím mluvil, moná úplně nestačilo. Ale při prohlídce na svobodárně se nalo pár odcizených věcí a na dně atnové skříňky Vojtěcha Frélicha do hadrů zabalený revolver ráe sedm edesát pět. Poslal jsem ho ihned balistikům a expertiza při porovnání s kulkou, kterou jsme měli, jasné potvrdila, e touto zbraní byl ftíha zastřelen. Pak u to bylo jasné. Frélichové dlouho nezapírali. Zvlátě Martin ne. Snad i proto, e oni sami věří ve velmi nízký trest. Nestříleli, Brandejského bodl Gajda… Myslím, e se u soudu budou dost divit. Mají toho na hezkých pár let.”

Vechno se tu točilo okolo valut a vekslování,” zamyleně pronesl podplukovník Koděra, zahalený v doutníkovém kouři. Prostituce, kuplířství, spekulace, vloupačky, vrada. O poruování devizového zákona, příivnictví a podvodech ani nemluvím. Teď vak jenom poslední maličkost. My jsme vám přece neoznámili, kam jde major Barták. Natěstí jste na to nějak přili sami. Nechtěli jsme okolo domu nechávat příli mnoho lidí, abychom mohli v klidu a nenápadně zatáhnout celou sí. Take říkám natěstí…”

Major Barták by si býval poradil jistě i sám,” zastal se ho nadporučík Veber. Ale my nehlídali jeho, nýbr Gajdu. Kdy u jsme věděli, kdo to je, zdálo se nám, e se k něčemu chystá. A vylo to. Třebae si tady doktor při tom trochu uválel oblek.”

Vichni se začali smát klidným a spokojeným smíchem. Mají za sebou pořádný kus práce, by se o ní větina lidí nikdy ani nedozví. Vstali a loučili se. Dole v kancelářích běely výslechy na plné obrátky.

Víte co,” navrhl Veber Bartákovi, Pojďte si dát támhle,” máchl rukou k oknu, pořádnou snídani. V tuhle dobu u servírují gulá.”

Opustili svorně oba náčelníky a pomalu a pěky mířili ke známému řeznictví a uzenářství. Brali to zkratkou, přes prostranství před tuzexem. U vchodu do prodejny potravin se u teď, poměrně brzy na to, e otevírat se bude a za hodinu, řadila fronta. Nedalo jim, aby se nezastavili a nepodívali tím směrem.

V tom okamiku k nim přistoupil nějaký mladík v ínsách a krátké koené bundičce: Bony, nepotřebujete bony?”

Major Barták s nadporučíkem Vebrem se po sobě podívali. Před několika minutami ukončili jeden případ.

Problém vak stále zůstává …

Konec