Ve slubách zákona - Josef Glückselig

MUI PROTI TROJZUBCI

I.

Od chvíle, kdy zvonkohra na mnichovské radnici odměřila poledne, neuplynula Jetě ani celá hodina. Je právě polovina října devětapadesátého roku a počasí odpovídá podzimnímu období. Ten čtvrtek Je v bavorské metropoli od samého rána ponurý a chladný.

Mu, který u dobrou čtvrthodinu postává na rohu Kreittmayerstrasse a Sandstrasse, se choulí do lehkého balónového plátě, a Jeho podmračený pohled sleduje vozy, přijídějící od centra města. Není pochyb, e na kohosi čeká, kdo si zřejmě dává na čas.

Krátce před třináctou hodinou si mu zapaluje cigaretu. Nestačí jí vak dokouřit ani do poloviny, kdy kolem něho projídí tmavomodrý opel s poznávací značkou M - DA 105. Odhazuje cigaretu a spěně se vydává do Kreittmayerstrasse, kam vůz zabočil.

Opel, v něm sedí jediná osoba, zvolfíuje a u domu s popisným číslem sedm vjídí do průjezdu.

Mu, který a dosud nečinně postával na rohu ulice, má náhle naspěch. Také on míří k domu s číslem sedm. Nevchází vak do průjezdu. Před domovními dveřmi vytahuje z kapsy klíč, odemyká a vstupuje do chodby. Prohlíí si vizitky na dveřích bytů. Zdá se, e se ted pro něho vlečou minuty Jetě pomaleji, ne kdy postával na ulici.

U domovních dveří se objevila osoba, která přijela v tmavomodrém opiu. Drí v ruce několik meních balíčků a tak chvíli trvá, ne otevře a projde ke schoditi.

Ted u se ve odehraje rychle.

Chodbou zazní jakési suché zapraskání a potom padají na zem balíčky s ovocem a vzápětí i ten, který u je nikdy nedonese do svého bytu ve třetím patře.

Mu. který tiskl spou speciální pistole, zastrkuje zbraň do kapsy a vychází na poloprázdnou Kreittmayerstrasse. Odchází od domu číslo sedm rázně, avak neutíká. Vykonal své.

O pět minut později objevuje jedna z nájemnic domu u vchodu sténajícího mue.

Pane Popele, co je vám? ptá se vyděeně a pokouí se leícího člověka zvednout. Ten vak není schopen cokoliv na její otázku odpovědět.

Přivolaný vůz záchranné sluby odváí tepana Popela.

Zbytečně … jetě ne dojedou před nemocniční bránu, je mrtev.

Lékař, který mrtvolu prohlíí, kroutí nechápavě hlavou. A potom jde k telefonu, bere sluchátko a vytáčí číslo mnichovského policejního komisařství.

O pětadvacet hodin později, právě kdy policejní komisař Breitner dočetl u po několikáté pitevní nález o mrtvole tepana Popela, ohlaují mu návtěvu. Přichází za ním důstojník pullaské centrály Spolkové zpravodajské sluby.

Komisař dává pokyn, aby příchozího uvedli do kanceláře. Ví velice dobře, o koho jde. Ti dva u spolu ostatně měli nejednou co dělat. Moná i proto nechodí zpravodajský důstojník dlouho kolem horké kae a rovnou se ptá:

Máte, komisaři, na starosti případ tepana Popela? Krimínalista zamačkává do popelníku cigaretu a na jeho tváři se objevuje jakýsi shovívavý úsměv. Se zjevnou ironií říká: tepana Popela…? Nechtěl Jste, kapitáne, říci  tepana Bandery?

To je snad, komisaři, jedno, nebo ne? Teď u ano, ale pár hodin nám trvalo, ne jsme zjistili, kdo ten mrtvý vlastně Je.

A jak vypadáte s pátráním teď?

To si přečtete, kapitáne, ve večerních novinách. U jsem tady tu smečku novinářských chrtů měl. Jde o vradu, spáchanou speciální pistolí, která plivá místo ocelových střel ampulku s prudkým jedem. Zřejmě nějaká novinka. Zatím jsem se s tím u nás nesetkal. Nehlučné a účinné…

A pachatel?

Komisař krčí rameny. Zapaluje sl novou cigaretu a teprve potom odpovídá na kapitánovu otázku.

Vechno Je to zatím ve hvězdách. V domě, ani na Kreittmayerstrasse nikdo nic zvlátního neviděl, neslyel, ani nepozoroval. Zřejmě dokonale připravená likvidace. K pachateli se s největí pravděpodobností dostaneme Jedině přes motiv vrady. Pár lidí u na tom dělá, ale ten mrtvý byl příli záhadná postava, ne aby o něm a Jeho stycích mohli za tak krátkou dobu zjistit vechno, co bychom potřebovali. Moná, e byste nám mohli, kapitáne, trochu pomoci, co říkáte?

Ted zase krčí rameny pullaský důstojník. A rovně na Jeho tváři se objevuje shovívavý úsměv.

Já, komisaři, na vaem místě bych ty lidi, co se pídí po motivu vrady, příli nehonil. V tomto případě jde zřejmě o účty, které sl mezi sebou vyřizují ukrajintí emigranti, a kdoví, kdo jim při tom sekunduje. Váně, já bych ty lidi příli nehonil. A vám to doporučuji, komisaři, také.

To ml říkáte, kapitáne, sluebně nebo soukromě? Pullaský důstojník místo odpovědi opět krčí ramenyŤ A komisař si to vysvětluje po svém.

V podstatě jsem dospěl ke stejnému názoru jako vy, jenome tenhle případ tak docela za hlavu hodit nemůeme, U je to ve veřejnosti a znáte novinářskou smečku, Ta je ochotna se za tím hnát na vlastní pěst. A víte, jak to vypadá, kdy některý z nich něco objeví. Nás potom zneuctí a nařknou z neschopnosti…

Třeba jím budete mít monost nabídnout, komisaři, jiné sousto, na které se vrhnou a na případ Bandera zapomenou.

V tom si nejsem, kapitáne, tak jistý, i kdy… Po pravdě řečeno, to, co jsme o Banderovi zatím zjistili, nenasvědčuje,. e by po něm někdo příli truchlil. Právě proto … Udělal své a jde pod drn … Ale i tak, díky za informaci, a kdyby se vyskytlo něco zajímavého, dejte nám vědět. Moje číslo znáte …

Dám vám, kapitáne, vědět, ale vy byste nám mohli trochu usnadnit práci a přihrát něco údajů ze ivota téhle mrtvoly.

To by bylo, komisaři, dost sloité, Raději na to zapomeňte …

koda, kapitáne ..

Oba dva se loučí se stejnou nesrdečností, s jakou se setkali. A kadý z nich sí myslí své. O tom druhém, i o mrtvém Stepánu Banderovi.

Pullaská centrála by skutečně mohla poskytnout komisaři mnohé informace nejen o mrtvém Banderovi, nýbr i o OUN (Organizace ukrajinských nacionalistů), která má nepochybně ve vradě prsty. V archívech Spolkové zpravodajské sluby jsou přece uloeny stohy spisů, k nim i v současné době stále přibývají dalí doplňky.

Komisař by tady pohodlně zjistil, e hnutí ukrajinských nacionalistů má kořeny v dávné minulosti. U ve druhé polovině minulého století se pokouela ukrajinská lechta vytvořit Ukrajinu Vladimíra Velkého, stát, jen se měl podle nacionalisticky smýlejících ideálů zařadit mezi evropské velmoci. Tehdy se poprvé objevil na světle světa trojzubec, znak stylizovaný z písmen UVV (Ukrajina Vladimíra Velkého). A nacionalistické hnutí se potom přeneslo i do dalích desetiletí. V roce 1920, po vyhláení Ukrajinské sovětské republiky, nabylo nové podoby. K separatistickým snahám někdejích ukrajinských buroazních vrstev se přidruily motivy protisocialistického charakteru. Nacionalisté organizovali ilegální skupiny, prováděli na území SSSR a Polska sabotáe, drancovali usedlosti i celé vesnice, přepadávali potovní úřady a sídla státních institucí, terorizovali obyvatelstvo, které odmítalo jejich politické názory.

Vechny tyto akce byly řízeny ze zahraničí. Brzy po první světové válce byla v Rotterdamu ustavena emigrantská Organizace ukrajinských nacionalistů (OUN), jejím předsedou se stal někdejí plukovník Ukrajinské haličské armády Eugen Konowalec.

OUN začala v té době vydávat ilegální časopis SURMA, jeho články ivily ideu separátní Ukrajiny a nabádaly k protisovětským a protipolským akcím. Jenome, jak známo, kdo s čím zachází, tím obvykle i schází. A tak se stalo, e jeden z pekelných strojů, určených pro diverzní akce, neputoval na území SSSR, nýbr do bytu Eugena Konowalce, kde explodoval. Ten, jen pří tomto atentátu přiel o ivot  Eugen Konowalec  přestal být pro ukrajinské emigranty dostatečně aktivní. Nemínil se vak dobrovolně své předsednické funkce vzdát. Byl tedy odstraněn.

Na Konowalcovo místo se potom dostal jeden z organizátorů atentátu - Andrej Mělník. Vládl OUN a do roku 1940, kdy se dostal do rozporu s mladími přísluníky organizace. A historie se začala opakovat. Mluvčím opozičníků, kteří vytýkali Melnikovi nedostatek aktivity za osamostatnění Ukrajiny, se tehdy stal těpán Bandera.

Tento posluchač teologické fakulty lvovské univerzity měl v době, kdy vystoupil proti Melnikovi, za sebou ji pohnutou minulost. Byl synem haličského kněze a po ukončení studia začal působit svými náboenskými i nacionalistickými názory na mláde. Organizoval teroristické akce a sám býval nezřídka jejich hlavním uskuteč-ňovatelem. V roce 1936 je pak jedním z vrahů tehdejího polského ministra vnitra Pieraczkého. Při tomto atentátu byl vak zatčen a odsouzen k trestu smrti. Posléze mu byl trest změněn na doivotní alář. V září 1939 se podařilo BanderovL dostat z krakovského vězení a dále do zahraničí, kde se stal vůdcem jednoho z emigrantských křídel, které nesouhlasilo s Melnikem.

OUN se tehdy rozpadla na dvě části, avak útok hitlerovských divizí na Sovětský svaz ukrajinské nacíonalisty opět sjednotil.

Emigrantské vedení OUN se narychlo vrátilo na faisty obsazené území Polska a Sovětského svazu a pokouelo se zde upevňovat své pozice. Jejich panování na Ukrajině vak nemělo dlouhého trvání. Kdy Stepán Bandera vyhlásil ve Lvově samostatnou Ukrajinu, rozzuřilo to Hitlera natolik, e přikázal, aby byl tento drzý separatista okamitě zatčen.

Stepán Bandera pak putoval do jednoho z koncentračních táborů, avak nepobyl tam dlouho. Tehdejí éf nacistického abwehru admirál Canaris přesvědčil Hitlera, e Bandera je muem, který můe být v protisovětském taení třetí říi velice uitečný, a zařídil jeho proputění.

A těpán Bandera nezklamal naděje nacistického éf# abwehru. Z jeho popudu byla na obsazeném území Polska a sovětské Ukrajiny zřízena z přísluníků OUN zvlátní milice, která po boku nacistů vradila a loupila ve velkém. Později vznikla z vybraných přísluníků ukrajinského nacionalistického hnutí divize SS Galizien, která

bojovala proti sovětským jednotkám u Stalingradu,

Ani potom, kdy dolo na východní frontě k obratu a Sovětská armáda začala okupanty hnát ze svého území, nesloil Canarisův trojský kůň ruce do klína. Narychlo zaloil tzv. Ukrajinskou povstaleckou armádu (UPA), která měla za úkol předstírat odpor proti nacistickým okupantům, ve skutečnosti vak bojovala proti Sovětské armádě a proti partyzánům. Vrchním velitelem této povstalecké armády se stal Stepán Bandera.

Po vítězném postupu sovětských vojsk na západ se přísluníci UPA stáhli do ilegality a začali opět s tím, co ji prováděli v období mezi dvěma světovými válkami  se sabotáemi a terorem vůči obyvatelstvu sovětské Ukrajiny. Trvalo vak jen krátce, ne sovětské vojenská Jednotky a bezpečnostní sloky donutily bandy UPA, aby opustily území SSSR.

Tehdy se banderovcí, jak se začalo podle jejich vůdce těmto teroristům říkat, stáhli do východních oblastí Polska. A tam se pokoueli vytvořit jakýsi stát ve státě, nebo tady měli jetě z doby faistické okupace určité kontakty s některými vrstvami obyvatelstva, předevím ?, řad duchovních řecko katolické církve. Jakmile se vak zkonzolidoval i v Polsku poválečný ivot, začaly také polské vojenské jednotky likvidovat teroristické tlupy UPA. A tehdy Stepán Bandera vycítil, dříve ne jiní, neudritelnost situace, a pod záminkou, e připraví půdu pro své spolubojovníky na Západě, přesunul se z Polska do Mnichova.

Pro nacionalistu Banderu nebylo příli obtíné a sloité přesvědčit Američany o nutností a uitečnosti dalí existence OUN. Boj proti komunismu bude přece pokračovat i po válce. A tak nalezl Bandera pochopení i finanční podporu. Sídlem organizace přestal být Rotterdam a stal se jím Mnichov. Někdejí Canarisův trojský kůň byl přesedlán na trojského koně americké zpravodajské sluby a potom, kdy Reinhard Gehlen vtáhl so svými lidmi za vysokou zeď centrály v Pullachu, neopomněl se Stepánu Banderoví rovně připomenout. Znali se ostatně u z doby války a příli dobře.

Časem vzniklo na mnichovské Zeppelinstrasse 67 ústředí OUN, odkud Stepán Bandera se svým tábem a pod patronací západních zpravodajských slueb pokračoval v protisovětské a protisocialistické diverzi. Jenome také

on v očích mladých přísluníků nacionalistického hnutí stárnul a stal se konzervativním. A tak i pro něho se naplnil osud, který kdysi postihl Eugena Konowalce. Tentokrát vak neměla smrt podobu pekelného stroje, nýbr ampulkové střely s prudkým jedem.

Přiblině takové údaje a jetě mnohé dalí informace mohla pullaská centrála poskytnout komisaři, který pátrá po vrahovi tepana Bandery. Leč neposkytla, nebo ví o pozadí vrady své. Kapitánova návtěva na policii měla svůj cíl a nepochybně by ho byla i splnila, nebýt události, k ní dochází v době, kdy u začínají některé západoněmecké listy naplňovat záměr, jen měl být Banderovou násilnou smrtí rovně splněn.

Nejdříve se ozývá list HAMBURGER ZEITUNG , naznačuje, e zavraděný Bandera byl úhlavním nepřítelem Sovětského svazu. Proto prý musel zemřít. Podle autora článku je zcela logické, e největí zájem na odstranění svého protivníka mohl mít Východ. Přehlédl přitom, e pro Sovětský svaz se stal Bandera politickou mrtvolou u dávno.

FRANKFURTER RUNDSCHAU promlouvá jetě neomaleněji a tvrdí, e vrah tepana Bandery odejel po svém činu na Východ.

A k těmto prvním hlasům se rychle přidávají dalí. Záhy se vak ukazuje, jak falený byl jejich zpěv.

Vrah neodejel na Východ. Vůbec neopustil územ! Německé spolkové republiky. Přejel pouze z jednoho zá-padoněmeckého města do druhého; z Mnichova do Frankfurtu nad Mohanem. A právě tam se také objevuje na policejním komisařství. Ne, Bogdan Stačinskij nebyl zatčen, přichází se na policii udat sám.

Kdy ho předvádějí před policejního komisaře, s ním si přál hovořit, říká zcela klidně: jmenuji se Bogdan Stačinskij a byl jsem to já, kdo 15. října zavradil v Mnichově tepana Banderu!

Komisař, který u při svém povolání ledasco zail, je těmito slovy poněkud zaskočen Později o tom řekne novinářům, e měl pocit, jako by před něho předvedli blázna. To říká později, avak ve chvíli, kdy má Stačinského před sebou, vyslovuje jiné věty.

To je zajímavé. A co vás přimělo k tomu, e se jdete sám přihlásit na policií?

Nevím, pane komisaři, ale myslím, e je to strach. Nerad bych dopadl jako ten, kterého jsem dostal za úkol oddělat.

Říkáte, e jste to dostal za úkol.

Ano, byl jsem pověřen naí organizací a dost moná, e i někým jiným, to nevím, ale dostal jsem za úkol Banderu oddělat.

Nu, to si rád poslechnu, povídejte, pane..

Stačinskij… Bogdan Stačinskij… Pokusím se vám to povědět, od samého začátku… Letos sedmého května mi kdosi zatelefonoval do mého dortmundského bytu a řekl mi, abych z příkazu OUN Ihned přiel do ulice Am Knappenberg číslo 69. Jako disciplinovaný přísluník naeho hnutí Jsem tedy el. A tam v tom domě mě očekával nějaký mu, který se mi představil jako John Ortb a hned potom mi oznámil, e jsem byl vybrán, abych vykonal pro organizaci jeden speciální úkol. Zeptal jsem se ho, co to má být a on mi řekl, e jde o odstranění Stepana Bandery …

A vás to nijak nepřekvapilo?

Nijak zvlá. Kdysi jsem byl ve skupině, která pro organizaci dělala cosi podobného. Tehdy jsme měli za úkol odstranit doktora Rebera, jestli vám to jméno něco říká?

Ani ne ..

Doktor Reber byl éfredaktorem časopisů, které OUN vydává v Mnichově. Nebyl vak dost progresivní a příli se stavěl do opozice. Taky měl dost vlivných přátel mezi Američany a tak ho nebylo moné odsunout jinou cestou, ne tou, kterou jsme zařídili my.

Take vás ani příli nepřekvapilo, kdy jste dostal za úkol zlikvidovat i vůdce vaeho hnutí?

Říkám, e nijak zvlá ..

Dobrá, a co se dělo dál?

Potom jsem jetě dostal od toho člověka instrukce, kde se Bandera zdruje a kde bydlí. A taky mi předal tu pistoli, kterou jsem předtím nikdy v ivotě neviděl. Vysvětlil mi, jak se s ní zachází a jaké má účinky a e je nejlepí střelit toho, koho chceme oddělat, do obličeje. Potom jsme se jetě společně napili na to, aby to klaplo a já jsem odeel.

A to jste od května do října připravoval tu vradu?

Ne, já jsem odejel za Banderou hned druhý den. To mi jetě Orth přinesl na nádraí nějaké peníze a taky falený průkaz na jméno Hans Budeit. A teprve potom jsem odejel do Západního Berlína a odtud jsem letěl do Mnichova. Tam jsem se ubytoval v hotelu Schottenhammel a začal jsem sledovat Banderu. Pár dní jsem pozoroval, jak odjídí z Kreittmayerstrasse sedm, nebo zase ze Zeppelinstrasse, kde jsou kanceláře OUN. Třetí den u jsem si myslel, e to udělám. Bandera tehdy přijel k večeru domů a já jsem byl zrovna před domem v Kreítt-mayerstrasse. Zajel s vozem do průjezdu a na dvůr. el jsem tam za ním a myslel Jsem sl, e bych to tam mohl udělat. Nikdo na dvoře nebyl a já jsem si to zamířil k autu, kde Bandera jetě cosi dělal u motoru. Jenome, kdy uu Jsem chtěl vytáhnout pistoli, zpozoroval jsem, e se na mě dívá z okna Jakýsi mladík a tak jsem toho nechal. Měl jsem strach, e by mohla od něho dostat policie můj přesný popis a navíc mohl způsobit poplach. A tak jsem to tehdy na dvoře neudělal. A potom Jsem vůbec ztratil odvahu a odejel z Mnichova. Za pár dní, kdy jsem se vrátil do Dortmundu, za mnou zase přiel Orth a začal mě lámat. Tedy, vyhrooval, e kdy to v budoucnu neudělám, e na mě provalí Rebera. Zase to se mnou vechno probral a já to měl znova na krku. Tehdy mi natěstí Orth řekl, e Bandera kamsi odejel, a e to tedy udělám, a se vrátí a on mi dá vědět. To trvalo a do té poloviny října. Tehdy jsem to udělal..

Bogdan Stačinskij potom komisaři líčí, jak to bylo onoho 15. října po poledni, kdy zavradil tepana Banderu.

Bublina, která se uu nafukovala, nebo likvidování Bandery melo navíc poslouit OUN jako provokační signál k dalí protisovětské kampani, splaskla.

Před Spolkovým soudem v Karlsruhe Bogdan Stačinskij opakuje to, co řekl policejnímu komisaři ve Frankfurtu nad Mohanem. Byl odsouzen k trestu odnětí svobody na osm roků. Soud přihlédl k polehčující okolnosti, jí bylo dobrovolné přiznání. Zřejmě ani ivot tepana Bandery nebyl soudem na víc oceněn. Vůdce ukrajinských nacionalistů, faista a sám vrah řady nevinných obětí, zemřel způsobem, který celý ivot praktikoval.

2

Toho roku nespěchá zima se svým sněhovým přídělem ani v umavských kopcích. Je začátek listopadu, stráně pod Kaperkem a nad Rejtejnem jsou u pár týdnů v pohotovosti, připraveny přijmout mocnou vrstvu bílé přikrývky. Z oblohy vak padají místo sněhových vloček jen deové čůrky. Zatím to vadí víc vyznavačům lyařského sportu, ne umavským usedlíkům. Ti vědí, e v nastávajících měsících jetě uijí sněhu a mrazů víc ne dost.

Rudolfa Fiera, který před několika minutami dorazil ve svém dýchavičném tudoru k jedné z chalup, co jsou posazené ve stráni pod Kaperskými Horami, také dosavadní sněhová neúroda příli nevzruuje. Dnes ho naopak průjezdné silnice docela potěily. Počítal u s tím, e bude muset nechat vůz stát před BÍLOU RUÍ a k chalupě lapat po svých. Takhle snadno dojel a k cíli své cesty. A navíc se těí, e se jetě zítra podívá v lese po nějakých skřípalkách, jak tady starousedlíci říkávají havelkám.

Fier jezdí do tohoto umavského kouta u víc ne půl desetiletí. Ve třiapadesátém koupil od matky jednoho svého kolegy starou chalupu a od té doby sem putuje skoro vdycky, kdy se mu v diáři vyskytnou alespoň dvě nezaplněná denní políčka. K jeho lítosti to ovem bývá jen zřídkakdy. Obvykle tak jednou, dvakrát za dva měsíce, protoe jinak se při jeho zaměstnání nedá příli počítat ani s nedělemi a svátky. Jednou má u nedělního data napsáno slůvko  sluba , jindy tam není třeba nic, přesto vak Fier slouí.

Sousedé z okolí chalupy i pár lidí z Kaperských Hor Rudolfa Fiera znají, vědí, e slouí kdesi v Praze u Bezpečnosti a snad i to, e má hodnost kapitána, ale to je zřejmě vechno. Fier sám o sobě nikdy příli nemluví, a ti, co ijí mezi umavskými kopci a patří do okruhu jeho známých, zase nejsou zvyklí se příli vyptávat.

Do kraje pod Kaperkem u se teď vplíil podzimní večer a kapitán se chystá, e si zapálí v krbu oheň. V mi milém roce si toto ohňové obětitěu, jak krbu říká, vlastnoručně postavil a pokadé, kdy teď přijídí do chalupy, tráví u něho pár hodin pohody. Při pohledu do planoucího ohně vdycky na čas zapomíná na ten bláznivý kolotoč, v něm se v Praze neustále pohybuje. Má rád to vzácné posezení o samotě, při něm se dá myslet i na jiné věci, ne na agenty a ifry a tajné schránky a výpovědi a na podobné záleitosti. Fier si v krátké době oblíbil zdejí kraj a tak při ohňové siestě obvykle rozmýlí o jeho dávné minulosti i pozoruhodné současnosti. Shromaďuje si materiály o někdejích umavských svobodných sedlácích a jejich králováckých dvorcíchť které tady jetě ledaskde stojí, jako připomínka staré předklosterinannovské umavy. A rozjímá tady i o půvabných výtvorech anínských sklářů. Nejeden brusič skla patří mezi jeho známé.

Rudolf Fier se těí na voňavá a praskající březová polena u nyní, kdy je nosí z dřevníku ke krbu. Třísky na zatopení u si také přichystal a na vařiči zase klokotá v hrnku voda, která za chvíli vykouzlí v letitém kafáč* lahodného turka. A potom bere kapitán z hromádky starích novin, které si přivezl, pár listů a chystá se zaloit pod oheň. Jetě předtím, ne zmuchlá papír, upoutává na jedné stránce jeho pohled poměrně malá, pro něho vak přece jen zajímavá zpráva, je nadepsána slovy: NESLAVNÁ KONEC TEFANA BANDERY.

Kapitán odkládá výtisk novin na stůl a bere z hromádky jiný, který mu poslouí k rozdělání ohně. A kdy u se v krbu ozývá příjemný praskot dřeva a světnicí se line vůně černé kávy, usedá do starého proutěného křesla. Tentokrát jetě nespěchá, aby otočil vypínačem a nechal osvětlení světnice na bedrech ohně. Jetě si chce přečíst zprávu, kterou před chvílí objevil. Je zpravodajsky stručná:

NESLAVNÝ KONEC STEPANÁ BANDERY. Ve čtvrtek 15. října v odpoledních hodinách byl ve svém mnichovském bydliti zavraděn neznámým pachatelem vůdce ukrajinských emigrantů Stepán Bandera. S jeho jménem je spojen nespočet zločinů, které před druhou světovou válkou a během ní páchal v čele teroristických band na území Sovětského svazu i Polska. V prvních poválečných létech řádily zločinecké tlupy, nesoucí Banderovo jméno, l na naem území a na jejich likvidaci musely být nasazeny jednotky armády i SNB. Mnichovská policie soudí, te vrada tepana Bandera je součástí třenic, které neustále probíhají v emigrantském hnutí na Západě. Bandera se stal zřejmě obětí svých vlastních intrik, které po celý svůj ivot spřádal proti SSSR i proti dalím státům socialistického tábora”

Rudolf Fier odkládá noviny na hromádku k ostatním a jde otočit vypínačem Oheň v krbu u osvětluje místnost a začíná rozdávat i příjemné teplo. Kapitán Fier si nacpává dýmku, kterou se jinak ostýchá na veřejnosti kouřit, aby si z něho nedělali kolegové a známí legraci, a bezespěchu ji zapaluje. Běh jeho mylenek se tentokrát neubírá směrem k dávným Královákňm, ani k umným brusičům, jak to bývá u Fiera při těchto večerních siestách zvykem. Myslí na věty, které si právě přečetl a které zřejmě v kadodenním shonu v Praze přehlédl.

Konečně tedy dostal Bandera, co si u dávno zaslouil, napadá kapitána v první chvíli. A potom rozvauje dál. Jméno tohoto individua je skutečně spojeno se samým zlem. Jen u nás kolik má na svědomí lidských ivotů! V sedmačtyřicátém roce nám povradili banderovci nejméně třicet lidí. A moná víc. Některé z nich jsem znal, anebo poznal, kdy u nedýchali…

Fier se dívá do plamenů a připomíná si ty poválečné dny, kdy nastoupil k Bezpečnosti a byl po absolvování kursu přidělen ke kontrarozvědce. K obrannému zpravodajství, tak zněl tehdy oficiální název. Zail vechny ty zápasy na neviditelné fronfě. Byl u toho, kdy spřádali nitky k zátahu na sí werwolfů, které zanechal nacistický abwehr republice jako neádoucí dědictví Zail dny, kdy Katkova americká vojenská mise začala po Praze rozhazovat své návnady a lapat do svých spáru duičky pro americkou zpravodajskou slubu OSS. A také onen případ se těchovickým archívem, který zpočátku vypadal na zdánlivý neúspěch kontrarozvědky, ve skutečnosti vak právě při něm se podařilo odhalit celou řadu těch, kteří se dali v republice do slueb zahraničních rozvědek.

A potom u přili na řadu banderovci, vzpomíná kapitán Fier. Větina naich lidí má zafixováno, e boj s těmito teroristickými hordami začal někdy v červnu sedmačtyřicátého roku, jenome to je omyl, Banderovci se u nás začali objevovat hned po skončení války. Podnikali k nám z polského území své propagační rejdy a připravovali si půdu pro nastávající akce. Ve větí míře pronikali na nae území předevím před volbami v esta-čtyřicátém roce, kdy se začali paktovat se slovenskými demokraty a ovlivňovat obyvatelstvo na výcSiodním Slovensku. Tehdy byl boj proti nim předevím záleitostí armády. Jak po vojenské, tak i po zpravodajské stránce. Nejvíc to leelo na bedrech lidí z tehdejí koické divize. Potom se ovem ukázalo, e to zdaleka není jen otázka východního Slovenska. To bylo někdy na sarnérn začátku sedmačtyřicátého roku, kdy byl v Zandově zadren banderovský kurýr a my jsme najednou zjistili, e v republice existuje celá civilní sí OUN. Tehdy trvalo dva měsíce, ne se nám ji podařilo rozmotat…

Fier sedí opřen v křesle, kouří a v mylenkách se mu začínají promítat proité děje; které se odvíjely na samém počátku sedmačtyřicátého roku …

II.

Lednové ráno sedmačtyřicátého roku je mrazivé a nepřívětivé. Právě takové, Jako je pohled mue, kterého přivádí mladý strámistr na stanici SNB v Dolním andově. Zadrel toho chlapíka nedaleko Ondřejova a vůbec se mu nelíbily ani jeho doklady, ani jeho zaryté mlčení. A tak na něj namířil samopalem a nařídil mu, aby el s ním.

A nyní s ním vstupuje do kanceláře velitele stanice a sám je zvědavý, co se z tohoto nemluvy vyklube.

Hlásím, pane tábní strámistře, e jsem přivedl podezřelého mue! oznamuje strámistr svému veliteli. Ten zvedá hlavu od jakéhosi spisu, dívá se zkoumavě na oba příchozí a teprve potom se nevzrueně ptá: Podezřelý z čeho?

Z pokusu o překročení hranice, pane tábní… A taky jeho doklady se mi nezdají..

Strámistr pokládá na stůl průkaz, který mui odebral, a také aktovku, kterou měl při zadrení tento nemluva u sebe. Jeho nadřízený vak u si spí vímá toho, kterého strámistr přivedl.

Tak vy jste chtěl do Bavorska? Proč…?

Zadrený mlčí i nyní. Velitel stanice se na něho chvíli dívá a potom se znova ptá: Tak proč jste chtěl přes hranici? Neumíte mluvit, nebo nerozumíte česky?

Mu kroutí hlavou, z jeho úst vak ani teď nevychází jediné slůvko.

Kde jsou ty jeho doklady? obrací se potom velitel stanice na strámistra, kdy vidí, e se zadreným příli nepořídí.

Strámistr bere ze stolu průkaz a podává ho veliteli. Ten do něho chvíli nahlíí a pak se začíná znova vyptávat.

Podle průkazu jste slovenské národnosti, Jak to, e nerozumíte, na co se vás ptám? Jste snad němý?

Opět ádná odpověď. tábní strámistr jetě Jednou nahlíí do průkazu a potom jde ke stolu a otevírá aktovku. Věci, které v nf objevuje, mu dávají alespoň částečné vysvětlení. Na stole se nejdříve objevuje těká armádní pistole a po ní pak rozličné papíry. Jsou psány strojem i ručně, jejich obsah je vak zaifrován do mluvy kódů.

Tak takhle ono to je, říká velitel stanice spí pro sebe, ne k oběma přítomným. A potom u se obrací na strámistra.

Provedl jste u něho, strámistře, osobní prohlídku?

Zatím ne, pane tábní…

To jsem si mohl myslet. Tak se do toho rychle dejte, ne na nás odněkud vytáhne dalí bouchačku!

Zadrený u u sebe jinou zbraň nemá. Z jeho kapes vak putují na stůl dalí dokumenty. A pod podívkou saka jetě podezřele ustí jakési listiny.

Tak tohle bude spí záleitost pro zpravodajce, ne pro nás, říká velitel stanice a sahá po telefonním sluchátku.

O půl hodiny později u má mlčenlivý mu jiné zvídavé společníky, ne byli strámistři na andovské stanici SNB. ti vak jetě nejsou poslední, kdo mají zájem si s ním povídat. Kdy posléze zadrený přece jen pronáí pár vět, ukazuje se, e bude mít jeho výpověď svou důleitost i pro Prahu.

A potom, mnohem víc ne nemluvný mu, promlouvají dokumenty, které byly u něho nalezeny. Prozrazují, e jde o speciálního kurýra UPA, který měl namířeno z Krakova do Mnichova.

Mu i dokumenty nastupují cestu do Prahy. Předtím vak se jetě vyetřující dovídají od zadreného jméno a adresu převaděče v Dolním andově. Kurýr u něho přespal a časně ráno, jetě za tmy, se vydali k hraniční čáře. Asi sto metrů od ní ukázal převaděč kurýrovi směr dalí cesty a opustil ho. Jenome mu, který nikdy v tomto kraji nebyl, ve tmě zabloudil a dostal se zpátky na nae území. A tam u Ondřejova narazil na hraniční hlídku ze andovské stanice SNB.

V následujících hodinách mají tedy o práci postaráno přísluníci československého obranného zpravodajství nejen v Praze, nýbr i ňa Chebsku. A také specialisté z deifrovacího oddělení.

Zadrený kurýr nemá v úmyslu vypovídat o svém poslání ani před praskými vyetřovateli. Jediné, co zatím  kromě údajů o andovském převaděči  prozrazuje, je trasa jeho postupu z Krakova na západ Čech. Jakousi rusko-polskou jazykovou směsí mluví o tom, e přeel československou státní hranici 15. ledna u Zabrzedowic, potom se vydal do pindlerova Mlýna a dále do Vrchlabí, odkud potom odejel vlakem do Prahy. A z hlavního města republiky pak rychlíkem do Mariánských Lázní a odtud pěky do Dolního andova.

Není to mnoho, co zadrený kurýr říká, nicméně vyetřovateli se tím dostává do ruky dalí záchytný bod. Chytá ho mezi prsty a začíná s ním pracovat.

Říkáte, e jste přeel z Polska do Československa patnáctého ledna. Je to tak?

Vyslýchaný kurýr pokyvuje hlavou.

Dva dny vám trvalo, ne jste se dostal do Prahy. A teď je čtyřiadvacátého ledna. Kde a u koho jste se zdroval na československém území celý ten týden?

Mu krčí rameny. Jako mnohokrát předtím i potom. Vyetřovatel dále trpělivě klade otázky, na ně se mu obvykle nedostává odpovědí.

Dva dny trvá, ne se specialistům podaří rozlutit kódy a deifrovat přenáené dokumenty. Do rukou pracovníků československé Bezpečnosti se dostávají první údaje, z nich se dovídají o dislokaci jednotek UPA v jihovýchodním Polsku, dále jakési kusé informace o budování přechodového kanálu přes československé území a také několik zpráv o chystaných banderovských akcích v Polsku i Československu. Hláení odesílané z Krakova do Mnichova jsou podepsána jménem Orlan. Jde nepochybně o krycí jméno některého z čelních funkcionářů OUN v Polsku.

To, co se dostává do rukou československé Bezpečnosti, je pozoruhodně důleité, zdaleka to ovem není vechno, co by potřebovali lidé z obranného zpravodajství vědět. A oni jsou si toho plně vědomi. Proto se dál toěí kola pátracího aparátu.

Třetí den po zadrení speciálního kurýra se koná ve tábu skupiny, která má tento případ na starosti, krátká operativní porada. Hlavní slovo na ní má vyetřovatel zadreného banderovce, své si vak říkají i ostatní její účastníci.

Ty dokumenty, které jsme u zadreného kurýra nali, říká jeden z účastníků porady, jsou zřejmě jen část toho, co má být z Krakova do Mnichova doručeno. Usuzujeme tak z toho, e některé zprávy, které měl kurýr u sebe, jsou nedokončené a mají zřejmě své pokračování. Je ovem otázka, kde zůstala zbývající část dokumentů, které kurýr přepravoval. Sám o tom odmítá vypovídat ..

A co ten andovský převaděč? ozývá se místností otázka jednoho z dalích přítomných zpravodajců. Je docela pravděpodobné, e je nechal právě u něho.

Je to docela pravděpodobné, my vak zatím se zadrením převaděče vyčkáváme. Máme dům i jeho samotného pod neustálým dohledem a čekáme, zda se u něho neobjeví jetě dalí kurýr, který bude přenáet chybějící část dokumentů. Zatím si to můeme, podle mého názoru dovolit, protoe převaděč, ani ti, co kurýry vysílají, dosud nemají tuení, e jsme tady u nás jednoho jejich člověka zadreli. Příli dlouho ovem se zatčením převaděče vyčkávat nemůeme ..

Já bych doporučoval, vůbec nečekatl říká opět oponent referujícího. Ten člověk přece musí znát lidi, s nimi převádění domlouval.

Můe a nemusí. A co kdy odmítne vypovídat zrovna tak, jako ten zadrený kurýr? Takhle máme přece jen nějakou naději, dostat se k přepáce, která docela určitě existuje někde mezi Krkonoemi a Dolním andovem.

Mně se to zdá vechno na dlouhé lokte..

Dohady o dalím postupu jsou také tentokrát vzruené, jako na větině porad, které se k tomuto případu konají. A není to pouze tím, e se jedná o záleitost, která vyaduje rázného a rychlého zásahu. Důvod bouřlivých polemik je i v tom, e větina lidí, kteří na tomto případu dělají, má jetě poskrovnu zkueností ze zpravodajské práce. Vdy Ji začali dělat vlastně teprve nedávno.

Posléze je přece jen rozhodnuto, andovského převaděče zatknout. Dochází k tomu pátý den po kurýrové zadrení.

Mu, pro kterého přicházejí, má v Dolním andově obuvnickou dílnu a ije tady u od prvních poválečných měsíců. Kdy ho zatýkají, tváří se udiveně a potom i zpupně. Protestuje do té doby, ne v jeho domku objevují dalí část dokumentů, určenou pro mnichovské vedení OUN. Kurýr z Krakova sl u něho skutečně část přenáené zásilky ponechal.

Tentokrát u mají specialisté deifrovacího oddělení snazí práci. Objevené dokumenty prozrazují, e vedení UPA v Krakově hodlá v dohledné době přemístit některé z banderovských sotní, které a dosud operují na jihovýchodě Polska, na Západ. ádá vedení OUN o souhlas k uskutečnění této akce a zdůvodňuje jl tím, e v Polsku je na jednotky UPA vyvíjen ze strany armády stále větí a větí tlak.

Dokumenty odhalené v bytě andovského převaděče dále dokresluji načrtnutý obrázek o současném stavu banderovského hnutí, avak i z nich je patrné, e československá Bezpečnost jetě nezachytila vechno, co Krakov posílal Mnichovu. Chybí zřejmě jetě jedna část.

Kam se vak poděla? Tato otázka zatím nemá svou odpovědí.

Rovně vyetřovatelé mají s andovským převaděčem poněkud lehčí pořízení, ne se zadreným banderovským kurýrem. Neví zdaleka tolik, co on, avak vypovídá o vem, co ví. Kromě jiného i toto…

Nevím, kde se o mně dověděli, e jsem za války spolupracoval na Balkáně s abwehrem, ale ten velebníček, co za mnou vloni na podzim přiel, znal vechny podrobnosti. A vyhrooval, e mě udá, jestlie jim nebudu s tím převáděním pomáhat. Co jsem měl tedy dělat?

Odkud byl ten kněz?”

Myslím, e z Prahy, ale jistě to nevím.

Jak vypadal?

Ten nebyl zrovna moc starý, řekl bych tak kolem třiceti. Vysoký byl asi tak jako já, něco přes sto sedmdesát centimetrů. Měl tmavohnědé vlnité vlasy a modré oči, to sí pamatuji docela přesně. A na levé ruce takovou dlouho jizvu. Od palce a k zápěstí.,

A tvrdíte, e ten člověk, který k vám přiel třiadvacátého ledna večer, byl první, kterého za vámi poslali. Na mou dui, první…

Jaká jste měli domluvena poznávací znamení? Kadý, koho jsem měl převést, musel mít u sebe dvě obálky a ty mí předat. V té jedné bylo heslo  60  JAVORSKÝ. A ve druhé… Tam byly pro mne peníze. Kolik?

Tenhle přinesl tři tisícovky. Ale já jsem ho musel za to nechat u sebe přespat a obstarat mu ivobytí… Výslech andovského převaděče má jetě své pokračování. Právě tak jako výslechy speciálního kurýra OUN. Nepřináejí vak u nic podstatného, co by stálo za zmínku.

A mezitím u jiní pracovníci bezpečnostního aparátu pátrají po mui v kněském roue s jizvou na levé ruce. Pátrají a objevují ho .,.

V den, kdy je na kalendáři datum 13. března 1947, přicházejí na faru řeckokatolické církve v Praze Karlově ulicí mui, které farář Pavel Hučko rozhodné nečeká. Právě tak jako slova, která slyí z úst jednoho z příchozích:

Jménem zákona vás zatýkám!

O chvíli později slyí stejnou větu i Hučkův ministrant v kostele sv. Klimenta i na faře. Na pohled vypadá tento mu tak zboně, e se ani nechce věřit, e je to právě on, kdo dojednával se andovským obuvníkem celou převaděčskou záleitost. Jizva na jeho levé ruce je vak dostatečně výmluvná.

Prohlídka, kterou pracovníci Bezpečnosti na řeckokatolické faře v Karlově ulici provádějí, prozrazuje to, co banderovský kurýr dosud odmítá prozradit. Pravoslavný chrám sv. Klimenta a fara jsou banderovskou přepákou na trase KrakovMnichov. Také tady zanechal speciální kurýr část dokumentů, které dopravoval na Západ. V Karlově ulici v Praze to bylo na radu faráře Hučka, v Dolním andově pak na domluvu převaděče, který měl obavy, e by mu s kufříkem byl v blízkosti hranice příli nápadný. Půjčil mu místo něho svou aktovku.

Prohlídka fary přináí jetě dalí objevy. Kromě jiného

také doklady na jméno Feodor Prilak, o jejich majiteli pracovníci Bezpečností vědí, e před květnovými volba* mi v roce 1946 roziřoval na východním Slovensku banderovské letáky nejen mezi svými ovečkami, ale i u vojenských jednotek. Kdy byla jeho činnost odhalena, uprchl do zahraničí. Není pochyb o tom, e jeho cesta vedla právě přes řecko-katolickou faru v Karlově ulici, kde zanechal své doklady a dostal jiné. A takových poznatků se objevuje při prohlídce jetě víc.

Farář Pavel Hučko, o něm jeho ministrant prozrazuje, e má v banderovském podzemí krycí jméno Parucha, zapírá pouze do té doby, ne ho vyetřovatelé zavalují kupou důkazů, svědčících o jeho trestné činnosti. Potom i on začíná vypovídat.

O svém ministrantu, kterého mu poslal baziliánký provinciál z Preova ebestián Sabol asi před půl rokem, aby mu pomáhal organizovat činnost převaděčského kanálu. Hučko vypovídá, e má tento mu krycí jméno Kary i o heslu  přináím pozdrav od otce Metoda, který odjel do Francie  jím se prokazovali lidé, kterým měl z příkazu provinciála Sabola poskytnout vekerou pomoc a zařídit jejich bezpečný přechod do Bavorska.

A to, co nevypovídá Hučko  Parucha, dovídají se vyetřovatelé od jeho komplice Karyho. Ve tábu obranného zpravodajství se tak rodí obrázek o civilní síti OUN, kterou si banderovci vybudovali na území Československé republiky. Z obrázku je patrné, e řeckokato-lická fara v Praze Karlově ulici nebyla jediným opěrným bodem ukrajinských nacionalistů. Na světlo světa se dostávají jména dalích řecko-katolických duchovních a také místa, po nich ved\ v Československu přechodový kanál: klátery bazilíánů v Preově a Trebiově, fara v Praze, a opět klátery v Teplé u Mariánských Lázní a v Ai. V současné době zatím pouívali těchto opěrných bodů banderovtí kurýři, v budoucnu vak počítali jejich organizátoři, e se přes ně budou premísovat funkcionáři OUN a velitelé UPA, právě tak jako někteří z těch, na nich má mnichovské vedení ukrajinských nacionalistů zájem, aby se dostali z Polska na Západ.

Dálnopisné příkazy, které se z centrály Bezpečnosti rozíétají po onom 13. březnu 1947 do nejrůznějích koutů republiky, nařizují zadrení provinciála baziliánů na území ČSR ebestiána Sabola, aského faráře Wachtla, Jiné a dalí organizátory banderovské civilní sítě na území republiky. Ne vechny z těchto příkazů vak mohou být vyplněny. Například preovskému provinciálu Sabolovi se daří uniknout do zahraničí dřív, ne se u vrat klátera objevují pracovníci Bezpečnosti. Kdosi, kdo zůstal nevypátrán, ho varoval.

Přesto vechno je na jaře sedmačtyřicátého roku civilní sí OUN a UPA v Československu potrhána natolik, e ji nelze v budoucnu pouít k záměrům, pro ně byla utkána. Mui, kteří vytáhli do boje proti trojzubci, vyhráli první kolo zápasu s teroristy a vrahy. K dalímu zápolení se vak schyluje. A oni to vědí…

xxxx

Káva z objemného Fierova kafáče” u zmizela, dýmka je vyhaslá a také v krbu u ztratily plameny na své divokosti. Kapitán vstává a přihazuje na oheň dalí polena. A potom znova usedá do křesla a myslí na to, co bylo před více ne deseti roky.

To, co obsahovaly zachycené depee, vzpomíná Fier, se potom začalo v následujících týdnech a měsících skutečně naplňovat. Banderovské tlupy začaly, v čím dál tím větí míře, pronikat na nae území. A vojáci, kteří se jim tehdy stavěli do cesty, měli s jejich akcemi plné hlavy starostí. Tehdy se u začala banderovskými vpády zabývat i československá vláda.

III.

Je konec května, dny jsou vak horké a dusné, jako uprostřed nejparnějího léta. Budova generálního tábu Československé armády je potemnělá, pouze v druhém patře jetě září do večerní tmy světla. Tam za oknem kanceláře sedí mení podsaditý plukovník a jeho stůl je pokryt roličnými spisy. Tráví tady nad nimi u pár hodin a zdá se, e k nim jetě nějaká přibude.

Plukovník generálního tábu připravuje pro ministra národní obrany obsáhlou zprávu o činnosti teroristických band UPA na území Československé republiky. Z hláení, které dostával v průběhu uplynulých měsíců z velitelství divizí, dislokovaných na východním a středním

Slovensku a z informací orgánů obranného zpravodajství, nyní sestavuje zprávu, na jejím podkladě má přijmout předsednictvo vlády některá opatření, týkající se likvidace band UPA na československém území.

Na listech, které u plukovník generálního tábu napsal, lze číst údaje o dosavadních vpádech banderovských hord na východní Slovensko i o protiakcích československých vojenských jednotek.

K prvním vpádům band UPA na území CSR, napsal plukovník v úvodu své zprávy, dolo ji v posledních třech měsících roku 1945. Tehdy proniklo na území východního Slovenska na 500 banditů, vyzbrojených pěchotními zbraněmi, včetně těkých kulometů. Podle zjitění orgánů vojenského obranného zpravodajství, lo o tzv. sotně Karmeluk, Sokil, Miroň, Browko, Peryh a Andre-jenko-Harbowyj. Názvy sotní jsou totoné se jmény jejich velitelů. Během jednoho taení vydracovaly bandy UPA 32 obcí na východním Slovensku a zavradily několik desítek obyvatel.

Tak například ve vesnici Nová Sedlice, kam přitáhla v noci z 22. na 23. listopadu 1945 asi padesátičlenná banda UPA, oběsili teroristé předsedu organizace KSS Mikuláe Kiree a neznámo kam odvlékli dalího obyvatele této obce Davida Gelba. Ve vesnici uloupili bandité est kusů hovězího dobytka, dále v obchodě Michala Suchého ukořistili několik metráků mouky, brambor a jiných potravin.

Následující noc byla bandity UPA přepadena obec Zboj. Této akce se zúčastnilo na 200 teroristů, kteří obsadili stanici finanční stráe, vydracovali místní obchod a zavradili místního funkcionáře KSS Ivana ikaniče.

Večer 5. prosince 1945 přepadly tlupy UPA obec Ulič, v ní zastřelily dalího funkcionáře KSS Alexandra Steina a povradily i jeho tříčlennou rodinu. V sousední vesnici Kolbasov zavradili teroristé v rodině Samuela Poláka jedenáct osob a obec vydrancovali.

ihned po prvním vpádu hord UPA byla vytvořena z přísluníků 10. pěí divize v Koicích zvlátní jednotka s názvem ZAJITĚNÍ POHRANIČNÍHO ÚZEMÍ (ZPÚ), která dostala za úkol teroristické bandy likvidovat. ZPÚ se v prvních měsících skládala ze čtyř praporů. Později na jaře 1946 byl tento útvar posílen dalími speciálními jednotkami. Proti banditům byli v době jejich počátečnich vpádů nasazováni i frekventanti koly SNB v Koicích v počtu asi 100 muů.

Akce, které byly ze strany jednotky ZPÚ i frekventantů koly SNB proti teroristickým bandám UPA podnikány, se nesetkaly s očekávaným výsledkem, nebo teroristé se vdycky po loupeivém vpádu na území ČSR stáhli zpět na polské území.

Během zimních měsíců na čas vpády hord ustaly, avak ji na počátku dubna 1946 začali banderovci provádět tzv. propagační rejdy v oblastí východního Slovenska. Dne 6. dubna pronikla jedna ze sotní a do hloubky 50 kilometrů na území republiky a její přísluníci násilným způsobem agitovali pro ukrajinský nacionalismus a nabádali obyvatelstvo, aby v nastávajících volbách volilo Demokratickou stranu. S podobným posláním se na území ČSR objevovaly v jarních měsících roku 1946 sotně Karmeluk, Bir a Miroň.

Dne 21. dubna byla vytvořena zvlátní jednotka OCEL (dosavadní ZPO posílená o dalí pěí prapory, oddíl dělostřelectva a lelku stíhačů), která podnikla proti banděrovským tlupám na území ČSR úder a vytlačila Je za hraníce.

V podzimních měsících, kdy zesílila protibanderovská opatření ze strany polských orgánů a předevím armády, začaly se bandy UPA opět stahovat k československé státní hranici a podnikaly krátkodobé výpady na nae území.

V polovině listopadu 1946 napadla například banda UPA obec Zboj, kde ostřelovala stanici SNB, a kdy narazila na silný odpor, ustoupila. Dne 6. prosince uloupili bandité UPA v obci Suchá Hora dva koně a dvě krávy. Ve stejný den potom napadli nedalekou obec Liesek, v ní uloupili zboí za 20 000 Kčs a 47 000 Kčs na hotovostí. O den později ukradli banderovci ve vesnici Granostov sedm krav a tři koně. Dne 17. prosince k večeru zpozoroval stráný u velitelství Adam asi třicet banditů, kteří mířili ke kasárnám. Banda ustoupila pod soustředěnou palbou vojáků. Ke střetnutí banditů s přísluníky jednotky OCEL dolo i 26. prosince 1946, kdy se teroristé odváili napadnout vojenskou stránici.

Rovně v zimních měsících letoního roku dolo k několika střetům mezi jednotkami UPA a naimi vojáky. Podle posledních zpráv, které se podařilo zachytit orgánům obranného zpravodajství, chystají bandy UPA v dohledné době dalí výpady na československé území. Dne 2. dubna 1947 byl zadren banderovský kurýr směřující z Mnichova do Polska. Byl u něho nalezen rozkaz pro hlavní stan UPA v Polsku. Jeho znění cituji:

Příteli 477,

je Jasné, e letos musíme provést podobný vpád do ČSR Jako v loňském roce provedli Miroň, Karmeluk a Bir.

Dávám vám na uváenou, kdy a Jak to provést. Myslíte, e na to bude stačit Bir a Brodič? Hriňa se tam bojím pustit, aby nás ne kompromitoval. Mohl by se tam poslat Jetě Burlak nebo Chromenko? Jaký Je vá názor na tuto věc?

Je Jisté, e v tomto případě nepůjde o mnoství Jednotek jako o způsob Jejich práce. Kdyby oni proti nám vystoupili se zbraní v ruce, nebyla by to velká hrozba. Je moné proti nim vystoupit ohněm. Lesy tam jsou a lidé také. At rovně zkusí něco bědl Jde hlavně o rozruch a reklamu na mezinárodním fóru. Po naem odchodu přijdou na ta místa zahraniční korespondenti a budou se vyptávat obyvatel…

Je třeba zůstat tam déle a vniknout nějak hlouběji. Nae centrální vedeni vyaduje, abychom do těchto prostorů prováděli vpády častěji a co nejhlouběji, jeliko to má větí cenu ne deset vítězných arvátek na naem území.

Zdraví a sil přeje vám, drahý příteli,

JAR.

Z citovaného rozkazu je patrné, e lze v současné době očekávat na území CSR dalí vpády teroristických band UPA. Navíc ]e zřejmé, e tlak, který nyní vyvíjí na hordy UPA polská armáda, donutí teroristy, aby se stáhli na východní Slovensko. Při způsobu bojových akcí, které praktikují banderovské sotně, Je boj s nimi velice sloitý a náročný ..

Plukovník generálního tábu pak na dalích stránkách své zprávy popisuje taktiku, kterou banderovské sotně pouívají, rozebírá současný stav v jednotkách, které jsou proti vyznavačům trojzubce nasazeny. V závěru své zprávy píe …

Vzhledem k situaci, která se nyní, kdy část přísluníků stíhací skupiny OCEL odejde do civilu, vytvoří a na jejich místa nastoupí nezkuení a zatím nedostatečně vycvičení nováčci, doporučuji, aby bylo poádáno o pomoc ministerstvo vnitra, které by některé své přísluníky uvolnilo pro předpokládané střetnutí s bandami UPA. Dále navrhuji, aby byli na likvidaci banderovských sotní nasazeni přísluníci armádních jednotek ..

Plukovník, který sedí ve své kanceláři v budově generálního tábu, dlouho do nocí dál píe svá doporučení, týkající se armády. A ji druhý den předkládá svou zprávu ministrovi. Ten s ní posléze odjídí do předsednictva vlády

To úterní dopoledne na počátku června má rozířené předsednictvo vlády na programu několik bodů, je vak otázkou, zda se tentokrát na vechny dostane. Zdá se, e k problematice vpádu banderovských sotní na československé území chtějí hovořit vichni účastníci této schůze.

Po obsáhlé úvodní informaci ministra národní obrany hovoří předseda vlády Klement Gottwald i ministr vnitra Václav Nosek. Oba podporují návrh, aby byla učiněna proti bandám UPA rázná opatření, a to i za pomoci přísluníků SNB. Souhlasí s nimi i dalí členové předsednictva vlády. Nikoliv vak vichni. Kdy se dostává ke slovu Petr Zenkl, pronáí věty stejně udivující jako nepochopitelné. Varuje, aby se přítomní pánové neukvapovali se svým rozhodnutím, nebo podle jeho informací prý jde jen o houfy otrhaných tvanců, na jejich likvidaci není zapotřebí nasazovat tak početnou ozbrojenou sílu. A potom jetě dodává, e v očích západních států by mohlo tvrdé a kruté vystoupení proti těm chudákům vzbudit odpor…

Tato slova národně socialistického představitele se u zanedlouho stanou krédem pro novináře Zenklovy strany, kteří začnou brát banderovské teroristy pod svá ochranná křídla. Ve Svobodném slově se dokonce objeví apologetický článek, v něm se kromě jiného říká:

Pár otrhaných tvanců se odněkud z východu snaí projít naimi zeměmi někam na západ. Mají k tomu patrně své důvody. Bylo by opravdu nejmoudřejí je nechat projít tam, kde myslí, e dojdou klidu..

Tato slova, vyslovená na obhajobu ukrajinských teroristů a bývalých esesmanů, budou napsána a o několik týdnů později. V jiné podobě vak u zaznívají z úst Petra Zenkla to úterní dopoledne na počátku června. A Zenk-lovi straničtí přívrenci a přátelé z ostatních pravicových stran Je podporují.

Debata o opatřeních, která je třeba učinit proti vpádům band UPA, se protahuje bezmála na dvě hodiny. Konečné rozhodnutí pak odpovídá návrhu ministra národní obrany. Vystoupit energicky a rázně proti vrahům a teroristům, kteří ohroují pokojný ivot obyvatelstva východního Slovenska.

Ministr Václav Nosek slibuje, e ve svém resortu zařídí, aby se dostalo armádě poadované pomoci.

A zařizuje…

U za několik dní po zasedání rozířeného předsednictva vlády se rodí v pracovně hlavního velitele Sboru národní bezpečnosti rozkaz, jeho text změní v nejbliích dnech ivotní běh více ne jednoho tisíce mladých muů. Budou mezi nimi převáně takoví, co teprve nedávno oblékli stejnokroj přísluníků SNB.

tábní kapitán bere do ruky koncept rozkazu, vstává od stolu a začíná sekretářce diktovat. A kdy je papír posléze vyňat ze stroje, je připraven následující rozkaz;

C. j. /. 161 taj. (7947-VA) 3 Praha, 20. června

Věc: Banderovské hnutí na Slovensku bezpečnostní opatření

Na severovýchodním Slovensku dochází od jara 1946 k vpádům ozbrojených teroristických skupin tzv. Ukrajinská povstalecké armády (UPA). Letos, vlivem akci polské armády proti tlupám UPA, činnost těchto band na Slovensku zíntenzívnila. Snaí se uniknout polskému zásahu a opatřit si v CSR monost obivy. Počítají při tom s podporou jisté části naeho obyvatelstva, t s tím, e se z naí strany zmenila vojenská a bezpečnostní opatření. Jednotlivé skupiny UPA přitom páchají těké trestné činy, zejména loupee a vrady. Na mnoha místech dochází k přestřelkám mezí natmt vojenskými jednotkami a tlupami UPA. Obyvatelstvo je vystraené a znervóznělé a ztrácí důvěru v bezpečnostní opatření, která byla u nás dosud uskutečněna. Konsolidační proces je tím silně naruován a státu vznikají značné kody.

Aby byla činnost banderovských tlup na východním Slovensku co nejdříve potlačena a likvidována, nařizuji tato opatření:

SNB  útvar 9600 odele na východní Slovensko:

a) ze země České:

SNB  útvar 9165 Liberec: 1 rotu od SNB útvaru 8185 Liberec a 3 roty od SNB útvaru 8195 Hradec Králové;

SNB  útvar 9166 Plzeň: 1 rotu od SNB útvaru 8176 České Budějovice;

bj ze země Moravskoslezské:

SNB  útvar 9167 Brno: 2 roty od SNB útvaru 8177, Znojmo, 2 roty od SNB útvaru 8187 Olomouc a 1 rotu od SNB útvaru Frýdek.

Z ůtvarů, určených pro východní Slovensko, se utvoří pohraniční pluk SNB SLOVENSKO, který se bude skládat ze 2 praporů o 5 rotách, rota o 3 četách, četa o 30 příslunících ml. sl. třídy…

V dalích větách rozkazu jsou potom jmenováni funkcionáři budoucího pluku SLOVENSKO, uvedeny náleitosti, jimi má být vybaveno mustvo i důstojníci, je určen druh výstroje a výzbroje pluku a dalí organizační pokyny. V závěru rozkazu jsou pak tyto věty:

Po skončení příprav soustředí se pohraniční pluk SNB SLOVENSKO takto: 1. prapor v Praze, 2. prapor v Olomouci, odkud odjedou na místo určení, které bude dodatečně sděleno.

Očekávám, e k 29. červnu t. r. budou oba prapory v pohotovostí a připraveny k zásahu.

SNB útvar 9600 zařídí, aby sluba v celním pohraničním pásmu nebyla po odchodu SNB pohraničního pluku SLOVENSKO naruena. Doba trvání činnosti na Slovensku se zatím nedá stanovit…

Během devíti dnů se tedy zrodí z mladých přísluníků SNB zcela nový útvar, který ponese název SLOVENSKO. Jeho přísluníci odjedou na východ republiky, aby zastavili postup těch, kteří pronikají na nae území se zbraněmi v rukou, loupí a terorizují obyvatele naí země.

V doplňku k rozkazu se v přítích dnech jetě pozmění místo soustředění 1. praporu. Nebude v Praze, jak bylo původně stanoveno, nýbr v Hradci Králové.

Několik desítek řádků rozkazů z 20. června 1947 tedy mění běh ivota více ne Jednoho tisíce muů, z nich v tom čase Jen málokteří vědí, jak se vlastně zrodily banderovské teroristické bandy.

xxxx

Na břidlicové střee Fierovy chalupy rozehrávají deové kapky svůj koncert. Kapitán si při tom maně vzpomíná, jak docela jiné počasí vládlo tehdy na sklonku jara a na počátku léta sedmačtyřicátého roku.

U první červnové týdny toho roku signalizovaly, e nastávající léto bude neobyčejně horké a dusná. Zatímco z blankytně modré oblohy nespadla jediná deová kapka, sluneční paprsky do úmoru bičovaly u tak vyprahlou zem. Zato politické nebe se čím dál tím víc zatahovalo mraky, které větily bouřku. Probíhalo zápolení o budoucí charakter republiky, v něm se mělo rozhodnout inezi socialismem a kapitalismem. Politikové, kteří orientovali své strany na Západ, utrili v květnových volbách estačtyřicátého roku poráku a nehodlali se s ní smířit. Prostředky, jich pouívali, aby zabránili vývoji v republice doleva, měly nejrůznějí podobu: zátita nad kolať boranty a zrádci, ochrana fabrikantů před znárodněním, prosazování Marshallova plánu.

A tehdy jim zahrálo do noty i to úmorné sucho, připomíná si teď Fier, kdy slyí bubnovat dé na střechu chalupy. A také ty neustále se mnoící banderovské vpády.

V červnu u byla střetnutí s banderovci na denním pořádku. jetě, ne jsme se tehdy dostali na Slovensko, utkaly se s banderovskými sotňami jednotky armády. Ve druhé polovině června se dralo na nae území hned pět sotní najednou. Stovky po zuby ozbrojených banditů ze sntní Bir, Chryn, Stačil, Chromenko a Burlak. Ty první tři sotně odrazili vojáci hned na hranici, avak Chromenkovi a Burlakovi se podařilo proniknout do slovenského vnitrozemí. Tehdy u jsme věděli, e nejde o ádné propagační rejdy, nýbr o to, prorazit přes nae území na Západ. Zjistili jsme to, kdy byl zadren jeden z banděrovských kurýrů, který nesl depei z Polska od Grlana do Mnichova. Arkadij, myslím, e se tehdy ten kurýr jmenoval. Ve zprávě, kterou nesl, Grlan hlásil, e vyslali do Bavorska sotně Chromenko, Burlak a Brodič, ale e tam prchají na vlastni pěst a bez příkazu i jiné sotně. V tom hláení tehdy ádal, aby byli jejich velitelé postavení před banderovský soud Vypadalo to, e se jim organizace v Polsku vymkla z rukou a tak se stahovali na Západ Přes nae území…

Fier se divá na dohořívající polena a dál vzpomíná, jak se tehdy ocitl na východním Slovensku jetě předtím, ne tam dorazil pluk SLOVENSKO. Vytvořili nám u velitelství skupiny TEPLICE, které koordinovalo a řídilo vekeré protibanderovské akce, zvlátní oddělení obranného zpravodajství. A tak jsme se tehdy měnili dost často v lesáky a dřevorubce a ovčáky, lapali jsme po slovenských horách a jezdili po dědinách a chytali jsme kdejakou nitku, která by nás přivedla na stopu Burlakovy nebo Chromenkovy sotně. Někdy se to dařilo, jindy jsme vycházeli naprázdno. Já jsem si v těch dnech a příli Často připomínal ten Čas, kdy jsem za války partyzántil v Brdských lesích, V těch prvních fázích slovenského taení jsem se nejvíc točil kolem armádních jednotek, sloených z tehdejích aspirantů vojenských kol. Byli zařazeni v praporech, co měly sice jména dravců: RYS, TYGR, LEV, OREL, ale ve skutečnosti to byli mladí elenáči, kteří se v ivotě teprve rozkoukávali…..

Aspiranti… Opakuje si v duchu Fier. Ti kluci se v uniformě jetě ani pořádně nezapotili a u li do ohně, jako tehdy na Maguře Lupči…

Kapitán opět přihazuje do krbu a v jeho mylenkách se vybavují obrazy, na které u zřejmě nikdy v ivotě nezapomene.

IV.

Je něco málo po poledni 5. srpna 1947.

Ten den je úterý. Z mladých přísluníků druhé samopalné čety stíhacího praporu RYS vak tento fakt nikdo příli nevnímá Přestali nahlíet do kalendáře a rozliovat neděle od vedních dnů. Registrují teď čas podle toho, zda jsou na pochodu nebo v obranném postavení, zda připravují léčku, nebo odpočívají. Někdy se jim hodiny vlečou hlemýdím tempem, a kdy odpočívají, letí zase jako o závod.

Tohoto úterního dne jsou kdesi nad Partyzánskou Lupčou a pod horskými velikány Nízkých Tater. Dostali rozkaz zaujmout tady obranné postavem a čekat. Na Burlakovu sotňu. Pronásledují ho u třetí týden. Vlastně od 21. července, kdy se s ním střetli přísluníci praporu OREL poblí Novoveskej Huty u Spiské Nové Vsi. Bylo to jedno z těch střetnutí, kdy byli v řadách vojáků ranění a také jeden mrtvý. Vojín Frantiek Kalas dodýchal u hájenky Rybník. Rovně Burlakova sotňa měla ztráty na lidech a tak se stáhla do pohoří Nízkých Tater. A teď jím postupuje.

Prapor RYS se střetl s banderovci u Maluné, ale při přestřelce se podařilo banditům proniknout dále na západ. I kdy za cenu tří mrtvých banditů. Potom na Burlaka jetě narazila na Lúčkách rota z praporu OREL. Tam donutili aspiranti’ banderovce k ústupu a kamsi pod Chopok. A teď, jak hlásili zpravodajci, je Burlakova sotňa kdesi v prostoru Chabence a pokusí se zřejmě prorazit dále na západ.

A oni na ni čekají…

Pár desítek mladých chlapců tady leí v narychlo vybudovaných okopech, se samopaly přichystanými k zásahu, avak s mylenkami, které mají pramálo společného se střelbou a bojem.

Mirek Korejs pozoruje pilného čmeláka, který systematicky vysává sladkou ávu z bodlákového květu, Jindra Vrba zase hledí na obláčky, které korzují po obloze a myslí na mámu, která mu ob den posílá dopisy, v nich ho prosí, aby dal na sebe pozor a byl opatrný. A Josef ikula čte noviny, které bůhvíkde sebral a kdoví jak jsou vlastně staré.

Co jsi tam, Josefe, vyčetl novýho? ptá se svého druha Milo Neumann. A ani čeká na odpověď, sám pokračuje: Neohlauje nám snad Burlak, e skládá zbraně a zve nás do Sliače na korzo?

Jo, o Burlakovi tady píou, ale o nějakém pozvání na procházku se tady nemluví. Jedině, e by ses za ním pustil nahoru k Chabenci…

Dík za pozvání, já jsem rád, e máme konečně chvíli klidu. A co tam o tom vrahounovi vlastně píou?

Zase se podepsal u Blatnice ..

Tak to přečti.

ikula se vrací ke zprávě, kterou u sám před chvílí a bez komentáře přečetl.

Tak poslouchej… V úterý o dvaadvacáté hodině procházela obci Blatnice hlídka SNB. V obci se právě zdrovala skupina čtyř a esti banderovců, kteří podle udání svědků byli odění v oumělé německé stejnokroje a hovořili polským nářečím. Kdy zpozorovali hlídku SNB, začali na ni střílet ze samopalů. Ne mohli členové SNB zaujmout výhodnějí postavení, podařilo se banditům zastřelit strámistra Vareka a smrtelně zranit strámistra Vávru.

Nanetěstí stála na cestě také občanka Novosedliaková s jedenáctiletou dcerkou a osmiletým synkem. Novo-sediiaková byla usmrcena dávkou nábojů, dcerka skonala o několik minut později a chlapec podlehl zranění v martinské nemocnici. Ve středu zemřel také strámistr Vávra. Po vraedném útoku utekli teroristé do Gaderské doliny ..

Svině… ulevuje si Milo Neumann. To ale nemohli být Burlakovcí, spí ti Chromenkovi bandité… Jak by se dostala Burlakova horda do Velké Fatry?

Asi to budou Chromenkovi hrdlořezové. To má za jedny prachy, vichni vradí…

To je fakt. Já ti, Pepíku, řeknu, e kdy tohle člověk slyí..

Milo Neumann u nedokončuje větu, kterou měl na jazyku. Pár desítek metrů pod nimi se objevuje desátník aspirant a míří přímo k jejich stanoviti. A u z dálky se ptá na velitele čety.

Je na praporu, říká mu Neumann. A potom jetě dodává: Tamhle o kousek dál je zástupce  četař Rambousek.

Dík …”

Desátník aspirant, který přichází ke druhé četě praporu RYS jako spojka, přináí Četaři aspirantovi Rambouskovi rozkaz. Předává mu obálku a vytahuje papír, na něm mu má četař potvrdit příjem rozkazu.

O co jde, neví? ptá se Rambousek spojky.

Nevím, ale určitě se to tam dočte, směje se desátník.

To je fakt…

Četař aspirant roztrhává obálku a čte rozkaz, z kterého nemá praádnou radost, Říká se v něm …

V úseku vaí Čely ponechte pouze lehké kulomety s dvojicí muů  obsluhu. Četu vylete na průzkum směrem trig. 871 Lánská  hřbet k jihu kóta 1176  hřbet

k trig. 1316 Magura Lupča  k Jihovýchodu kóta 1223  paseka asi 1 km severně Vysoká  trig. 1319  údolím na západ do údolí potoka Lupčianka asi 800 m severně můstku 744. Okol: zjistit, zda banda Burlak není v prostoru uvedené osy postupu. Najde-li četa bandu, překvapit ji palbou a způsobit ztráty, mono-li zničit, nebo zahnat na vlastní čáru léček. Poznávací znamení: levý rukáv vyhrnutý, bílá raketa  vlastní jednotky, zelená  narazil jsem na nepřítele. Provedení ihned.

Sakra, to budou mít kluci radost. To u se zase někomu zdá, e jsme dlouho na jednom místě …?

Desátník krčí rameny a potom pomalu říká: To ví, vojna není kojná. Tak mi to tuhle podepi a já zase frčím..

Rambousek podepisuje desátníkovi aspirantu příjem a potom u začíná vydávat příkazy k nástupu čety.

Ve tři hodiny odpoledne vyráí osmnáctičlenná průzkumná hlídka, sloená vesměs z frekventantů aspirant-ské koly, vzhůru do kopců. Vpředu před jádrem hlídky postupují pátrači.

Je horké srpnové odpoledne a oni jdou jen tak na lehko, s chlebníky a samopaly.

Jdou půl hodiny, hodinu a jetě cosi navíc. A potom najednou přichází od pátračů příkaz k zastavení. Četař aspirant Rambousek postupuje k jednomu z pátračů. A od něho slyí…

Narazili jsme na stopy ťbendákůŤ. Tady je jetě teplé ohnitě a válí se tu zakrvácený obvaz…w

Četař aspirant vydává rozkazy k dalímu postupu. A pobízí k rychlejímu tempu. K vrcholu Magury Lupči vak je pořádný stoupák a jde to jen pomalu.

A potom objevují pátrači kolíbu. Postupují k ní opatrně a prohlíejí ji tak, jak je to učili. Trhnutím otevřít dveře a uskočit stranou …

Koliba je oputěná. A oni lapou dál. Vrchol Magury Lupči u je v dohledu. A tam nahoře je lesík. Pátrači u dosáhli jeho okraje a dávají jádru hlídky znamení k dalímu postupu.

Jdou přes holé prostranství krok za krokem..,

A v tu chvíli to začíná. Z boční strany lesa začínají lehat kulometné dávky. A vzápětí se ozývají i samopaly.

Nikdo nemusí dávat povel: K zemil Zaléhají a také jejich samopaly začínají vyklepávat své dávky. Jsou vak

v nesmírné nevýhodě. Nikde ádný příhodný úkryt. Banderovci je mají jako na dlaní. A jako zkuení hrdlořezové toho vyuívají. Pálí jako zběsilí.

Na prostranství zůstává leet est aspirantů. Ostatní se pokouejí stáhnout zpátky. Ustupují, kličkují… To u do nich pálí i druhý nepřátelský kulomet…

est mrtvých a pět těce zraněných aspirantů. Dosud největí ztráta na lidských ivotech, kterou mají jednotky, bojující proti teroristům se znakem trojzubce.

A tak jsou ke jménu padlého vojína Frantika Kalase připsána dalí jména vojínů aspirantů: Miroslav Korejs, Milo Neumann, Josef ikula, Jindřich Vrba, Bohumil Paducha, Josef Hakl.

V noci, kdy se vracejí do výchozího postavení ti, kteří tuto sráku přeili, začíná drobně pret.

xxxx

Také na střechu Fierovy chalupy pořád jetě bubnuje dé. Kapitán vsak u ho přestal vnímat. Je příli zabrán do vzpomínek na dny, kdy ve slovenských horách umírali lidé, kteří byli pro smrt a příli mladí.

Ti chlapci tam na Maguře Lupči, uvauje Fier, bohuel nebyli poslední, co při srákách s Burlakovou sotňou vydechli naposledy. Po Nízkých Tatrách přila Malá Fatra a vechny její srázné kopce a rokliny. Tam zase sáhla smrt do řad mladých strámistrů.

Kapitán si vybavuje postavu jednoho z těch, co tam v lesích nad Krasňany padl  Ladislava Patočku.

Kdysi, kdy tenhle chlapec skončil strámistrovský kurs, vzpomíná Rudolf Fier, jsem ho lákal, aby el slouit k nám, jenome on chtěl mermomocí kamsi pod Trosky, do Rovenska, kde se narodil a kde ili jeho rodiče. Nakonec se tam stejně nedostal. Kdy jsme se naposledy u Varína potkali, říkal mi, e slouí kdesi v Orlických horách. A těil se, e a to vechno na Slovensku skončí, e ho přece jen převelí do kraje pod Trosky. Také tehdy, kdy mi o tom vyprávěl, měl na tváři ten svůj věčný úsměv a pořád byl jetě tak krásně dětinsky naivní. Zrovna tak jako Klicpera a Novotný…

Připomíná si ta jména a také čas, který s nimi tam pod Strečnem proíval. To byly dny, kdy u se schylovalo

k poslednímu střetnutí s Burlakovými bandity…

Tu noc ze 13. na 14. srpna se přemísovali od Párnice a Zazrivé db prostoru Strečna a Varína, Krasňan a Bělé. Větina z nich musela po svých, nebo auta, která poskytla praporům SNB JAVOR a OSIKA skupina TEPLICE, stačila jaktak odvézt materiál a proviant a u je zase posílali na jiný úsek.

Vechny jednotky skupiny TEPLICE, nasazené proti tlupám, jsou v tom čase v pohybu. Soustřeďují se kolem severozápadního masivu Malé Fatry, jsou při Váhu pod starým Strečanským hradem a vude tvoří obranné postavení, nebo v posledních dnech se nejsilnějí banderovská sotňa, vedená Burlakem, soustředila právě v tomto prostoru. A za nimi, podle hláení zpravodajců, směřují i zbytky teď u rozpráené sotně Chromenkovy.

Jednotky skupiny TEPLICE obkličují masiv Malé Fatry, nebo se zdá, e právě tady by mohl být zasazen oběma bandám rozhodující úder.

Druhá četa praporu JAVOR, v ní je od samého počátku zařazen i strámistr Ladislav Patočka, má nyní své stanovitě jihovýchodně od Krasňan, v kotlině, kterou protéká horský potůček Kur.

Část přísluníků, kteří nemají právě hlídku, odpočívá ve stanech, jiní posedávají u břehu potoka.

Je příjemný letní den, v něm lidé docela rádi zapomínají na vední starosti.

U potoka sedí i dvojice strámistrů Braborec a Patočka, z nich udělala sluba ve slovenských horách nerozlučné přátele.

Braborec vhazuje do ubíhající horské bystřiny drobné klacíky a co chvíli se obrací na Patočku s poněkud provokativními otázkami. Snad proto, e zná jeho dobráckou a důvěřivou povahu.

Co bys, Láďo, říkal takové sluné porcičce vestkových knedlíků? Samozřejmě s patřičnou dávkou tvarohu a másla. Neměl bys chu?

Jo, docela jo. Ale spí bych bral takové pěkně do růová vypečené buchty s povidly. Anebo v nejhorím i s tím tvarohem … Sakra,‘já se, Jardo, těím na pořádný pekáč buchet. Jenome, kdy se k nim dostaneme?  Her-got, u jsem ti zase naletěl, na to tvoje provokační vanění o jídle!

Patočka se naoko zlobí a Braborec se směje na celé kolo. Vzápětí vak svého druha chlácholí.

Vechno, Ládíku, bude, jen co to tady skončíme. Zatím vedem ivot po vojensku a domovem je příroda… Tak nějak to včera zpíval ten kluk od OSIKY, ne? Myslí Stoklasu?

Asi Stoklasu.

To je ten kluk, co dal písničku dohromady. Pěkná, co? Já jsem si ji, Jardo, včera od něho opsal.

Patočka vytahuje z kapsy list, vytrený z jakéhosi zápisníku, a podává ho Braborcovi. Ten bere papír do ruky a čte slova, která budou u zanedlouho zpívat i jíní, ne ti, jim jsou předevím určena:

My jsme hoi od útvaru, milujeme svoji vlast, dovedeme na Slovensku své ivoty za ni klást.

Chceme bránit svoji zem kadý z nás je připraven, s písničkou do boje jdem, nikdo není unaven.

Vedem ivot po vojensku, daleko od domova, bojujeme na Slovensku, domovem je příroda.

Kadý z nás je z ocele, do boje jdeme směle, e jsme hoi od útvaru, zpíváme si vesele.

Refrain:

Krásná, krásná je nae rodná zem, v naich řadách síla aby stále byla, boj vyhrajeml

Braborec dočetl, pokyvuje hlavou, a potom pomalu říká: Je to fajn, docela se to tomu Stoklasovi povedlo ..

A potom, jako by mu slova písně cosi připomněla, ptá se Patočky: Ty, Láďo, pamatuje si vůbec z toho naeho

putování po Slovensku vechna místa, kterými Jsme proli?

U zase provokuje?

Ani ne, jenom mě tak napadlo, e já bych dokázal vyjmenovat sotva tak polovičku.

Ale jdi… Začínali jsme přece u Herlan na Preov-sku. A potom jsme přehrazovali tu silnici Spiská Nová Ves  Hulá  Betliár  Roňava ..

No a dál? Jak se to jmenovalo tam nad Roňavou, co jsme dreli ty osadní hlídky?

Vodryel.

Má pravdu  Vodryel. A potom znova ta silnice Roňava  Spiská Nová Ves.

A taky Hranovice a Liptovská osada .

Párnica, Zazrivá, Čadca a teď Krasňany.

Tak vidí, e jsme to dali dohromady.

Skoro ..

Třeba někdy najdeme chvílí a sepíeme to docela přesně. I s těmi kótami a přestřelkami a raněnými.

A mrtvými..

O tom raději nemluv. Já kdy si vzpomenu na ty kluky z Magury Lupči, tak bych nejradi popadl samopal a granáty a vletěl tam za nimi do těch kopců

Jo, a dopadl bys zrovna tak, jako ti aspiranti. Já nevím, ale osobně si myslím …

Strámistr Braborec začíná rozebírat situaci, která se před několika dny odehrála pod vrcholkem Magury Lupči. Povídají si a sedí tam u potůčku a do té chvíle, ne nastává čas a oni se jdou připravit do sluby.

Úterý 19. srpna 1947.

Ten den odpoledne se sjídějí do iliny, kde má nyní sídlo táb skupiny TEPLICE, velitelé praporů a samostatných rot. Generál, který poradu svolal, informuje její účastníky o současné situaci nepřítele i o postavení vlastních jednotek. Z jeho slov je patrné, e se v uplynulých pěti dnech pokusila Burlakova sotňa čtyřikrát na různých místech probít z obklíčení v Malé Fatře. Bezvýsledně, nebo pokadé byli bandité odraeni a přinuceni stáhnout se zpátky do hor.

A dále hovoří generál o tom, e z východu proniká

k Burlakově sotni dalí tlupa UPA, dosud nezjitěného jména. Má asi třicet muů, kteří nedávno přepadli a vydrancovali obec Venár …

Generál hovoří o předpokládané síle protivníka, o jeho pravděpodobných záměrech a potom znějí místností rozkazy k dalímu postupu proti obklíčeným banderovcům. Velitelé se dovídají, e v přítích dvou dnech vyvrcholí celá akce proti sotním Burlak a Chromenko. Kromě souvislého řetězu jednotek, jimi jsou bandité v Malé Fatře obklíčeni, budou ve dnech 20. a 21. srpna vyslány do prostoru, v něm se bandité skrývají, silné průzkumné hlídky, které se pokusí likvidovat teroristy přímo v terénu.

Rozkazy přesně stanoví, které z jednotek se zítra ráno vydají na průzkum do masivu Malé Fatry a také, které z rot a čet budou nadále zajiovat, aby banderovské hordy z tohoto obklíčení nemohly uniknout.

Jetě ne začíná padat na kraj pod Velkým Kriváněm večerní ero, jsou velitelé zpátky u svých jednotek. A začínají se přípravy ke dvoudenní akci, při ní má být učiněna tečka za teroristickým řáděním Burlakovy sotně na Slovensku.

Jetě je pořád večer 19. srpna. Velitel praporu JAVOR objídí postavení své jednotky, kontroluje stav příprav na zítřejí průzkum i současnou situaci obranného postavení.

U třetí čety svého praporu, která zaujímá postavení v prostoru Varín  Nezbudská Lucka, hovoří Ogar, jak je velitel JAVORU major Malý veobecně nazýván, s velitelem tohoto úseku praporčíkem Porteem. Ogarovi se nelíbí, e velitel čety nechal předsunuté postavení své jednotky, jím je samota Dvoř na kopci neobsazenou svými lidmi.

To je přece pro Burlakovy bandity ideální místo, aby tam nali úkryt i potraviny, kterých u se jim nedostává, vysvětluje major svému podřízenému. Okamitě zařiď, a se tam vydá hlídka v síle alespoň třech, čtyřech muů …!

O jedenadvacáté hodině vysílá praporčík Porte na samotu Dvoř na kopci čtyřčlennou hlídku. Jejím velitelem je strámistr Miloslav Novotný, dále jsou v ní strámistři Václav Hakl, Jaroslav Krystl a Jan Hořej. Výzbroj hlídky  tři samopaly a jedna puka.

Mui jdou tmou k cíli své cesty, který není od postavení vlastních jednotek vzdálen víc ne kilometr. V případě, kdyby narazili na nepřítele, mají vystřelit zelenou světlici.

Je něco málo před půl desátou večer, kdy hlídka dosahuje samoty. Za jejími okny u je tma.

Nedá se nic dělat, musíme je vzbudit, rozhoduje strámistr Novotný. Ty, Honzo, zůstane tady na dvoře, říká jetě strámistrovi Hořejímu, a my se podíváme dovnitř!

Vstupují pod dokovou střechu chalupy. Domovní dveře nejsou zamčené a tak jdou strámistři opatrně, se zbraněmi připravenými k zásahu. V chalupě vak je klid.

Hospodář, který vstal a stojí teď před strámistry v kuchyni, odpovídá na jejich otázku, zda se během dne neobjevili u samoty banderovci, záporně.

Ne, nikdo se tady neobjevil, říká mu ze samoty, v jeho hlase vak není příli jistoty. To cítí i Novotný a začíná se dál vyptávat…

V těch chvílích, kdy jsou strámistři v chalupě, pozoruje náhle Jan Hořej, e se v rohu dvora, kdesi u vrat stodoly, cosi děje. A potom vidí muskou postavu. Zdá se mu vak, e má na sobě stejnokroj vojáka československé armády.

Strámistr volá ono obvyklé: Stůj! Kdo tam? A vzápětí ádá heslo. Namísto toho se mu vak dostává odpovědi v polsko-ruskétn jazyce.

Ruky hoře! Vzdajte sa!

Hajzle! křičí místo odpovědi Hořej a vzápětí u pálí jeho samopal. Přitom se stahuje ke vchodu do chalupy. Také od stodoly těkají samopalné dávky. A nejen z jedné zbraně, alespoň ze tří.

Potom nastává na pár minut klid. Velitel hlídky strámistr Novotný vak předpokládá, e bandité znova zaútočí. Z toho důvodu rozmisuje po chalupě hlídku tak, aby byla schopna se bránit. Strámistr Hořej má za úkol střeit vchod a okno do zahrady, Hakl má na starosti kuchyňské okno a velitel hlídky s Krystlem se přesunují do pokoje.

Po chvíli klidu kdosi vhodil na okno, u něho je velitel hlídky, kámen a vzápětí je slyet jakýsi chraplavý hlas: Vzdejte sel Chceme si uvařit něco k jídlu! Jiný z banditů pak volá: Dejte nám chleba!

Kolík je vás? křičí z okna do trny strámistr Novotný,

Sto padesát.

Nemáme chleba! A do chalupy vás nevpustíme!

Opět nastává na pár minut ticho. A po něm následuje výzva, aby některý z obyvatelů domu vyel ven vyjednávat, nebo e zapálí chalupu. Strámistr Novotný naopak ádá, aby některý z banditů veel neozbrojený do chalupy. ádný z návrhů není přijat.

Prosím vás, nechte mě za nimi jít, prosí ena hospodáře. Já se s nimi dohodnu, oni ti tady ..

Nech toho! okřikuje ji její mu…

Strámistrovi je jasné, e tihle lidé u měli s bandity co dělat v předcházejících dnech. A moná jetě před několika hodinami.

Kdy myslíte, e s nimi něco pořídíte, jděte za nimi. Od nás jim ovem vyřiďte, e se do chalupy dostanou jen přes nae mrtvoly!

ena vychází se svým synem před dům. Bandité je zavádějí za stavení a tam se s nimi dohadují. ádají, aby jim ena přinesla chleba. A těm, kteří jim brání ke vstupu do stavení, vzkazují, e je jich moc a jestlie nedovolí, aby jim ena přinesla jídlo, e je vechny postřílejí.

ena se synem se vrací a vyřizuje vzkaz veliteli hlídky. To u se ze zahrady ozývají dalí výzvy, aby se vzdali, jinak e zapálí dům.

Nevzdáme se! křičí opět Novotný do tmy. V tom okamiku se mihá pár metrů od okna jakási postava. A hned vedle dalí. Velitel hlídky tiskne spou samopalu. A tím je zahájen boj čtyřčlenné hlídky s mnohonásobnou přesilou banditů.

Po krátké přestřelce se potom venku ozývá buení na plot. Ti, kteří obkličují dům, zřejmě dávají znamení ostatním. A vzápětí se ozývá detonace granátu, který jeden z útočníků vhazuje oknem do světnice. Novotný přlskakuje k oknu a pálí po banderovci, který Ihned utíká. V běhu se jetě otáčí a z jeho samopalu létají ohnivé střely. Některé z nich zasahují Novotného.

Velitel hlídky se jetě stačí chytnout kolem krku strámistra Krystla a strhává ho k zemi. Na podlaze se jetě

pokouí Novotný vytáhnout z pouzdra pistoli, nebo u Jeho samopalu dolo k porue. Jetě ne se mu to daří, prolétá do místnosti dalí dávka střel. Také jimi je velitel hlídky nanetěstí zasaen.

Světnice je plná prachu a dýmu. Krystl i ostatní členové hlídky zůstávají dál na svých stanovitích a odráejí útoky banditů. Není jich sto padesát, jak vyhroovali, jen něco kolem padesátky, ale i tak je jich na trojici muů, kteří jsou schopni boje, mnoho.

Bezmála půl hodiny odráejí Hakl, Krystl a Hořej nápor banderovců. Jejich velitel u jim v tomto boji nemůe pomoci. Po zásahu druhé dávky ze samopalu umírá.

A potom náhle střelba útočníků umlká. K samotě se blíí bojujícím strámistrům posila a bandité se stahují do lesů.

Před půlnocí vynáejí z chalupy mrtvého velitele hlídky strámistra Miloslava Novotného . .

To středeční jitro 20. srpna, v něm odcházejí jednotky útvaru JAVOR k průzkumným akcím do prostoru Malé Fatry, zůstává v obranných stanovitích jen malá část přísluníků. Jejich úkolem je střeit linii obklíčení, z něho nesmí Burlakova sotňa vyjít.

Mezi těmi, kteří zůstávají v obranném postavení, je i dvojice strámistrů Patočka a Braborec. Litují, e zrovna je určil velitel, aby střeili stanovitě čety a připravil je tak o monost střetnout se s těmi, kteří před několika hodinami vradili na samotě Dvoř na kopci. Litují a tak trochu těm, kteří odcházejí, i závidí.

U přítí hodiny vak ukáí, e docela zbytečně. Také tito dva nerozluční přátelé a společně s nimi i strámistr Frantiek Vondrou budou mít příleitost setkat se se záludným nepřítelem tváří v tvář a prokázat svou statečnost. Ne vichni z této trojice vak zůstanou po tomto bojovém střetnutí s Burlakovou sotňou naivu.

Strámistr Jaroslav Braborec o tom bude u za několik málo hodin protokolárně hlásit kromě jiného i toto …

Po odchodu vech přísluníků útvaru na průzkumnou akci jsme zůstali se strámistrem Patočkou a Vondrou-em ve stanovém táboře u kóty 456. Naím úkolem bylo střeit stanový tábor. Pro případ napadení jsme měli

k dispozici Jeden kulomet se třemi sty náboji, dva samopaly s dvě stě osmdesátí náboji a jednu puku se edesáti náboji. Kromě toho měl kadý z nás sluební pistoli se estnácti náboji a navíc jsme měli jetě pětatřicet ručních granátů.

Stanový tábor, který jsme střeili, byl nad horským potokem v kotlině, která tvoří jakýsi půlkruh směrem k lesu. Bylo to vcelku docela dobré místo pro obranu.

Nae postavení bylo předsunuté. Druhé pásmo obrany tvořil útvar OSIKA. To bylo od naeho stanovitě vzdálené asi 250 metrů. Den proběhl normálně, bez jakéhokoliv naruení. Potom pozdě večer 20. srpna kolem třiadvacáté hodiny vak začala v postavení OSIKA prudká střelba, která trvala asi půl hodiny. Usoudili jsme, e se zřejmě členové bandy UPA pokouejí proniknout obrannou linií z obklíčení a narazili přitom na pásmo OSIKY.

Okamitě po zahájení střelby zaujala i nae tříčlenná skupina postavení u kulometu, který byl nasměrován k lesu. Po chvíli vak jsme se museli stáhnout níe do kotliny, nebo nae původní stanovitě bylo ostřelováno bojujícími jednotkami útvaru OSIKA.

Zalehli jsme tak, e jsme měli výhled na potok, odkud jsme očekávali nápor banderovců a pozorovali jsme terén. Strámistr Patočka byl na levé straně a sledoval terén směrem podél potoka, já se strámistrem Vondrouem jsme střeili planinu nad potokem. Bylo to dost obtíné, nebo byla hustá tma, take jsme jeden na druhého jen patně viděli.

Asi kolem půlnoci jsme náhle uslyeli, několik desítek metrů před námi, dohadování banderovců. Připravili jsme se ke střelbě a také granáty jsme si přichystali k pouití.

A potom začal strámistr Vondrou střílet a zvolna se stahoval k úlabině potoka, odkud přicházely hlasy. Téměř současně, kdy vypálil strámistr Vondrou první ránu, vynořila se proti mně ve vzdálenosti asi deseti metrů postava mue. Vystřelil jsem po ní čtyři rány z pistole. Hned potom jsem se i já stáhl blíe k potoku a vichni jsme začali házet na planinu ruční granáty. Potom v prostoru pod námi hlasy banditů utichly.

Chvíli jsme vyčkávali a potom se strámistr Patočka rozhodl, e sejde k potoku a zjistí, co se tam vlastně děje. ádal mne, abych vzal ruční granáty a postupoval s ním. To jsem odmítl a zároveň jsem Patočku varoval, aby k potoku nechodil, e není vidět, jak silná skupina banderovců se tam pohybuje. Strámistr Patočka se přesto k potoku vydal. Vondrou za ním běel, avak u ho nezastihl. Stáhl se tedy zpátky na své původní stanovitě.

V té době se rozpoutala znova střelba. Bandité, ukryti ve vrbovém porostu u potoka, začali ostřelovat místa, kde jsme leeli. Opětovali jsme palbu. Asi tak po čtvrthodině boj ustal, ale strámistr Patočka se nevracel. Potom hlasy, které jsme slyeli od potoka, úplně zmlkly a ustala i střelba. Tak to trvalo snad hodinu, moná i déle. Avak před rozedněním začala střelba znova. Od potoka na nás začaly létat dávky střel ze samopalů a my se strámistrem Vondrouem jsme házeli do těch míst ruční granáty. Tato přestřelka trvala asi deset minut.

Kdy se začalo rozednívat, vydal jsem se obhlédnout terén. Nejdříve jsem objevil na planině dva mrtvé banderovce. jeden leel v blízkosti stanovitě strámistra Vondroue, druhý naproti mému postavení. V té době přiel k naemu stanoviti i velitel útvaru OSIKA, s ním jsme potom dále prohledávali husté oloví a vrbový porost kolem potoka. Asi patnáct metrů od naeho původního stanovitě jsme nalezli strámistra Ladislava Patočku. Byl mrtvý ..

Noc 20. srpna, v ní se část Burlakovy sotně pokouela probít z obklíčení, se tedy stává osudnou pro dalího z mladých přísluníků útvaru JAVOR. Věčně usměvavý a tak trochu dětinsky důvěřivý strámistr Ladislav Patočka u se nevrátí na stanici SNB do Bartoovic v Orlických horách, nepřijede ani do Rovenska pod Troskami, kde si tolik přál slouit mezi svými. Jeho soudruzi nacházejí v kapse sluební blůzy legitimaci KSČ číslo 512818, partyzánský průkaz číslo 55, členskou legitimaci ROH číslo 1 502 665. A také fotografii jeho rodičů, kapesní nů s dřevěnou střenkou, náramkové hodinky, modrý kapesník s bílým proukem a osm korun sedmdesát haléřů na hotovosti.

Těch materiálních statků, které zůstávají po statečném strámistrovi, není mnoho. Cennějí a kovu trvalejí je to nehmatatelné, co po něm zůstává v myslích jeho druhů a blízkých.

Středečního rána 20. srpna vyrazila k průzkumné akci také rota JAVOR 3. Jejím prvním postupným cílem byla kóta 146. Dosáhli ji ve stanovenou dobu a v její blízkostí také přenocovali. A následující den o esté hodině ráno odcházejí přísluníci roty k dalímu průzkumu směrem na Suchý a kótu 1468.

Jednotka postupuje v zajitěné sestavě, čtvrtá četa pod vedením tábního strámistra Karla Hladíka jako čelní. Vpředu má pátrače, kteří se k této činnosti dobrovolně přihlásili: strámistři Miloslav Klicpera a Rudolf Michl.

Terén, v něm provádějí průzkum, se prudce svauje k jihu, je porostlý smrkovou bidlovinou a značně nepřehledný. Navíc je v lese jetě ero.

Zpočátku postupují oba pátrači vedle sebe, potom vzhledem k neschůdnosti terénu jsou nuceni jít po úzkém horském chodníčku za sebou. Vpředu jde strámistr Klicpera, za ním ve vzdálenosti několika kroků Michl.

Jdou tak deset, patnáct minut, kdy se náhle před oběma pátrači ozývá výstřel. Michl dává dozadu znamení veliteli čety, aby její přísluníci postupovali rychleji a potom u oba pátrači pronikají k místu, odkud zazněl výstřel. Jejich úkolem teď je, zjistit sílu nepřítele.

Klicpera utíká kupředu a potom křičí: Stůj!

To u protivníka vidí i strámistr Michl. Je od nich vzdálený asi patnáct dvacet metrů a má v ruce samopal přichystaný ke střelbě.

Klicpera i Michl se pokouejí najít úkryt a připravují si zbraně ke střelbě. Ne vak stačí strámistr Klicpera zaskočit za tenký strom, ozývá se dalí výstřel. A vzápětí dávka ze samopalu.

Michl střelbu opětuje, avak z Klicperovy puky u od té chvíle nevychází ani jediný výstřel. Nemůe tisknout spou. Je smrtelně zraněný.

Jitro 21. srpna 1947 je poslední v ivotě Miloslava Klicpery. U se nevrátí ivý do varínského tábora, u nepojede na návtěvu k rodičům do Lysé nad Labem, ani do Nového Města pod Smrkem, kde před odjezdem na Slovensko slouil. Také on vydechl v kopcích Malé Fatry naposledy.

O jeho posledních hodinách se, kromě hláení velitele JAVORU 3, dochová jetě jedno svědectví. Je v dopise, který jetě před skončením akce Burlak píe Klicperovým rodičům tábní strámistr Hladík.

Drazí přátelé,

dovolte mi, abych Vám jako velitel čety, v ní byl zařazen Vás syn Miloslav, napsal několik řádků a objasnil jim i poslední chvíle mého věrného, dobrého a spolehlivého kamaráda.

Po cely čas naeho pobytu na Slovensku jsme bylí stále spolu. Byl mym zástupcem a ve volných chvílích jsme jeden bez druhého nikam neli. Jak u to mezi kamarády bývá, svěřovali jsme se jeden druhému s mnoha soukromými věcmi, vzájemně jsme se radili a pomáhali. Větinu pobytu jsme spávali ve stanových táborech, a to jsme měli my dva vdycky společný stan, o něm on říkal, e je to velitelsky stan. Vechny ty útrapy pří přesunech a namáhavých pochodech Míla hravě překonával a naopak svým příkladným postojem povzbuzoval ostatní. Do poslední chvíle byl zdravy a veselý a často si plánoval, jak si vechno po návratu ze Slovenska zařídí.

Dne 20. srpna 1947 brzy ráno vyrazila nae rota z obranného postaveni u Varina do pohoří Malé Fatry na dvoudenní průzkum. Hned první den jsme kolem poledne narazili na tlupu sedmdesáti banditů, která po prudké přestřelce ustoupila do lesů. V noci jsme potom přespali pod irým nebem na kopci zvaném Kopa, který má nadmořskou výku 1146 metrů. Během celé noci bylo slyet z údolí od obce Krasňany prudkou palbu. Tam se banderovct několikrát pokoueli prorazit nae obranné postavení. Byli vak odraeni a utrpěli těké ztráty.

Nae rota po studené noci, kdy se kadý chvěl zimou, vyrazila ráno před estou hodinou k dalímu průzkumu. Moje četa byla určena jako čelní a Vá Míla se dobrovolně přihlásil jako přední pátrač.

Za několik minut po vyraení jsme se potom střetli s tlupou, která ustupovala po nočním boji u Krasňan, zpátky do hor. Při přestřelce, k ní dolo, padl Vá syn Miloslav. Byl zasaen několika střelami z nepřátelského samopalu a na místě mrtvy. Bylo to v est hodin deset minut.

V závěru mého dopisu přijměte upřímnou soustrast vech kamarádů z čety. Zdraví Vás Karel Hladík.

Sučány, 31. srpna 1947

Bitva u Krasňan, jak je později akce z těch dvou srpnových dnů nazývána, je posledním zvoněním pro nejnebezpečnějí z banderovských sotní, která pronikla na území republiky. Burlak při tomto střetnutí utrpěl značné ztráty na lidech a jeho více ne stočlenná sotňa je v těch dnech rozpráena. Burlak sám dává příkaz, aby se banda rozdělila na mení skupiny, které se mají na vlastní pěst probít na Západ.

xxxx

Oheň v krbu pomalu dohořívá. Rudolf Fier vak se nezvedá, aby přiloil dalí polena. Dívá se na rudofialové plamínky, ale v mylenkách je pořád jetě kdesi u Strečna a Váhu. I jeho vzpomínky vak u se chýlí ke konci.

A potom u přiel Burlakův konec, říká si Fier, feho i celé té bandy, které velel. Shodou okolností ho dostali právě ti, jim způsobil na Maguře Lupči největí ztráty  aspiranti. Nebyli ovem od praporu RYS, ale z praporu TYGR. Ostatně tehdy byli na nohou vichni. A také my jsme měli plné ruce práce.

VI.

Třetí zářijový den sedmačtyřicátého roku vládne ve tábu skupiny TEPLICE neobyčejný shon. V jeho ranních hodinách přinesli zpravodajci zprávu, e se zbytek Burlakovy sotně a Burlak sám zdrují v prostoru za starým Strečňanským hradem. Jde podle těchto údajů pouze o pětičlenný táb sotně, jak informoval zpravodajcě dřevorubec, od něho tuto informaci získali. Mu z hor je ochotný znova za Burlakem zajít a nabídnout mu, e ho převede přes Váh a vyvede z obklíčení. Tak se alespoň dohodli s pracovníky obranného zpravodajství. A nyní se připravují opatření k nastraení léčky, do ní by měl Burlak se svým tábem padnout.

Hlavní tíha akce je svěřena praporu TYGR, v jeho prostoru se Burlak v současné době nachází. Velitelé dostávají instrukce k zaujetí postavení pro chystanou léčku. A u zanedlouho potom směřují aspiranti praporu TYGR vzhůru do kopců.

Té osadě se kdysi říkalo Jánoíkovo. Dnes vak u z někdejích pěti chalup stojí pouze jediná. Obývá ji lesní dělník se svou drukou. A právě sem má dřevorubec přivést Burlaka a Jeho táb před odchodem k Váhu a dalí cestě na západ.

Údolí je obklíčeno desítkami aspirantů. Pouze v jeho horní části je v kruhu ponechán prostor, jím mohou sestoupit banderovci do osady a ke srubu.

V troskách sklepa rozbořeného stavení, který se nachází pár desítek metrů od místa, v něm má být Burlak a jeho táb zadren, jsou ukryti dva důstojníci ze tábu velitelství TEPLICE. Na jejich pokyn bude zahájen celý obchvat.

Jsou v tomto úkrytu u od dopoledních hodin a teď se pomalu schyluje k večeru. Minuty jsou delí ne jindy a hodiny se vlečou.

A potom u na kraj sedá temnota. V oknech srubu se rozsvěcuje světlo. Mui v ukrytu u začínají pochybovat o tom, e Burlak do srubu přijde. Přesto vak čekají dál.

A potom, kdy u zbývá do půlnoci něco málo přes hodinu, se náhle objevují ve tmě siluety postav. Jedna, druhá, třetí… Pět muů vstupuje do srubu. Dvojice důstojníků jetě chvíli čeká a potom jeden z nich dává smluvené světelné znamení.

Kruh kolem srubu se začíná stahovat. A pár minut po třiadvacáté hodině je dán povel ke konečnému zákroku.

V oknech srubu se náhle objevují kulomety a dveře u vchodu jsou rázně otevřeny.

Ruce vzhůru!

Na prahu místnosti stojí poručík s namířeným samopalem. Vechno to je dílem několika okamiků.

Čtveřice muů se zvedá z lavic a má ruce nad hlavou. Druhý zleva je Burlak. Je hladce oholen a má na sobě blůzu z ukořistěné uniformy SNB. Jen výloky mu chybějí. Na jeho hlavě je letní lodička, má zelené rajtky a vysoké černé boty.

Odvádějí je.

Burlaka-vlastním jménem Wolodimira Sczyhelskiho, jeho zástupce Lubomíra Bachtalowskiho  krycím jménem ing. enko, a dalí dva členy Burlakova tábu s krycími jmény Nestor a Sulik Jetě ne se začnou počítat hodiny 4. září, je zadrena i jediná ena, která postupovala s Burlakovou bandou, Olha Chanas, nazývaná Ofélie.

Akce Burlak je o půlnoci 3. září 1947 skončena.

Při prvních výsleích, které se uskutečňují v ilíně na velitelství tábu TEPLICE, se tváří Burlak sebevědomě a drze. ádá, aby s ním bylo zacházeno jako s válečným zajatcem.

Válečný zajatec, který vradil jetě v době, kdy od konce druhé světové války uplynuly více ne dva roky.

A potom se začínají plnit listy, obsahující Burlakovu výpověď. Na prvním listě jsou tato slova:

Wolodimir Sczyhelski, krycím jménem Burlak, narozen 8. srpna 1920 ve Lvově, ukrajinské národnosti, náboenství řecko-katolického. Absolvoval est tříd gymnázia bez maturity, vojákem nebyl. Během války slouil v ukrajinském policejním sboru. Dne 25. června 1944 zorganizoval stočlennou skupinu, s ní vstoupil do UPA. Velitel praporu Ren ho jmenoval velitelem sotně.”

A potom u přicházejí řádky s banditovým přiznáním:

V polovině června jsem byl se svou skupinou v polském okrese Sanok, v prostoru asi 16 kilometrů severovýchodně od Medzilaborců. Byli jsme obklíčeni polskými jednotkami, vesnice byly pusté, a tak jsme neměli monost obstarat si potraviny. Má sotňa měla přes sto lidí, dvanáct kulometů, pětadvacet samopalů, puky, granáty a pistole… Velením UPA bylo rozhodnuto, e projdu územím Československa a dovedu svou jednotku do americké zóny.

V noci z 21. na 22. června jsme přeli státní hranici do okresu Snina…

Burlak dál potom líčí své taení Slovenskem. S pozoruhodnou přesností si vzpomíná na střetnutí, při nich ztratil některého ze svých muů, avak velice neurčitě hovoří o teroristických vpádech do vesnic, o svém loupení a také o srákách, při nich jeho lidé i on sám vradili.

V závěru Burlakovy výpovědí jsou potom zapsána tato slova:

.. jako velitel sotně UPA jsem bojoval a plnil vechny rozkazy a nařízení, které jsem dostal od svých vojenských a politických vedoucích stoprocentně.

Uvědomuji si, e jsem se dopustil během postupu přes ilzemí ČSR se svými vojáky přestupků na majetku, ivotech a svobodě občanů tohoto státu. Na svou omluvu nemám, co bych dodal…

A do jara 1949 je Wolodimir Sczyhelski, nazývaný Burlak, na území Československé republiky. Potom je předán polským úřadům a postaven před soud. Obaloba ho viní, e vypálil se svou bandou 35 vesnic, zavradil řadu muů, en i dětí.

Přelíčení s banditou Burlakem trvá pět dní. Potom vynáí soud rozsudek: trest smrti.

V době, kdy se koná v Polsku přelíčení s Burlakem, je u i na československém území od banderovských banditů pokoj. I kdy zlikvidováním Burlakovy sotně a rozpráením sotně Chromenkovy banderovské vpády na území republiky neskončily. U sice nejde o silné ozbrojené skupiny teroristů, nýbr o pěti, deseti, maximálně dvacetičlenné tlupy, které ovem i nadále působí bezpečnostním orgánům starosti, nebo i tito bandité se pokouejí drancovat samoty. A také jetě vradí.

Na podzim sedmačtyřicátého roku, kdy u je zrueno velitelství skupiny TEPLICE, proniká na Těínsku na území republiky padesátičlenná tlupa Brodič. Je vak z valné části likvidována ji na území Moravy a postupně jsou zadrováni i banderovci, probíjející se na vlastní pěst do americké okupační zóny v západním Německu.

V závěrečné informaci, kterou posílá velitel jednotky TEPLICE ministrům vnitra a národní obrany, jsou kromě jiného tato slova:

Banderovské taení ČSR se nevydařilo. Větina  asi 80 a 85 % přísluníků band UPA, které v létě a na podzim vstoupily na půdu Československa, byla znekodněna a dopadena. V akcích od 10. června do 12. listopadu 1947 bylo zabito 61 banditů, 41 zraněno a zajato, 219 zajato, dalí se pak dobrovolně přihlásili československým orgánům. Mezi zajatci bylo devět vyích funkcionářů a velitelů UPA a několik speciálních kurýrů OUN. Z velitelů banderovských sotní se podařilo projít na Západ pouze Chromenkovi, jeho skupina postupovala jako první a byla z valné části naimi jednotkami rozpráena a zajata.

Akce si vyádaly oběti i na straně československých ozbrojených sloek. V boji s banderovci poloilo v létě a na podzim 1947 svůj ivot 13 československých vojáků a 8 přísluníků SNB. Obětí banderovských akcí se dále stalo na třicet československých občanů…

xxxx

Oheň v krbu dohořel, u v něm září jen havé uhlíky. Také dé přestal se svou bubnovou palbou na střechu Fierovy chalupy. Je u konce i kapitánovo vzpomínání na dny, lidí a události, které u nyní patří minulosti. Snad by sl byl na ně nevzpomněl ani on, nebýt oné kratičké zprávy, která oznamuje zavradění vraha.

Jetě potom, kdy u skončily bojové akce na Slovensku a na Moravě, měli jsme my zpravodajci s ukrajinskými nacionalisty u nás práci. Předevím na Slovensku, nebo tam se pokouelo Banderovo mnichovské ústředí znova rozhodit své sítě. V ilině a v Bratislavě se vytvořily z někdejích luďáckých ivlů protistátní buňky, které ve spolupráci s některými církevními hodnostáři a funkcionáři Demokratické strany připravovaly spiknutí proti republice. Organizovaly tak zvané Tisový pohotovostní oddíly, které se měly spojit se zbytky banderovských band, ustupujících z Polska. Tehdy bylo ovem i toto spiknutí včas odhaleno a těpánu Banderovi nevyel ani tento tah …

Kapitán Fier se zvedá z proutěného křesla, jde k vypínači a rozsvěcuje světlo. Hodiny ukazují, e je večer u konce. A s ním i Fierovo vzpomínání na mue, kteří bojovali proti trojzubci.

SOUBOJ O MADONU

I.

Dva dny běhal Roman Nosek od jednoho praského antikvariátu ke druhému a sháněl staré a starí turistické průvodce po zemích českých. Cosi se mu horko-těko podařilo objevit a tak ted sedí v jednom z pokojů neúměrně prostorného bytu svých rodičů a soustředěn pročítá přinesené knihy.

Za okny vinohradského čináku je slunečné červencové odpoledne, avak pro Romana Noska je zřejmě lákavějí obsah zakoupených kníek. S tukou v ruce studuje jejich stránky a co chvíli si na čtvrtky papíru vypisuje rozličné údaje. Těch popsaných lístků u je na stole rozloeno podstatně víc, ne samotných průvodců a Roman Nosek k nim stále připojuje nové. Právě teď řádkuje dalí slova …

POLEŇ  obec vzdálená 14 km od Klatov  v místě gotický kostel Vech svátých a zřícenina kostela sv. Markéty. Oba kostely se připomínají ji v roce 1357. Pobořený kostel sv. Markéty byl za panování císaře Josefa II zruen a zpustl. Kostel Vech svátých byl několikrát přestavěn. Kobka a renezanční tít kryjí bohatě profilovaný gotický portál s krubovou výplní. V chrámu jsou čtyři náhrobní kameny s erby Chlumčanských z Přestavlk a překrásný velmi cenný obraz Madony s děátkem od mistra Cranacha starího …

Roman Nosek poslední desítku slov podtrhuje a potom vypisuje z průvodce dál…

O obraz se za okupace zajímali Němci a hrabě Černín dal podle originálu zhotovit kopii. Obraz byl vrácen, ale nebylo dosud znalci zjitěno, byla-li do chrámu vrácena kopie nebo originál…

Také na tomto místě opoutí Nosek vypisovaný text a začíná řádkovat své vlastní poznámky. Za slovy kopie nebo originál se objevuje nejdříve velký otazník a hned za ním tlustý vykřičník. A pak velkými písmeny slůvko  OVĚŘIT! A potom u zase Nosek dál nahlíí do textu broury a opisuje …

Obraz poleňské Madony je malován podle tého modelu jako Madona v katedrále frankfurtské a rozdíl je pouze v tom, e jezulátko poleňské Madony je vzpřímené, zatímco Jezulátko frankfurtské je poloené finak ústroj obou Jezulátek i Madon je stejná, rovně tak i pozadí obrazu. Právě podle těchto skutečností zjistil dr. Matějíček, e jde skutečně o vzácné dílo Lucase Cranacha starího a nikoli o obraz lombardské koly z 16. století, jak se dříve předpokládalo!

Roman Nosek pomalu odkládá výpisek k ostatním a listuje v průvodci jihozápadními Čechami dál. V okamiku, kdy jeho zájem upoutal záznam pod nadpisem KATOVICE, v něm je řeč o dvanácti sochách starozákonných proroků z 12. století, údajně nejstarí podobná práce v Čechách, otevírají se dveře pokoje a do místnosti vstupuje Noskův otec. Syn zvedá zrak od rozečteného textu a nezdá se, e by byl otcovým příchodem příli naden.

Chce něco? ptá se Roman Nosek rozmrzele.

Celkem nic, jen se jdu podívat, co má tak důleitého na práci, e musí při takovémhle krásném počasí vysedávat doma ..

Táto, ty u začíná být zrovna tak protivný jako matka. Anebo tě sem za mnou poslala ona? Proboha, uvědomte si u jednou, e jsem pětatřicetiletý chlap a nepotřebuju chůvu, která by mi v jednom kuse stála za zadkem a udílela rady do ivota. Nemůete toho u konečně nechat?

Kdybys byl trochu jiný, ne jsi, jenome co já vím, ty bys potřeboval ne jednu, ale alespoň tři chůvy, protoe pokadé, kdy tě pustíme z dohledu, skončí bud v kriminále nebo …

Nebo v blázinci, jen to klidně dořekni,

Nebo v blázinci, kdy u to sám říká.

Jenome to není jenom moje vina. To e mi někdy praskne v kouli, je taky vae věc, nemyslí? Jak je ti jistě dobře známo, je schizofrenie spí záleitost dědičná, ne..

Romane, nech tohó!

Já vím, tohle vy neradi slyíte, zvlá mamička s těmi svými zdegenerovanými předky to nerada slyí, ale já se do větiny těch svých malérů obyčejně dostávám právě přes tohle dědičné zatíení

Říkám ti, abys toho nechal! Sám dobře ví, e tvoje nemoc nemá nic společného s tvými maléry, tak proč nám to pořád předhazuje? Ty myslí, e z toho není máma dost neastná? Od maličké s tebou měla jen samé Starosti… Ale váně, nechme toho ..

Asi bude lepí, kdy toho necháme. U jednou provdycky byste toho měli nechat. Hlavně máti by si měla nechat zajít to své věčné románkování a brát mě takového, jaký jsem ..

Noskův otec u se nadýchl, aby i na tohle synovi odpověděl a řekl mu, jaký opravdu je, ale potom od toho upoutí. Je si příli dobře vědom, e by ani pokračování této rozmluvy nepřineslo nic nového, ne to, co si u nespočetněkrát řekli.

Robert Nosek je ze svého syna neastný. Teď k stáři víc, ne dříve. Jetě před dvěma roky, ne odeel do důchodu si to zdaleka tolik neuvědomoval, jako nyní, kdy má mnohem víc času myslet na rodinu. Kdysi to bylo pro něho cosi druhořadého. Na prvním místě mu byla kariéra. A on toho dosáhl dost. Z venkovského kluka, který dřel jako mezek, aby se mohl stát inenýrem, to postupně dotáhl a na ředitele velkých podniků. Nejdříve v Brně a potom i v Praze řídil stovky lidí. Tahle prácé ho připoutávala natolik, e otěe v rodinném zápřahu přenechával své eně. Neměl příli času ani na manelku, ánl na výchovu syna. Staral se o jejich dobré finanční zabezpečení, ale to bylo vechno. Zpočátku ho ani příli nevyvedlo z míry, kdy mu oznámili, e se jeho syn dopustil trestné činnosti a bude odsouzen. Tehdy v jedenapadesátém roce bylo Romanovi devatenáct let a to co provedl, povaoval jeho otec spí za klukovinu, ne za trestný čin.

Roman Nosek tehdy dostal desetiměsíční podmíněný trest a otec si myslel, e ho to přivede k rozumu. Nelámal si příli hlavu nad tím, e syn sáhl na cizí majetek, pro něho to byla prostě obyčejná klukovina. A Roman Nosek tehdy skutečně nějaký rok sekal dobrotu. Alespoň ho při ničem nepřistihli. A přila ta havárie, při ní seděl za volantem opilý a zmrzačil tři lidi Potom přily podvody s paděláním razítek a zase kráde a posléze měl zase malér s výrobou jakýchsi opiátů …

Zpočátku to bral inenýr Nosek jako klukoviny, později si zase říkal, e se syn nevyvedl a e se s tím nedá nic dělat. Jenome teď, kdy s ním ije pod jednou střechou a má na přemýlení o rodině mnohem víc času, ne kdysi, pokouí se jetě zachránit, co se dá. Není toho ovem mnoho. Skoro nic.

Robert Nosek ví, e se jeho syn pohybuje po ikmé ploe a vyuívá toho, e dostává čas od času jakési nervové záchvaty, o nich sice lékaři říkají, e jsou nepochybně schizofrenického původu, ale Romanův otec je přesvědčen, e jsou to spíe synovy komedie, ne nemoc. Roman ji hraje obvykle tehdy, kdy se mu to hodí do krámu. A jemu se to hodí dost často. Třeba vloni, kdy si odpykával trest, sehrál ve věznici jeden takový výstup. A dosáhl jím přeruení trestu do té doby, ne se jeho zdravotní stav upraví. Upravuje se u bezmála rok a nevypadá to, e by se chtěl Roman hned tak uzdravit. Moná i proto, e je s jedním z lékařů na psychiatrické léčebně jedna ruka.

Robert Nosek měl i teď obavy, aby mu syn nesehrál jeden ze svých obvyklých hysterických výstupů a tak raději spolkl slova, jimi chtěl synovi říci svůj názor na to, co si o něm myslí. Namísto toho říká ji viditelně umírněně …

Koukám, e ses vrhl na turistiku. Nechce se snad dát do průvodcovské brane?

Ani ne, jenom mě zajímá, kde a co vlastně v téhle republice je.

Je toho dost, ne?

Dost. Moná víc, ne je třeba …

Jak to myslí?

Táto, prosím tě, nemohl bys mě dát teď pokoj? Kadou chvíli čekám, e za mnou přijde návtěva a rád bych jetě probral alespoň tyhle jihozápadní Čechy.

Ach tak … Promiň … A koho vlastně čeká? Zase tu svou servírku, co to s ní táhne?

Ale ne, přijde Mario …

Ten Bolivijec?

Jo, ten Bolivijec.

Já myslel,.e u z republiky odejel?

Odejel… Kdy ho pustili z basy, tak odejel, aby mohl v západním Německu dostudovat. Jenome tady má enu a dítě, tak za nimi čas od času dojídí. Stačí ti to? Stačí, ale mám-li být, Romane, upřímný, tak se mi tohle tvoje kamarádíčkování s tím Bolivijcem ani za mák nelíbí.

U zase začíná?

Začínám, protoe vidím, e u se zase hrne do nějakého maléru. Jeden trest jetě nemá odsezený a u si koleduje o dalí.

Jak jsi na tohle přiel?

Snadno, kdy mi říká, e se zase dává do party s tím Bolivijcem, cítím, e to zase zavání dalím soudem.

Jen buď klidný, já u si teď dám pozor…

Raději bych slyel, kdybys mi řekl, e si dá pokoj, ne pozor. Já bych tě hrozně nerad zase jezdil navtěvovat do kriminálu a tam poslouchat…

Robert Nosek nedomluvil načatou větu, nebo v předsíni se ozývá zvonění.

Tak vidí, Mario u je tady a já nejsem jetě zdaleka hotov …

Matka Romana Noska otevírá dveře a do bytu vstupuje Mario Ramiréz Mantas. Inenýr Nosek odchází ze synova pokoje, ani se s příchozím pozdravil. Nemá z téhle návtěvy praádnou radost, nebo cítí, e opět přinese jeho synovi dalí pohromu. Netuí vak, e i tentokrát bude jejím strůjcem sám Roman Nosek.

Ten teď vítá svého hosta.

Jsi, Mario, přesný jako hodiny. Vítám tě …

Snaím se, pokud mi ovem neudělá praská doprava Čáru přes rozpočet…

Posaď se. Dá si čaj s rumem, nebo rum bez čaje? Raději jen ten rum .

Roman Nosek vytahuje z letitého příborníku, který u je tak starý, e začíná být opět moderní, dvě sklenky a také zpola ji vypitou láhev rumu. Nalévá větí dávky, ne bývá obvykle zvykem a podává jednu ze sklenek Mantasovi. A potom si připíjejí.

Jak dlouho se, Mario, zdrí?” ptá se Nosek kamaráda, kdy jsou sklenky opět na stole.

Asi tak měsíc, moná o něco déle, jetě nevím… Tak to je prima ..

Proč?

Něco jsem vykoumal, co by nám mohlo oběma hodit docela sluný peníz. A bez velkého rizika ..

To rád slyím. U proto, e jsem momentálně na tom jako zkrachovaný feudál. A o co vlastně jde?

O byznys, Mario, který teď ve světě letí. Něco na způsob tohohle ..

Roman Nosek při těchto slovech pohazuje hlavou ke stěně, která je zaplněna obrazy. Ostatně vude po stěnách Noskovic příbytku je rozvěena spousta obrazů; krajinky, portréty, akty, zátií tady visí bez ladu a vkusu, oslňují vak svým počtem i originalitou. Větina pláten známých českých malířů je z období mezi dvěma světovými válkami. Zčásti dědictví Romanovy matky, zčásti pak kapitál inenýra Noska, jej soustavně do obrazů ukládal.

Mario Mantas přejídí pohledem stěnu, pokyvuje hlavou.

To není patný nápad. Jenom se mi, Romane, nezdá, e by to bylo bez rizika.

Kdy říkám bez rizika, tak bez rizika My dva v tomhle byznysu pojedeme jenom jako edá eminence. Budeme tahat za provázky figurky, které si sami vybereme. Na černou práci v terénu nejsme přece ani jeden, ani druhý stavěni. Je to tak?

Mělo by to tak být … Já nevím, Romane, co jsi za tu dobu, co jsem tady nebyl, vymyslel, ale jedno ti řeknu na rovinu, jetě ne s tím začne; straně nerad bych zase trávil část svého mládí za katrem. Ten půlrok mí vystačí u do konce ivota.

Prosím tě, co je to est měsíců. Já tam byl tři roky, a nebýt téhle chytré hlavinky, která si dokáe vdycky v pravou chvíli zahrát na blázna, tak to tam kroutím jetě dneska. Ale, fakt, Mario, ujiuji tě, e tolile je docela bezpečný byznys…

Tak začni s tím, co jsi vykoumal. Zatím jsem pochopil, e jde o nějaké obrazy. Co dál?

Obrazy, soky, staroitnosti … Vidí tady ty papíry? Tak to vechno jsou, kamaráde, tipy pro lidi, co na nás budou makat. V týhle zemi je natěstí uměleckého materiálu tolik, e se o něj nikdo ani pořádně nestará. Podívej, třeba tohle

Roman Nosek bere do ruky jednu ze čtvrtek papíru, kterou před příchodem Mantase popsal a Čte …

HRÁDEK U SUICE  v obci na návrí zámek, jeho starí část je vybudována na mistě tvrze z počátku 15. století. Ke staré budově přiléhá nový zámek, při něm je kaple svaté Valburky, v ní je kopie Raffaelovy malby Svatá rodina ..

Dobrý, ale co s Raffaelovou kopií?

Toté, co s originálem, jenom kdybychom ji u měli. Ti cizinci, co mají o tohle zboí zájem, tomu stejně houby rozumí. A kopii jim můeme dát se slevou … Pokud se ovem mému drahému příteli nelíbí Rařfaelova kopie, můu poslouit originály. Na těchhle papírcích je, kamaráde, tolik originálů, e kdybychom z nich získali jenom zlomek, tak máme do konce ivota o kapitál postaráno. Třeba tohle … VELHARTICE  gotický kostel a v sakristii socha svaté Anny ze 14. století. Nevím, jak je velká, to vechno si musíme my dva předem osobně a důkladně obhlídnout, ale ví, jaký by byl za takovou věcičku ze čtrnáctého století balík? Nebo tady mám zase místa, kde se to jenom hemí Brandlovými obrazy. Tobě moná jméno Brandl nic neříká, ale, kamaráde, jméno tohohle kumýře frčí po celé Evropě. A bodej by ne, kdy jsou ta jeho plátna malována v druhé polovině sedmnáctého nebo na začátku osmnáctého století. A byl to, Mario, plodný malíř. Kdyby se ti ovem nezamlouval Petr Brandl, mám tady jiný bonbónek  Cranach. Lukas Cranach starí! Co tomu říká?

To u zní lip, jenome takový Cranachův originál bude zřejmě taky důkladně zajitěný, e ti lidé, co by ho měli jít pro nás  vyzvednout  by se k němu museli prostřílet kulometem …

Tak to je, Mario, právě omyl. Tahle Cranachova Madona s děátkem visí v jednom úplně nenápadném kostelíku na Klatovsku a vsázím se, e dobrá polovina vesnice nemá vůbec tuení, e tam Cranacha mají…

Take, pokud tomu rozumím, ty jsi dal zatím dohromady tipy …

Přesně! Vybral jsem pár tipů a teď si my dva uděláme výlet na západ Čech a pořádně okoukneme, jak to na těch místech vypadá. Ti lidé, co budou pro nás dělat, musí mít přesný plánek místa, kde se věc, pro kterou pojedou, nachází, musí vědět, jak se k ní dostanou a tak podobně. Zkrátka organizace prvotřídní! To bude nae starost. A potom prodej těch obrazů

Romane, a ty chlapíky, co to pro nás mají dělat, u má?

Zatím ne… O ty se musí postarat ty.

Já,..?

Jasně. Jednak jsi cizinec a v době, kdy budou ti lidé na akci, tady nemusí vůbec být, čím má alibi jako hrom, a potom, ti, co k tomu získá budou víc věřit cizinci ne třeba mně. Dostanou vdycky pár tisícovek na ruku, zajistíme jim auto a pak ..

Vidím, e jsi nezahálel. Kdy chce na ten výlet vyrazit?

Čím dřív, tím lip. Půjčím si od jednoho inenýra vůz a pojedeme. Řídit bude ty, protoe, jak ví, já mám sebraný řidičák ..

To je maličkost… Kdy tedy?

Ve středu ráno v půl osmé. Zajedu pro tebe a potom sí to namíříme na západ ..

Ti dva si v tom červencovém odpoledni říkají o budoucích dnech jetě dalí podrobnosti. A potom, kdy se nachyluje večer, odcházej! do středu města. Do kavárny hotelu EVROPA, kde je Roman Nosek častým hostem.

II.

Na snídani u je pozdě a na oběd jetě příli brzy. A tak je v restauraci SLOVANSKÝ DOM zatím poloprázdno. Dvojici muů, která sedí u jednoho z postranních stolků, to zřejmě vyhovuje. Mohou si alespoň v klidu promluvit o tom, proč se vlastně setkali. Zatím má větinou slovo Mario Mantas, který svému společníkovi vysvětluje:

Tady má lístek od atny. Dostane na něj od atnářky kabelu a v té má pět usáků … Dva pánské a tři dámské. A taky jsou tam ty roláky. Tři kusy. Dávám ti to za cenu, kterou můe jetě natáhnout i na tři a půl tisíce. Mně vyplatí rovné tři. Přinese mi je sem v patek dopoledne v deset hodin i s tou kabelou. U ji nemusí dávat do atny. Je ti to jasný ..

Samo, přikyvuje Karel Blaek. V patek v deset to tady má vechno podle dohody.

Pár stovek na tom můe trhnout, kdy to prodá drá a óde mne dostane dvě stovky jako provizi. Jako posledně…

Mantasův protějek tentokrát ji zcela mlčky pokyvuje hlavou.

Doufám, e jsi spokojený? Je to seriózní keft, ne? Takovou provizi bys nedostal ani u Neckermanna.

Dy nic neříkám. koda jen, e toho není víc. Čeho? Těch usáků, nebo těch roláků?

Obojího. A moná, e by to chtělo přivézt přítě i nějaké díny, ty by se taky daly dobře zpeněit. Na tohle zboí není o kunafty nikdy nouze ..

Já vím, jenome vozit to, kamaráde, přes čáru, taky není ádná legrace. Ti vai celníci jsou jako krtci, prohrabávají kdeco. A já musím dávat bacha. Ví, co by to pro mne znamenalo, kdyby mě vyhmátli. U mne by to určitě nespravila jenom pokuta a zabavení paovaného materiálu. Určitě by mí k tomu připočetli i ten půlrok kriminálu, co mě odpustili a víckrát bych se tady nesměl objevit. A to já si, kamarádíčku, nemůu dovolit. Nezapomeň, e tady mám enu a kluka.

Jasný, Mario, říkám, e nic neříkám. Jde jenom o to, e kdyby toho bylo víc, bylo by víc i rejdováků. Rejdováků …?

Nu, prachů … To se divím, e kdy si se tak bezva …. naučil česky, e neví, co jsou to rejdováky…

Na vysoký kole jsem se s tím nesetkal a v kriminálu jsem to moná přeslechl… Na tomhle keftu, Karle, ovem moc těch rejdováků netrhne.,. Měl bych pro tebe jiný byznys, který by ti mohl hodit i pár tisícovek. A dost moná, e i ve valutách ,..

Tak proč jsi se s tím nevytasil?

Zavání to kriminálem o trochu víc, ne to moje tahání usáků a roláků pres hranice ..

Tak snad u bys to mohl vyklopit ne? Napíná mě jako záclony.

Potřeboval bych, Kájo, dva takové chlápky, co mají pro strach uděláno a … A nebáli by se zajet do jednoho kostelíka na Klatovsku pro jeden obraz.

Jo takhle to je. Kolik?

Co kolik?

Kolik by to hodilo?

Pro kadého z těch dvou, co by tam jeli, deset tisíc. Deset a na ruku ..

Jejej … Tak to není jen tak obyčejnský obrázek, co? Jak pro koho. Kdy na něj nebude mít kupce, bude

mít pro tebe cenu pár stovek, ale kdy se mi ho podaří dostat z republiky, můe to pro kadého z nás hodit deset tisíc ..

Pro tebe ve valutách a pro nás v korunách, co?

Co blbne?

Neříkej, e nám dá po deseti tisícovkách a sám si nechá zrovna tolik? To bys musel bejt áhnutéj… Kdy ti říkám, e dostanu zrovna tolik, co vy dva, tak tomu můe věřit. Já jsem v tomhle byznysu taky jenom jedno z koleček, co se kolem toho točí. éf, co to organizuje, to rozhodil přesně tak, jak ti to říkám … Prima, Mario, a co kdybysme se tam na to vypravili my dva sami. Toho třetího necháme bokem … V tom případě by nám to hodilo dohromady třicet táců, ne? Kadý z nás by měl patnáct a bylo by to ..

Podívej, kamarádíčku, tak hloupý, jako ty se chytrej, jsem já taky. Kdybych si to mohl dovolit a chtěl riskovat to, e u se sem jaktěiv nepodívám, tak na to nepotřebuji ádné paráky. Ani tebe nel Jenome já se kvůli vyhotění nemůu do takového podniku poutět, chápe? Říkal jsem ti, e to zavání kriminálem víc, ne to moje paování. A taky za to riziko dostává úměrně zaplaceno ..

Fajn! Do pátku někoho schrastím, kdo bude ochotný tam se mnou vyrazit. Kde to přesně je?

To se dozví v pátek, přinesu mapu a taky plánek toho kostela, co ten obraz visí. Dopravu k místu vám zajistím a prachy dostanete při předání toho obrazu … Prima, tak tedy v pátek v deset tady … Čao ..

Karel Blaek odchází… Mario Mantas jetě chvíli sedí nad nedopitým pivem a potom platí a rovně vychází z restaurace.

O dva dny později vak se do těchto míst opět vrátí. To u se nesetká pouze s Karlem Blakem, nýbr i s jeho kamarádem Pavlem Zábranou …

V čase, kdy vjídí bílý moskvič do města pod Černou věí, je u večer u konce a noc na začátku. Vůz přijel do Klatov od Plzně, nemíří vak na náměstí. Mladík, který sedí na předním sedadle, diriguje řidiče, aby záhy po vjezdu do města zabočil vpravo.

Jo. tady je ukazatel na Kdyni a Domalice… Ale my pár kilometrů za Klatovama musíme jetě jednou odbočit doprava. Koryta se ta vesnice jmenuje, co budeme odbočovat../

Moskvič vjídí pod elezniční viadukt, potom uhání vzhůru do kopce a nechává za sebou usínající město Karafiátů. Ve voze jsou čtyři, přesto vak cestou z Prahy do Plzně a potom z Plzně do Klatov příli řečí nenadělali. Zřejmě proto, e řidič, kterého Mario Mantas představil Karlu Blakovi jako inenýra Ropka, nepatří k trojici ostatních a lií se od nich nejen věkem, nýbr i svým vystupováním. A tak s ním Blaek mluví jen sporadicky o vozech, které míjejí a o dopravních značkách, které inenýr dost často nerespektuje. Pavel Zábrana se v zadní části vozu zase věnuje spí Aleně Fremlové, kterou si vzal na tuto výpravu s sebou, i kdy s tím Blaek nesouhlasil. Teď si ti dva za inenýrovými a Blakovými zády neustále něco ukají, muchlují se a na otázky zpředu odpovídají jen úsečně a neochotně, Ropkovi to příli nevadí, Blakovi vak to jde na nervy.

Pitomec, opakuje si vdycky v duchu Blaek, kdy si vzpomene, jak Zábrana tahal Alenu Fremlovou do vozu, kdy jí on sám dal jasně najevo, e není ten večer ve společnosti pranic vítaná. Myslí si to i teď, nahlas vak říká Ropkovl:

Z Koryt u je to potom coby dup. Bylo by dobrý, kdybyste zapíchl vůz někde před vesnicí, třeba na nějaké polní cestě. My u tam potom s Pavlem dolápnem po svých ..

jak chcete … Já vás klidně dovezu a do chalupy.

Ne, to je zbytečný. Ten chlápek, co za ním jdeme pro tu věc, nemá moc velký zájem, aby se u jeho baráku ukazoval někdo s autem.

Jak chcete… já to zapíchnu, kde si řeknete,./

Fajn, já vám řeknu ..

Vůz zastavuje v místech, odkud jsou vidět siluety poleňských chalup a také vě kostelíku, která se tyčí proti obloze poseté hvězdami.

Blaek se Zábranou vystupuji.

A mě tady necháte, jo? ptá se Alena Prémiová, kdy vidí, e se dvojice mladíků chystá odejít bez ní.

Jo, necháme, odbývá ji Blaek. Při tomhle naem jednání bys jenom překáela.

Mám strach, e bych překáela. Moná, e byste byli jetě rádi, kdybych vám píchla ..

Jo, moc rádi. Tak a jindy. Zatím si tady vykuř cigaretu a my jsme za půl hodiny zpátky…

Blaek povauje tuto záleitost za vyřízenou a bere si ze zadního sedadla malý sportovní pytel. A potom odcházejí oba mladíci směrem k vesnici. Chvíli jdou jetě po silnici, ale jetě před tabulí, která oznamuje, e jde o obec POLEŇ v okrese Klatovy, se poutějí polní cestou k místům, kde se tyčí kostelní vě.

Zpočátku jdou mlčky, potom vak najednou Blaek vybuchuje a utrhuje se na Zábranu.

Musím ti říct, e jsi pěkný pitomec. Copak na takovéhle výpravy se tahají enský ..

No a co? Ví snad Alena, o co tady jde? Sbatila to, e jdeme jednat s nějakým chlápkem, zrovna tak, jako to sbatil ten inenýrek ..

S tím inenýrkem si nejsem tak docela jistý, e to spolkl. Je jenom diskrétní a nechce se vyptávat. Anebo toho ví o celém tomhle podniku víc, ne my dva dohromady a dělá blbýho ..

To je fuk, hlavně, e nás sem dotáhl a e nás zase odveze zpátky do Prahy …”

Tak toho teď nech, támhle u je ten kostel… Musíme se k němu dostat z boku … Jak to říkal Mario…? Okno má jenom drátěnou mříku, tu přestřihnete..

Obcházejí kostelík… Jednou a potom jetě jednou. Kdesi ve vesnici se roztěkali psi.

Zřejmě je to tohle okno, říká zase Blaek Zábranovi. Ale je dost vysoko, nezdá se ti?

Jo, ale to přece Mario říkal, e mi musí vylézt na ramena a tak se tam k té drátěné mříce dostane .

Kde má ty nůky na drát?

Tady v pytli, ale abych ti pravdu řek, moc se mí do toho svatostánku nechce…

Co najednou cvokaří? Co bysme asi řekli Mariovi? Zajistil nám sem dovoz a my mu řekneme, e obraz nemáme?

Můe se stát ledasco… Můeme mu třeba říct, e psi ve vesnici vyváděli jako diví, e el někdo ke kostelu a tak jsme to museli vzdát. Copak je neslyí, fakticky, vyvádějí jako diví .

Tak se na to vykaleme a jdeme …?

Blaek si přehazuje sportovní pytel přes rameno, jetě se otáčí po okně, jím měli se Zábranou vniknout do poleftského kostelíka Vech svátých a odnést tam odtud obraz s Madonou, a potom u míří stejnou cestou, jakou přilí, k autu.

Jejich výprava jim sice trvala déle, ne půl hodiny, nicméně přece jen jsou tady neočekávaně brzy. Alespoň pro ty dva v autě…

Tak co? Pořídili jste? ptá se inenýr mladíků, kdy otevírají dvířka moskviče.

Ne tak docela, odpovídá Blaek.

Spí vůbec ne, doplňuje ho Zábrana.

Nedá se nic dělat, nevylo to a pofrčíme zpátky…*

Jak chcete ..

Bílý moskvič odjídí stejnou cestou, kterou do míst před vesničkou Polen přijel. Bez toho, e dvojice mladíků, kteří v něm sedí, udělala to, co udělat měla.

Druhý den jsou Blaek se Zábranou před Mariem Mantasem právě tak nemluvní, jako byl před několika hodinami inenýr, který je na Klatovsko vezl. Říkají jen pár vět na vysvětlenou, ale nezní příli přesvědčivě.

Bolivijec si je měří pátravým pohledem a potom, kdy vidí, e u nemají, co by dalího řekli, začíná sám.

.Říkáte psi, jo …? Jste srabi, Blaku …! Od tebe jsem to nejméně čekal, ale u se stalo … Rozmyslím si to, a kdy vám nezáleí na deseti tisícovkách, on se někdo najde, komu na nich záleet bude.

Mantas nechává stát oba mladíky před kavárnou EVROPA a sám jde dovnitř. Usedá k jednomu ze stolků, ale jetě předtím, ne mu číník přinese objednané dvě deci vína, odchází k telefonu.

Vytáčí číslo vinohradského bytu Romana Noska…

III.

Dva dny po nevydařené výpravě za Cranachovou Madonou sedí Mario Mantas opět v Noskově pokoji. Tentokrát vysvětluje svůj plán zase Bolivijec.

Ten Zábrana za mnou včera přiel do EVROPY sám a přiznal, e tam u kostela dostali strach a vzdali to. Je ochotný na to jít s jiným parákem, ne je Blaek. Tvrdil mi, e u si ho sám sehnal. Je prý to ostrý chlapík, co to určitě dokáe, jenome Zábranovi moc nevěří. Chce mluvit s někým, kdo tuhle akci organizuje a kdo mu zaručí, e těch deset tisíc opravdu dostane.

To mu zaručit můeme, říká pomalu Nosek. Samozřejmě, jenome na to musíme jít, Romane, trochu diplomaticky. Musí se zřejmě na scéně objevit teď i ty. Pozveme je, řekněme do FLORY, a ty si tam zahraje na cizince. Třeba na západního Němce, který projeví o ten obraz eminentní zájem a před těmi dvěma můe prohodit i něco o valutách… Zaručí jim ty peníze a Zábrana alespoň uvěří, e v tom opravdu nejedu jenom já sám . .

To je moné zorganizovat, jenome Ropek u mi tam znova nepojede. Budou muset jet vlakem.

Tak pojedou vlakem, nedá se nic dělat Na kdy mám tedy Zábranu a toho jeho nového paráka pozvat?

Čím dřív, tím lip, protoe se můe docela klidně stát, e nám začne Blaek dělat do keftu. Chápe, jak to myslím? Mohl by se tam do Poleně rozjet na vlastní pěst a toho Cranacha nám vyfouknout. To, e ho se Zábranou nevybrali, můe být od Blaka jen taková levota, kterou na nás sehrál. Obhlédl si tam terén a teď se vyprav! do Poleně sám ..

Chápu … Máme teď konkurenci a jde nám o čas. Je to tak?

Tak nějak ..

Take já pozvu Zábranu a toho jeho paráka hned na zítřek. Co říká? A do FLORY!

Třeba. Pozvi je na pátou odpoledne.

Rychlík Praha  Plzeň  Cheb zastavuje na nádraí v západočeské metropoli. A mezi těmi, kteří z něho vystupují, je i dvojice mladíků Pavel Zábrana a Eduard Hoek. Loudají se pomalu po nástupiti a dívají se víc po děvčatech, ne po tabulkách, které by jim mohly prozradit, z kterého nástupitě vyjídí osobní vlak z Plzně na Klatovy.

Čas máme, ne? ptá se stejně lenivě, jako lenivě jde, Hoek Zábrany.

Coby ne… Do večera se do Klatov dostaneme ..

Take můeme jít kliďánko udělat v městě Plzni nějakou plzeň. Co ty na to?

Jsem pro.

A jdeme rovnou do pivovaru. Tam je zrovna před bránou senzační pivnice, kde mají pivo jako křen. A gulá. Kolik ti vlastně dal ten Mario zálohy?

Pět stovek … Na vlak a na výlohy.

To se zrovna moc nevytáhl… Na to, jak měl ten moučnej Němec na ten obrázek, co pro něj jedeme, vyplazenej jazyk, se fakticky moc nevytáhl. Ale co .. Kdy potom vypláznou těch deset táců a k tomu nějakou marku, jsem ochotnej přimhouřit kapánek očička. A teď se na to jdeme pořádně napít..

Jdou a pijí opravdu pořádně. Tak důkladně, e se jim u po pátém pivu nechce z pivnice. A kdy potom přibývají na jejich táccích dalí Čárky, zapomínají na Maria i na pobledlého Němce i na slíbenou odměnu a pijí do té doby. ne pivnici u brány plzeňského pivovaru zavírají. A potom táhnou jetě dál do jednoho z nočních podniků.

Ráno se vracejí zpátky do Prahy. Osobním vlakem, bez obrazu i bez peněz, které jim Mario Mantas vyplatil ve FLOŘE jako zálohu na cestu.

Ani tato dvojice si s výmluvou pro Mantase příli hlavu neláme. Ostatně Mario Mantas nemá ani mnoho Času poslouchat jejich řečičky o tom, e kdy přijeli do Poleně, u tam bylo plno lidí, take nemohli svůj záměr uskutečnit Mario sám pospíchá ten den na nádraí. Odjídí opět do Německé spolkové republiky. Jediné, co jetě stačí po vyslechnutí této neradostné zprávy udělat, je, e telefonuje do Noskova vinohradského bytu. A říká svému komplicovi, co se sám právě dověděl. Je to a nápadně podobné tomu, co u mu před časem rovně telefonoval. Ti dva přijeli opět s prázdnou!

IV.

Páteční zářijové ráno sedmaedesátého roku slibuje pěkný sluneční den, jaký obvykle dokáe vykouzlit na umavě a v jejím podhůří jen vydařené babí léto.

Polanská farní hospodyně Anna Řepová jde hned po ránu do kostela Vech svátých uklidit chrám a přichystat vechno k odpolednímu svatebnímu obřadu. Frekvence v tomto místě není příli runá, spí naopak. Kromě nějaká svatby tady bývá vdycky jednou týdně nedělní tase a to je zhruba vechno.

Řepová pomalu odemyká kostelní dveře a vstupuje do chrámu. Sotva vak udělá několik kroků za práh, překvapením málem omdlí. Nejdříve vidí na podlaze pod oknem střepiny skla. A potom i vyraené okno a prostříhanou drátěnou mříku.

Hospodyně si cosi mumlá a její zrak pátrá po kostelních stěnách. A potom to náhle zjistí. Z postranního oltáře zmizela jejich vzácná Madona s děátkem.

Anna Řepová se nestačí ani pokřiovat a utíká zpátky na faru a tam překotně oznamuje faráři, co právě zjistila. A po chvíli lamentuje i duchovní správce poleňské farnosti. Ten ovem nevolá na pomoc Panenku Marii, nýbr okresní oddělení klatovská Bezpečnosti.

Zatímco větí část přísluníků výjezdové skupiny klatovské kriminální sluby pečlivě prohlíí místo loupee, sedí nadporučík Breja ve farářově příbytku a poslouchá jeho lamentace nad ztrátou vzácného obrazu.

Po prvních větách měl Breja váné obavy, e se mu farář rozpláče. Nakonec se nadporučíkovi podařilo kněze alespoň trochu uklidnit a ten začal poněkud souvisleji vyprávět. Kriminalistovi se začíná dostávat podrobného výkladu o tom, jak je Cranachova Madona vzácné dílo a jak se vůbec dostala do malého venkovského kostelíka.

Je to, pane nadporučíku, nejvzácnějí umělecký exemplár v celém irokém okolí. Nikde nic podobného nemají. Před časem jsem se informoval na hodnotu tohoto obrazu a víte, co mi znalci řekli? je prý to tak vzácné dílo, e se jeho hodnota vůbec nedá v penězích vyjádřit, ale kdy prý u to chci mermomocí slyet, tak e tenhle exemplář má cenu nejméně jednoho miliónu korun. Nejméně, pane nadporučíku, milión ..

Kriminalista mlčky pokyvuje hlavou, myslí si cosi o trestuhodné nedbalosti, kdy zůstal takový vzácný exemplář tak nedostatečně zabezpečen před odcizením, nahlas vak neříká nic. A tak poleňský farář pokračuje: Do naeho městečka se tato vzácnost dostala u někdy v době třicetileté války. Přesné datum není známo a o tom, jak se to vlastně stalo, existují dvě verze. Podle té starí prý přinesl do Poleně Madonu jakýsi vojálc, který se v 17. století vracel domů z Itálie. V Kobzově mlýně mu poskytli přístřeí, dali mu najíst i cosi na cestu a voják jim z vděku daroval,obraz. Proto se také zpočátku soudilo, e je to dílo některého z lombardských mistrů. Potom se vak objevila druhá verze, podle ní se obraz dostal do Poleně poněkud sloitějí, ovem také pravděpodobnějí cestou. I v této mladí verzi ovem figuruje jakýsi voják. Neputoval vak z Itálie, nýbr odkudsi ze severu Evropy na jih. Ze Saska, přes nae území k Alpám. Bylo to v čase třicetileté války, tedy někdy v letech 1618 a 1648 a tenhle válečník prý byl kdesi na Klatovsku těce raněn. Tak váně, e to vypadalo, e u se dlouho při ivotě neudrí. Nicméně také v tomto případě nalezl útulek před odchodem na věčnost v Kobzově mlýně. Tam prý o něho pečovali tak, e se nakonec voják uzdravil..

Nadporučík se po posledních farářových slovech dívá na svůj protějek poněkud zkoumavě. Napadá ho, zda mu nechce poleňský duchovní udělat přednáku o legendách, které se kdysi v jeho farnosti odehrály. Zatím vak faráře nepřeruuje. A ten pokračuje …

Rozloučil se s hostiteli a vydal se ke svému domovu kamsi na západ od naeho městečka. A netrvalo prý dlouho a kdosi z jiných poutníků přinesl do Kobzova mlýna právě obraz Madony s děátkem. A vyřizoval, e je to dárek z vděčnosti od zachráněného vojáka i od jeho milé.

Tohle vechno se docela pěkně poslouchá, myslí si nadporučík, jenome já u bych potřeboval, aby se farář dostal k současnosti, protoe o tu teď hlavně jde. Poleňský duchovní se vak rozpovídal a pořád jetě pokračuje s tím, co se dělo před léty.

Tu druhou verzi poněkud podpořil objev profesora Matějíčka, který po prostudování obrazu označil toto dílo za práci Lukáe Cranacha starího a rezolutně odmítl, e by se mohlo jednat o lombardskou kolu. Z jeho zjitění potom vyplynula i větí věrohodnost druhé  mladí verze, nebo voják mohl během válečného taení polabským Wittenbergern, kde měl Cranach svou dílnu, obraz kdesi získat. Obraz poslal, nebo odvezl domů a potom kdy se v Kobzově mlýně uzdravil, věnoval ho zase svým zachráncům ..

Tohle je, pane faráři, spis detektivka pro kunsthisto-riky a já jim ji rád přenechám, ozývá se a poněkud netrpělivý nadporučík Breja, mě teď zajímá spí současnost.

Chápu, pane nadporučíku, u jen pár vět. Rád bych jen dodal, e z Kobzova mlýna se potom dostalo Cranachovo dílo do majetku hraběcí rodiny Černínů a jeden z nich posléze daroval obraz naemu kostelu. O tom u exislují záznamy. Potom ovem přila doba okupace a tehdejí duchovní správce zdejí farnosti farář Brukner měl oprávněné obavy, aby nacisté Cranachovo dílo z Poleně neodvezli. Z toho důvodu svěřil dílo jednomu praskému novináři, který sem do obce jezdíval na letní byt a ten dopravil Cranaehův obraz do Prahy Tam byl předán do tehdejího tenclova grafického kabinetu, kde zhotovili velice zdařilou kopii Cranachova díla a tu tady vystavili, zatímco originál obrazu byl po celou okupaci ukrytý. A po válce sem pak byla původní malba Madony vrácena

A ta kopie je teď kde?

Tu tady také máme, ovem to, co bylo uloupeno, byl, pane nadporučíku, originál!

Myslíte si, pane faráři, e o vaem exempláři věděla irí veřejnost, ne jen znalci a věřící v okruhu vaí farnosti?

Rozhodně, pane nadporučíku. Rozhodně Já osobně se domnívám, e o tomto exempláři ví dnes v této republice statisíce občanů. U proto, e se o něm kdysi psalo v Masově průvodci jihozápadními Čechami poměrně velice podrobně. A pokud snad lidé na toto vydání zapomněli, pak je tady ta reportá, která vyla před několika měsíci v jednom motoristickém časopise. Tuím, e to bylo ve Světě motorů . .

Co to bylo za reportá?

Nu, reportá O historii toho Cranachova exempláře. A navíc tam autor jetě vyprávěl tu legendu…

Co je to za legendu? O té jsem zatím nic neslyel?

Nevím, jak vlastně vznikla, já kdy jsem sem přiel, tak u se tady ta historka tradovala. Podle ní prý vichni milenci, kteří se před obrazem Cranachovy Madony políbí, budou u navdycky astní a nic je nerozloučí. Ta reportá byla tehdy dokonce nadepsána  Chcete se astně vdát?

Take se vám po Jejím otitění sňatkuehtiví milenci a snoubenci do kostela jenom hrnou, co?

Ani ne, ale čas od času se tady přece Jen nějaký pár, který této legendě uvěří, objevuje. A také sem začali po uveřejnění té reportáe častěji přijídět rázní turisté, kteří se o Cranachově exempláři právě při této příleitosti dověděli. Měli zájem si ten obraz prohlédnout…

Kolik jich asi tak bylo?

To mohu těko odhadnout, ale řekl bych tak dvě tři desítky.

Vzpomenete si alespoň na některé z těch uměnímilovných zájemců?

Tak počkejte… Hned po otitění té reportáe tady byly dvě rodinky odkudsi od Plzně. Tuím, e z Bokova nebo z Koterova. Tam odněkud, protoe jeden z těch muů mě říkal, e pracuje ve Starém Plzenci v tamějí Jitoně. Obě rodiny přijely v trabantech. Prosili mě, zda bych jim mohl ukázat kostel a obraz. Vyhověl jsem jim. Myslím, e to byli velice sluní lidé … Potom tady byl jakýsi jihočeský advokát … Provázel jednoho Rakuana, který měl o Cranachovu Madonu nevední zájem. Mohl to být nějaký rakouský kunsthistorik, případně sběratel. Ten se mě tehdy vyptával na cenu toho exempláře a sám tvrdil, e milión korun není za takovou vzácnost příli vysoká částka ..

Jméno toho advokáta náhodou neznáte?

Věděl jsem ho, protoe se mi ten člověk představoval. Počkejte, měl takové německé jméno, jako Hilgart nebo Helgart… Ano, doktor Helgart a tuím, e je z Třeboně.

Nadporučík si poznamenává jméno někdejího návtěvníka, právě tak, jako si dělá poznámku o mui, který má údajně pracovat kdesi v městečku pod Radyní  ve Starém Plzenci. A potom čeká, a se poleňskému duchovnímu vybaví v paměti dalí z návtěvníků kostela. A ten skutečně vzápětí pokračuje ve svém výčtu.

Ted nedávno tady byli dva pánové odkudsi z Prahy. Jeden z nich vypadal na cizince, měl takové kudrnaté vlasy a nápadně snědou ple. Řekl bych nějaký Mexičan nebo tam odněkud z těch končin. Hovořil ovem velice dobře česky. A ten, co ho provázel, byl úplný opak. Nápadně bledý a velice subtilní. Měl jsem pocit, e asi bude nemocný …

A tihle dva pánové měli také zájem o cenu obrazu?

Ne, ti spí pochybovali o Jeho originalitě. Zřejmě se kdesi dověděli, e tady za války visela kopie Cranachovy Madony a tak se vyptávali, zda teď máme na postranním oltáři onu zdařilou kopii, nebo originál..

Jména těch dvou muů jste si, pane faráři, nezapamatoval?

Ne, to určitě ne, i kdy i oni se mě zřejmě představili. Vím jen, e přijeli nějakým vozem, tuím, e to byl moskvič a měl praskou státní poznávací značku. Určitě tam byla písmena AB, ale číslice to, věru. nevím …

koda, právě takovéhle maličkosti jsou pro nás velice důleité, moc by nám usnadnily práci..

Lituji, pane nadporučíku ..

Nevadí. A co dalí z vaich návtěvníků?

Já sám u sem jich příli neprovázel, ale paní Řepová byla během prázdnin v kostele s několika zájemci. Jistě si na některé z nich také vzpomene …

Nadporučík Breja se vyptává poleňského duchovního jetě na jiné a dalí podrobnosti z nedávné doby. Ledasco z toho, co slyí, si poznamenává do svého zápisníku, avak v duchu si říká, e to bude zatraceně perná fuka, jestli se jim podaří sehnat některé z těch návtěvníků, o nich od faráře slyel.

O mnoho lépe na tom nejsou ani Brejovi kolegové, kteří v tu dobu pracují na místě loupee. Objevují různé stopy, avak chybějí právě takové, které by si mohli vzít do práce odborníci z daktyloskopické laboratoře. Je zřejmé, e pachatelé pracovali v rukavicích a nepůjde tedy o ádné diletanty, ale o zkuené lupiče. Pod oknem objevili kriminalisté i několik trasologických stop, které jim napovídají, e lo nejméně o dva pachatele. Jiný z poznatků prozrazuje, e kromě Cranachovy Madony s děátkem zmizel z poleňského kostela jetě dalí obrázek, jakýsi výjev v Kříové cesty. |eho umělecká i finanční hodnota je vak nepatrná. Tato skutečnost by napovídala, e lupiči měli Cranachův obraz ji předem vytipovaný a druhý obrázek vzali jen proto, e jim přiel pod ruku. Nejedná se tedy o znalce umění, nýbr o lupiče, kteří patrně kradli na objednávku. To vechno jsou ovem jen předběné dohady, opravdové závěry kriminalisty teprve Čekají, a shromádí vechny poznatky z místa trestného činu.

Odjídějí z Poleně a v pozdním odpoledni, kdy předtím jetě rozmlouvali s desítkami obyvatel této malé poumavské vesničky a hledali existující i neexistující záchytné body, od nich by se mohli vydat po stopách pachatelů. Dokonce se svatebčany, jejich svatba byla poznamenána atmosférou loupee, si kriminalisté pohovořili.

Po příjezdu na oddělení, kde se koná porada těch, kteří na případu loupee Cranachovy Madony ji pracují s těmi, co na něm teprve začnou pracovat. Na poradě jsou vyhodnoceny získané poznatky a na jejich základě potom stanoveny verze dalího postupu pátrání. Na Krajskou správu SNB do Plzně a také do Kriminalistické ústředny v Praze je odeslána dálnopisná zpráva o poleňské loupei.

Souboj kriminalistů s pachateli loupee o Cranachovu Madonu s děátkem začíná …

V.

Tak tady máme, Milane, zase jedno naděleníčko, říká kapitán Mareček, kdy podává majoru Černohorskému dálnopis z klatovského okresního oddělení. Cranach z kostela v Polení u Klatov ..

Neříkej …

To neříkám já, nýbr Klatováci. Právě na tomhle papírku.

Tak to je tedy opravdu radost. Fotografie a popis toho obrazu posílají?

Popis tady je, pokud jde o fotografii, píí, e jí brzy polou. Jinak u jde ten případ do celostátního pátrání a místa, kde by se mohl tenhle exemplář vyskytnout u také mají své informace …

Hraniční přechody byly informovány?

Okamitě, jak byla loupe odhalena, jenome to má háček ..

V čem?

Jen si to přečti… K loupei dolo v době mezi 5. a 8. zářím. Objevena byla osmého ráno. To znamená, e pachatelé mají pár dnů náskok. Za tu dobu se mohl ten obraz dostat z republiky ..

Vyloučené to není… Uvidíme.

Major Černohorský pročítá dálnopisnou zprávu, z ní je patrné, e Cranachův obraz představuje Madonu s dě-

átkem, e se jedná o temperu na dřevěná desce o síle 1,5 cm, velikost obrazu je 84X54 cm. Hodnota podle dálnopisné informace je penězi těko vyjádřitelná, nebo jde o vzácnou kulturně historickou památku.

Kdy Černohorský dočetl stručnou informaci, jetě chvíli trvá, ne se nechává slyet.

Ty, Jindro, podívej se po té hláce, říká posléze major ke svému kolegovi, co nám v pátek minulý týden předali mládenci z jedničky. Ví, jak měli v prácí toho mladíka, co keftoval s těmi paovanými usáky a roláky

Jo, u si vzpomínám … Vypovídal něco o tom, e se ho kdosi pokouel získat k tomu, aby někde ukradl nějaký obraz. To je ta hláka, co má na mysli?

Přesně ona ..

Major Černohorský mezitím zvedá telefonní sluchátko a vytáčí Číslo Národní galerie. Není to ani tak z toho důvodu, aby tuto instituci informoval o spáchané loupei, spí proto, aby byl sám informován. Potřebuje od znalců získat co nejvíce podrobností o uloupeném Cranachově díle.

Doktorka Kotková, s ní major hovoří, je zprávou o uloupení Cranachova obrazu okována.

To je hrozné, říká Černohorskému, zrovna před dvěma měsíci jsme jednali s církevní správou o nedostatečném zabezpečení tohoto obrazu. Navrhovali jsme jim, aby Cranachovu Madonu s děátkem zapůjčili Národní galerii a tam, do poleňského kostelíka, aby pověsili kopii, která je  mezi námi  tak dokonalá, e je od originálu takřka k nerozeznání,

A církevní správa s vaím návrhem nesouhlasila?

Ne, odmítla obraz zapůjčit..

Take teď si ho od nich kdosi vypůjčil bez jejich souhlasu,

To je ovem hrozné. U proto, e těch Cranachů je u nás v republice pár, daJy by se spočítat na prstech jedné ruky. Je, soudruhu majore, nějaká naděje, e ten obraz zachráníte?

Soudruko doktorko, jako byste neznala způsoby těchhle gangsterů, co se teď vrhli na umělecké památky a staroitnosti…

Já vím …

Největí smůla je, e se dostáváme ke slovu a tehdy, kdy u něco hoří. Figurujeme při vech těchto případech jako hasiči, ale nikdo nedá na nae upozorňování, e jsou vechny tyhle kulturní památky nedostatečně zabezpečeny proti uloupení. A to není, soudruko doktorko, jen v případech, které spadají pod církevní správu. Na celou řadu nedostatečně zabezpečených uměleckých děl jsme upozorňovali i vás v Národní galerii, ale zdá se, e je to tady i tam jen házení hrachu na stěnu. Ale o tom si popovídáme a při jiné příleitosti. Teď kdybyste byla tak hodná a podívala se mi po vech údajích, které s tím Cranachovým exemplářem souvisejí. Kdy bych si mohl zavolat?

Budete to mít tak během půlhodinky ..

Děkuji.

Jetě během Černohorského rozhovoru s doktorkou Kotkovou se vrací kapitán Mareček do kanceláře s listem papíru v ruce. Čeká, a major domluví a potom začíná referovat.

Je to, Milane, zajímavé a dost moná, e nám to pomůe dostat se k těm poleňským pachatelům, jde o nějakého Karla Blaka, narozeného 28. září 1945, bytem Praha 6, Na Červeném vrchu 18 ..

Je ve vazbě, nebo je venku?

Je vyetřován na svobodě a poslechni si, co v souvislosti s tím naím případem vypovídal…

Kapitán začíná číst věty Blakovy výpovědi, převedené ovem ji do mluvy sluebního protokolu.

Mantas mi vdycky čas od času dodával usáky, roláky a jiné paované zboí a já jsem to rozprodával mpzi svými známými za poněkud vyí ceny, ne jaké ode mne Mantas poadoval. Tím jsem si přivydělával. Ale nebylo to moc, z jedné takové várky jsem získal maximálně tak čtyři pět set korun. Měl jsem zájem, aby mi toho dodával Mantas víc, ale on měl obavy, e by mohl být při paování tohoto zboí do ČSSR přistien a mohl by být z republiky vyhotěn. Kdy jsem na něm poadoval větí mnoství usáků a roláků, nabídl mi jinou spolupráci. Chtěl, abych jetě s některým ze svých kamarádů odcizil v nějakém kostele na Klatovsku jeden obraz. Já jsem tuto jeho nabídku přijal, ale loupe se potom neuskutečnila.

To je vechno? ptá se major Černohorský, kdy kapitán dočetl část Blakovy výpovědi.

Z jédničky vechno, teď u bude záleet na ná, co se nám jetě podaří od toho Blaka a potom od Mantáse zjistit.

Tím chce říci, e bychom si měli co nejdříve s Karlem Blakem promluvit.

Pokud mono hned.

Souhlasím ..

Karel Blaek není ani příli překvapen, e se po krátké třídenní přestávce opět ocitá před vyetřovateli. Kdy ho v pátek zadreli pracovníci skupiny hospodářské kriminality zrovna ve chvíli, kdy prodával jeden z půltuctu paovaných pláů do detě, pokouel se zpočátku zapírat a naivně vymlouvat Kdy vak zjistil, e toho vyetřující vědí o jeho obchodech víc, ne sám tuil, příli se nerozmýlel a el s barvou ven. Pověděl jim o Mariu Mantasovi vechno, co věděl a navíc se zmínil i o jeho nabídce k uloupení obrazu.

Teď sedí před majorem Černohorským a kapitánem Marečkem a čeká, co tihle dva budou od něho jetě chtít slyet. Ani jeden ani druhý z kriminalistů vak s kladením otázek příli nespěchají. Mareček sí u svého stolu cosi zapisuje a také Černohorský soustředěně hledí do jakéhosi spisu.

Trvá to tak chvíli, ale Blakovi to připadá jako celá věčnost. A tak, kdy se posléze na něho major zahledí, začíná mluvit sám.

Já nevím, pane vyetřovateli, co jetě chcete ode mne slyet, ale já u jsem fakticky řekl vechno, co jsem o tom případu s paovanými usáky věděl,..

Major s kapitánem, jakoby na tuto Blakovu úvodní větu celou dobu čekali, najednou oívají.

Moná, e jste vypověděl vechno, co se týká těch vaich obchodů s Mantasem. Rozhodně jste nám vak neřekl vechno, pokud jde o tu loupe obrazu.

Ale ta se přece vůbec neuskutečnila …

Jak to, e se neuskutečnila? ptá se najednou energickým hlasem kapitán Mareček.

Neuskutečnila, protoe my jsme tehdy do toho kostela nevlezli. Dostali jsme strach a odeli jsme tam odtud ..

O jaký kostel se jednalo, kdy a s kým jste tam byl?

To bylo v tý Polení u Klatov. Jeli jsme tam asi ve druhé polovině srpna…

Který den to přesně bylo?

Myslím, e jedenáctýho srpna. Byl to pátek, to vím určitě. Jeli jsme tam s Pavlem Zábranou a s tou jeho holkou a vezl nás Mantasův známý, nějaký inenýr Robek nebo Ropek.

Jak se jmenuje to Zábranovo děvče? ptá se zase kapitán Mareček, který si poznamenává vechny podstatné údaje Blakových odpovědí.

Alena Fremlová, ale ta neměla vůbec zdání, proč tam vlastně jedeme. A ten inenýr asi taky ne, to nevím ..

Jaký obraz jste tam měli ukrást? ptá se zase Blaka major Černohorský.

Nějakou Madonu s dítětem. Měl viset napravo u postranního oltáře. Ale my jsme tam opravdu nevlezli.

S kým to uloupení obrazu Mantas domlouval, s vámi nebo se Zábranou?

Nejdřív se mnou, ale ten pátek dopoledne, ne jsme odjíděli do Klatov, tak u byl u toho i Zábrana. Mantas nám ukázal na mapě vesnici a zároveň nám nakreslil, jak se do toho kostela dostaneme. Měli jsme tam vlézt postranním oknem, u kterého je taková drátěná mříka. Tu jsme měli přestříliat nůkami, které nám Mantas přinesl, rozbít okno a potom tam prolézt.

Jakým vozem vás vezl ten Robek nebo Ropek do Poleně?

Bílým moskvičem … Ale on nás přímo a do Poleně nevezl, zůstal stát s vozem před vesnicí a my jsme tam k tomu kostelu li potom se Zábranou pěky ..

Kdy jste mluvil naposledy s Mantasem?

To u jsem říkal při pátečním výslechu. Bylo to někdy po tom, co jsme měli ukrást ten obraz. Potom jsme se setkali, ne odjíděl Mantas do západního Německa, asi sedmnáctého nebo osmnáctého srpna. Přiel za mnou do EVROPY a říkal mi, e odjídí a e mu náhodou zůstaly jetě nějaké ty usáky, take mi je tady nechá, abych je prodal a peníze, e mu dám, a sem teď v září zase přijede. Jenome, kdy jste mi ty plátě zabavili, tak u mu ty peníze nebudu muset dát, e ne…?

Blaek se z nepochopitelných důvodů usmívá, jakoby se radoval, e svému obchodnímu partneru nebude muset vyplatit peníze za prodané zboí.

Tak a teď si to vezmeme, Blaku, Jetě jednou a pěkně po pořádku …

Po prvním informativním výslechu, který se týká případu Cranachovy Madony s děátkem, následuje dalí. Teď u mají kriminalisté určitý obrázek a pouze ho doplňují o nové poznatky. A kdy končí, oznamují Karlu Blakovi, e si ho zatím ponechají ve vazbě, do té doby, ne si jeho výpověď ověří. Ani tentokrát není příli překvapen. Dokonce mnohem méně, ne dalí z jeho známých, o nich se ve své výpovědi zmínil.

Kriminalisté si nejdříve zajídějí pro Pavla Zábranu a také pro inenýra Jana Ropka.

Zdá se, e ochránci zákona nabývají v souboji o Cranachovu Madonu jakési převahy. U záhy se vak ukáe, e je to pouze klamné zdání.

Jetě předtím, ne přivádějí před majora Černohorského a kapitána Marečka dalí, kteří se kolem Madony s děátkem v uplynulých dnech pohybovali, dělá si dvojice kriminalistů, která má případ uloupeného exempláře v Kriminalistické ústředně na starosti, jakési předběné hodnocení.

Oba se shodují v tom, e je vzácný obraz jetě stále na území republiky, poněkud rozdílné názory vak mají na osobu Maria Mantase. Zatímco Mareček se domnívá, e je právě tento Bolivijec hlavním organizátorem loupee, Černohorský je jiného názoru. Tvrdí, e za celým případem stojí jetě kdosi dalí, který by se měl na scéně teprve objevit.

Není vyloučené, říká právě při této úvaze major, e by nám mohl právě o této osobě cosi povědět inenýr Ropek. Moná, e je to on sám …

To se mi, Milane, nezdá… Já.sázím spí na Mantase. Jindro, vezmi rozum do hrsti a uvauj logicky. Mantas je pro nás jistě klíčovou osobou celého případu, ale rozhodně není pachatelem loupee a v současné době zatím obraz u sebe nemá. Odejel přece z republiky někdy před dvacátým srpnem. V té době jetě Madona s děátkem v poleňském kostele visela. K loupei dolo ve dnech pátého a osmého září a v té době je Mantas prokazatelně mimo území republiky.

V tom případě to pro něho udělal někdo, koho si najal místo Blaka. Ale Kdo to je?

V současné chvílí bych nevylučoval z podezření ani Blaka.

Tomu já naopak věřím, e vyklopil vechno, co ví .. Moná … Ale třeba taky ne. Není tí nápadné, jak se spontánně přiznává k těm usákům a i k té nevydařené loupei. Zábrana s Ropkem nám docela určitě potvrdí, e to bylo přesně tak, jak Blaek vypověděl. Jenome je tady jetě jiná monost. Co kdy se Blaek potom dal s někým dohromady a ten obraz ukradli. Teď ho má ten jeho komplic kdesi ukrytý. Blaek dostane vzhledem k tomu, e jetě nebyl trestán, nějaký mení trest za pokozování devizového hospodářství a potom teprve začnou manipulovat s uloupeným Cranachem. A to jím vynese pořádný balík peněz . . Nu, co tomu říká?

Vyloučit to nemůeme. Uvidíme, s čím na nás přijde Zábrana a Ropek. koda, e tady jetě není Mario Man-tas.

Zařídil jsi, aby nám dali z přejezdu okamitě hláku, jak přijede do republiky?

Samozřejmě, u na něho čekají s otevřenou náručí, Spí by měli čekat s otevřenými náramky.

Já myslím, e ho necháme jetě nějaký den běhat pod dohledem, ne? Třeba nás dovede k tomu tvému mui X..

To je samozřejmé, ale ty náramky ho nakonec stejně čekají.

Pokud ovem podezřívá z loupee Blaka, tak potom je ve stejné situaci i Zábrana. I ten si mohl najít komplice a tu loupe s ním provést!

To má úplnou pravdu, proto u jsem hrozně zvědavý, a se tady před námi objeví.

Trvá to jetě bezmála dvě hodiny, ne mui ze zatýkací skupiny přiváejí na oddělení Pavla Zábranu. Hledali ho v zaměstnání i v bytě a nali ho v blízkosti sídla Krimí-nalistické ústředny  v restauraci U MEDVÍDKU.

Zábranu v výslech se v mnohém podobá výslechu Karla Blaka. Podle očekávání popisuje zcela shodně setkání s Mario Mantasem i večerní cestu do Klatov a noční obcházení kostela. Také on hovoří o odměně deseti tisíc korun, kterou jim Mantas za uloupení obrazu slíbil. Nezapírá, e měl s sebou na této výpravě Alenu Fremlovou, avak podobně jako Blaek i on tvrdí, e děvce o účelu jejich cesty do Poleně nemělo ani potuchy. A potom se Pavel Zábrana dostává k dalímu dějství, je předcházelo loupei. Vypravuje o své nabídce Mantasovi, e obraz uloupí  Eduardem Hokem. A potom popisuje cestu do Plzně i její konec v pivnici tamějího pivovaru.

Pro kriminalisty je to dalí poznatek a také dalí osoba, která se objevuje na scéně  Eduard Hoek Dalí z podezřelých, který věděl o existenci a ceně obrazu jetě před jeho uloupením.

Blaek, Zábrana, Hoek, říká si v duchu major Černohorský. Kadý z nich se mohl vypravit do Poleně na vlastní pěst a tam ve dnech pátého a sedmého a dost moná, e i v noci ze sedmého na osmého, Cranachovu Madonu s děátkem uloupit. Kadý z nich se sice vytasil s celou plejádou údajů, jimi se snaí dokázat, e v té době byl docela někde jinde, ne zrovna v Poleni, jenome vechna tato alibi je nejdříve třeba důkladně ověřit. A major ze zkuenosti ví, e i při tom nejspolehlivějím alibi vdycky zůstane cosi ve vzduchu, co vyetřujícím nedává stoprocentní jistotu, e nejde o umně vytvořené důkazy neviny. A podobné to bude nepochybně i s inenýrem Ropkem, kterého před chvílí přivezli do budovy a teď čeká, a ho major Černohorský zavolá.

Činí to okamitě, jakmile si po Zábranově výslechu ujasnil, kam a se případ Madony s děátkem posunul a co by bylo moné nyní od inenýra jetě zjistit.

Posaďte se, říká major Ropkovi po jeho vstupu do místnosti. A ne to oslovený učiní, pokračuje Černohorský v řeči.

Asi u vám řekli, proč jsme vás sem předvolali?

Ne, zatím nemám tuení… Měl jsem na mysli, e jde o nějaký dopravní přestupek, jenome to bych nebyl asi tady u vás, e ano ..

Jde, pane Ropku, o něco mnohem závanějího, ne je třeba nesprávné předjídění nebo nedovolená rychlost. My vyetřujeme závaný trestný čin a máme bezpečně zjitěno, e vy se na něm podílíte ..

Ale, já si nejsem vůbec ničeho vědom, to je zřejmě nějaké nedopatření, které se jistě vysvětlí…

Ano, záleí na vás, jak nám ho vysvětlíte.

Ale já pořád nevím, o co vlastně jde?

O uloupení Cranachovy Madony s děátkem.

Tak to Je vyloučené, s tím já nemám, pánové, vůbec nic společného. O nějaké loupei obrazu jsem naposledy slyel v televizi a to jetě nebylo u nás, ale někde v Itálii.

Ta loupe, kterou my vyetřujeme se ovem neudála v Itálii, nýbr u nás  v Poleni!

V Poleni…? Ach tak, u tomu začínám rozumět… V Poleni dolo k loupei obrazu a já jsem tam tehdy v srpnu byl s těmi mládenci… Ale to, pánové, nemá s nějakou loupeí nic společného. Já je tam prostě odvezl, oni si tam vyřídili tu svoji záleitost a zase jsme jeli zpátky.

Jakou záleitost si tam vyřídili?

To já tedy dost přesně nevím. Ani mě to nezajímalo. Já jsem v tomto případě vlastně jel Jenom na ádost svého přítele..

Kterého vaeho přítele?

Romana Noska. Tehdy mi zatelefonoval, jestli bych byl tak dobrý a odvezl nějaké jeho známé kamsi na Klatovsko. Říkal, e si tam potřebují nutně cosi vyzvednout a hned e se zase vrátí zpátky do Prahy.

Kdo je to ten Roman Nosek?

Říkám, můj známý, kamarád … Chodili jsme spolu do koly.

Co dělá?

Co dělá … Tedy, on nedělá momentálně nic. Je teď v poslední době jaksi nervově nemocný, léčí se na psychiatrii. Od té doby, co byl proputěn z vězení, tak se léčí..

Vá přítel si odpykával nějaký trest..

Ano, myslím, e je to důsledek té jeho nervové choroby, vdycky se dostane do nějakého maléru.

A teď se mu podařilo dostat do něho i vás. Nechcete mi přece tvrdit, e jste vezl v autě z Prahy do Klatov a jetě o pár kilometrů dál tři mladé lidi a nevíte, kdo to vlastně byl a co tam v Poleni dělali..

Na mou dui, pánové, e to nevím.

Nu, vai dui nechrne, pane inenýre, na pokoji a začneme pěkně od začátku. Vá přítel, jak jste říkal, Roman Nosek vám tedy zatelefonoval, abyste odvezl několik jeho známých mimo Prahu. Co se dělo dál?

Dál…? Musím říci, e mi za tu cestu slíbil vyplatit tři sta korun.

A vyplatil vám je?

Ano, ale ne Roman Nosek, nýbr ten jeho kamarád. Jak on se jenom jmenuje …Je to Bolivijec.

Myslíte Maria Mantase?

Ano, Mario Mantas mi ty tři stovky předal, kdy přivedl ty dva mládence k mému bytu. Představili jsme se, oni si nasedli a jeli jsme.

A co to děvče?

Ano, to děvče … To na nás čekalo někde v Motole, tam je konečná stanice tramvají. Ale byly s tím jakési komplikace, ti mládenci se nemohli dohodnout, zda tu dívku s sebou vzít nebo ne. Nakonec ji vzali, ovem tam před Polení, co jsme stáli, zůstala se mnou ve voze a do vesnice li vyřídit tu záleitost jen ti dva mladíci.

Vy, pane inenýre, tedy skutečně nevíte, o jakou záleitost se v Polení jednalo?

Na mou … Skutečně ne, pánové.

Mario Mantas vám neřekl, proč ti mladíci do Poleně jedou?

Ne, říkám vám, e jsem to dělal jen ze známosti k Noskovi.

Také v tomto případě jetě výslech inenýra Ropka pokračuje a posléze je s ním sepsán protokol. Na rozdíl od svých někdejích pasaérů, které vezl do Poleně, odchází inenýr Ropek domů.

Tak co, Jindřichu? Jetě věří, e je hlavní osobou loupee Mario Mantas?

Kapitán nechává Černohorského otázku zatím bez odpovědi a namísto ní říká: Take teď nám přibyl k Zábranovi a Blakovi jetě Hoek a Nosek. To jsem zvědav, kdo z nich vlastně loupil…

Mne spí zajímá, kde je asi teď Madona s děátkem…

To je snad jedno a toté, ne? Kdy budeme mít pachatele loupee, budeme mít i obraz.

Tím si nejsem, Jindro, tak docela jistý. Klidně se nám můe stát, e budeme mít pachatele a nebudeme mít obraz.

Ten Nosek by mohl být skutečně edou eminencí tohoto případu. Za co byl vlastně odsouzený?

Vdy jsi slyel, podle pana inenýra Ropka vlastně za to, e nic neprovedl. Dostal se do maléru, který má na svědomí jeho duevní choroba. Ví co, Jindřichu, skoč do kartotéky a vytáhni vechno, co je tam o Romanu Noskovi.

Kapitán Mareček odchází a major Černohorský si v duchu probírá vechny poznatky tohoto případu. Na papíru, který má před sebou se objevují jména osob, je mají s Cranachovou Madonou cosi společného a vedle nich řádkuje major svá pro a proti. Nejvíc záporných poznámek připisuje ke jménům Mantas a Nosek. A potom rozvauje, zda má poslat lidi pro Romana Noska, nebo zda s jeho zadrením jetě počkat.

Je to riziko, říká si sám pro sebe Černohorský. Nosek je nepochybně éfem celé té zlodějské bandy a patrně má ten uloupený obraz u sebe, jenome přímé důkazy proti němu vlastně nemáme. A kdy u něho obraz nenajdeme a Nosek vechno popře, dostaneme se tam, kde jsme ted. Budeme mít čtyři podezřelé, ale přímé důkazy vekeré ádné… Asi bude lepí se zadrením Noska nějaký den počkat, ne se objeví v republice Mantas. Blaek přece říkal, e přijede do Československa zase ted v září. Zatím se budeme muset podívat i na tu jeho enu. A taky na Hoka …

Majorovu meditaci přeruuje Marečkův příchod.

Tak za co byl Nosek vlastně trestaný?

Ani se neptej. Jestli to chce vědět přesně, tak si vytáhni ze stolu trestní zákoník a já ti budu recitovat vechny ty paragrafy, podle nich byl Nosek souzen. Mám jich tady celý sloupec. Představ si, e ten chlapík u byl čtyřikrát před soudem a pokadé hned za několik trestných činů  rozkrádání a krádee, padělání úředních listin a svévolné ublíení na zdraví, nedovolená výroba opiátů a jejich rozprodávání a tak podobně. Recidivista jako vystřiený. Teď si má jetě odpykávat půldruhého roku vězeni, jenome mu trest ze zdravotních důvodů přeruili. Psychiatrické léčení… Tady to má vechno vypsané od A a do Zet.

Umělecké předměty a staroitnosti tam ovem zatím nemá, na to se dal a v poslední době …

A co ted? Poleme si pro něho?

Já bych s tím, Jindro, jetě nějaký čas počkal. Postaráme se Noskovi o patřičný dohled a uvidíme, co bude podnikat. Pokud obraz má on, určitě si ho nenechá doma pod postelí.

Podle mého ho tam nechá do té doby, ne se tady v republice objeví Mantas. Do té doby asi Nosek těko něco podnikne. Jak mně se to jeví, bude mít ten Bolivijec za úkol obraz z republiky vyvézt a prodat v zahraničí. Dost moná, e u tam na něj má dokonce kupce.

To se ti jeví docela reálně. Zatím tady ovem Mario Mantas není a my nesmíme propást jeho příjezd. A hlavně přítí setkání těchhle dvou pánů. Nosek přece musí někde a někdy uloupenou Madonu Mantasovi předat. A potom, a ji od něho ponese, můeme si ho podat. Take ty u jsi přesvědčen, e má obraz u sebe Nosek?

Přesvědčen docela ne, ale měl by ho mít.

V tom případě ovem můeme pustit na vzduch Blaka se Zábranou. Třeba i oni nás jetě přivedou k někomu, o něm zatím nemáme ani tuení.

Ty jsi, Jindro, ohromný. Neví, kde bychom na tohle vechno vzali lidi? Chce snad, abych si půjčil regiment přísluníků a nechal hlídat tři chlapy, co běhají po hospodách …? Zatím jim ve vazbě není zle a doba, kterou máme od prokurátora odklepnutou, jetě dávno nevyprí. Blaka se Zábranou budeme jetě potřebovat, a se v republice objeví Mario Mantas ..

To je pravda.

Navíc jsem je z okruhu podezřelých jetě tak docela nevypustil. Co kdy se ukáe ten Nosek jako slepá patrona a ta moje hypotéza, e se Blaek nebo Zábrana vrátili do Poleně na vlastní pěst, se ukáe jako opodstatněná? Tomu u teď nevěřím ..

Nemusí, ale ví, jak se u nás spisovně říká: sychr je sychrl Jo, a toho Hoka a si vezmou mládenci ze sledo-vačky pod křídla. Měli bychom znát jeho styky, zjistit, kde byl v kritickou dobu loupee a tak podobně ..

Take ho zase naopak necháme běhat po Praze? Zatím necháme. Jedině s kým bych si jetě docela rád popovídal, je ta Fremlová.

To zařídím …

Jestlie mají s případem uloupené Madony plné ruce práce kriminalisté v Praze, neznamená to, e jejich kolegové v městě pod Černou věí pustili celou záleitost ze zřetele. Naopak. Telefonní linky mezi Prahou a Klatovy dost často přenáejí hovory, které se týkají právě tohoto případu. Klatovtí mui, působící ve slubách zákona, zajiují vechna dohodnutá pátrací opatření. Kromě jiného prověřují radu lidí, kteří se před provedením loupee zajímali o vzácný Cranachův exemplář. A těch lidí je podstatně víc, ne byli ti, na ně si při svém prvním rozhovoru s nadporučíkem Brejou vzpomněl poleňský farář. Otáčejí se tedy i klatovtí kriminalisté, i kdy to vypadá, e těitě celé akce se přeneslo předevím do Prahy.

VI.

Jetě několik dní uběhne, ne se na stole majora černohorského objeví hláení, e Mario Mantas opět přijídí do republiky. Podle dohody kriminalistů s pracovníky celní správy jsou na něho tentokrát mui na hraničním přechodu poněkud shovívavějí. Zato vak má Mario Mantas své stíny, které za ním putují a před cíl jeho cesty. A také potom později, kdy míří do kavárny hotelu EVROPA a na dalí místa v Praze.

U zanedlouho po Mantasově příjezdu do Československa kriminalisté vědí, e se tentokrát nehodlá bolivijský státní přísluník zdret v naí zemi příli dlouho. Pouhé čtyři dny mu stačí na rodinu, i na Prahu a u opět hodlá odcestovat zpět do Německé spolkové republiky.

Přijel sem tentokrát Mantas jen proto, aby odvezl uloupený obraz? rozvaují kriminalisté. Anebo přivezl dalí kontraband a hodlá si odvézt od Blaka peníze za zboí, které mu předal, kdy naposledy odjíděl z republiky?’

Zřejmě ze vech těchto důvodu. Mantas se také celé tři dny zoufale shání po Blakovi. Marně.

Černohorský s Marečkem jsou v tomto období na nohách ve dne v noci. A vlastně nejen oni…

Na majorově stole se sbíhají hláení od lidí, kteří nespoutějí z očí Mantase a také Noska í Hoka. O tom, e by Nosek předával Mantasovi obraz, nebo cokoliv jiného, vak není v těchto zprávách ani slůvko. I kdy je tu řeč o tom, e si při jedné příleitosti vzal Nosek Mantase stranou od společnosti, v ní se právě nacházeli a

cosi důvěrného mu sděloval. To je ovem dost skrovný poznatek. A den, kdy má Mario Mantas z republiky opět vycestovat, u je na spadnutí.

Kriminalisté se radí o nastávajících opatřeních, která nyní musí podniknout. Je rozhodnuto, e Mario Mantase zadrí těsně před jeho odjezdem z Prahy.

Odváejí ho z Hlavního nádraí i s jeho cestovními zavazadly na oddělení. Důkladná prohlídka Mantasova kufru i cestovní kabely vak nepřináí očekávaný výsledek. A zadrený Bolivijec rezolutně protestuje. Alespoň v prvních minutách po svém zadrení a také před majorem Černohorským. Kdy mu vak začínají postupně předkládat důkazy o jeho spoluúčasti na loupei Cranachovy Madony s děátkem, začíná se mírnit, a posléze pod tíhou předloených faktů kapituluje. Začíná vypovídat. O sobě a předevím o Romanu Noskovi.

Mario Mantas protokolárně vypovídá o tom, jak mu Nosek navrhl spoluúčast na krádeích uměleckých předmětů v Československu, i o tom jakou úlohu mu při těchto akcích přidělil.

Mým úkolem bylo zajistit jednak lidi, kteří by na vytipovaných místech krádee provedli. Potom jsem měl od nich uloupené předměty převzít a vyplatit jim dohodnutou odměnu. Tu jsem měl vdycky obdret od Noska. Dále jsem měl za úkol vyhledávat v Německé spolkové republice zájemce o koupi uměleckých předmětů nebo staroitností.

A také jste je tam měl podloudně dopravovat, doplňuje vyetřovatel Mario Mantase, kdy se vyslýchaný odmlčuje.

Ne, převoz těch věcí zabezpečoval Nosek sám. Ti lidé, kteří měli o nabídnuté předměty zájem si pro ně měli buď sami do Československa přijet, nebo jim je měl dopravit někdo, kdo sem do Prahy přijede. Se mnou, jako s převozcem Nosek nepočítal. A já bych to byl také odmítl, protoe tím bych se byl vystavoval příli velkému riziku, e budu odhalen.

Komu jste nabídl v Německé spolkové republice tu Cranachovu Madonu?

Tenhle obchod jsem já nedomlouval. To měl dohodnuto Nosek sám s nějakým svým známým nebo příbuzným ve Frankfurtu nad Mohanem, také nevím, jakým způsobem tam hodlá obraz dopravit.

Vás o to nepoádal?

Ne, já Jsem v tomto případe vypadl ze hry u ve chvíli, kdy Jsem se vracel do Německé spolkové republiky a ti mládenci, co měli obraz z Poleně přivézt, přijeli s prázdnou.

Myslíte Zábranu a Hoka?

Ano, Zábranu a Hoka.

Co víte teď o uloupeném obraze. Kde ho má Nosek ukrytý a co vám říkal o samotném provedení loupee? Kdo to pro něho nakonec udělal?

To, pánové, skutečně nevím. Nosek mi pouze řekl, e u má těch tři sta tisíc marek v kapse a jetě prý cosi navíc, ale jak a kdo obraz ukradl, o tom mi neřekl nic.

Tři sta tisíc marek je cena, kterou má dohodnutou za obraz?

Ano, za toho Cranacha.

Co myslel tím, e má v kapse jetě cosi navíc?

To přesně nevím, ale naznačil tni, e tam v Polení získal kromě Cranachovy Madony jetě dalí obrázek.

Ano … To je jasné …

Majoru Černohorskému se skutečně v tuto chvíli, vyjasňuje, e Roman Nosek je skutečným éfem a organizátorem této loupené akce. Také proto, e o druhém z uloupených obrázků z poleftského kostela můe vědět jen ten, kdo se loupee zúčastnil. Nikde toti o druhém obrázku s výjevem Kříové cesty nepadla jediná zmínka. O této skutečnosti ví pouze několik lidí, kteří mají pokyn se o tom nezmiňovat. I tento vcelku bezcenný obrázek má toti ve hře svůj úkol. U proto, e o jeho zmizení ví vlastně jen hrstka zasvědcených a  pachatelé! Kriminalisté kalkulují s tím, e by se mohl obrázek s výjevem Kříové cesty objevit na světle světa nezávisle na Cranachově Madoně a mohl by být stopou, která by je přivedla k pachatelům loupee,

Vy tedy tvrdíte, e kdy se Noskovi nevydařily ty dvě výpravy, které jste do Poleně zorganizoval, e loupe uskutečnil sám?

Ne, tohle nemohu tvrdit. Nevím, Nosek mi neřekl o tom, jak byla loupe provedena, vůbec nic. To vám bude muset vysvětlit on sám ..

Toho si je major také vědom, chce vak jetě předtím, ne bude mít před sebou Romana Noska, získat co nejvíce údajů o jeho trestném činu.

V době, kdy sedí Mario Mantas před vyetřovateli, je u zadren i Roman Nosek a ve vinohradském bytě provádějí kriminalisté důkladnou prohlídku. Se souhlasem prokurátora se uskutečňuje nejen v místnostech, které obývá Roman Nosek, nýbr i v celém bytě jeho rodičů. Přesto kriminalisté neobjevují to, o co jim předevím jde. Cranachův obraz Madony ve vinohradském bytě není!

Pobledlý hubený mu, kterého vyetřovatelé vyslýchají u celou hodinu se tváří netečně, jako by se ho záleitost, na ni se ho vyptávají, vůbec netýkala. A přesto je ji zcela zřejmé, e právě on celou akci s uloupením vzácného obrazu z poleňského kostelíka zorganizoval.

Je zcela netečný i ve chvíli, kdy přivádějí do místnosti Maria Mantase a dochází ke konfrontaci.

Kdy na otázku vyetřovatele, zda se zadrení znají, oba mui přisvědčují, vyzývá major Maria Mantase, aby opakoval před Romanem Noskem, co uvedl ve své výpovědi.

Já jsem to, Romane, vechno přiznal, protoe to nemá cenu ..

Co jsi přiznal ty, mě nezajímá, já nemám co přiznávat. Pokud jste ukradli toho Cranacha s Blakem nebo se Zábranou, je to vae věc, ale mě do toho netahejte. Co blázní, člověče, snad to teď nechce nakonec shodit na nás. Vdy já jsem tady v Československu v době, kdy k té krádei dolo, vůbec nebyl.

Tak k čemu jsi se tedy přiznával?

K tomu, jak jsme tu kráde v Polení připravovali. A taky jsem přiznal, e jsi mi řekl, e u ten obraz má. To kecá, tohle jsi ode mne neslyel.

Říkal jsi přece, e u má těch tři sta tisíc marek v kapse a jetě cosi navíc, nebo i tohle chce zapřít? Jen si vzpomeň, jak jsi si mě vzal tam před vaím domem stranou a tam jsi mi to říkal.

To jsem si tě jenom zkouel, jestli u náhodou nemá tu drahocenost pod palcem ty ..

Ty roáku, ty to chce vechno svalit na mě. Dělej, jak chce, já jsem řekl vechno tak, jak to bylo.

To je tvoje věc. Teď jim jetě vyklop ten obraz a bude vechno v pořádku.

Mario Mantas je Noskovou řečí natolik zaskočen, e najednou nemá, co by u řekl. A po chvíli nechává Noska Noskem a obrací se na vyetřovatele.

Já u nevím, co bych mu na ty jeho li řekl. Le! Docela sprostě mi tvrdí do očí, co není pravda. Já váně o tom obraze nemám tuení, kde by mohl být.

Na tváři Romana Noska se objevuje ironický úsměv. Je bledý, avak z jeho očí lehají blesky nenávisti.

Odvádějí Mario Mantase a výslech Romana Noska pokračuje. Ani nyní vak, stejně jako domovní prohlídka ve vinohradském bytě, nepřináí očekávaný výsledek.

A má to tady, říká major Černohorský kapitánu Marečkovi. Ted máme pod střechou pachatele a jejich kořist lítá někde ve vzduchu. Anebo přesněji řečeno, je kdesi moc dobře ukryta. Ty gaunery odsoudí na pár měsíců, Nosek si zahraje zase na blázna a za čtrnáct dní bude z kriminálu venku …

Pokud se tam vůbec dostane … Nu, Jetě to s nimi musíme nějaký čas vydret.

Copak o to, zkouet to můeme, ale já mám váné obavy, e si nám tady začne hrát Nosek, co nevidět, na magora. Dneska u si k tomu připravoval pří té konfrontaci půdu.

Je to paradox, kdy dopadneme pachatele a kořist nikde.

Popravdě řečeno, já si, Jindřichu, nejsem tak docela jistý, e máme vechny pachatele. Jetě nám nejméně jeden nebo dva lidé chybějí.

Jak to myslí?

Podívej, tu loupe provedl buď Nosek osobně, a v tom případě musel mít, podle zjitěných indicií, nejméně jednoho pomocníka, anebo si vůbec sám nikoho nenajal. Z těch tří, myslím Blaka, Zábranu a Hoka, to určitě nebyl nikdo. To tedy znamená …

To znamená, e nám lítají kromě obrazu ve vzduchu jetě dalí dva pachatelé, ti skuteční aktéři loupee. Tak … A za nimi se teď budeme muset vydat. Určitě to budou lidé z okruhu Noskových známých. A potom; vodítkem by mohly být i dopravní prostředky… Pokud se Nosek osobně loupee zúčastnil, je málo pravděpodobné, e by Jel do Poleně vlakem. Určitě si sháněl někoho, kdo má vůz. Taky si ho mohl půjčit v půjčovně aut, I to je třeba proklepnout. Těch lidí, co si půjčovali na Smíchově v půjčovně auto v době, o kterou nám jde, nebude zase tolik. A z výkazů se dá spočítat, kdo z nich by mohl dorazit do Klatov a zpátky. Nebo ne?

Na tohle se podívám. A ví, co mi jetě napadlo? Co kdy nám ten inenýr Ropek zapřel, e byl v Polení jetě jednou  s Noskem!

Ani to není vyloučeno. Ostatně mohl mu třeba auto jenom půjčit a taktně o tom pomlčet, protoe my jsme se ho na to neptali.

Je toho dost, co budeme muset jetě v přítích dnech udělat. Taky bude třeba vzít si na muku ten vinohradský barák. Já mám pořád pocit, e tam někde je ten zakopaný pes. Vlastně, e je tam někde obraz ukrytý. Co Noskovi sousedé? Nemohl by někdo z nich vědět něco o tom, co dělal Nosek mezi pátým a osmým zářím?

Ví co, Jindro, tohle rozumování je fajn věc, jenome nikam to nevede. Potřebujeme to hodit na papír, udělat si plán pátrání a pojedeme dál. Teď teprve začíná ten opravdický souboj o Madonu ..

VII.

Praská sportovní hala praská ten listopadový večer ve vech. Hraje se tady první mezistátní zápas zimní sezóny 1967 a mustvo ČSSR má za soupeře védsko.

Je přestávka mezi první a druhou třetinou a nálada diváků v hale není zrovna nejradostnějí. Československo prohrává dva nula a nevypadá to, e by ná tým dokázal překonat vynikajícího Holmqvista ve védské brance. Tak to alespoň tvrdí v hloučku zasvěcených fandů jeden ze starích diváků. Kapitán Mareček stojí nedaleko debatujících, mylenkami je vak docela jinde, ne u hokeje. To se mu ostatně stává dost často. Sám sobě někdy vyčítá, kdy se přistihne, e myslí na slubu i v době, kdy se vydal za zábavou.

Také teď myslí na to, co mu u bezmála tři měsíce nedává spát a kolem čeho se s Černohorským a jetě s celou řadou dalích lidí neustále točí: Cranachova Madona. Pořád je ve vzduchu ..

Mareček rozmýlí o tom, e právě dneska dostali z Plzně hláku, e byl Roman Nosek proputěn ze zdravotních důvodů z výkonu trestu.

Roák, říká si v duchu Mareček, Zase jim tam sehrál jeden z těch svých nervových záchvatů. Dokonce prý se pokusil o sebevradu, ale udělal to tak ikovně, e ho spoluvězeň mohl lehko zachránit Obrovský roák, opakuje si znovu Mareček.

Mantas, Blaek a Zábrana dostali u soudu své, ale Nosek se z toho pořád vykrucuje. A co je vůbec nejhorí, pořád není na světě ukradený obraz Teď se jetě do toho pustily noviny a začínají to rozmazávat. Těch seriózních článků o loupei je minimálně, zatímco takových, které mluví o tom, e se módní zločin přestěhoval i do Československa a jsou tam dramaticky líčeny některé z krádeí, k ním dolo v posledních letech, je čím dál tím víc. A Cranachova Madona, to je voda na mlýn těch, co se teď začínají strefovat do Bezpečnosti. Přehlíejí, e ochrana kulturního bohatství v téhle republice zdaleka není jenom záleitostí Bezpečnosti, nýbr celé řady instituci, které umělecké památky v Československu spravují. A vlastně by to měla být záleitost kadého z občanů.

Kapitán Mareček myslí na tyto záleitosti i potom, kdy u sedí na svém sedadle a dívá se na ledovou plochu. Snad proto, e hra naich nemá patřičnou ávu, obírá se Mareček čím dál víc svými pracovními věcmi.

A zase to teď začne znova. Budeme hlídat kdejaký Noskův krok a čekat a zakopne. Jednou k tomu přece musí dojít …

Halou se ozývá pískot, ale Mareček to příli nevnímá. Myslí na zítřek a dalí dny, kdy bude pokračovat jejich souboj o vzácnou Cranachovu malbu.

V přítích týdnech a měsících se skutečně vyplňuje to, co kapitán předvídal na nevydařeném hokejovém zápase ČSSR  védsko, v něm českosloventí reprezentanti hned v úvodu olympijské sezóny podlehli na domácím ledě svému severskému soupeři 1 : 5.

Někteří novináři předkládají čtenářům případ Cranachovy Madony v nejrůznějích podobách, A kriminalisté z toho mají malou radost, nebo jim to podminovává nejedno z opatřeních, které v tom čase k odhalení vzácného exempláře činí.

Kapitán Mareček má před sebou Lidovou demokracii a čte jeden z článků, které jsou pro jejich práci medvědí slubou. I kdy jí asi být nechtějí.

Článek je nadepsán:

PO STOPÁCH LOUPEE CRANACHOVY MADONY

Obraz v ceně několika miliónů zmizel ji před několika měsíci Případ pokračuje.

U je to několik měsíců, co byl drzým, ale nesmírně jednoduchým způsobem uloupen jeden z nejvzácnějích obrazů z pokladnice naeho národa. Jde o dílo z první poloviny 16. století Madonu od Lukáe Cranacha, obraz, který má hodnotu několika miliónů korun. Nejde tu pouze o velký kriminální případ, ale také o neuvěřitelné zjitění, jak nedokonale střeíme vzácná díla nedozírných hodnot.

Zatímco obrazy, a často mnohem mení hodnoty, hlídají ve veřejných a soukromých galeriích ozbrojení stráci, a navíc jsou tato díla zabezpečena pomocí nejmodernějích technických zařízení, Cranachova Madona visela volně v kostele Vech svátých ve starobylém městečku Polen u Chudenic na Klatovsku. Kostel, kde se konají bohosluby pouze v neděli, byl sice uzamčen, avak zámek mohl kdokoli paklíčem odemknout. To se také stalo. A tak jsme 14. září 1967 přinesli stručnou zprávu o loupei, kdy kořist pachatelů mnohonásobně přesáhla největí vyloupení potovních vozů, které kdy vzruily nai veřejnost.

Kapitán Mareček bouchá rukou do stolu, a major Černohorský zvedá od spisu, do něho je zahloubán, udiveně hlavu.

To je k vzteku .. Četl jsi to?

Nerozčiluj se, Jindřichu, na infarkt má jetě pár roků čas…

Mne to hrozně tve. Najednou jsou vichni chytří a jde jim o nedozírné hodnoty.

Říkám ti, aby ses nečertil.

A četl jsi to vůbec?

Jetě ne, ale to ví, e si to nenechám ujít.

Jen si poslechni…

Kapitán Mareček čte u dalí řádky nahlas.

Ztráta obrazu je tím bolestnějí, e v minulosti byla uskutečněna četná opatření  a to i ze strany lechtické rodiny Černínů  aby dílo nebylo zaantročeno do zahraničí.Doktor Tříska, bývalý Černínský archivář, nám mimo jiné napsal: Se zájmem, ale také s podivením jsem četl v LD zprávu o smělé krádei deskového obrazu v poleňském kostele. Doplňuji vai informaci o úschově cenného obrazu za války. Na moje upozornění dal toti tehdejí majitel chudenického velkostatku Eugen Černín zhotovit kopii Cranachovy Madony v ateliéru profesora Slánského v Praze. Kopie byla dána do farního kostela v Polent, originál převezl Černín do Jindřichova Hradce do zámku, kde byl obraz uloen a do konce války. Dne 3. září 1945 jsem spolu s tehdejím jindřichohradeckým zámeckým správcem F. Němcem originál přivezl do Poleně a osobně jej faráři Bruknerovi odevzdal. Dobře si pamatuji, e tehdy po převzetí kněz poznamenal, e nedovede rozeznat, který obraz je vlastně originálem a který kopií.

Dr. Tříska pak sděluje nepatrný detail, podle něho můe originál určit i laik, avak v této době, před uzavřením vyetřování nepovaujeme za účelné tento fakt otisknout.

Mareček přeruuje čtení a komentuje: Děkujeme pěkně za pochopení, jetě to jste mohli udělat. Třeba by Nosek zjistil, e má místo originálu kopií a milostivě by nám přiel obraz odevzdat.

Tak počkej a čti dál…

Copak tobě při tom, Milane, nepochodují nervy? Vdy tady ten nepodepsaný autor nepřímo říká, e páni lechtici byli na tyhle kulturní památky mnohem opatrnějí, ne jsme dneska my.

Já jsem byl u toho, kdy se dohadovali pánové z apotolské administratury se zástupci Národní galerie.

A co říkali?

Kadý hájí své. Zástupci z Národní galerie tvrdí, e u nich jsou umělecká díla zabezpečena proti uloupení, ale ti z apotolské administrativy zase zastávají názor, e prý mají být obrazy a sochy v přirozeném prostředí

a ne koncentrovány na jednom místě. A argumentují i tím, e případná ivelná katastrofa by vechna tato díla naráz zničila. Doslova pan administrátor tvrdil: Co kdy vznikne v Národní galerii poár? V tu chvíli můe přijít národ o vechno kulturní bohatství. Takhle, kdy je roztroueno po různých místech, nemůe se to stát..

Ale to je přece nesmysl, v Národní galerii mají taková bezpečnostní opatření, e se nemůe nic podobného stát..

Mně to povídat nemusí, já ti jenom říkám, čím argumentují ti, co jsou proti tomu, aby byly vechny nedostatečně zabezpečené umělecké předměty prozatímně, ne budou zajitěna spolehlivá ochranná zařízení, zapůjčeny Národní galerii… Ale to nemá cenu, abychom o tom teď diskutovali my dva,

Tak vidím, říká major Černohorský, kdy Mareček odkládá noviny, jak si teď mne Nosek ruce …

A za bukem se nám chechtá . .

Za bukem ne, ale na psychiatrii, kam si el zase na pár dní lehnout.

Opravdu na pár dní, protoe přes noc tam na léčebně nebývá. To navtěvuje noční podniky .. To mě, Milane, vysvětli, jak je to moné, e si ten chlap chodí z léčebny, kdy chce a vrací se tam taky, kdy se mu zachce.

Asi prominentní pacient, hochu, s tím se nám podaří těko hnout. Ale jen a běhá po městě, alespoň nám zase troínku poodkryje karty. To, e si shání cestovní pas, Jindřichu, signalizuje, e se bude cosi dít i kolem Madony ..

Roman Nosek, jak si ověřili kriminalisté, si v posledních dnech skutečně pokouí opatřit cestovní pas. A protoe ho nemůe jako člověk, který je ve výkonu trestu dostat, pokouí se ho sehnat nelegální cestou. O celém tomto Noskově jednání mají kriminalisté přehled, právě tak jako o jeho dalím počínání. To, o co jim vak předevím jde, vak zatím stále zůstává kdesi ukryto.

Souboj o Madonu pokračuje …

VIII.

Od loupee v poleňském kostelíku Vech svátých uběhlo u bezmála pět měsíců. A vzácný obraz Madony je stále kdesi ukryt.

Jak dlouho se to jetě potáhne? říkají sí krlminalisté, kteří na tomto případu tráví dalí dny a týdny.

Jak dlouho?

Na sklonku léta 1968 dochází v případu Madona k dalí události, která by měla, podle názoru kriminalistů, urychlit jeho ukončení. Do redakce Zemědělských novin přichází v tom čase anonymní dopis, který redaktor přináí majoru Černohorskému.

Myslím, e vás to bude zajímat, říká kriminalistoví.

Černohorský bere dopis a čte …

Váení v redakci,

asi před třemi měsíci Jste vyzvali občany ke spolupráci po odcizeném obraze z poleftského kostelíka. Různými cestami se mí nyní podařilo objevit stopu po ukradeném obrazu a mohl bych ho získat. Zajímalo by mě ovem, jaká je výe odměny, vypsaná na hledaný obraz. Máte-li zájem o spolupráci při této akci, sdělte mi výi odměny v inzertní části v rubrice  různé. Inzerát uveřejněte pod značkou Cranach st. do čtyřech dnů.

S pozdravem Vá čtenář.

To Je opravdu zajímavé, říká zamyleně major Černohorský spí pro sebe.

Asi by bylo dobré si s tímhle pánem začít korespondovat, nemyslíte, soudruhu majore?

Určitě ..

,,Chcete, abychom se toho ujali my, jako redakce, nebo se o to postaráte sami?

Já bych byl radi, kdybyste to nechali na nás ..

V nejbliích dnech je otitěna v inzertní části nabídka s tímto textem:

Hledám obraz, cena podle dohody, zn. Cranach st.

A potom pár dnů kriminalisté čekají, ne inzerát vyjde, a ne se ozve ten, kvůli němu byl napsán.

Ozývá se hned na samém počátku února a v dopise, jím odpověděl na otitěný inzerát, kromě jiného píe …

. . asi jste mi nerozuměli, chci znát přesnou výi odměny. Sdělte mí ji i tentokrát ve stejné rubrice v textu tohoto znění: Starý mlýn koupím… (přesná výe odměny), Josef Novák, Kladruby č. 58 .,

Kdy kapitán Mareček čte text dopisu, má zase jednu ze svých výbuných chvilek: Tohle u jsou vyloeně

gangsterské způsoby, kterých ten Nosek pouívá. Já bych toho chlapa předhodil těm, co ted tolik křičí o nedostatečné ochraně naich kulturních památek, aby z něho toho Cranacha vytáhli.

Jen klid, i tohle je k něčemu dobré.

Jo, ohromně dobré. Korespondujeme si s gangsterem, místo abychom se mu dostali na kobylku!

Třeba se mu na ni dostaneme právě přes tyhle dopisy. Odpovíme mu i tentokrát. Kolik myslí, e bychom mu měli nabídnout?

Co já vím? Sto tisíc? Dvě stě?

Ale vůbec ne. Nasadíme hrozně nízkou cenu a uvidíme, co tomu řekne. Navrhuji dvacet tisíc ..

Jak myslí …”

Odpovídají i na tuto vyděračskou ádost. Předtím si samozřejmě ověřují, zda v Kladrubech existuje na čísle 58 nějaký josef Novák. A aby zamezili tomu, e by případně někteří z pisatelů na inzerát psali přímo do Kladrub, vynechávají v inzerátu číslo domu.

I tentokrát inzerát vychází a neznámý opět odpovídá. Ve svém dopise píe, e se mu zdá nabídnutý obnos malý, nebo riziko, jak obraz získat je velké …

Hra, kterou hrají kriminalisté s neznámým pisatelem, není samoúčelná. Má svůj cíl i výsledky. I kdy sí ani v tomto případě nepřicházejí daktyloskopové na své, jak major Černohorský předpokládal, přece jen se objevuje jeden z dalích poznatků, který kriminalistům potvrzuje, e pisatelem dopisů je Roman Nosek.

Ti, kteří se točí kolem Noska toti přicházejí krátce po zveřejnění inzerátu s tím, e se objekt jejich zájmu nechal v kavárně hotelu EVROPA slyet, e existují takoví blázni, kteří chtějí za Cranachův originál, co má cenu nejméně milión korun, zaplatit dvacet tisíc. Z tohoto zjitění je jasné, e ten, kdo si s kriminalisty koresponduje, je právě Roman Nosek, nebo nikdo jiný nemůe vědět, e byla za obraz nabídnuta odměna právě dvacet tisíc korun.

A mezitím, co se odvíjí tato fáze souboje o získání Cranachovy Madony, dochází k dalím událostem, které opět posunují pátrání po zmizelém obraze o kousek kupředu.

Předevím se kriminalistům daří objevit v sousedství Noskova bydlitě mue, který poskytuje pátrajícím velice zajímavé svědectví. Vypravuje jim, e 6. září časně ráno, kdy před pátou hodinou odcházel do zaměstnání, stál před domem, v něm bydlí Roman Nosek, vůz a u něho trojice muů. Kdy svědek kolem nich procházel, postavil se jeden ze skupinky před poznávací značku auta tak, aby ji zakryl. Zčásti se mu to podařilo, nicméně právě toto chování vzbudilo u přecházejícího svědka podezření a proto se o číslo začal zajímat víc, ne by jinak udělal. A skutečně se mu je podařilo zjistit. A nejen to, dokázal si ho i zapamatovat. A tak, kdy s ním kriminalisté rozmlouvají, říká jim zcela jistě: Byl to moskvič, edé barvy se státní poznávací značkou AM 77  94.

Po tomto zjitění není problém si ověřit, e majitelem tohoto vozu je půjčovna motorových vozidel v Praze na Smíchově a v době od 5. září do 6. září ho měl vypůjčen Vladimír Drnek.

To, co u chtěl udělat Mareček před několika týdny, a co pro jiné záleitosti pořád odkládal, se nyní ukazuje jako důleitý článek řetězu, který spojí osobu Romana Noska s dvojicí dalích lidí, kteří nepochybně spáchali loupe v poleňském kostele.

Není ani příli překvapující, e Vladimíra Drnká objevují pátrající v kavárně hotelu EVROPA. A zanedlouho potom, co končí jeho výslech, v něm zadrený přiznává, e se zúčastnil loupee obrazu, je odhalen í třetí člen gangu, který byl v Poleni  Břetislav ramko.

Zadrení nezapírají, e loupe provedli, vyetřujícím vak nemohou říci nic o tom, co by nejraději slyeli: Kde se v současné době uloupený obraz nalézá!

Oba ty obrazy si vzal Nosek, tvrdí Vladimír Drnek, ale kam je schoval, to já vám nepovím. Nevím… nás celá ta záleitost skončila, kdy jsme přijeli do Prahy na Vinohrady. Tam nám Nosek vyplatil estnáct tisíc a slíbil, e a ty obrazy prodá, doplatí nám zbytek ve valutách.

A u vám to doplatil? ptá se vyetřovatel.

Zatím ne. Zřejmě ty věci jetě neprodal. Pokud vím, mělo k tomu dojít u teď v nejblií době.

jak to víte?

Nevím to, ale usuzuji podle toho, e Nosek tvrdil, e u má teď kadým dnem přijet z Frankfurtu nějaký paněl a potom, e prý to pojede jako po másle.

Nosek spí počítá s tím, e by jel jako po másle on sám, říká vyetřovatel spí pro sebe, ne pro vyslýchaněho. I tomu se vak vzápětí obrací s dalí otázkou: A teď vypovídejte, Drnku, jak to bylo s průběhem té loupee v Polení.

Jak to bylo… Mne seznámil s Romanem Noskem ramko. Ten u ho znal z dřívějka z kriminálu a jednou s ním přiel do MONIKY, kde jsem zrovna seděl. A tam jsme potom celou věc domluvili. Nosek nám slíbil kadému deset tisíc s tím, e část nám vyplatí hned potom, jak obraz přivezeme a zbytek ve valutách, a ho prodá.

Který den jste se o té cestě dohadovali?

To bylo nějak na samérn začátku září. A pátého jsme potom jeli. Já jsem měl za úkol si vypůjčit na Smíchově v půjčovně vůz a ty dva tam odvézt. Vyjeli jsme někdy kolem esté hodiny večer a jetě jsme se stavěli v Plzni. Tam nám v hotelu CONTINENTAL zaplatil Nosek večeři a pak jsme pokračovali směrem na Klatovy. Z Klatov si potom sedl k volantu Nosek a zajel s vozem a někam před tu vesnici. Tam jsme nechali na jedné polní cestě auto stát a li jsme přes louky a taky přes kousek něja-kýho lesa a k Poleni. Kdy jsme se dostali ke kostelu, bylo něco kolem jedné hodiny po půlnoci. Na tom místě jsme pak museli nejdřív přelézt nějaká elezná vrata a dostali jsme se ke kostelu. Tam nám ukázal Nosek jedno okno, co bylo tak tři metry nad zemí a tím se potom se rámkem dostali do kostela. Já jsem jim pomohl na okenní římsu, kde Nosek přetípl tu drátěnou sí a Břea, tedy Sramko, pak vyrazil okno. Dovnitř se nejdřív spustil ramko a za ním Nosek, já jsem byl celou tu dobu u okna a hlídal jsem, aby někdo neel. Byli tam asi tak deset minut a potom se v okně objevil Nosek a podal mi ten obraz Madony. A jetě nějaký mení obrázek. Seskočil dolů a za ním vylezl z kostela i ramko. Zpátky k autu jsme li stejnou cestou. Do Prahy jsem potom řídil auto já. Vrátili jsme se někdy kolem pátý hodiny ráno a zajeli jsme rovnou na Vinohrady, kde Nosek bydlel. Ten sí ty obrazy odnesl a nám dal peníze. Kadýmu po osmi tisícovkách a zaručil nám, e zbytek dostaneme ve valutách hned, jakmile se mu podaří ten obraz prodat,

Vladimír Drnek ani netuí, jak důleité jsou informace, které vyetřovatelům sděluje …

Objevení a zadrení Noskových spolupachatelů loupee ovem není jedinou událostí, která v březnu osmaedesátého roku ene případ Madony do závěrečného finie.

Mraky se začínají stahovat i nad samotnou osobou Romana Noska. Začíná to tím, e v psychiatrické léčebně dola trpělivost i těm nejtrpěiivějím lékařům a Roman Nosek je z oetření proputěn pro soustavné nedodrování léčebných úkonů a poruování interních předpisů.

Nic lepího si nemohli kriminaiisté přát, ne to, co se stalo. Okamitě jsou učiněna opatření k tomu, aby okresní soud v Opavě, který před rokem přeruil Noskův výkon trestu pro vězňův zdravotní stav, vydal příkaz k nástupu odsouzeného, aby odpykal zbytek trestu.

Roman Nosek je o tomto rozhodnutí vyrozuměn, avak na příkaz k nástupu do nápravného zařízení nereaguje.

A tak druhý jarní den toho roku, právě ve chvíli, kdy se Roman Nosek chystá vstoupit do své oblíbené kavárny, odvádějí si ho mui z praské kriminální sluby na jiné místo, ne kam má namířeno.

A potom u se běh případu poleňské Madony začíná točit na plné obrátky. Roman Nosek je udiven, kdy před něho přivádějí Vladimíra Drnká. Vůbec netuil, e je jeho komplic zatčen a e vypověděl vechno a se vemi podrobnostmi.

Konfrontace Nosek  Drnek působí na organizátora loupee depresivně. Zdaleka u se nechová tak, jako se choval kdysi při konfrontaci s Mario Mantasem. Zpočátku mlčí a potom začíná opět zkouet jeden ze svých oblíbených tahů  předstírá nervový záchvat. Vyhrouje, e spáchá sebevradu, jestli ho okamitě nepřevezou na psychiatrickou léčebnu.

Poskytují mu lékařské oetření, avak ve vězeňské nemocnici.

A potom, kdy u je s ním opět řeč, předkládá mu vyetřovatel celou plejádu důkazů, kterou kriminaiisté během estiměsíčního pátrání shromádili. Je toho dost, aby soud, před ním se Roman Nosek kvůli loupei v poleňském kostelíku ocitne, vynesl ten nejvyí trest. Roman Nosek si je vědom, e výi bude ovlivňovat i skutečnost, zda se objeví na světě uloupený Cranachův obraz, nebo zda zůstane i v průběhu procesu nezvěstný.

Tuto skutečnost mu ostatně vyetřovatel během výslechů nejednou připomíná.

A potom jednoho dne Roman Nosek dospívá k názoru, e hlavou zeď neprorazí Chápe, e svůj souboj s kriminalisty o Cranachovu Madonu prohrál. Počítá léta, která stráví ve vězení a je si vědom e ani potom, po svém proputění nebude mít ancí vzácný obraz zpeněit.

Chtěl bych mluvit se svým otcem, říká z ničeho nic při jednom výslechu vyetřovateli. Jestli chcete ten obraz dostat, tak mi musíte umonit rozhovor s otcem ..

Chtějí ten obraz dostat a ten rozhovor mu umoňují.

Co si ti dva mezi sebou říkají, neslyí ani major Černohorský, ani kapitán Mareček, ani nikdo z těch, kteří celý ten půlrok sváděli souboj s gangsterem o Madonu. Kdy vak skončil, přichází inenýr Robert Nosek za majorem Černohorským a říká mu tichým a velice smutným hlasem: Do tří dnů bude ten obraz ve vaich rukách, pane majore, ručím vám za to ..

Následující hodiny a dny znamenají pro kriminalisty větí nervové napětí, ne jaké zaívali po celou tu dobu, co na tomto případu dělali. Těch dvaasedmdesát hodin, které otec Romana Noska určil jako dobu, do ní bude Cranachova Madona s děátkem vrácena, se vlečou hlemýdím tempem. Pozvali na ten den do Prahy i kolegy z Klatov.

A potom v hodině, co je z těch dvaasedmdesáti v pořadí edesátá, zvoní na Černohorského stole telefon. Ve sluchátku se ozývá matka Romana Noska.

To jste vy, pane majore?

Ano, Černohorský.

Pane majore, teď před chvílí nám sem přinesli ty obrazy, můete si pro ně přijet…

Jedou do Noskova vinohradského bytu okamitě. A Černohorský by si na to vzal nejraději pohotovostní vůz s modrou sirénou.

Stejně jsou vak na Vinohradech během několika minut.

V bytě je pouze Noskova matka. Přebírají od ní obrazy a příli se jí nechtějí ani vyptávat. Ona se vak sama pokoui o vysvětlení:

Asi před hodinou tady někdo zazvonil u bytu a kdy jsem otevřela, stál tam jakýsi mladý člověk. Ukázal mi prstem na ten balík, co stál u prahu, a mlčky odeel.

Neříkají k tomuto vysvětlení nic, jen si myslí své.

U o den později je svolána na Hlavní správu Veřejná bezpečnosti tisková konference. Více ne dvě desítky novinářů, kteří sem v to úterní odpoledne přicházejí, se setkávají na poněkud nezvyklém místě s uměleckým dílem, o ně měla být republika připravena.

V rohu konferenční místnosti je vystavena Cranachova Madona. A za předsednickým stolem je tentokrát víc lidí, ne obvykle. V místnosti sedí i několik muů, kteří se zaslouili o to, e byla tato vzácná umělecká památka vyrvána z rukou gangsterů. Za vechny ostatní, kteří v uplynulých esti měsících vynaloili nemalé úsilí, aby Bezpečnost zvítězila v souboji o Madonu.

A potom u znějí místností slova majora Černohorského:

Kdy se takový případ dostane k nám, je u pozdě. My u vystupujeme pouze v roli těch, kteří zachraňují, co se jetě vůbec zachránit dá. Proto bych rád vyuil této příleitosti, abych znovu upozornil zástupce vech institucí, které se u nás o kulturní památky starají  nebo by se měli starat  na nedostatečné zabezpečení celé řady objektů i vystavených uměleckých předmětů. Módní zločin, jak se s oblibou říká loupeím v oblasti umění, u dávno překročil hranice naí republiky a čím dál tím víc k nám přicházejí lidé, kteří se nerozpakují buď sami loupit, nebo naloupená díla kupovat, a nelegálním způsobem je od nás vyváet..

A pak se v naem denním tisku objeví i závěrečná informace o osudech poleftské Madony.

CRANACHOVA MADONA OPĚT VYSTAVENA

(čtk) Obraz Madony z Poleně, vzácné dílo německého malíře a grafika Lukáe Granacha st. (14721553), jeho kráde v září 1967 vzruila čs. veřejnost, si mohou návtěvníci prohlédnout ve sbírce starého umění Národní galerie ve ternberském paláci v Praze. Po vypátrání pachatelů krádee a po skončení soudního procesu byl tento obraz se svolením biskupské konsistoře v Českých Budějovicích a nadřízených orgánů Lidové správy zapůjčen farním úřadem v Polení, okres Klatovy, jako deponát do Národní galerie v Praze. Obraz představuje Madonu s děátkem v náručí, stojící v renesanční sloupové architektuře s výhledem do krajiny.

SMRT ČARDÁOVÉ PRINCEZNY

Čas 9.15.

První podzimní den toho roku jakoby chtěl vynahradit obyvatelům slovenské metropole studené dny druhého prázdninového měsíce, ozařuje u od časného jitra město slunečními paprsky. Těch, kteří jim mohou nastavovat na dunajském nábřeí nebo v parku pod Slavínem tváře, vak není příli mnoho. Tu a tam sedí na lavičkách důchodci, pro ně je kadičká noc snad a příli dlouhá a hrstka vysokokoláků, kteří teprve čekají na zahájení kolního roku. Ojedinělí zahraniční turisté, co neměli příleitost si vybrat dovolenou v létě a maminky, které se svými ratolestmi pospíily na vzduch.

Major kontrarozvědky Ivan Reme sedí ve své pracovně a pročítá dálnopisnou zprávu, kterou mu před malou chvílí donesla sluba. A potom, kdy je u jejího konce, sahá bez dlouhého rozmýlení po telefonu a vytáčí číslo.

Reme, říká krátce do aparátu, kdy se ve sluchátku ozývá hlas jednoho z jeho spolupracovníků. A hned potom pokračuje: Máme tady, Karolku, návtěvu z Vídně.

Ale … Kdopak si na nás tak najednou vzpomněl? ptá se oslovený spí z povinnosti ne ze zvědavosti.

Robert Sieger, odpovídá major a zase se na okamik odmlčuje, jako by čekal na účinek svých slov.

Ve sluchátku se nejdříve ozývá krátké a slabé hvízdnutí a teprve potom je slyet hlas Remeova kolegy nadporučíka Karla Reindia: To znamená, e jim něco vyhořelo a Sieger to přijídí hasit. Anebo jsme naopak něco provihli my ..

To se, Karolku, ukáe. Zatím jsem dostal hláku z hraničního přejezdu. Jede v tmavozeleném renaultu s rakouskou poznávací značkou W 296 312 .

Moment, poznamenám si to  W 296 312, a co dál?

V osm pětačtyřicet byl odbaven na Petralce,.

To nemáme zrovna moc času.

Spí bych řekl, e vůbec ádný, Vezmi si to na starost. Hotely, co připadají v úvahu a hlavně se postarejte o oba ty jeho zdejí partnery. Ví, koho mám na mysli? ťProjektanta a ,Čardáku. Podle mého názoru má Síeger namířeno za některým z nich.

Rozumím a provedu.

Hláení mi podávejte průběně, Jakmile se bude něco dít. Do deseti jsem u sebe a potom nahoře u éfa na náčelnické poradě. A to tam skončí, budu ve své kanceláři a do večera.

Rozumím ..

Tak u se nezdruj a puste se do toho.

Major Reme zavěuje sluchátko, vstává od stolu a míří k velkému trezoru, jeho dveře jsou pootevřeny. Najisto sahá mezi pečlivě srovnané svazky spisů a vytahuje z nich nazelenalé desky, viditelně označené razítkem PŘÍSNĚ TAJNÉ. Pod ním pak je velkými tiskacími písmeny napsáno  AKCE VÝZKUM.

Reme pokládá svazek s dokumenty na stůl, avak s otevřením desek příli nespěchá. Jistě i proto, e a velice dobře zná vechny informace, které jsou v nich uloeny. Za ty tři měsíce, co začali na tomto případu pracovat, se v deskách nastřádala docela sluná řádka dokumentů. A nejen od pracovníků československé bezpečnostní sluby, nýbr i od lidí, kteří dělají podobnou práci v sousedním Maďarsku.

Major Reme vytahuje z kapsy krabičku se spartami a Jednu cigaretu si zapaluje. V mylenkách se vrací do druhé poloviny června, kdy se případ, který je u nich označen jako AKCE VÝZKUM., začal odvíjet. Spisy, které má teď major před sebou, mu zatím umonily vytvořit si o celé záleitosti určitou představu. Ta se mu nyní začíná promítat do jednotlivých obrazů …

OBRAZ PRVNÍ:

Je červen, devatenáctý den toho měsíce a sobota.

Z bratislavského nádraí odjídí směrem na Devínskou Novou Ves rychlík, jeho konečnou stanicí je rakouská metropole Vídeň. Na pohraniční stanici je to necelé dvě desítky kilometru a tak u zanedlouho potom, co rychlíková souprava opoutí Bratislavu, procházejí vagóny přísluníci celní a pasové kontroly. A někdy i pohraničnícká hlídka. Vyřizují během jízdy k státní hranici své sluební záleitosti, kromě jiného i proto, aby se odbavení rychlíku v pohraniční stanici příli nezdrovalo.

Je tomu tak i v ten sobotní podvečer …

Pohraničníky svobodníka Čermáka a vojína Sahulu, zajímají víc ne cestující, o jejich odbavení se starají přísluníci celní a pasové kontroly, jednotlivé vagóny rychlíkové soupravy. Pečlivě prohlíejí umývárny í toalety, spojovací prostory i rozličná zákoutí, o nich obvykle vědí jen elezničáři. Za devět měsíců, které na tomto pohraničním úseku u svobodník Čermák odslouil, má vak i on své zkuenosti s nejrůznějími úkryty, jich pouívají paeráci k úschově kontrabandu. Anebo zase jiní lidé a za jinými účely.

A potom, kdy u se rychlík blíí skoro na dohled pohraniční stanice v Devínské Nové Vsi a svobodník Čermák právě prohlíí jednu z vlakových toalet, objevuje nenápadnou magnetickou krabičku, připevněnou v zadní stěně splachovacího zařízení.

Svobodník má podobný předmět v ruce poprvé v ivotě, je vak důkladně poučen, k jakým účelům je pouíván, a proto ví, jak se má zachovat. A tak se stává, e mui, kteří nastoupili v Bratislavě do rychlíkové soupravy předevím proto, aby urychlili její odbavení na hraničním přejezdu, vlastně způsobují, e se tentokrát rychlík neočekávaně dlouho opozdí. Přesněji řečeno; má to na svědomí Čermákův nález!

Po zastavení rychlíku v Devínské Nové Vsi spěchá svobodník se svým nálezem za náčelníkem OPK. A vzápětí u se dávají do pohybu ty sloky československého bezpečnostního aparátu, které mají právě s těmito záleitostmi co činit.

Jetě dříve, ne se naplní čas, v něm má rychlík podle jízdního řádu opustit území ČSSR, přijídějí na pohraniční stanici pracovníci Bezpečnosti, kteří okamitě zkoumají obsah odhalené magnetické krabičky.

Z nitra schránky putují na stůl srolované papírky, hustě popsané rozličnými vzorci a číslicemi a údaji.

ifry? ptá se poručík Hagara svého kolegy Reíndla,

Ten vak kroutí hlavou a teprve po chvílí říká: Spí se v tomhle případě jedná o jakési chemické vzorce a zřejmě také o údaje o plánované výrobní kapacitě těch látek, které jsou tady uvedeny ve vzorcích. Podívej, tady jsou letopočty přítích pěti roků a vedle toho mnoství tun .

Take rychlík pustíme dál a magnetickou schránku si tady necháme…?

Zkus zavolat jetě laboratoř, jestli by sem mohl někdo okamitě zajet a rozlutil tenhle rébus. Kdyby se nám podařilo dát dezinformační zprávu dohromady během hodiny, tak bych si vzal to rychlíkové zpodění na vlastní odpovědnost..

Poručík Hagara odchází do vedlejí místnosti, aby zatelefonoval pro specialistu  chemika, zatímco Reindl udílí jinému členu výjezdové skupiny, která na tento případ přijela, dalí příkazy.

Ty, Ondro, zajisti, a mládenci ze zdejího oddělení VB provedou kontrolu osob, které se v současné době zdrují na stanici! Zajímají nás předevím lidé, kteří přijeli z Bratislavy a chystají se tam zase nejbliím vlakem vrátit. Ale a to dělají nenápadně, jde jen o to zjistit, co je to za osobu, bydlitě a zaměstnání.

Jasně..

Tak bě!

Nadporučík Reindl se chystá, e si jetě znovu promluví se svobodníkem Čermákem, který na něho čeká v místnosti pasové kontroly, avak ne stačí odejít, vrací se poručík Hagara.

Posílají sem Polakoviče a přijede prý s ním i Reme.

Tím lip, alespoň to nebude vechno na nás.

Myslí to zpodění?

I to zpodění, ale hlavně, zda máme tu tajnou schránku pustit na druhou stranu nebo ne.

Pokud to stačíme v rozumné době, já bych byl pro, abychom ji pustili..

Já vím, ty má vdycky smysl pro takovéhle hry, jenome ono jde, tefánku, o to, abychom tuhle partii dokázali sehrát a něco z toho vytěili. Nemá cenu jenom hrát a nevyhrát. To jde u tarokií, ale ne v téhle rachotě… Já si jetě potřebuji popovídat s tím svobodníkem. Kdybych tady nebyl, a přijede Reme s Polakovičem, tak pro mě zajdi. Jsem u náčelníka na pasovce.

čas, kdy se měl rychlík vydat ze stanice Devínská Nová Ves na dalí pou do Vídně, u vyprel. Přesto dál stojí ve stanici. Ti, co sedí za okny vagónů, netrpělivě vyhlíejí, kdy se objeví na nástupiti výpravčí a dá znamení k odjezdu.

Zatím ho vyhlíejí marně, A tak začínají reptat. Také marně.

Na padesát lidí, kteří sedí v rychlíkové soupravě, nemá v tu dobu mnoho na práci. Čekají, Zatím vak půltucet jiných osob má plnou hlavu starostí a plné ruce práce.

Inenýr kapitán Polakovič z Krajské správy SNB, který přijel na pohraniční stanici před několika minutami společně s majorem Remeem, u nyní bedlivě studuje chemické vzorce, jimi jsou popsány objevené lístky. A jetě předtím, ne je dočítá, obrací se na Remee a Reindla, kteří netrpělivě čekají na jeho rezumé, a nevzrueně jim sděluje:

Tohle, co je tady popsané, vypadá na sloení té nové nátěrové hmoty, kterou vyvíjejí ve VÝZKUMNÉM ÚSTAVU CHEMOPREMU..

Novinka?

Jo, úplná novinka Pokud vím, tak ten výzkum jetě není ukončen. Mají to tam jako vládní úkol, protoe se s touhle hmotou počítá přednostně pro vojenské účely.

Nadporučík Reindl nedokázal ani v této chvíli potlačit svůj návyk a z jeho úst se ozývá slabé a krátké hvízdnutí.

Můe s tím, inenýre, rovnou tady něco udělat, aby to vypadalo věrohodně a přitom to bylo pro ty na druhé straně neupotřebitelné?

Copak s tím vzorcem se něco udělat dá, stačí přehodit pár sloučenin a něco tam případně přimalovat, já ovem jetě koukám, co znamenají tahle dalí čísla… To je zřejmě plánovaná kapacita výroby v přítí pětiletce. To budeme muset taky nějak ikovně upravit, ne?

Určitě… Tak co, Karolku? Poleme to po těch inenýrových úpravách na druhou stranu, nebo to tady márne nechat?

Já bych to poslal.

Dobře, je to tedy. inenýre, na tobě. Myslím to zdrení rychlíku. Počkají do té doby, ne to dá dohromady, aby to vypadalo věrohodně a přitom to bylo úplně nevěrohodné.

To nebude tak dlouho trvat. Za půl hodiny u můou být v Rakousku i s tou dezinformační zprávou . .

A potom u se začíná inenýr Polakovič shánět po vhodném papíru, jen by odpovídal těm lístečkům, které objevili v magnetické tajné schránce.

Ve stejnou dobu, kdy inenýr Polakovič připravuje zprávu a cestující v rychlíku jsou čím dál tím nerudnějí, provádějí uniformovaní přísluníci zdejího oddělení VB kontrolu občanů, zdrujících se v budově pohraniční elezniční stanice.

Strámistři Szabo a Lembovič jsou v tom čase v místnosti nádraní restaurace. Zatímco se Lembovič zdruje u vchodu do lokálu, zjiuje Szabo totonost hostů, sedících u stolků rozestavěných podél oken.

Hledáte snad někoho? ptá se ena usazená nad álkem černé kávy, která a dosud klidně sledovala počínání strámistrů. Usmívá se na Szaba a podává mu při lom svůj občanský průkaz.

Ano.

Ach tak, říká blondýna a opět obdarovává mladého strámistra úsměvem. Ani ten se netváří příli sluebně, kdy pročítá údaje v občanském průkazu příjemné eny. Dovídá se z nich, e se dotyčná jmenuje Julie Vereová, bydlí v Bratislavě ve túrově ulici a pracuje jako laborantka ve VÝZKUMNÉM ÚSTAVU CHEMOPREMU. A potom spí z osobního, ne ze sluebního zájmu se jetě Szabo dívá na datum narození Julie Vereové.

Vidím, e se u zanedlouho budete chystat na oslavu svých narozenin ..

Ale, soudruhu strámistře, víte, e u en by se neměly tyto údaje vůbec kontrolovat . .

Snad jenom u některých. Pokud jde o vás, myslím, e je můete jetě nejméně patnáct let klidně předkládat. Děkuji..

Strámistr Szabo vrací Julii Vereové občanský průkaz a odchází k dalímu stolku, kde sedí dvojice mladíků.

e vy jste si sem museli vyjít na dvě decinky zrovna ted, kdy tady mám nejvíc práce.

Bud zdráv, Ferkol Od nás chce taky občanky? Anebo radi dvě dečky?

Zatím občanky a večer na zábavě, a budu mít po slubě, si od vás vyinkasují ty dvě decinky ..

O čtvrt hodiny později u předávají strámistři nadporučíkovi Reíndlovi hláení o osobách, které se v současné době zdrují v budově elezniční stanice a v nádraní restauraci, a chystají se z Devínské Nové Vsi odcestovat. Mezi necelou desítkou těchto osob je i jméno Julie Vereové z Bratislavy. Tato osoba náhle zajímá nadporučíka víc ne ostatní. Zvlá od chvíle, kdy strámistr Szabo uvedl místo jejího zaměstnání. Poručík Hagara dokonce neodolal, aby se nezael na tuto enu do restaurace podívat, Samozřejmě s patřičnou záminkou. I kdy ne právě nejdůmyslnějí; el si koupit cigarety.

S dvouhodinovým zpoděním odjídí rychlík z pohraniční stanice v Devínské Nové Vsi. Major Reme je si vědom toho, e tato skutečnost vyvolá sprku stíností, které budou zodpovídat nejen elezničáři, ale i oni, avak vzhledem k vývoji situace je spokojen. V duchu si říká, e i v tomto případě platí: účel světí prostředky.

V době, kdy rychlík přejídí hraniční čáru z Československa do Rakouska, je u Julie Vereová dobrou půlhodinu opět v Bratislavě. Kráčí bezespěchu od nádraí třídou Obráncov mieru k centru města. Opovrhla zřejmě slubami bratislavských dopravních podniků, anebo se chce jetě před spaním nadýchat čerstvého vzduchu. A moná, e si chce cestou po klidném městě cosi promyslet.

Sestupuje Michalskou uličkou, tady i tam nahlíí do některé z výkladních skříní. A potom, kdy se dostává na Hviezdoslavovo náměstí, míří její kroky do kavárny hotelu CARLTON. Ani tady ji vak nikdo nečeká.

Julie Vereová procházela bratislavskými ulicemi sama, ani v CARLTONU s nikým nesedí a přece u není zdaleka tak sama, jak se domnívá. Od chvíle, kdy vykročila z bratislavského Hlavního nádraí, ji sledují lidé, kteří se o ni budou zajímat v přítích dnech jetě mnohem víc.

OBRAZ DRUHÝ

Lidé, kteří se zajímají o osobu laborantky Julie Vereové jsou stejně nenápadní jako zvídaví. I kdy ona druhá vlastnost nepramení ani tak z jejich povahy, jako spí z povolání, které dělají.

Zjistit základní údaje o půvabné laborantee není příli obtíné. Kromě jiného i proto, e Julie Vereová si nehraje před svými známými a kolegyněmi na ádnou taj-nústkářku a její kolegyně a známí zase nepatří do klubu mlčenlivých,

A tak pracovníci bezpečnostní sluby u záhy vědí, e je dvaatřicetiletá Julie Vereová ji čtvrtý rok rozvedená. Nikoliv ovem z vlastní viny, jak tvrdila jedna z jejích přítelkyň. To prý byla záleitost jejího bývalého manela. Byl asi rok před rozvodem sluebně přemístěn z Bratislavy do Koic a tam na východě Slovenska si nael jinou. Vereovi neměli děti a tak to zřejmě nikoho ani příli nebolelo, kdy se rozeli. I kdy, jak zase tvrdila přítelkyně Vereové, Julie prý chodila několik měsíců po rozvodu jako tělo bez due a nic do ní nebylo. Potom se vak z toho dostala a začala si organizovat ivot po svém. A teď prý u je zase spokojená a astná. Má pěkně zařízený dvoupokojový byt, o peníze také nemá nouzi a dokonce prý u má naetřeno na auto.

A v posledním půlroce si nala i ikovného nápadníka, sděluje jednoho dne hovorná kolegyně Julie Vereová eně, s ní se náhodou seznámila v kavárně a která projevila o její spolupracovnicí zájem. Pěkný udělaný muský je to, veholí dále dívka z laboratoře. A ho některé áby z ,laborky Julii závidějí. Je to nějaký Rakuan  z Vídně. A jak říkám, děsně pěkný chlapík. Vysoký, černovlasý s očima jako vymetené nebe. A jak se dovede oblékat; elegantně a vdycky podle poslední módy.

Copak, kdy na to má ..

Asi na to bude mít. Dělá nějakého úředníka v jedné vídeňské advokátní poradně a jak já jsem ho poznala, kdy jsme s ním byli před časem na ZOCHOVCE, bude asi o nějaký rok mladí, ne Julie. I kdy musím říci, e ona má taky docela pěknou figuru ..

Take to vypadá na docela vánou známost, ne?

Jestli na vánou známost, to si netroufám tvrdit, ale zatím je to láska jako hrom. Píou sí snad dvakrát týdně a Robert posílá Julii takové legrační barevné pohledy s psíky a kočkami. Jednou jí taky poslal pohled se stádem koní, ale to vám byl senzační obrázek Chtěla Jsem si ho dát v ,laborce na stůl pod sklo, ale s Julií není v tomhle směru vůbec řeč. Vechny ty pohledy si schraňuje, jako oko v hlavě. Marně jsem se ji pokouela přesvědčovat, e jí můe Robert určitě poslat jiný ..

On se jmenuje Robert? To je docela pěkné jméno. Jo, Robert Singer nebo Singl, tak nějak. On se nám představoval, kdy jsme byli v té ZOCHOVCE, ale mně u to vypadlo z hlavy.

A to sem jezdí za Vereovou v autě?

No jasně, e autem. Má báječnou renoltku a kdy jsme s ním byli na té ZOCHOVCE, ukázal se jako správný grand, ádný drgrele. Byli jsme tam jetě s Olinou Schreiberovou a Robert zaplatil útratu za celou společnost. A řeknu vám, e to nebyl ádný pakatýlek, protoe jsme tam jedli a pili jen samé lepí věci. Co já vím, tak tam tehdy nechal alespoň třináct čtrnáct stovek. A to jetě potom jeli s Julií někam do baru .

Já myslím, e si to Vereová zaslouí. Jak já ji znám, tak je to milá a sluná enská.

O tom vůbec nepochybujte. Je to prima holka. U nás ve ,výzkumáku ji mají lidi hrozně rádi. Ona je taková bezprostřední, samá legrace, nikdy ádnou partu nezkazí. Ale jinak, pokud jde o práci, to vám řeknu, e za tu umí vzít. U párkrát byla u nás vyhodnocena jako nejlepí laborantka. A taky nikdy nekouká, jako jiní, na nějakou tu přesčasovou hodinu. Za mne u kolikrát vzala i slubu, kdy se mi to třeba nehodilo a potřebovala jsem si takhle večer někam zajít. Přitom je ochotná pomoci kdekomu. Jak říkám, je to výborná holka.

Takové a podobné informace získávají ti, co se začali zajímat o ivotní osudy Julie Vereové.

A major Reme, kdy slyí, nebo pročítá podobná hláení, myslí si, e nebýt oné příhody s magnetickou krabičkou, nikdo by si tohoto obvyklého ivotního běhu jedné československé občanky snad ani neviml.

Mezi těmi, co se o ivotní osudy Julie Vereové v prvních týdnech zajímali, se po čase dokonce začaly vyskytovat názory, zda to nebyla jen čirá náhody, e se tehdy laborantka z CHEMOPREMU objevila v í Devínské Nové Vsi v blízkosti pionání zprávy, která měla putovat do Rakouska.

Co kdy tajnou schránku uloil ve vlakové toaletě u někdo v Bratislavě? A kdy u by ji tam koneckonců

ukrývala i Vereová, proč by k čertu, jezdila rychlíkem z Bratislavy do Devinské Nové Vsi a nevstrčila to tam hned na nádraí?

Takové a podobné názory se vyskytují u některých z těch, kteří sbírají údaje a informace o julii Vereové.

Pravda, proti laborantce hovoří předevím skutečnost, e je obsah tajné zprávy právě z pracovitě, kde je Vere-ová zaměstnaná. To je ovem jediná váná indicie, která z ní činí podezřelou. Naproti tomu zase hovoří zjitěný poznatek, e má poměrně často monost setkávat se se svým nápadníkem, take by nemusela pouívat tak komplikované cesty k tomu, aby posílala do Rakouska pionání zprávy. K závěru o neopodstatněném podezření Julie Vereové přivádí některé pracovníky Bezpečnosti i zjitění, e se v okruhu jejích známých a přátel v Bratislavě nepohybuje nikdo, koho by bylo moné podezřívat z vyzvědačství.

Reme s Reindiem poslouchají tyto názory některých svých spolupracovníků, ale ani jeden ani druhý se k nim zatím nevyjadřují. Zřejmě proto, e mají u z dřívějka své zkuenosti a snad je to i určitá intuice, která jim říká, e by nebylo dobré odvolat sledování Julie Vereové, ne bude jasné, kdo má onu tajnou schránku na svědomí.

A také, ne se objeví případně dalí poznatky o přepravě pionáních zpráv z ČSSR do Rakouska.

Čas 10.35.

Porada u náčelníka Krajské správy probíhá u dobrou čtvrthodinu. A zatím stále hovoří ten, který ji svolal a řídí  plukovník Balá. Na pořadu je toho víc ne dost, jak oznámil přítomným hned na začátku.

Major Reme sedí v blízkosti dveří, nebo jetě před zahájením porady oznámil plukovníkovi, e mu probíhá závěrečná fáze AKCE VÝZKUM a tudí, e bude muset čas od času jednání opustit a odejít k telefonu. Náčelník samozřejmě souhlasil a tak nyní Reme čeká, kdy dostane pokyn, aby zael k telefonu.

Zatím se ovem nehlásí ádný z podřízených, a tak major poslouchá plukovníka, vnímá, e hovoří o jednom z podvodníků, který dokázal vylákat na důvěřivých občanech přes dvě stě tisíc korun jenom proto, e jim sliboval opatřeni tuzexového konta, mylenkami vak je Reme u své AKCE VÝZKUM. V mysli, se mu vybavují dalí z obrazů tohoto případu, co se odehrávaly asi měsíc po tom, kdy odhalili v rychlíku magnetickou krabičku se pionání zprávou. Tehdy se fulie Vereová z ničeho nic vypravila do Budapeti a Reme byl nucen poádat soudruhy v Maďarsku o spolupráci. Z jejich hláení si potom udělali o celé záleitosti zcela konkrétní závěry.

OBRAZ TŘETÍ:

Budapeské ulice jsou v těch červencových dnech poměrně vylidněnějí, ne bývají v jiném ročním období. Kadý, kdo z obyvatel maďarské metropole jen trochu mohl, vypravil se z bran města do přírody.

Julie Vereová vak zřejmě dala přednost městu. Asi to vak nebyl její nápad.

Hned po příjezdu do Budapeti toti Julii Vereovou očekává na nádraí její vídeňský nápadník Robert Sieger, jak se tento mu jmenuje. Alespoň podle pasu, který má v kapse a na jeho základě je zapsán i v budapeském GRANDHOTELU ROYAL. Také Vereová tady ji předem zajistil pokoj. Celkem zbytečně, nebo větinu přítích hodin, dnů a nocí, které tato dvojice proije pod střechou ROYALU, budou stejně v Siegerově apartmá. Anebo dole v hotelovém baru.

Tam jsou ostatně denními hosty u od prvního dne. A potom večer co večer. Světlovlasá Vereová je středem pozornosti nejen pro svého vídeňského milence, nýbr i pro maďarské hudebníky a dalí barové hosty. Přispívá k tomu předevím její temperamentní taneční umění. Zejména v čardái se jí nikdo nemůe na barovém parketu vyrovnat. Triumfovala hned první večer, kdy se s Robertem Siegerem v hotelovém baru objevila. Její obdivovatelé s houslemi i bez nich ji vyhlásili za čardáovou princeznu.

Milenecká dvojice vak netráví své líbánky pouze v GRANDHOTELU ROYAL. Navtěvují v těch pěti dnech budapeský hrad, i Národní galerii, zajídějí se projít do zoologické zahrady a jedno odpoledne tráví i na Markétině ostrově.

Pouze na jedno jediné dopoledne opoutí Robert Sieger svou čardáovou princeznu. V tom Čase si zajídí ve svém renaultu do jednoho rekreačního střediska, které je na břehu Balatonu. Vereové o tomto svém výletu neřekl, zřejmě proto, aby s ním nechtěla jet.

V letní výletní restauraci u Balatonu se Robert Sieger toti setkává s jiným československým občanem  s Imri-chem Kadlecem. Také tento inenýr má své bydlitě v Bratislavě. A v městě pod starobylým hradem pracuje ve VÝZKUMNÉM PROJEKTOVÉM ÚSTAVU. Nyní je ovem se svou manelkou na čtrnáctidenní rekreaci u Balatonu. A zatímco ona leí kdesi na plái, Imrich Kadlec jedná s Robertem Siegerem.

Sedí v tom horkém červencovém dopoledni nad orosenými sklenicemi chladného vinného střiku a nepochybně rozmlouvají o velice váných záleitostech. Naznačují to alespoň jejich zachmuřené obličeje, na nich se jen zřídkakdy objevuje záblesk úsměvu.

Mui, který sedí celý ten čas v jejich sousedství a předstírá, e ho nezajímá vůbec nic kromě jakési detektivky, do ní je zahleděn, se vak z německy vedeného rozhovoru daří zachytit jen pár útrků…

.. vae vídeňské konto … projekt chemického kombinátu … surovinové zdroje … stavební kapacity … postup RVHP…

Není toho mnoho, co zaslechl čtenář detektivky, sedící v sousedství obou rozmlouvajících muů. Zato vak bezpečně postřehl, e si oba mui vyměnili jakési obálky.

A potom si stiskli ruce, Kadlec zamířil kamsi k rekreačnímu středisku a Sieger odjídí zpátky do Budapeti. Jeho čardáová princezna u ho netrpělivě očekává. Vůbec se vak na svého miláčka nezlobí, má pochopení, e i v Budapeti si přece musí zařídit některé obchodní záleitosti, jak jí řekl.

Pět dnů trvá budapeská idylka Vereová  Sieger. A potom se loučí a kadý z nich odjídí do svého města.

O týden později, kdy u je Julie Vereová opět nad svými zkumavkami a petriho miskami a Robert Sieger lape po ulicích někdejího města valčíků, pročítá major Reme nejen hláení, které mu poslali z Budapeti. Má před sebou i jednu informaci, o ni poádal praskou ústřednu. Z ní je patrné, e agenturní cestou byly o Robertu Siegerovi zjitěny následující údaje:

Robert Sieger alias Kurt Weigert, narozen 1935 v Mannheimu, v současné době bytem Vídeň XVIH, Wahringer Gíirtel 41. Oficiálně působí Sieger jako úředník jedné vídeňské advokátní poradny, neoficiálně je placeným agentem západoevropské pionání organizace, pracující pro sloky NATO. Je jedním z agentů, kteří mají na starosti státy jihovýchodní Evropy a ve Vídni ji působí druhý rok.”

Nadporučík Reindl by si nad těmito údaji docela určitě slabě a krátce hvízdl, major Reme vak si jen přejel svou zvráskovatělou tvář a potom si jetě prohrábl řídké vlasy. Ti, kdo ho důvěrně znají, vědí, e tyto pohyby obvykle činí v okamicích, kdy ve svém mylení rozhoduje cosi důleitého.

A major tehdy skutečně dělá nad obdrenou informací důleité rozhodnutí: jakmile se Robert Sieger opět objeví v Československu, zadríme celý piónský trojlístekl

xxxx

Tohle vechno se nyní promítá v Remeově mylení. Plukovník Balá začíná mluvit o jiném nevaru, jím je nejen podle jeho názoru, nýbr i podle názoru nadřízených sloek nedostatečná ostraha utajovaných skutečností.

Záleitost s nedostatečným utajováním některých skutečností se dotýká i Remeova pracovního úseku. Proto se major nyní soustřeďuje na plukovníkova slova a dokonce bere do ruky tuku, aby si případně poznamenal některý z jeho pokynů. Jetě vak předtím, ne si stačí zapsat jedinou větu, objevuje se za jeho zády plukovníkova sekretářka a eptem mu sděluje, e má u ní v předsálí náčelníkovy pracovny telefon.

Major naznačuje plukovníkovi pohybem hlavy, e nastala chvíle, o ní ho informoval jetě před zahájením porady a potom odchází za sekretářkou k telefonu.

Reme, říká podle svého zvyku.

V aparátu se ozývá hlas poručíka Hagary. A vzápětí u slyí major jeho hláení.

Projektant je na svém pracoviti a zatím nic nenasvědčuje tomu, e by chtěl odtud odejít 

V pořádku. Zůstal tam, doufám, někdo, kdo ho má na očích?

Samozřejmě, je tam Brezka …

A co Karolek, e se zatím neozývá?

Jednou u volal, ale zatím neměl nic pozitivního. Sieger se zatím v ádném ze zdejích hotelů neobjevil..

A Čardáka?

Zatímco major Reme hovoří na jednom aparátě, rozdrnčel se na vedlejím stole druhý přístroj. Plukovníkova sekretářka zvedá sluchátko a jakmile slyí několik slov, hned říká: Okamik, soudruhu Reindle, hned vám soudruha majora předám. Hovoří teď na vedlejím aparátě.

Major Reme, kdy slyí, e ho čeká dalí hovor, rychle ukončuje s poručíkem Hagarou rozmluvu: Jakmile se, tefane, něco zajímavého vyskytne, okamitě mi to hlaste. Konec.

Major pokládá sluchátko do vidlice a z ruky sekretářky bere druhé.

Reme.

Reindl. Volám, soudruhu majore, ale zatím jsme nic kloudného neobjevili.

Jak to, Karolku? Kde je v současné době Sieger?

To je právě ta potí. Zatím se nám to nepodařilo zjistit. Z Petralky si to namířil na Bratislavu, ale zatím po něm není vidu ani slechu. U jsem dal pokyn vem dopravním hlídkám, ale pořád nic. A v ádném z hotelů se také jetě neohlásil. Ani v Bratislavě, ani v okolí. Jak to vypadá, měl asi někde domluvený sraz s Čardákou, protoe ta si vzala na dneek v ústavu volno a doma taky není.

Major Reme po vyslechnutí tohoto hláení pronáí do telefonu několik nespisovných slov. Potom si vak uvědomuje, e není v místnosti sám a začíná se ovládat. Uděluje nadporučíkovi Reidlovi příkazy, co mají lidé, kteří jsou nasazeni na tuto akci vechno okamitě udělat, aby byli objeveni Sieger i Vereová.

Kdy Reme domluvil, vrací se jetě na poradu, avak teď u vůbec není schopen se soustředit na záleitosti, které se na ní projednávají. Mylenkami je stále u AKCE VÝZKUM. Nikoliv vak v její minulosti, nýbr v současnosti.

Cas 12.45.

Ondřej Lacko kráčí zvolna při břehu mrtvého dunajského ramene.

lape oblázkovitý břeh, očima vak bloumá po vodní hladině. A právě v jednom okamiku zastavuje se jeho pohled u jakéhosi neforemného předmětu, vynořujícího se nad hladinou. Lacko bezpečně ví, co to ve vodě vlastně plave a polohlasně vykřikuje: enská …!

Ondřej Lacko se rozbíhá po břehu a míří do hospody, kterou před čtvrthodinou opustil. Tam překolně vypravuje vedoucímu, co viděl ve vodě u dunajského ramene a ádá ho, aby rychle zavolal na Bezpečnost a oznámil jeho objev.

O deset minut později u vyjídí z budovy Městské správy VB výjezdová skupina kríminalistů a míří k místům, kde se podle oznámení vedoucího restaurace U PŘÍSTAVU nachází mrtvola eny.

Podporučík Himelhans, který sedí vedle řidiče, není tímto případem příli naden. Ostatně, není naden nikdy a vůbec ádným případem, který mají řeit, nebo jde pokadé o záleitosti, je člověka spí rozesmutňují, ne aby v něm vyvolávaly nějaké příjemnějí pocity. A to co obvykle nabídne kriminalistům Dunaj, bývá z toho neradostného nejméně příjemné.

Za tu dobu, co slouí Himelhans u bratislavské kriminální sluby, byl u u dobrého tuctu případů, které se pro ně začínaly na břehu Dunaje. A teprve nedávno byl vlastně uzavřen  alespoň ze strany československé Bezpečnosti  případ toho rakouského děvčete z Bierbaumu,

Markéta Aignerová se ona devatenáctiletá rakouská dívka jmenovala. Její tělo objevila posádka motorového člunu Pohraniční stráe, kdy bylo unáeno dunajským proudem. Dopravili ho ke břehu u obce Mula a tam začala práce pro kriminalisty. Ti po ohledání mrtvoly mohli konstatovat jen to, e se její totonost zatím nedá vůbec určit. Utopená ena byla docela nahá a neměla nic, podle čeho by bylo moné identifikovat, o koho se vlastně jedná. Mnoho toho neprozradila ani soudní pitva. Nad mrtvou visel několik týdnů otazník, a přila z Rakouska ádost tamějích policejních orgánů o pátrání po nezvěstné Markétě Aignerové. Ve zprávě byl popis pohřeované dívky a vysloveno podezření, e byla zavraděna a vhozena do Dunaje. Českosloventí kriminalisté se tehdy dověděli, e ona devatenáctiletá dívka odjela v nedáli 5. května k večeru na kole za svým mládencem. Na místo vak nedojela a domů se také nevrátila. Policejní pátrání, které začalo hned druhý den postupně odhalilo, e jde zřejmě o vradu pohřeované Markéty Aignerové,

Bylo nalezeno její jízdní kolo, ukryté v jakémsi stohu slamy a útrek jejího átku. Později nali rakoutí policisté oputěný vůz značky PUCH  5U0, který byl krátce předtím ukraden jednomu pekaři ve Vídni. Na podlaze vozu a na sedadle byla krev, o ní odborníci zjistili, e s největí pravděpodobností pochází z těla pohřeované Aígnerové. A navíc objevili ve voze zbytky hlíny a slámy ze stohu, v něm bylo nalezeno kolo Markéty Aignerové. Časem byly na břehu Dunaje jetě na rakouském území nalezeny některé svrky patřící nezvěstnému děvčeti.

Rakoutí policisté usuzovali, e dívka byla zřejmě omráčena a vhozena do Dunaje a ádali československé kriminalisty o pomoc při pátrání.

Tehdy poslali do Rakouska vechno, co zjistili o mrtvole dívky, nalezené u obce Mula. Včetně výsledků pitvy, z nich bylo patrné, e smrt děvčete nastala utopením, i kdy lékaři vyslovili domněnku, e předtím byla zřejmě obě omráčena.

Na základě identifikačního materiálu byla posléze v mrtvole poznána Markéta Aignerová. Obě byla objevena, vrah vak nikoliv. I kdy zřejmě rakouská policie dělala vechno, aby ho nala.

Podporučík Himelhans si teď cestou k mrtvému dunajskému rameni, v něm je údajně rovně mrtvá ena, tento případ znovu připomněl a snad myslí i na to, e to bude s identifikací podobné, jako tomu bylo v případě neastné Aignerové.

Záhy potom, co se sklání nad mrtvolou eny, bezpečně ví, e jde o zcela něco jiného. Na první pohled je patrné, e tato ena zemřela teprve nedávno a e se jedná o vradu.

Mrtvá svírá v křečovitě zatnuté pěsti kabelku, v ní nacházejí kriminalisté kromě peněenky, pudřenky, hřebenu, malého kapesního noíku i občanský průkaz a legitimaci VÝZKUMNÉHO ÚSTAVU CHEMOPREMU, kde byla mrtvá nepochybně zaměstnána.

Julie Vereová, narozená 23. června 1933, laborantka, bytem Bratislava, túrova 98,” konstatuje podporučík Himelhans, který listuje v občanském průkazu. Fotografie odpovídá mrtvé … Tak, co mládenci? Na loupenou vradu to zrovna nevypadá, ale na neastnou náhodu taky ne. K téhle ráně,” podporučík přitom ukazuje kamsi k uchu mrtvé, asi tahle světlovlasá dáma nepřila v řece. Tak se do toho dáme..

Dělají vechno, co se obvykle dělá při objevení mrtvoly a co je nezbytné k tomu, aby se potom mohlo rozběhnout pátrání po vrahovi…

Čas 14.10.

Kdy ohlaují majoru Remeovi nález mrtvoly, v ní byla bezpečně zjitěna Julie Vereová, nemá si pracovník kontrarozvědky ani čas pořádně zanadávat. Namísto toho začíná okamitě vydávat příkazy. Ty první se týkají opatřeních na hraničních přejezdech.

Okamitě jim odelete Siegerovy fotografie,” nařizuje major Reme, nebo ani v nejmením nepochybuje, e právě tento mu je vrahem Vereové, dále popis a číslo auta. To zároveň předejte vem hlídkovým vozům s příkazem k okamitému zadrení jeho majitele.

Upozorněte vechny, e není vyloučeno, e bude Sieger vystupovat pod jiným jménem, ne pod tím, s ním do republiky přijel…”

Bezpečnostní aparát v Západoslovenském kraji se v tom čase rozbíhá na plné obrátky. Přesto trvá několik hodin, ne dostává major Reme netrpělivě očekávané hláení. Je odesláno z hraničního přechodu v Mikulově a říká se v něm, e pracovníci na hraničním přejezdu zadreli hledaný tmavozelený renault s rakouskou poznávací značkou W 296 312, avak mu, který jej řídí, má doklady na jméno Kurt Weigert a ostře protestuje proti zadrení. Z toho důvodu urychlete vechna opatření”, stojí na konci zprávy.

Je to vak zcela zbytečná poznámka. Do Mikulova se okamitě vydávají dva vozy s pracovníky bratislavské Bezpečnosti. V jednom z nich sedí i major Ivan Reme.

A jiný z vozů Krajské správy míří k bytu inenýra Imricha Kadlece.

Čas 21.15.

Přesně dvanáct hodin po tom, co zvedl major Reme sluchátko telefonu, aby oznámil jednomu ze svých spolupracovníků neočekávanou vídeňskou návtěvu, sedí proti nětnu Robert Sieger alias Kurt Weigert.

Jetě cestou z Mikulova do Bratislavy se Sieger vydává za Weigerta. Kdy vak potom usednou ve vyetřovací místnosti a major Reme mu začíná klást otázky, chápe, e je zbytečné zapírat. Ten, který ho vyetřuje, toho ví o jeho vyzvědačské činnosti v Československu bezmála tolik, co on sám Začíná tedy vypovídat, jak byl získán pro pionání činnost, jak zpočátku působil pří vytěování v uprchlických lágrech, a se postupně propracoval na samostatného agenta. Hovoří í o svých dvou spolupracovnících v Bratislavě, avak nedává najevo, e by cokoliv věděl o tom, e je Juíie Vereová mrtvá.

A vyetřovatelé také nespěchají, aby mu tento fakt předestřeli Teprve kdy Sieger vypověděl, alespoň podle jeho názoru vechno, co mohl, obrací se na něho major Reme s otázkou, která agenta bezesporu zaskakuje:

Proč vy jste vlastně přijel, Siegere, dneska Julii Vereovou zavradit?

Robert Sieger na okamik strnul. Chvíli, která se zdá pro vechny nekonečně dlouhá, je v místnosti napjaté ticho.

Teď začne zřejmě zapírat, myslí si major Reme. Ani on vak u nic k zadrenému neříká, pouze čeká na jeho odpověď. A Sieger si dává na čas. A potom dělá a říká něco, co nikdo z vyetřovatelů nečeká.

pión a vrah Robert Sieger alias Kurt Weigert obrací svůj pohled na majora Remee Při tom se na jeho tváři objevuje studený a cynický úsměv.

Proč jsem přijel zavradit Vereovou? opakuje nejdříve Sieger Remeovou otázku. A sám potom na ní odpovídá: To přece vy víte stejně tak dobře jako já. Zkrátka pochopili jsme, e zrazuje, e s námi hraje dvojačku. Předávala nám falené informace, protoe dělala od samého počátku s vámi a pro vás. Byla to přece vae návnada na mě, ne?

Major přechází vrahovu otázku mlčením, jeho pohled vak vyprovokovává Siegera k dalí řečí. Agentův hlas vak u ztratil na jistotě.

Nemusel jsem jezdit na tuhle prácí sám, ale chtěl jsem se Vereové pomstít za to, jak si se mnou hrála. Byla to hra kočky s myí. A já byl tou myí, Proto jsem se jí musel pomstít vlastní rukou, a nelituji toho. Vůbec toho nelitujl, e jsem čardáovou princeznu oddělal… Byl jsem blbec, moc jsem jí věřil, ale měl jsem to prokouknout hned … U tehdy, kdy odmítala za ty své sluby peníze ..

Na rozdíl od Imricha Kadlece, e? přeruuje Reme Siegerův monolog. Kadlec to zase dělal předevím pro peníze.

Major Reme nechává pióna a vraha zatím odvést, avak jetě předtím, ne se za ním zavírají dveře, říká na jeho adresu: Vereová opravdu zrazovala. Ne vás, ale lidi v téhle zemi. Své přátele a spolupracovníky, kteří jí věřili a měli ji rádi.

O čtvrt hodiny později sedí na stejné idli, kde před tím seděl agent a vrah Robert Sieger, jeho bratislavský spolupracovník inenýr Imrich Kadlec.

Ani tento zadrený dlouho nezapírá. Vypovídá, jak byl ke pionání spolupráci získán Siegerem při své návtěvě u příbuzných ve Vídni. Ve vídeňské restaurací U TŘÍ HUSARO, kam ho jednoho večera Robert Sieger pozval na večeři se dohodli, e bude dodávat zpravodajské slubě, pro ni jeho hostitel pracoval, Informace o projektech, které se v bratislavském VÝZKUMNÉM PROJEKTOVÉM OSTAVU připravovaly nebo konzultovaly.

Imrich Kadlec doznává, e přijal Siegerovu nabídku předevím proto, e potřeboval mnohem víc peněz, ne vydělává. Pro sebe i pro svou mladou a náročnou enu. Po schůzce ve vídeňské restauraci U TŘÍ HUSARU potom jetě prodělal Imrich Kadlec krátkodobé kolení, v něm dostal od Slegera a jeho spolupracovníka Wagnera instrukce o tom, jaké materiály má pro jejich pionání organizaci zajiovat i jakou cestou je bude do Vídně dopravovat.

Jetě v době Kadlecovy vídeňské návtěvy byla dohodnuta i výe odměny, kterou mu budou za jeho sluby poskytovat. Část odměny ukládal Sieger Kadlecovi na jeho vídeňské konto, jinak mu peníze předával osobně.

Oba předběné výslechy umoňují pracovníkům československé kontrarozvědky učinit některé závěry o případu AKCE VÝZKUM. Teprve vak dalí Siegerovy výpovědi osvětlují, proč vlastně odesílala Julie Vereová pionání zprávu v tajné magnetické schránce a proč měla příkaz, jet v rychlíkové soupravě a do Devínské Nové Vsi.

Robert Sieger to v jedné ze svých výpovědí vysvětluje těmito slovy.

Vereová mi při jedné z mých návtěv v Bratislavě sdělila, e se v jejich ústavu vyvíjí zcela nová ochranná nátěrová látka, která má být pouívána pro vojenské účely. ádal jsem ji, aby mi opatřila výsledky dosavadních výzkumů a také kapacitu plánované výroby této ochranné nátěrové látky pro přítí léta. Protoe to nemohla zabezpečit v době mé návtěvy v Bratislavě, a já jsem neměl příleitost v nastávajících týdnech na Slovensko přijet, dohodli jsme se, e mi tyto informace pole v magnetické tajné schránce v rychlíku, jezdícím pravidelně z Bratislavy do Vídně. Instruoval jsem ji, jak má zprávu pro mne odeslat a potom jsem jí předal i onu magnetickou schránku ..

A proč jela Vereová z Bratislavy do Devínské Nové Vsi, kdy mohla krabičku vloit na smluvené místo hned na nádraí?

Tak jsem se s ní domluvil. Chtěli jsme mít jistotu, e nikdo neobjeví krabičku dříve, ne odjede vlak z československého území.

Na tato vysvětlující slova neříká vyetřovatel nic. I kdy právě tato skutečnost sehrála v případu AKCE VÝZKUM svou rozhodující roli. Byla na začátku odhalení agenta Roberta Siegera i jeho spolupracovníků.

Konec