Vila u hřbitova - Ivan afhauser, Antonín Jirotka

Četl jsem noviny rozloené na volantu. Slávia prohrála doma s Duklou, zatímco Sparta

přivezla oba body z Ostravy. Před blíícím se derby jsou Letentí jasně v roli favorita, jene ten, jak varoval autor komentáře, větinou ve vzájemných soubojích nevyhrává. Ostatně, uvidíme za týden…

Četl jsem si noviny a vychutnával chvilku lenivého nicnedělání. Na vojně se člověk naučí

váit si podobných okamiků, zvlátě je-li nováček neboli baant, holub; případně, jak

poněkud starodávně říkal kapitán Sládek, ucho. Venku drobně prelo a kanady útvaru

mířícího na cvičák rozstřikovaly kalue kasárenského dvora. Z dílny se ozýval hukot

roztočeného motoru a za matnými tabulkami oken prskavě blikal oblouk elektrické svářečky.

Čekala mě příjemná cesta. Sto dvacet kilometrů do Budějovic, a stejně tolik zpátky ve

vojensky a nepřiměřeně pohodlné kabině uazu. Velitel vozu sestavoval seznamy

náhradních dílů, které máme přivézt, papírování to není o nic jednoduí ne v civilu, bez podepsaného příkazu z káteesky se neotočí ani kolo.

Televizní program sliboval dalí díl nepříli zajímavého seriálu, zpravodajství ze zahraničí komentovalo nadějné výsledky enevských jednání a v informacích z domova stálo, e čápi letos přiletěli z jihu o plný týden dřív, ne je obvyklé. Chápal jsem je, nebo přesto, e bylo poměrně pomourno, vzduch opojně voněl jarem.

Státní návtěva z Mongolská, elezniční netěstí v Kolumbii, hořící naftová loď v Perském zálivu. Svět na několika stránkách potitěného rotačního papíru.

V černé kronice byl počet usmrcených automobilistů za minulý víkend a krátká zprávička o

jakémsi P. S., který byl přepaden a brutálně zbit v jedné okrajové čtvrti Prahy. Bezpečnost po pachatelích pátrá. Přelétl jsem kurzívou psané řádky a pustil se do četby inzerátů. Ani ve snu by mě nenapadlo, jak silně zasáhne osud neznámého zmláceného mue do mého ivota.

Ze cvičitě, vzdáleného pár desítek metrů od kasárenské zdi, zaznívaly krátké dávky za

samopalů. Myslím, e kopec zvaný Mravenčák patří k nejčastěji dobývaným kótám naí

planety. Celé generace vojáků zde hloubily zákopy, stotisíckrát tu zazněl povel vpřed a mui v polních uniformách se drali na vrchol, aby se po jeho ztečení pokojně odebrali do jídelny na oběd.

3

Nad západním obzorem se začaly trhat mraky, zdálo se, e se přeci jenom vyčasí.

Chvilku po desáté se s mocným funěním vydrápal do vozu svobodník Helebrant, třískl

dveřmi a s výrazem, jaký měl ve tváři Gagarin před startem kosmické lodi Vostok, prohlásil:

Jedeme!”

Uaz se od tvrdé drncající vétřiesky lií houpavou ladností pérování, benzínový motor reaguje rychleji a pruněji ne diesel. Posádkové městečko zmizelo ve zpětném zrcátku, podél silnice se táhlo klikaté koryto řeky. Vodáci se dosud neodhodlali vyrazit na lodě, i kdy se tráva na březích začínala krásně zelenat. Zajímalo mě, zda velikánské hnízdo na komíně Opatova mlýna bude u obsazené, ale čápa jsem nezahlédl. Buď se nepodřídil pokynům

tiskových agentur, nebo se toulal někde v okolí. Třeba ho pozvala na oběd lika.

Po půlhodině jízdy se z vedlejího sedadla ozvalo spokojené pochrupávání. Mimochodem,

nikdy nepochopím, jak můe někdo v autě usnout. Zvlá kdy projídí tak krásnou krajinou.

Řeka, les, vesnice s indelem pokrytou zvoničkou uprostřed návsi, těkající pes, chlapík na prastarém bicyklu a hezká holka tlačící kočárek pro dvojčata. O to vechno byl Helebrant ochuzen a dobře mu tak.

Silnice se přehoupla přes vrchol kopce a otevřela pohled do irokánského údolí, edivá

tečka pod vzdáleným horizontem byl protijedoucí automobil. Zvolna rostl, získával obrysy a tvar fiata. Bylo to podivně snové, spí jako ve filmu ne ve skutečnosti. Vůz bez jakéhokoliv zjevného důvodu zamířil do protisměru, potom se dostal do smyku a začal se točit okolo osy.

Vzdálenost mezi námi se nebezpečně krátila a tak jsem dupl na brzdu. Uaz se naklonil

dopředu a pneumatiky zaječely.

Vole, co dělá?” vyhrkl probuzený svobodník.

Nebyl čas něco vysvětlovat. Fiatek vyletěl ze silnice a narazil do sloupu telegrafního vedení.

Přední sklo vypadlo z rámu a chvilku skákalo v prachu krajnice, dokud nepuklo a

nerozlámalo se. Vůz leet v příkopu, zvednuté zadní kolo se volně otáčelo. A pak, zespoda, zpod asi, vylehl oheň.

4

Do prdele,” řekl svobodník Helebrant.

Později se o celé záleitosti hodně hovořilo, major alda se dokonce v denním rozkaze

zmiňoval o obdivuhodné odvaze a chladnokrevné rozvánosti. Samozřejmě mojí. Takové

věci se krásně poslouchají, člověk nesmírně rád lapá slovíčka chvály. Ale v zájmu pravdy

musím vechno uvést na pravou míru. Tak předevím ta odvaha. Vichni dobře víme, e

kdy se někdo bojí zubaře, ale nakonec dokáe hrdě a chlapsky vstoupit do ordinace, aby si nechal vytrhnout tři zuby, předvádí malý kousek osobního hrdinství. Jistě ho nebudeme srovnávat s hospodským povalečem, který provokoval spolustolovníky tak dlouho, a si

vyslouil facku, i kdy výsledek, to jest ztráta části chrupu, je v obou případech stejný.

Podobně já nebyl nijak odváný, nebo vechno proběhlo tak rychle, e mě vůbec

nenapadlo, e bych se mohl bát. A pak ta chladnokrevnost. Vdycky jsem si představoval, e v kritických situacích dokáu jednat poměrně racionálně, ale to byl hluboký a dětinský omyl.

Naopak, počínal jsem si jak potřetěný cvok. Jak jinak omluvit to, e jsem se hnal k hořícímu vozu a přitom zapomněl v kabině uazu velký pěnový hasičák? Nebo ty bezpečnostní pásy.

kubal jsem jimi, zoufale hledal jak se rozepínají, zatímco letěly drahocenné vteřiny. Stačila přece petka zdravého rozumu, abych si uvědomil, e fiat uno je moderní auák, kurty má pochopitelně samonavíjecí, take při plynulém tahu snadno povolí. Ne. Oheň protivně hučel a do pachu benzínu se mísil dusivý kouř kvařících se umělých hmot. Byl jsem v pokuení vechno vzdát, kdy konečně ta zatracená přezka klapla a pásy se uvolnily. Tělo, které jsem vytáhl z vozu, bylo nečekaně lehké, za est měsíců vojny jsem si odvykl dret v náručí dívku.

Vlastně spí enu a to, jak jsem zjistil později, neobyčejně hezkou a přitalivou enu.

U místa nehody začala zastavovat kolemjedoucí auta, natěstí v uctivé vzdálenosti. Potom

explodovala nádr. Měl jsem představu, e něco takového je spojeno s pořádným

výbuchem, ale jen to tlumeně zadunělo, do okolí se rozstříkl ohnivý gejzír a za takových

deset dvanáct minut nezůstalo z fiata v ceně sto dvaceti tisíc nic víc ne alostná hromádka zčernalých, ohořelých plechů.

5

Jediný svědek dopravní nehody se nemůe sebrat a odjet dřív, ne se na místo dostaví

Bezpečnost. Počká tedy, jene od chvíle, kdy se jeho jméno objeví ve vyetřovacím

protokolu, je u zřejmé, e celou záleitost v kasárnách neutají. Vojensky strohá pochvala v denním rozkaze silně kontrastovala s neuvěřitelnými historkami, které o mně se zjevným potěením roziřoval svobodník Helebrant. Podle té nejstřízlivějí jsme se nachomýtli k těké havárii rodinného mercedesu jakéhosi arabského ejka a já postupně vytahal z plamenů jeho sedmnáct manelek a o osmnáctou, čarokrásnou favoritku jménem Síta, jsem se s

naftovým magnátem stralivě popral. Kdy jsem zprávu rozhodně popřel, Helebrant ustoupil

a připustil, e se ta dívka moná jmenovala Tárka. Odpor byl zkrátka marný a tak jsem se

smířil s tím, e se na pár dnů stanu terčem téměř vech posádkových vtipů a posměků.

Kdy vlna opadla, zůstalo jediné, toti přezdívka Soptík, co je jakýsi večerníčkový drak, který zoufale a marně touí stát se poárníkem.

Soptík má rajóny..

Vyměň volej, Sopfo ..

Proboha, nepučujte Soptíkovi autogen!”

A tak dál. Ne, nechci tvrdit, e příhoda na budějovické silnici přinesla jen nezávaznou legraci.

Naopak, stala se vlastně takovým mezníkem v mé vojně, i kdy jednotlivé změny byly

zdánlivě nepatrné a laickému pohledu civilisty by nic neřekly.

Například velitel lonice mi z ničeho nic přidělil spodní kavalec. Něco neuvěřitelného! Dolní palandy jsou odnepaměti vyhrazeny pouze mazákům a přesto, kdy jsem se stěhoval, nikdo z kluků slouících druhým rokem na to nic neřekl.

Nebo jindy, to jsem se lstivě vyhnul ranní rozcvičce a rozvalen na lůku vychutnával pohodu, kde se vzal tu se vzal vtrhl do místnosti nadporučík Velek. Správně měl začít hromovat, vyhnat mě ven a postarat se o to, abych proil snídani v poklusu. Ale on místo toho mírným a dobráckým tónem řekl:

Kalina, Kalina. Vy jste někdy váně jak malej kluk ..

Odeel a já mohl přemítat o relativitě věcí. Míra přitalivosti drobných kázeňských přestupků je úměrná vzruujícímu riziku trestu.

6

Je to asi skutečně trochu dětské pojetí dobrodruství. Kdy trest nepřiel, ztratilo ulejvání půvab a najednou mi bylo skoro líto, e nelítám s ostatními po dvoře.

Je známo, e dvacetiletý chlap nikdy nepoklepe druhému na rameno a neřekne fajn, jsi,

kamaráde, paák. To by si toti oba připadali jak herci nějaké pitomé komedie a museli by se buď rozchechtat nebo propadnout studem. Sympatie se projevují jinak. Větím kusem masa v jídelně, na oetřovně vás lapiduch nenechá zbytečně čekat, výměna sluby se obejde bez

přemlouvání a bez cigaretových úplatků. Vlastně nejlepí, upřímně míněnou poklonu mi

sloil Karbanátek. Ty se váně vůl,” pravil. To já bych do hořícího auáku nevlez, ani kdyby bylo uvnitř lahvový.” Karbanátek, vlastním jménem Kahula, je nejikovnějí automechanik, jakého jsem poznal, a taky asi nejtlustí. Kdy narukoval, plné tři dny chodil po cvičáku v teplácích, dokud se ve skladu nepodařilo objevit patřičně velkou uniformu. Je radost dívat se Karbanátkovi na ruce, kdy pracuje, je pozoruhodné ho poslouchat, kdy

mluví. Přesto, e se zdá na první pohled poněkud monotematický. Nehovoří toti o ničem

jiném ne o pivu. S láskyplnou nostalgií vypráví o půllitrech, které vypil a s fantazií hodnou skutečného básníka sní o těch, které jetě vypije. Význačná data jeho ivotopisu se netýkají maturitních zkouek, svateb či jiných pomíjivostí, nýbr výhradně návtěv proslulých pivovarských provozů. Nucená vojenská absence ho netísní, ale podobně jako skutečně

velká láska roste s odloučením, základní vojenská sluba umoňuje, aby si více váil piv, s kterými se setká v civilu. Jednou,” řekl Karbanátek, chytla na dvoře smíchovskýho pivovaru hromada papírovejch kartónů. Nebyl to vo moc větí vohníček, ne kdy si děti pečou brambory, ale přijelo est hasičskejch sborů. Z toho je vidět, e si bohatství zděděnýho po předcích přece jen dovedeme váit.. Čas plynul zvolna a jeden den se podobal druhému Jak vejce vejci. Budíček v est ráno, rozcvička, úklid rajónů a snídaně. Před osmou nástup na rozdílení a odchod do zaměstnání. I kdy mé zařazení mělo hrdý název provozní řidič roty opravy techniky, větinu času jsem netrávil za volantem, ale v boxech opravářské dílny. To je veliká montání hala vybavená vím, co je potřeba k zevrubným opravám automobilů a tanků. Ve dvou lidech demontá motoru za necelou hodinku, to je tempo, které by v civilním autoservisu vyvolalo paniku, ale tady je celkem běné.

7

Technik útvaru, kapitán Sládek, dovede ocenit dobře odvedenou práci a sám je do

motorismu úplný blázen. Má stařičkého saaba, se kterým jezdí závody do vrchu. Nikdy jetě nic nevyhrál a taky vyhrát nemůe, nebo soutěí s vozy několikanásobně silnějími, ale přesto se rve o kadý zlomek vteřiny s neohroeností ďArtagnana.

,,Jo, poznamenal jednou na toto téma Karbanátek, celá blbost spočívá v tom, e se jezdí do kopce. Plyn na podlaze a hrrr. Já bych to vobrátil. Pořádnej padák dolů do údolí a uka co umí. Tam by nadupanej auák nebyl nikomu nic platnej.”

Kapitán Sládek řekl, e na tom něco je, ale e by to znamenalo značný úbytek závodníků,

protoe by se kadý druhý přizabil.

Tak a, mínil Karbanátek tvrdě. Někdy se zdá, e jeho tukem obrostlé srdce se nenechá

dojmout ádnou katastrofou, vyjma případu, v něm by dolo k pokození cisterny národního podniku Prazdroj.

V období mezi větími cvičeními plyne ivot u útvaru se strojovou přesností chodu dobře

naolejovaného mechanismu. Pravidelně se střídající sluby, celodenní směny, občasné

vycházky, týdny hýčkané naděje na vzácný opuák. Podvečerní fotbálek na kvárovém

plácku za jídelnou, blikající obrazovka na pévéesce a pak u jen noc a ráno křik dozorčího, ohlaujícího budíček.

V průměru tak jednou dvakrát týdně přijde někomu na světnici balík a v něm kus uzeného

nebo máminy buchty a bábovka. Vdycky se okolo toho nadělá spousta křiku, ale vzájemné

dělení probíhá vcelku spravedlivě. Proto, kdy jsem se vrátil ze sluby pomocníka dozorčího tábu a Helebrant mi oznamoval, e mi zatím dola soukromá zásilka, řekl jsem: No co, proč jste to u dávno neotevřeli?”

Papír zaustil, víko krabice se odklopilo a v ten okamik vichni ztuhli v nevěřícím úasu.

Hlava medúzy s autogramem samotného Persea by snad nikoho nepřekvapila víc.

8

Hergot,” ozval se po chvíli svobodník, to sem váně nevěděl, e se tvůj fotr jmenuje Rockefeller.” Můj tatínek se pochopitelně jmenuje Kalina a na to, co v tom podivném balíku bylo, by nestačily jeho tři měsíční platy. Bylo to skutečně neuvěřitelné, iky uheráku, srovnané úhledně jak munice do tankového kanónu, humři konzervy, kaviár, průhledné

sklenice s plněnými olivami. K tomu pět kartónů originálních amerických cigaret.

To snad není pravda.” Počkejte,” řekl jsem, to není jen tak. Musíme zjistit, co je to za nesmysl.” Kdo se moc ptá, hovno se doví,” pravil Karbanátek a vytáhl z kapsy zavírací nů.

Tak snad abych to kotnul, ne?” Uaslá ostýchavost byla ta tam, světnice se vrhla na balík jako hejno kobylek, člověk by nevěřil, e kadý z těch kluků má za sebou pořádnou večeři.

Hele, ty nechce?” Zavrtěl jsem hlavou. Povauji se za člověka racionálního a nemám rád nevyřeené záhady. Tajuplným věcem se sluí přijít na kloub.

Sebral jsem potrhaný balicí papír z podlahy. Ano, adresa souhlasila. Hodnost, jméno města, ulice, krycí číslo útvaru. Jene nic víc, nikde jsem nemohl najít překrtnuté jméno odesilatele.

Jen nálepka s červeným nápisem EXPRES a typickou vůní potovního lepidla.

Soptfku, tady má ňákej liebesbrief.”

Aspoň e tak. Podlouhlá obálka z lepího dopisního papíru.

Odtrhl jsem okraj, vyndal list a spatřil drobný, nepříli čitelný, neznámý enský rukopis.

Váený pane,

za ivot se prý děkovat nesluí, koda, docela ráda bych to udělala. Take jen malé ujitění: Můj dům je Vám otevřen a Vy v něm budete vdycky vítaným hostem.

Na shledanou,

Elika Daňková Hřbitovní ulice č. 72 Praha 5

9

Vzpomněl jsem si na lehounké křehké tělo, které jsem chvilku drel v náručí. A na pohlednou tvář. Za ivot se nesluí nejen děkovat, ale ani posílat prezenty. Důstojný chlap by okamitě ten milionářský balík poslal zpátky. Jene to by nesměl být napůl seraný.

Tak vono je to vod holky, co? Hele, Jaká je? Kamaráde, to musí bejt pěkná vohyzda, kdy

se musí takhle vykupovat… Nechce mi ji přihrát, Sopo? Mně na ksichtu nezáleí.”

Po čtyřiadvacetihodinové slubě jsem neměl nejmení náladu poslouchat pubertální řeči.

Konečně, u na učňovském internátu jsem si ověřil, e ti nejdrsnějí mládenci, hovořící o enách se suverenitou letitých mravních zpustlíků, se zpravidla při setkání se skutečnou dívkou zalykají rozpaky a těko dokáou vykoktat nejnevinnějí pozvání na rande.

Natáhl jsem se na postel a zavřel oči. Spánek nepřicházel, ale dostavilo se snění. Kde asi bydlí? Jistě ne v garsonce na sídliti, to by nepsala o otevřeném domě. Moná má vilu s velikou zahradou. A manela, co přes den bourá maso v řeznictví a večer se sekerou v ruce honí okolo baráku potenciální amanty. Ne, manela ne! Určitě je svobodná, velmi vzdělaná a kulturní, čte Marcela Prousta, v hale má piáno, bíle nalakované křídlo, na kterém hraje Gershwinovu Rhapsody In blue. Sluha v livreji k tomu míchá koktají, ve vysoké sklenici

chřestí kostky ledu. Také jsem se snail do té barvotiskové idylky vmyslet nějak sebe, ale moc mi to nelo. U je to tak, patřím prostě do jiné cenové skupiny. Take jsem si konečně vzpomněl na to, e pozítří mám vycházku a přijede jistá Jarmilka evčíkové, která sice nemá fiata uno, ale zato se mi líbí u od kolních let. A s touhle představou nejblií růové budoucnosti jsem konečně usnul.

Poplááách!!!!”

Dozorčí ječel, z chodby se ozývalo dupání bot a ostré hvízdání píalek. Poplach. Kadá

vteřina, o kterou by se člověk snail zůstat déle na kavalci a oidit neodvratné vstávání, přímo bolí.

10

Nejlepí ze veho je vyskočit jak poplaený srnec, začít zatemňovat okna, oblékat se, hnát se ze schodů se samopalem v pěsti a potom, kdy člověk stojí v útvaru na kasárenském dvoře, si konečně uvědomí, e u je vlastně vzhůru a ani neví, jak se probudil.

Major Salda se stopkami v ruce obcházel jednotlivé roty a poslouchal hláení velitelů. Na obloze zářily hvězdy, ale tma u nebyla příli černá, blíilo se svítání.

Nasedat! Motory nastartovat!” Větina cvičných poplachů končí zpravidla tím, e se po nástupu a změření dosaeného času vichni zase vrátí zpátky na světnice. Tentokrát se vak zdálo, e to bude sloitějí. Výfukový dým stoupal k nočnímu nebi, tankové pásy

zaskřípěly, kola se otočila. Bojová vozidla vyjela do ulic spícího města. Rota opravy techniky se zařadila na konec kolony. Jedou i dělobui,” poznamenal Helebrant. To vypadá na velký manévry.” Dělobui jsou zbrojíři, specializovaní na opravy a údrbu tankových kanónů, a podle jakési mazácké pověry jejich účast větí dlouhodobé cvičení ve vojenském prostoru.

Proč se to říká, nevím, nevzpomínám si toti, e by zbrojíři při nějakém výjezdu chyběli.

Přetlakový ventil vzduchových brzd odfukoval v pravidelných přestávkách, motor

stejnoměrně vrčel. Jízda v koloně není nijak zvlá technicky náročná, celé nebezpečí hrozí snad jen v tom, aby jednotvárný, pomalý pohyb člověka za volantem neuspal. S usnutím ovem tradičně bojoval svobodník, ne já. Na východní straně oblohy se objevil úzký edavý prouek, zvýrazňujicí vrcholky vzdálených kopců. Usoudil jsem, e přiblině za hodinu u

bude světlo. V tu chvíli se to stalo. Motor jako by náhle ztratil vekerou sílu, nepomohlo přeřazování na nií rychlostní stupeň, boční zrcátko odráelo oblaka kouře za vozem. Stop.

Skříňová vétřieska zůstala stát na okraji silnice jako poraněný, k zemi sraený pták.

Co je?” zajímal se svobodník. Nevím,” řekl jsem dost bezradně, nejedem.”

11

To, sakra, vidím.”

O deset vteřin později u byla kapota nahoře, Karbanátek se hrabal v motoru a vojín

Maleček mu na práci svítil. Dlouhatánský had červených koncových světel armádní kolony

se zvolna vzdaloval.

Votoč s tim, ale opatrně.”

Zlehka jsem se dotkl startéru a ten na okamik zabral.

Dobrý, dosti”

Co je to?

Rozhozený ventily, vyndej kliku.”

Začínalo být vechno jasné. Vétřieska byla venku poprvé po pravidelné opravě TO 2, při

které se také seřizuje vůle ventilů a vstřikovací trysky.

Kdo na tom makal?” zahřměl Helebrant.

Já,” pitl Maleček. Svobodník zrudl. Proud kleteb se ovem nekonal, nebo před námi zastavil uaz a z něj vylezl kapitán Sládek. Helebrant seskočil z kabiny a postavil se do předepsaného pozoru. Kapitán si ho nevímal, ale obrátil se rovnou na Karbanátka.

Je to nadlouho?”

Ne, za půl hodinky jedem. Motor je volnej.”

Myslím, e i útvarový technik musel zaslechnout, jak si Maleček oddychl. Bylo zřejmé, co

udělal. Nebo vlastně spí neudělal, zapomněl toti dotáhnout zajiovací matky a tak se po několika kilometrech ventily rozjely, poruily se kompresní tlaky, vechno se zahltilo a zastavilo. Natěstí se nestalo nic horího. Kdyby toti píst stoupající k horní úvrati narazil do nezavřeného ventilu, mohla prasknout ojnice a motor by byl odepsaný. To u by s ním ovem nelo otočit.

Dobrá, dojedete nás.”

Uaz zmizel, ale po chvíli se ze tmy vynořil saniák, co je krátkovlnnou vysílačkou vybavený vůz, určený k doprovodu opozdilců.

Zaber!”

Opatrně jsem pootočil klikou. Myslím, e u jsem se zmínil o tom, e pozorovat Karbanátka při práci je něco podobného jako dívat se na virtuózního pianistu, kdy hraje bugatti step.

Prostě ikovnost dovedená k hranici dokonalosti. Zdá se, e se rouby točí a součástky

rozkládají a skládají prostě samy, jako při představení Černého divadla.

12

Karbanátek sundal víčka ventilů a strhl korkové těsnění. To se sice má, alespoň podle údajů výrobce, před pouitím napařovat, ale to je nesmysl, tak se nikdy nezabrání úniku oleje. V

praxi , ne tak úplně předpisové se tedy lepí hermetikem, co pak drí jako hrom.

Točí”

Znovu jsem pohnul klikovou hřídelí a pak jetě několikrát. Z dvanácti ventilů jich bylo

rozjetých osm. Nakonec opět dolehla víčka na korek a Karbanátek zaklapl montérskou

branu.

Zkus to nakopnout.”

Stiskl jsem startér a motor okamitě naskočil. Koukl jsem se na hodinky. Celá oprava trvala sedmnáct minut a třicet vteřin.

Vyjeli jsme a doprovodný gaz nasadil sviné tempo, take se před námi brzy objevila

důstojně se inoucí kolona. Kdy jsme ji dohnali a zařadili se, vycházelo slunce. V poledne se vepředu ukázal modravý pás hor, vesničky rozseté po úbočích vzbuzovaly iluzi velikánské plastické tábní mapy.

Čeká nás pěkně prodlouenej víkend,” řekl Helebrant.

K tomu nebylo co dodat. Do výcvikového prostoru, rozloeného za zvlněným předhůřím, se

nejezdí na jedno odpoledne.

Dui mi sevřela teskná lítost, poprvé od rána jsem si uvědomil, e prakticky neexistuje

způsob, jak upozornit Jarmilu, e se nae zítřejí schůzka nekoná. Představil jsem si, jak stojí u brány kasáren, která jsou téměř prázdná, Jen zpětný odřad udruje v chodu nezbytné sluby.

Kalina, Jó vojín Kalina, řekne chlap se ňůrami pomocníka dozorčího, tak to máte, slečno, smůlu. V duchu jsem viděl hnědé, údivem rozířené oči, to je jistě ert, ne, byli jsme přece dohodnuti, půl dne jsem strávila ve vlaku a měsíc dopředu mám ve městě zamluvený hotel.

Vojáček jen pokrčí rameny, tohle není jeho problém, moná se nechá umluvit a zavolá

dozorčího důstojníka, ale ten také neřekne nic víc, ne e tak u to občas na vojně chodí.

Regulovčík na nenápadné křiovatce ukazoval, e máme odbočit, kolona vjela na

nezpevněnou polní cestu a kola automobilů zvedala prach. Ostré stoupání, padák do

strmého údolí a dalí kopec.

13

Dlouhá ňůra zelených nákladních vozů připomínala obrovského hada, který neúprosně a

nezadritelně polyká krajinu.

Z plechové skříně pojízdné dílny se ozval zvuk, nahánějící vemu ivému přirozený

atavistický strach. Něco mezi vřetěním trubky, zvoucí lidstvo k poslednímu soudu, a

dunivým rachotem podmořského zemětřesení.

Helebrant zbledl a obrátil oči k nebi. Měl u své zkuenosti a tak okamitě pochopil, e dobře naloený Karbanátek začíná zpívat trampské písničky.

Cihlový strání domek a závora, přehrazující úzkou polní cestu. Závora, oddělující svět

vesnic, obdělávaných polí a chalup od zákopy rozbrázděného světa výcvikového prostoru.

Kasárenský ivot je podřízen přísné pravidelnosti, a u jde o nástupy, denní rozkazy, výdej jídla či volný čas, ale ve výcvikovém prostoru z toho neplatí prakticky nic. Nebo jetě přesněji, vechno je jinak. Rachot cvičné střelby, záře světlic, maskovací sítě, třepetající se ve větru.

Někdy se do úmoru dělá estnáct i dvacet hodin nonstop, jindy přijde nečekaný klid a čas na pozorování obláčků, táhnoucích se po obloze. Provozní tanky se podobají pečlivě udrované technice stejně jako opravdová bitva parádní přehlídce. Nae rota patří v terénu k nejváenějím útvarům, kadý zapadlý nebo pokaený tank a transportér je nutno co

nejrychleji uvést do chodu.

ivot v zemljankách, okopech a pod stanovou celtou, jídlo s hliníkovou příchutí eusů, noční přesuny se zatemnělými reflektory vozů. Za strohou závorou výcvikového prostoru jinak plyne čas. Kdy jsme se po třech týdnech vraceli zpátky domů, měl jsem dojem, e uběhly

sotva tři dny.

Kalendář vak byl nesmlouvavý stejně jako praporčík Drábek, který nekompromisně vrtěl

hlavou.

Ne, ádná holka tu vzkaz nenechávala.”

Studená věta, kterou jsem samozřejmě mohl očekávat, mě stejně zklamala.

Během následujícího měsíce jsem na adresu Jarmily evčíkové napsal pět dlouhých,

vysvětlujících dopisů. Ani na jeden z nich nepřila odpověď. Pátek neastný je den,

povídala maminka dceruce, která se s koem v náručí chystala na cestu k jezeru. A měla

pravdu, jak pan Erben dokazuje na pochmurném vodnickém příběhu. Jene, říká se také, e

výjimka potvrzuje pravidlo a jedna vlatovka jaro nedělá.

Těch vlatovek byla v povětří spousta, vrcholil květen, nejhezčí měsíc v roce. A pátek byl bláznivě astný, protoe jsem nastupoval na desetidenní dovolenou.Tak čau.” Pozdravuj vecky holky, který uvidí.”

14

Jo,” doplnil Karbanátek, a dej si za mě nejmíň metr točenejch.”

Vycházková uniforma se zdála lehounká, neochozené polobotky klapaly na dlabě ulice

vedoucí k nádraí. Málokterý cestovatel měl tak pečlivě prostudovaný jízdní řád, tři přestupy, v tom jeden rychlík, ale bez toho to bohuel nelo, počítal jsem s tím, e příplatek vyrovnám, ovem průvodčí jen cvrnkl do títku čepice a mimo jakoukoliv souvislost poznamenal: Jo, kamaráde, já slouil v Koicích.”

Byl podvečer, kdy se za oknem vagónu objevila známá vě kostelíka, souprava zadrncala

na výhybkách a zastavila před klasickou nádraní budovou s nápisem KROMĚTICE.

Vystoupil jsem, na docela maličký okamik zadoufal, e by tu snad mohla být Jarmila, ale

vzápětí jsem si uvědomil, e je to nesmysl, nemohla přece tuit, e se sem dostanu tak

rychle, jistě mě nečeká dřív ne zítra.

Nevím, proč jsem si představoval, e se rodná vesnička musela za necelý rok mého

vojákování velice změnit a tak mě téměř udivovalo, e vechno zůstalo při starém. Houdkův pes s předními tlapami opřenými o zahradní branku, kachny na abincem zarůstajícím rybníčku, dokonce i ta hruka ve kolní zahradě byla stejně schoulená a nakloněná jako za časů, kdy jsme na ni coby kluci lezli.

Hospodská okna zářila do era, veel jsem do lokálu a nael tátu u jeho rohového stolu při pravidelné páteční partičce mariáe. Kdy mě uviděl, sloil vějířek karet, řekl: 16

Vítej,” a vstal ze idle.

To půjdem, máma bude mít radost.”

Restaurace dál hučela hovory o počasí, o výměně due v zadním kole traktoru, o

předpokládané úrodě a nepředpokládaném, léta plánovaném vodovodu, zatímco tatínek

poloil na výčepní pult dvacku a nasadil si promatěný plstěný klobouk. Nepočítám-li

pozoruhodnou skutečnost, e otec odeel od karet před zavírací hodinou, tak můj příjezd do rodné vesnice ádnou velkou senzaci nevyvolal.

Maminka měla v troubě plný pekáč řízků, chvilku si utírala oči do zástěry a potom chtěla

slyet vecko vecičko, co se na té vojně vlastně děje. Tak jsem se pustil do vyprávění a líčil základní slubu trochu jako pobyt v luxusních lázních na Riviéře, co mámu velice potěilo, zatímco táta se pobaveně klebil, ale neříkal nic.

Byla u dávno noc a chystali jsme se jít spát, kdy jsem se konečně odhodlal k otázce.

A co Jarmila?”

Coby. Píete si, ne?”

Jistě,” řekl jsem. Dobrou noc.”

Pod dokořán otevřeným oknem mého podkrovního pokojíčku leely Kromětice. Klasické

vesnické chalupy vedle moderních patrových domků, stíny komínů a televizních antén v

naloutlé záři sodíkových výbojek. Dům předsedy národního výboru Karla evčíka byl tichý a temný.

Zalezl jsem do postele, otevřel kníku, kterou jsem před nástupem do armády nestačil dočíst a věřil, e na měkkounké matraci okamitě usnu, ale spánek dlouho nepřicházel. Venku u

bylo dávno světlo a na zahrádce kdákaly slepice, kdy jsem konečně zavřel oči.

Probudil mě cinkot talířů dole v kuchyni a pohled na hodinky oznamoval neuvěřitelnou

skutečnost, e u je sobotní poledne. Vyletěl jsem z lůka jako při poplachu a za čtvrt hodiny u zvonil u dveří kromětického starosty. Voják na dovolence je povinen hlásit se na posádce či na národním výboru, předpis se celkem dodruje, ale myslím, e málokdo el celou záleitost vyřídit s takovou chutí, jako já.

Dveře vrzly, ale neobjevila se za nimi Jarmila, nýbr Karel evčík.

17

Nazdar,” řekl, tak jak se ti na vojně líbí?”

Zavedl mě do kuchyně, přinutil vypít skleničku slivovice, údaje z vycházkové kníky zapsal do úředně vyhlíejících desek, postěoval si na revmatismus, zmínil se o problémech, zaviněných změnou jízdních řádů místní dopravy a pochválil fotbalové representanty za

vydřené vítězství v kvalifikaci na mistrovství světa. O dceři nepadlo ani slovo. Cítil jsem se tím oizený a podvedený, bylo mi trapné začít o Jarmile sám a tak jsem rychle odmítl panáka do příslovečné druhé nohy a rozloučil se. Zklamáním vak jetě zdaleka nebyl konec.

Oranová, vzorně udrovaná kodovka typu sto pět zastavila před domem, vylezl Honza

Syrový, největí pitomec z celé vsi, obeel vůz a dvorně otevřel dveře spolujezdce.

Jarmila evčíkové přijala nabízené rámě a s výrazem Anny Kareniny, přehlíející plesové

hosty, se na malý okamik zastavila pohledem na mně.

Ahoj. Ráda tě vidím. Zastav se někdy.” Několik slov pronesených znuděným

nezúčastněným tónem, Jakým se mluví s kominíkem nebo cizí potovní doručovatelkou.

Nemohl jsem to vůbec pochopit. Potom ta má krásná milá Jarmila zlehka políbila Honzu na

čelo a vplula do rodného domu.

Na dvorku zakokrhal kohout.

Syrový Jan s blaeným úsměvem Casanovy nasedl do toho svého pitomého auta a

odstartoval s protáčením kol.

Teprve mnohem později, kdy jsem konečně byl schopen o celé příhodě racionálně

uvaovat, jsem pochopil, e jsem se choval jako blázen.

Spousta věcí mě měla hned udeřit do očí. Třeba ten Syrovec. Holky, jak známo, dovedou

klukovi odpustit spoustu věcí. Oklivost, chudobu, potetované ruce i popsaný trestní rejstřík.

Ale velmi těko se smíří s tím, aby byl vyvolený mládenec hloupějí ne ony. A Honza, bez ohledu na to, e jako jediný z celé naí generace měl k dispozici auto, má inteligenční kvocient hluboce pod úrovní průměrného loveckého psa. Nebo jiná věc. Kdyby se nakrásně

slečna evčíková rozhodla, e mě pustí k vodě, udělala by to jistě slunějím způsobem ne tou ochotnickou scénkou v rodinné předzahrádce. Zkrátka, mělo mi být od začátku jasné, e celá záleitost je jen obyčejný holčičí truc, taková pomsta za nezdařenou návtěvu prázdných kasáren.

18

A e teďka Jarmila pokukuje zpoza záclony jak to vechno přijmu, e čeká a zazvoním,

vezmu ji do náruče a vechno bude zase takové, jako dřív. Zamilovanost je bohuel typická předevím tím, e člověk racionálně uvaovat nedokáe.

Jak málo někdy stačí, aby se přehodila výhybka klidně plynoucího ivota. Náhoda,

nedorozumění, furiantská pýcha dvaceti let.

Co se stalo? Co je ti?” zeptala se maminka, kdy s nechápavě rozířenýma očima

sledovala jak balím.

Ale nic,” lhal jsem. Jen jsme se domluvili s klukama, e pár dní strávíme spolu. Na jedný chatě, ví? Za tejden jsem zpátky.”

Nevím, jestli mi máma věřila nebo ne, ale neřekla nic. O čtvrt hodiny později jsem si na

Kromětickém nádraíčku koupil lístek do Prahy. Tentokrát u za své..

*****

Město věí, přecpaných chodníků a automobilů. Město mokrých střech, kaluí na asfaltu a

vody, proudící v uzounkých lábcích tramvajových kolejí.

Kdy jsem vyel do praských ulic, prelo, ale byl to příjemný, teplý, májový liják, který spláchl prach a oivil zalé barvy mozaikové dlaby.

Na posádce jsem se nezdrel ani zpoloviny tak dlouho jako u velikého plánu města u stanice metra. Obvod první, třetí, čtvrtý. Oivoval jsem vzpomínky z dřívějích návtěv, ověřoval si nové trasy autobusů a tramvají.

Praha pět. Hřbitovní 72. Hledanou ulici jsem objevil v katastru dé sedmnáct, za korunu si koupil lístek na podzemní dráhu a po několika minutách jízdy vystoupil na stanici s názvem Moskevská. Pěky jsem se vydal po Plzeňské ulici a potom odbočil doleva vzhůru kolem Mozartem proslavené usedlosti Bertramka. Města rozloená na kopcích sice nepřejí

cyklistům a i při procházkách si často utíráte pot z čela, ale a si kdo chce co chce říká, jsou nepoměrně hezčí, neli metropole postavené v rovině.

19

Pod kopcem leel detěm zmáčený kus Prahy, na který z protrhaných mraků vykukovalo

sluníčko. Nebyly vidět oblíbené Hradčany s Karlovým mostem, ale zato se otevíral pohled na Vyehrad, věe Týna, Staroměstské a Novoměstské radnice, na ohnivě zlatou svatozář nad kostelem svátého Ignáce.

Chvilku jsem se díval a popadal dech. Přes elezniční most přejíděla nákladní souprava a přistávající letadlo blikalo oranovým světlem.

Pro jedno kvítí slunce nesvítí, uvědomoval jsem si zpupně, kdyby tu teď byla Jarmila a za vechno se omlouvala, otočil bych se bezeslova a el dál. Se, kamaráde, vůl,” řekl by v podobné situaci Karbanátek, jene ten tu chyběl, stejně jako Maleček, Helebrant nebo kapitán Sládek. Zůstal jsem odkázán sám na sebe a bylo mi souzeno dělat pitomosti.

Ve Hřbitovní ulici skutečně stála vila, jaké se stavěly okolo třicátých let, rovná střecha, iroká terasa, ve obklopeno neudrovanou, zpustlou zahradou.

Na zvonku jediné jméno: Elika Daňková. Srdce se mi zatetelilo radosti, připadal jsem si jak dítě, kterému se pod vánočním stromečkem splňují nejtajnějí sny. Ano, není vdaná.

Stiskl jsem tlačítko, ale a jsem napínal ui sebevíc, nic se neozvalo. Kdy i druhý pokus skončil neúspěně, usoudil jsem, e zvonek má poruchu, prostrčil ruku mříovím zrezivělé branky a otevřel si zevnitř. Rozpukané mramorové dladice, tři ulové schody a masívní

dveře hlavního vchodu. Zaklepal jsem, zabuil, ale zase marně. To byl rázný krt přes

vekeré plány, s něčím takovým jsem nepočítal. Co, sakra, teď?

Měl si zůstat doma, blboune,” ozýval se vzdálený Karbanátek.

Potom mě napadlo, e by třeba mohla být vzadu na zahradě, Jistě, proč ne, kdy je takový

hezký květnový večer a vechno po deti voní. Obeel jsem dům a ocitl se v tichém

zahradním koutu, dovedně ukrytém před pohledy z oken sousedních domů. Rozpraskané

prázdné betonové jezírko, skalka bez kytiček, přerostlý trávník, uprostřed kterého se mírně kývalo proutěné houpací křeslo.

20

Dívčí hlava vykukovala nad opěradlo. A byla snad jetě hezčí, ne kdy jsem ji naposled

viděl u soudu při projednávání té havárie. Zabojoval jsem s pokuením potichu se přiblíit, zakrýt dlaněmi oči a pozměněným hlubokým hlasem poloit otázku: Hádej, kdo to je? Něco takového si ovem mohou dovolit jen děti, dospělí se tak nechovají. Vdy by se třeba lekla…

Dobrý den,” řekl jsem.

To, co následovalo, bylo neuvěřitelné. Dívka vyskočila z křesla a stralivě zaječela. V jejím obličeji byl přímo koncentrovaný výraz hrůzy.

Dobrý den,” opakoval jsem a vůbec nechápal, co se děje. Nechtěl jsem vás vyděsit.”

Zalapala po dechu a silou vůle se vzpamatovávala.

Co chcete?”

Jmenuju se Kalina.”

Několik vteřin se zdálo, e jí mé jméno vůbec nic neříká, ale pak se zčistajasna usmála tak hezky, e jsem měl pocit, e pustá zahrada rozkvetla.

A, můj zachránce. To je ohromné, e jste přijel.”

Časem jsem si zvykl na poněkud zvlátní způsob vyjadřování Eliky Daňkové. Jako by se

pro ni nic nepohybovalo v oblasti běného průměru, pro vechno hledala přídavná jména s

maximální expresivitou. Kadá radost byla ohromná, kadé zklamání stralivé, divadelní

představení mohlo být jen boské nebo příerné; přítel, kterého potkala, byl buď

nejbáječnějí z lidí nebo naopak nejhorí padouch, jakého kdy země zplodila. Zatím jsem byl na vrcholu.

S omluvným výrazem sebrala knihu, kterou v úleku odmrtila do trávy, automatickým

pohybem si upravila vlasy a uhladila sukni.

Pojďte, půjdeme dovnitř.”

Konečně jsem měl příleitost prohlédnout si ji lépe, ne tehdy u soudu, ale zdálo se, e mě první dojem nezklamal. Blondýnka, přiblině pětadvaceti a třicetiletá s hustými, dozadu sčesanými vlasy, anticky rovným nosem a krásnými ústy. Nebyla veliká, jako třeba bývají

manekýny, ale vechny její pohyby v sobě měly zvlátní utajenou prunost, která

připomínala kočku.

21

Skleněné dveře zaskřípěly a já jen tie vydechl překvapením. Jak u jsem se zmínil, vila ve Hřbitovní ulici byla zvenčí poněkud omelá a připomínala malý pomníček architektonického stylu zvaného konstruktivismus, člověk by uvnitř čekal účelný nábytek, zařízení,

připomínající spí kancelář ne přepychový budoár rozmarné princezny. Ale zdání, jak

známo, klame.

Posaďte se, prosím.”

Z vybavení prostorné čtvercové haly sálaly peníze jak teplo z vysoké pece. Od obrazů na

stěnách přes staroitný nábytek a po koené měkké křeslo, do kterého jsem rozpačitě

zabořil zadek.

Co budete pít?”

Vechno probíhalo skoro přesně tak, jak jsem si to představoval na vojenském kavalci.

Řekl jsem, e skotskou a vůbec mě nepřekvapilo, e Elika vytáhla ze skříňky láhev, její maloobchodní cena je tři sta edesát korun československých.

S ledem, nebo bez?”

Bez,” hlesl jsem tie a típal se do stehen s představou, e se musím kadou chvilku probudit.

Sklenici, ve které bylo dost alkoholu na to, aby to porazilo medvěda, postavila slečna

Daňková na tíhlý intarzovaný stoleček a začala vitořit o tom, e jetě neviděla

odvánějího člověka, e jsem prostě miláček, kterému nemůe být dost vděčná, ten

stralivý záitek jí nikdy nevymizí z paměti, zvlá kdy to tak báječně dopadlo.

Zeptal jsem se co pojiovna, ale ona jen mávla rukou, jako by ji takové podruné maličkosti ani nezajímaly. A dál pěla chválu na mou jedinečnou osobu a já se pomalu propadal do zoufalých rozpaků. Zachránila mě představa kamarádů, kterým budu za pár dní vechno

vyprávět. Jo,” místností téměř zaduněl Karbanátkův hlas, u jsem zail hodně blbostí, ale takovouhle hovadinu sem etě neslyel.”

Čemu se smějete?”

Popřel jsem veselost a poprvé v ivotě ochutnal pravou skotskou, která mě silně zklamala.

Troufám si tvrdit, e slivovice od moravského strýčka je výrazně lepí.

Velké francouzské okno ztmavlo stmíváním, na stropě se rozzářil křiálový lustr,

22

řeč volně přeskakovala z tématu na téma, několika nenápadnými otázkami jsem se snail

zjistit, kde Elika Daň ková pracuje a co vlastně dělá, ale její odpovědi byly nepřesné a vyhýbavé. Cosi na jakémsi ministerstvu. Prosim, proč ne, jistě tam nemá malý plat.

Kde tu v Praze bydlíte?”

Maličko jsem zaváhal a ona pochopila okamitě. Ano, doufám, e u mne. Kdykoliv. Přece se nebudete potloukat po hotelech. Vím, jak je to únavné..

Já spal v hotelu , nemyslím tím turistickou ubytovnu, ale opravdický hotel , jen jednou a připadalo mi to docela fajn. To kdy za mnou poprvé přijela Jarmila…

Tak pojďte.”

Po dřevěných, tmavě namořených schodech Jsme vystoupali do patra a tam mě hostitelka s

gestem zámeckého kastelána uvedla do nevelkého pokoje. Vzhledem k přecpanosti dolní

části domu to byla a nečekaně stroze zařízená místnost, iroká postel pod oknem, stolek s jedinou idlí, skříň, knihovnička, víc nic.

Koupelna je naproti,” řekla Elika Daňková. Doufám, e se vám tu bude líbit. Dobrou noc.”

Dveře klaply a já zůstal sám s pusou otevřenou údivem. Bylo sotva devět hodin, take

podobně časnou večerku jsem neměl ani ve vojenském přijímači. Pak mě ale napadlo, e se

vlastně nemám proč zlobit, objevil jsem se bez jakéhokoli ohláení, slečna Daňková má

moná domluvený jiný program na večer a do toho mi není nic. Můu být rád, e mě

nevyhodila a e nemusím spát na posádce.Koupelna obloená bledě zelenými kachličkami,

sněhobílá vana zaputěná do podlahy po způsobu bazénku. Osprchoval jsem se a el

bydlet. Teprve teď, při návratu do ztemnělého pokoje, jsem si uvědomit, jak podivuhodný

pohled z okna se nabízí.

Velký temný hřbitov, na kterém jen sem tam plápolala světýlka, připomínající mihotavé

bludičky.

Siluety pomníků, černé větve stromů, varovný, k obloze vztyčený prst věe hřbitovní kaple.

A za tím vím naloutlá záře nočního velkoměsta, blikajících neónů, hravých semaforů a

jiskrných záblesků trolejového vedeni nad projídějícími tramvajemi.

23

Pomni Caesare, připomínala prý pretoriánská strá císaři v období jeho největích triumfů, pomni, e jsi smrtelný. ivot a zánik, pohyb a klid, světlo a tma. Výhled na hřbitov nepůsobil tísnivě nebo smutně, bylo v něm spí cosi vzneeného, takový uctivý úas, který někdy padá na člověka při pozorování hvězdné oblohy.

Dole pod kopcem se ozval bzukot automobilového motoru.

Podle řazeni a stoupajících a klesajících obrátek se dalo sledovat jak vůz projídí

serpentinové zatáčky a pak záleh dálkových reflektorů potopil do černé tmy hřbitovní stíny.

Bílý ford sierra plavně dojel před číslo dvaasedmdesát, zastavil a zhasl. Návtěva, napadlo mě, v první chvíli jsem měl chu odstoupit od okna, aby mě majitel forda nepřistihl jak míruju, ale pak jsem si uvědomil, e v pokoji je tma a zezdola vidět nic být nemůe.

Zvědavost byla silnějí ne takt.

Pomalu, pomaličku se otevíraly dveře vozu a namáhavě se z nich začal soukat chlap.

Přidroval se karosérie, pracně bojoval o rovnováhu a v první chvíli mě napadlo, e je

pořádné opilý. Ale pak se mu v rukou objevily francouzské hole. Vrznutí zahradní branky,

těké nejisté kroky. Elika Daňková vyla nočnímu návtěvníku naproti, zdálo se, e mu

chce nějak pomoci, ale on nabízenou podporu odmítl. Pak společně zmizeli uvnitř domu.

Rozsvítil jsem lampu a el zkontrolovat knihovničku. Nic moc. Pár detektivek, stejných, jako se najdou v kadé druhé domácnosti, několik zapráených románů, o jejich autorech jsem v ivotě neslyel, autoatlas a tos ohmataných módních časopisů. Vybral jsem si jednu Agathu Christieovou, kterou jsem sice u určitě někdy četl, ale tak dávno, e jsem na příběh zapomněl. Natáhl jsem se na postel a pustil do čtení. Hercule Poirot namáhal své edé

buňky mozkové a zezdola z haly zazníval do pokojíčku zvuk vzrueného hovoru. Slovům

nebylo rozumět, jen tón se měnil, hlubí, připomínající altsaxofon, patřil chromému mui, vyí, houslový, byl hlas Eličin. Part byl rozladěný, zřejmě se schylovalo k hádce.

Promiňte, mademoiselle,” řekl Poirot, ale mám dojem, e dobře nechápete nebezpečí, které hrozí vám.”

Mademoiselle nechápala, nemohla jinak, kdyby toti večer do zámku nela, nic by se nestalo a nebylo by o čem psát.

24

Housle o patro ní přehrávaly staccatové sólo.

Kdy bylo Hercule Poirotovi jasné, e jeho dobře míněné rady nikam nevedou, rozloučil se, přikryl vejčitou hlavu irokým černým kloboukem a odeel.

Poraený saxofon se zachoval podobně. Slyel jsem vrzání francouzských holí na dladicích před vchodem, bouchnutí dveří i odjezd automobilu, četl jsem jetě chvíli, ale pak se mi začaly míhat řádky před očima a tak jsem zhasl a usnul. Nemám proto tuení kolik bylo

hodin, kdy mi do postele vklouzl stín a ucítil jsem vůni stejného parfému, jako tehdy na silnici u hořícího fiata.

****

Obejmi mě, řekla Elika Daňková. Já se sama hrozně bojím.”

Ráno, kdy do okna nakouklo sluníčko, byl svět jako vyměněný. Prázdná postel, jen pár

dlouhých světlých vlasů na poltáři snad na znamení, e to vechno nebyl jen sen. Hřbitov v plném denním světle ztratil svůj tajuplný ráz, teď to byl jen park za nízkou kamennou zdí, spousta vysokých stromů mezi vyrovnanými řadami pomníků. Vítr uměl v listí a honil po asfaltových cestičkách prach.

Po dřevěných schodech jsem seel do haly.

To je dost. Koukej, kamaráde, mám toho dneska straně moc…

Pokrčil jsem rameny.

Nemůu se ti věnovat, váně. Ale večer se uvidíme, ano?”

Ano.”

Se miláček. Úplně báječnej. V sedm ve vinárně Klubhotelu.”

Kde?”

Kadej ti řekne. Stačí se zeptat.”

Zvenčí se ozvalo nervózní zatroubení čekajícího auta.

No jo, u jdeme. Pojď!”

Vytlačila mě ven a dřív, ne jsem se mohl vzpamatovat, zamkla na dva západy.

25

Tak čau!

Na ulici, téměř na stejném místě jako včera večer, stál bílý ford Sierra, oberlený mu

nervózně poklepával dlani o volant.

Ahoj,” řekl jsem.

Nastoupila, vůz se rozjel a já zůstal stát uprostřed chodníku jako pitomec. Taku s větinou věcí jsem nechal uvnitř domu, kdy jsem spočítal vechny drobné, které jsem měl po kapsách, bylo to est korun a dvacet haléřů. Věru úctyhodný kapitál pro turistu, který se nestačil nasnídat a hlad má jako lev.

Vydal jsem se pěky do ulic starobylého kamenného města.

Chodil Jsem po světě a měl Jsem ruce v kapse,

také můj svrchníček byl u jen vidinou…

Kdysi se ve mně tatínek dost pracně snail vzbudit lásku k poezii, nebyl jsem příli pozorný ák, ale pár střípků přeci jen zůstalo. Aspoň ty tátovy nejoblíbenějí.

Múzo, tys spolčila se s pěkným hrdinou,

a přitom snil Jsem jen o samé velké lásce!

Tulácký bohém Rimbaud se na mou vykolejenou situaci docela hodil. Ani ve snu by mě

nenapadlo, e během vytouené dovolené budu prachsprostě zabíjet vlekoucí se čas. Po

levém břehu řeky jsem se dostal na Kampu a Malou Stranu, odtud vzhůru Nerudovou ulicí k

Praskému hradu. Stejnou cestou, kudy na začátku století kráčel neznámý zádumčivý

chlapík jménem Apollinaire.

A ty couvá ve vlastním ivotě pomalu

jda na Hradčany nahoru a poslouchaje k večeru

jak po hospodách české písně zpívají…

Na zpěv bylo poněkud brzy, restaurace U dvou slunců byla dosud zavřená, ostatně i kdyby

ne, co bych dělal uvnitř s esti korunami? Navíc mě během procházky přeel ranní hlad a

svět dostával veselejí barvy. Začal jsem počítat hezké holky, které potkám a dřív, ne jsem proel Matyáovou bránou, jich bylo sedm. astné číslo.

Hladká dlaba nádvoří a impozantní mohutnost katedrály. Uvnitř byl chlad, ticho a aróma

kadidla. U vchodu do svatováclavské kaple jsem si zase vzpomněl na pár verů slavného

básníka.

V achátech svatovítských zří zděen své vlastní rysy

na smrt jsi smuten byl v ten den

kdy sebe v nich objevil j s i …

26

Průvodkyně vysvětlovala skupince turistů cosi o Parléřovi a Matyái z Arrasu, a kdy se na chvilku odmlčela, zeptal jsem se, který z těch nádherných polodrahokamů připomíná Apollinairovu tvář. Chvilku si mě pátravě prohlíela, jestli si nedělám legraci, a pak pravila, e neví.

Proel jsem hradním areálem a na maličkém náměstíčku nad starými zámeckými schody,

pod obezděným kvetoucím akátem, na který si pamatuji jetě z dětství, se otevřel překrásný pohled na město. Terasy Ledeburské připomínající visuté zahrady královny Semiramis, lesknoucí se Vltava s prstýnky mostů, středověká silueta Starého Města.

Původně jsme měli sem, do Prahy, jet s Jarmilou spolu. Proto jsem měl ve vycházkové

kníce vedle Kromětic zapsané i hlavní město, jeden kamarád nám toti nabídl ubytování ve svém ateliéru kdesi na Vinohradech. Mnohokrát jsem si představoval, jak se probouzíme pod velikým podkrovním oknem v místnosti, kde voní olejové barvy a terpentýn. Mezi rozmalovanými plátny je jedno plechové umývadlo, na vařiči syčí čajová konvice a

dlouhatánské schody vedou dolů do ulic, kde budu své přítelkyni dělat ochránce a průvodce.

Zbořené sny a zhroucené plány.

Role podivného gigola, do které jsem se dostal, mě rozčilovala, čím víc jsem na ni myslel.

Ne, tohle vechno je přece omyl, nedorozumění a pitomost. Táta se na mě doma těil,

maminka pekla jak před poutí a já místo toho, abych byl s nimi, ztrácím nenahraditelné dny.

Pevně jsem se rozhodl, e si od slečny Daňkové vyzvednu zapomenutou taku, sluně se

rozloučím a vyrazím domů.

****

Klubhotel byl nový moderní dům, nenápadně a vkusně vklíněný mezi staré vrovické

čináky. Za proskleným vchodem postával portýr ve skutečné hotelové uniformě a placaté

čepici.

27

Přejete si, pane?”

Dobře jsem si uvědomoval, e v tomhle podivném snobském prostředí, kde jsem se ocitl

úplně bez peněz, nebo posledních sedmdesát haléřů jsem nechal u stánku s opékanou

klobásou jako spropitné, nesmím ukázat nedostatek sebevědomí.

A, jistě,” řekl jsem znuděným tónem člověka, který právě uvauje o převedení svého

výcarského konta na cenné papíry.

Říkal jste něco, pane? Co si přejete?”

V tom mi těko můete pomoct. Mimochodem, kudy se chodí do vinárny?”

Portýr upadl do rozpaků, ale nakonec pokynul ke schodům potaeným huňatým kobercem.

Veel jsem do sálu, v něm tie preludoval oputěný pianista, a posadil se za prostřený

stolek. Bylo přesně sedm hodin, ale po mé hostitelce ani vidu, ani slechu. Zato se objevil nejprotivnějí číník, jakého jsem kdy viděl.

Ten stůl je zadaný, prosím.”

To byl očividný nesmysl, a na dvě dvojice v postranních boxech byl lokál prázdný a nikde taky nebyla ádná cedulka s nápisem reservé, ale těko jsem se mohl přít.

Dobrá, můu sedět jinde.”

Obávám se, e vechna místa jsou předem objednána.”

V tom případě jedno jistě pro mne.”

Číník pantomimicky naznačil hluboký údiv.

Ale, a na jaké jméno, smím-li se ptát?”

Pomalu jsem začal ztrácet půdu pod nohama. Bez peněz, jak říká staré přísloví, do hospody nelez.

Zařizovala to jedna slečna.”

Ovem, slečna,” řekl mu v černém s posměným přízvukem.

Elika Daňková.”

Snad ani miliónová bankovka by nedokázala změnit chování personálu tak rychle, číník

zvlídněl během vteřiny.

Ale to je něco jiného, pane. Ovem, samozřejmě, vítejte u nás. Budete jíst? Je libo aperitiv…

Jestli mohu něco upřímně doporučit, je to specialita naí kuchyně. Určitě nebudete litovat…”

28

Rozvalil jsem se na idličce a oddal osudu. Byl jsem krmen, napájen, obdivován, opraován a hýčkán, čas letěl, v duchu jsem se pomalu smířil s tím, e a přijde chvíle vyrovnání účtu, budu zatčen, kdy do místnosti vtrhla Elika, zářivá jako kometa, provázená bohatým chvostem rozveselených nohsledů.

No ty se úasný drahouek, promiň, e jsem tě nechala čekat.”

Co pijete, mladej?”

Tak dvakrát…

Byla to zvlátní, věkově nesourodá společnost, kterou spojovalo snad jen to, e vichni u vypili víc alkoholu, ne je povaováno za zdravé, a navíc měli na to, aby si objednávali dál.

ampaňský, hej! ampaňský pro pianistu!”

Mu za klavírem lehce pokývl hlavou na znamení díků a pustil se do směsi Jekových

foxtrotů. Na parketu, ne o mnoho větím ne plocha pingpongového stolu, začaly tančit první dvojice.

Eliku drel v náručí jakýsi mu se vzhledem upíra. Nebylo mu jetě mnoho let, ale hlavu

měl téměř holou a slámově luté zbytky vlasů si pečlivě přečesával přes temeno po způsobu přehazovačky. K tomu zapadlé, vodové oči a nezdravá barva pleti. Prostě hrabě Drákula jak z biografu.

Vy jste prý Eličin bratr,” řekla tlustá čtyřicátnice, která si přisedla k mému stolu a obdařila mě zapudrovaným úsměvem. Prsty na pravé ruce měla silně zaloutlé od nikotinu a tak jsem se rozhodl, e jí pro potřebu soukromé identifikace budu říkat Carmen.

Nikoliv bratr,” opravil jsem ji, ale strýček. U jako malá holčička ke mně jezdívala na prázdniny..Evidentní pitomost podobného tvrzení se Carmen nijak nedotkla.

Ach tak,” povzdychla, to jsem si mohla myslet.” Potom se zvedla a nejistou chůzí opilců zamířila k barpultu. Pianista změnil repertoár, začal hrát rokenroly, co nejspí připomnělo Drákulovi mládí a tak se pustil do tance s nečekanou vitalitou. Spadlé dlouhé vlasy za ním poletovaly a vlály jako rozmazaná svatozář. Nabízela se vyhlídka na příerný večer a i kdy je prachsprosté opíjení silně proti mým zásadám, bylo jasné, e za střízliva se něco takového vydret nedá.

29

Pane vrchní, dal bych si vodku ..

Bylo u po půlnoci, kdy se společnosti přestalo v Klubhotelu líbit. Elika Daňková se

rozhodla, e vechny zve k sobě, nebo má prostě báječnou muziku, navíc, e před

vchodem čeká několik taxíků, a tak vypukl hotový exodus. Nevím, kdo platil útratu, ale z

přeuctivého loučení personálu soudím, e vinárna na téhle potřetěné návtěvě neprodělala.

Nájemné vozy uháněly prázdnými městskými ulicemi, Carmen se ke mně tiskla kyprým

bokem a blábolila cosi o zhrzené lásce, taxíkář rezolutně zakázal ve voze kouřit.

Potom se do noci rozsvítila okna vily, stojící jen pár metrů od hřbitovní zdi.

Mnohokrát jsem se od té doby snail vzpomenout na kadý detail podivného mejdanu, ale

bohuel, nevybavil jsem si nic víc neli hrst útrkovitých dojmů.

Rozbitá láhev vína na kamenech předzahrádky, ohluující zvuk stereofonního magnetofonu,

chrápání opilého Drákuly, který usnul v křesle.

Alkohol smyl představu o času, rozostřil kontury a smíchal barvy. Docela poslední, na co si jetě seriózně pamatuju, byla Elika převlečená do dlouhých plesových atů, kdy s pozvednutou sklenicí ohlaovala, e má narozeniny a od kadého z přítomných ádá nějaký

dárek. Pudřenku, kravatu, náramkové hodinky. Kdy přila řada na mne, bezradně jsem

zamátral v kapsách a téměř s překvapením nahmátl prstýnek, který jsem měl původně

připravený pro Jarmilu, čert to vem …

Se báječnej, to je skoro jako zasnoubeni..

Znovu zaduněly reproduktorové bedny a kdy jsem měl konečně pocit, e si mě nikdo

nevímá, odplíil jsem se po dřevěných schodech do patra, zalezl do svého pokojíku a el

spát.

Ráno mě probudila bolest hlavy a touha vypít najednou aspoň litr studené vody. Kadý krok bolel kdesi nahoře v temeni a udret oči otevřené stálo pozoruhodnou námahu. Dopotácel jsem se do koupelny a vlezl pod studenou sprchu. To mě vzpamatovalo natolik, e jsem se

odváil vloit do strojku novou iletku a oholit se. Pálivá kolínská vypnula pomačkaný obličej, zvolna se vracela chu do ivota.

Seel jsem dolů, do haly. Obraz, který se naskytl, by mohl být promítán pacientům

protialkoholnf léčebny jako otřesný dokument o tom, jak hluboko můe upadnout bytost

pyně se nazývající pánem tvorstva.

30

Zpřevrácený nábytek, ubrus nasáklý červeným vínem, vude bezpočet přeplněných

popelníků, střepů a studený, nevlídný pach prázdné hospody. Křeslo, ve kterém dřímal

transylvánský upír, bylo prázdné.

Eliko,” zavolal jsem.

ádná odpověď.

Slečno Daňková!”

Nic. Chtěl jsem vypadnout co nejdřív, ale jen tak, bez rozloučení, bych si připadal trapně.

Navíc, kdy u jsem měl konečně zase svoji taku a úspory, povaoval jsem za vhodné

uhradit podíl na včerejí útratě. Třeba jen proto, abych si nemusel připadat jako vydrovaný palácový pejsek.

Neměl jsem tuení, kolik je v domě pokojů a na co vechno mohu v nějaké lonici narazit.

Proto jsem se rozhodl počkat a z dlouhé chvíle jsem se pustil do uklízení.

Nástup na rajónyl

Otevřel jsem okno a do místnosti vnikl svěí zahradní vzduch. Vysypal jsem popelníky,

sesbíral zbytky rozbitých skleniček. Vtom zařinčel telefon.

Ano, prosím,” řekl jsem.

Dejte mi Eliku. Musím s ní okamitě mluvit.”

Zdálo se, e poznávám zvlátní zabarvení hlasu. Altsaxofon.

Bohuel. Myslím, e slečna Daňková jetě spí.”

Jeiikriste. Tak ji vzbuďte. Hned.”

Kdo volá?”

Sedláček. Ona u ví. Řekněte jí, e je to otázka… Prostě, e je to hrozně důleité. ivotně důleité …”

Jistá úpěnlivost v telefonní prosbě mě přesvědčila.

Dobrá, zkusím to. Počkejte chvíli.”

Začal jsem obcházet dům. Objevil jsem kuchyni, komoru plnou nepouívaného nábytku,

koupelnu i velikou vykachlíčkovanou místnost, slouící zřejmě jako zimní zahrada. Nikde ani iváčka.

Napadlo mě, e lonice budou asi nahoře. Nael jsem jetě dva pokoje s postelemi, jejich

povlečení bylo neporuené a nezmuchlané. Poslední dveře vedly na terasu, kde jsem

vyplail hejno zdivočelých holubů.

32

Haló!. Tak ona tady není. Dům je prázdný.”

Ano,” řekl hlas na druhém konci drátu a zdálo se, jako by z něj vyprchala vekerá ivotní energie. Ano, rozumím.”

Potom to ve sluchátku klaplo a dál se ozývalo jen praskání nějakých vzdálených elektrických výbojů.

Zavěsil jsem a uvaoval o změněné situaci. Společnost zřejmě táhla dál, ale to znamená, e nebudu čekat hodinu nebo dvě, a se hostitelka probudí, ale klidně také celý den, ne se vrátí. Mizerná vyhlídka. Na druhé straně mám jistou odpovědnost za dům, copak můu odejít a nechat ho nezamčený? Ačkoliv, dveře z venkovní strany nemají kliku a tak by snad stačilo jenom zabouchnout. A na vysvětlenou napsat pár řádek.

Probíral jsem to ze vech stran a pomalu pokračoval v uklízení. Nakonec jsem se rozhodl.

Počkám do jedné hodiny odpoledne, a kdy se nic nezmění, tak půjdu. To jetě stihnu vlak

ve třináct čtyřicet sedm …

Představa, e večer budu zpátky v Kroměticích, mi vrátila dobrou náladu a po tom, co jsem halu zbavil nejhorího svinčíku, znovu jsem rozevřel detektivní příběh paní Agathy. Blíilo se finále závěrečné kapitoly, kdy …

Blíilo se poledne, kdy se před domkem ozvaly kroky a ve dveřích zarachotil klíč.

Konečně, řekl jsem si.

Dveře do haly se otevřely, ale místo blonďaté a bezesporu půvabné Eliky v nich stál

velikánský, hřmotný chlap.

Co tu děláte?” zeptal se. Vysvětlil jsem, e jsem host slečny Daňkové, která se bezpochyby co nevidět vrátí. Napadlo mě, zda jsem toho člověka neviděl u na včerejím večírku, ale zdálo se, e ne. Zato on si mě prohlíel zkoumavým, vyčkávavým pohledem

hospodského rváče.

Tak host slečny Daňkové?” opakoval po mně.

Ano, ona toti ..

Vypadni,” řekl.

Nečekaná hrubost spojená s tykáním se mě dotkla.

Jakým právem ..

Vypadni, nebo tě přerazím!”

To u byla trochu silná káva, koneckonců, já tu figuroval jako stráce domu.

33

Hulvát byl sice o něco větí a těí, ale také o takových dvacet třicet let starí. Byl jsem přesvědčen, e v případném konfliktu vyhraju já.

Jakým právem na mě řvete?”

Chlap proti sobě vytuil najeeného kohoutka a skoro se zdálo, e ho situace pobavila.

Kratičce, chraplavě se zasmál a zacinkal mi před nosem svazkem klíčů.

Nechápu, co to má znamenat.”

To znamená, kamaráde,” řekl téměř smířlivě, e ta Daňková je moje ena!”

Na podobné tvrzení se opravdu dalo těko něco rozumného namítat.

Já ale, nevěděl jsem ..

Mu usedl do křesílka, které bylo jetě vlhké od rozlitého vína, a zabořil obličej do dlaní.

Nejsi první ani poslední. Seber se a bě domů.”

Nic jiného jsem si nepřál. O dvě hodiny později jsem pozoroval ubíhající krajinu z okna

elezničního vagónu s přesvědčením, e na celé praské dobrodruství bude dobré co

nejrychleji zapomenout. Netuil jsem, e to nebude snadné.

Odpolední přípoj do Kromětic jsem nestihl a protoe se mi nechtělo čekat na flamendrák,

který vyjídí a před půlnocí, vydal jsem se na cestu pěky. Malebná okresní silnička se

klikatila mezi poli, čas od času mě minul bafající traktor. Kdy se ozval hluk automobilového motoru, zastavil jsem se a zamával. Oranová kodovka přibrzdila, ale pak prudce přidala plyn a zmizela za zatáčkou. Vůbec mě to nemrzelo, nebo za volantem seděl největí idiot z celé obce, mládenec zvaný Honza Syrový.

****

Vaku, co se ty vůbec za člověka?” Sugestivní otázka ve stylu starých ruských bylin byla podbarvena hlubokým despektem.

Karbanátek pozoroval budík tlakoměru a s hodinářskou pečlivostí seřizoval písty

vstřikovacího čerpadla.

Takový lidi si dovolenou ani nezaslouej.”

34

Vojín Kahula zkrátka nedokázal pochopit, e jsem proil několik dnů v Praze a přitom

nezael ke Kocourovi, kde se plzeňské čepuje coby nit, co znamená na jediné otevření

pípy, nezastavil se ani u Tygra nebo U Pinkasů, nezael k Jelínkům a nenavtívil Černý

pivovar, neposeděl U Číků, neochutnal smíchovské U medvídků a nevynadal výčepákovi ve

Smíchovském sklípku, e má pivo o trochu teplejí ne se sluí a patří.

To snad ani není pravda.”

Neměl jsem sílu k obhajobě. Ostatně můj pobyt v hlavním městě, to byla skutečně ztráta

času, co jsem si uvědomil při návratu do Kromětic, kde jsem objevil svého stokilového

tatíka, jak podoben nemotorné veverce leze po střee a vyměňuje rozpadlé taky. Nakonec

jsme se rozhodli, e radi přeloíme celou krytinu komplet,

aspoň bude na takových deset dvacet let pokoj. Byla to práce jak na kostele, máma vařila, do zad pálilo sluníčko, večer nás vítala hospoda, kde se porovnávaly armádní historky staré víc jak půl století s tím, co se dá na vojně zaít dneska. Bylo to docela fajn. Jarmilu evčíkovou jsem za zbytek dovolené potkal pouze dvakrát, pokadé se ale tvářila jako

uraená princezna a na pozdrav odpovídala sotva na půl úst. Co se dá dělat.

Nebo,” řekl Karbanátek, si měl zajít k Sojkům. Nejni tam větinou tolik lidí jako v Plzeňským dvoře, ale pít se to dá…

Potom přila neděle, kdy jsem se krátce před půlnocí ohlásil dozorčímu u kasárenské brány a od té chvíle vechno zapadlo do starých vyjeděných kolejí. Budíček, rozcvička, nástup na rozdílení. Den za dnem, týden po týdnu, jaro se nepozorovaně změnilo v léto, mazáci si pyně vykračovali po chodbách a připadali si u napůl v civilu.

Uhni, holube, číslo hovoří.”

To číslo byl počet dílků na zvolna se zkracujícím krejčovském metru.

Já dny nepočítal, nezdálo se mi, e by odkrtávání čárek mohlo urychlit plynoucí čas. Navíc, léto je nejhezčí období v roce a člověk ho v duchu chce spí prodlouit ne naopak. Obilí na polích začínalo loutnout, svěí jarní zeleň stromů ztmavla a přiblíila se k odstínu khaki.

35

Ostré střelby, inspekční prověrka, týdenní cvičení, při něm rota zůstala v kasárnách coby zpětný odřad.

Ten den, kdy se záitky z mé nepříli povedené dovolené vrátily s hrozivou neodbytností,

probíhal a do večeře vedně a normálně. Karbanátek vyloudil dvakrát po sobě náup, take se při pravidelném podvečerním fotbálku nemohl hýbat. Proto jsme ho postavili do branky, co bylo řeení optimální, nebo ji svým obrovitým břichem téměř ucpal. Vyhráli jsme nad

motostřelci sedm nula. Euforická nálada po vítězství se přenesla i na péveesku, kde se v půl osmé rozsvítila obrazovka se znělkou televizního zpravodajství.

Hele, takovouhle nakládačku etě nepamatujou …

Hlasatel hovořil o prezidentských volbách na Filipínách.

Vole, Karboi, tys byl dneska lepí jak Plánička.”

Příval tropických deů vyvolal rozsáhlé záplavy v Indii. Více ne dvacet vesnic zůstalo zcela odříznuto od světa.

A budou loudit vo vodvetu, tak lus. Zadarmo nevyučujem.”

Na obrazovce se objevil mu v uniformě majora SNB a Helebrant zesílil zvuk.

VB ádá vechny občany, kteří by mohli přispět k určení totonosti přiblině třicetileté eny, její tělo bylo vyloveno z Vltavy pod těchovickou přehradou. Neznámá měla na sobě střevíce velikosti osmatřicet na polovysokém klínovém podpatku, modrou bavlněnou sukni,

černý, ručně pletený svetr s výstřihem do vé…” Smutné zbytky oblečení, které někdy někoho hřálo názorně defilovaly na televizní obrazovce a na vítěze meziůtvarového klání v minifotbalu z toho padla tíseň.

Tak u to má, holka, vodbytý..

Stejně je to kravina,” mínil Karbanátek, copak si někdo můe pamatovat, co měla ňáká enská na sobě?”

Zlatý řetízek s přívěskem znázorňujícím zvěrokruhové znamení lva,” pokračoval major, dva centimetry iroký stříbrný náramek a dřevěný prsten, na jeho vnitřní straně je vyryt nápis PENY LANE…”

Rána palicí by mě nezaskočila víc. Peny Lane, stará beatlesácká písnička, na kterou jsme

měli z ryze soukromých důvodů s Jarmilou evčíkovou tuze hezké vzpomínky. Dvě slovíčka

na mé výsostné přání vydlabaná na dárek, který jsem pak dal někomu docela jinému …

36

Hele, vole, Soptíku, co ti je? Se ňákej bledej.”

Ale nic, řekl jsem.

ádáme vechny občany, kteří by jakýmkoliv způsobem mohli přlspět k určení totonosti

neznámé eny, aby se laskavě obrátili na kterékoliv oddělení Veřejné bezpečnosti nebo

přímo na Federální kriminální ústřednu v Praze ..

V první chvíli jsem měl chu vyskočit a hnát se na Bezpečnost, abych tam hezky vechno za tepla vysypal, ale pak jsem si uvědomil, e u je pozdě, v celých kasárnách asi není nikdo, kdo by mě mohl tak nečekaně uvolnit, a koneckonců, zítra je taky den.

V noci se mi zdály nepříjemné horečné sny, představy se střídaly jak sekvence v hororovém filmu. Ze střechy rodné chalupy mě odvedli mui v černých talárech, nikdo mi neodpovídal na otázku proč a pak jsem najednou stál v ponurém sále jakéhosi kostela nebo radnice,

pochopil jsem, e je to svatba, oddávající úředník měl tvář manela Eliky Daňkové a ona

byla vedle mne, ivá a zdravá, ulehčilo se mi, ale nemohl jsem najit prstýnek, který jí

navléknu na ruku, ten leel na zemi a byl dřevěný. Zvedl jsem ho a otočil se k Elice, ale její obličej se začal měnit, najednou to byla jen holá zubatá lebka s temnými černými důlky místo očí…

Probudil jsem se zpocený a unavenějí ne večer.

Budíček!”

Svěí letní ráno rozpustilo noční stíny. Těsně před rozdílením jsem zael za kapitánem

Sládkem a co nejstručněji se mu pokusil celý problém vysvětlit. Chvilku si mě prohlíel,

nejspí jako znalec vech moných triků, jimi se vojsko občas pokouí uniknout z kasáren.

Dumal, zda se nesetkává s nějakou novinkou, ale pak řekl, e to půjdeme vyřídit na táb.

V osm třicet jsem procházel bránou a mířil na okresní správu Sboru národní bezpečnosti.

No prosím, tak spuste.”

Mu v nevelké, téměř útulně působící kanceláři rozhodně nevypadal na kriminalistu.

Bavlněné tričko s krátkými rukávy, ooupané dínsy a neobvykle vysoká tíhlá postava.

Myslím, e kadý by v něm spí hledal volejbalistu nebo hráče basketu ne detektiva.

37

Sdělil jsem ve co vím o dřevěném krouku s nápisem Peny Lane.

Věděl o tom prstýnku jetě někdo jiný?”

Jistě,” řekl jsem. Desátník Peterka. To je absík, víte? Má Umprum, je ikovnej a občas klukům dělá takový drobnosti pro holky. Náramky, přívěsky a tak.”

A tak,” opakoval kriminalista a zasunul do psacího stroje svazek papírů. O půl hodiny později jsem trojmo podepsal protokol, v něm, poučen o právních následcích křivé výpovědi, tvrdím, e dřevěný prstýnek z oběníku celostátního pátrání jsem daroval jisté

Elice Daňkové, bytem Praha 5, Hřbitovní ulice číslo popisné 72.

Hotovo, tečka, vyřízeno. Skoro jsem nemohl uvěřit tomu, e to je celé. Ostatně ani nebylo.

Ten pravý kolotoč vypukl a o den později.

****

Za letních večerů tě zmámí vůně lip,

vzduch mnohdy způsobí, e přivře náhle víčka.

Co zvuků ve vzduchu , vak město voní lip, má vůni drahých vín a piva, je tě zhýčká.

Poslední ver by se jistě náramně líbil Karbanátkovi, který se na můj odjezd díval s těko skrývanou závistí. Zdálo se, e nemůe pochopit tu podivuhodnou nespravedlnost osudu.

Dys tam byl nedávno, krávo …”

Nikdo z kamarádů ovem netuil, co se doopravdy děje, a e ve mně samotném je pořádně

malá duička. Příjezd kriminalistů z Prahy sice jistý ohlas vyvolal,

po posádce se bleskurychle rozířily nejdivočejí historky, které vak nikdo nespojoval s mým jménem. Nepatřím zřejmě k typům, od nich se očekávají mimořádné výtrnosti.

Dvouhodinové jednání na tábu, zachmuřená tvář tajuplně vyhlíejícího nadporučíka Velka a ukavé zvěsti písařů s absolventskými kolejničkami. Potom jsem byl vyzvednut z dílny a v černých montérkách, promatěných od motorového oleje, odveden do kanceláře majora Saldy.

Zahlásil jsem se ve dveřích, ale nikdo si toho moc nevímal.

38

Děkujeme za pochopení,” řekl tie kníratý čtyřicátník v obnoeném tvídovém saku.

To je přece samozřejmé,” mínil velitel útvaru.

Ne tak docela..

Začínal jsem si připadat lehce přebytečný, ale to u na mě major Salda spočinul přísným,

mírně vyčítavým pohledem.

Kalina!”

Srazil jsem podpatky a strnul v předpisovém pozoru.

Zde!”

S okamitou platností jste dočasně odvelen do Prahy, kde budete plně k dispozici

soudruhům z kriminální sluby. Jasné?”

Řekl jsem, e ano. Pak následovalo jetě poměrně dlouhé sluební jednání, při něm zvonily telefony a rachotily psací stroje.

Pro odloučeného vojáka bylo nutno zajistit reluty, kavalec i povolení relativně volného

pohybu mimo posádku. Kdy jsem nakonec nastupoval do vozu vyetřovatelů, byl jsem plný

zvědavosti, kladl jsem jednu otázku za druhou, ale nedostával ádné kloudné odpovědi.

Co se vlastně stalo?”

To se dozvíte.”

Mu s mroím knírem, který se představil jako major Pleskot, byl zjevný morous a nemluva, zatímco poručík Breburda byl ochoten vyprávět o vem, jen o podrobnostech vyetřovaného případu ne. Řídil s lehkou suverenitou profesionála, bez hněvu glosoval leckdy

sebevraedné počínání ostatních oférů a sympaticky se opájel krásou krajiny.

Je vůbec něco hezčího ne lipová alej?”

Arthur Rimbaud soudil, e město s vůní drahých vín a hýčkajícího piva. To ovem bylo

dávno před osudnou érou automobilů. Praha páchla výfukovými plyny a duněla odpolední

dopravní pičkou.

Tak kam?”

Nahoru,” rozhodl mro. Na Malvazinka.”

Přejeli jsme řeku, její hladina byla pokryta neuvěřitelným počtem labutí, a vyplhali do kopce. Věička hřbitovní kaple se objevila nad korunami stromů. Vůz zastavil před číslem sedmdesát dva.

39

Byl jste tu někdy?”

Byl,” řekl jsem. To jsem přece nadiktoval i do protokolu.”

Vím,” souhlasil major. To jen tak pro pořádek.”

Dům vypadal tie a oputěně, dlouho nemytá zapráená okna se zdála osleplá. Major

Pleskot otevřel eleznou branku předzahrádky a z domovních dveří strhl edivou pásku

úřední pečeti.

Prosím…”

Veel jsem do zatuchlé, dlouho nevětrané haly, která vypadala docela stejně, jako kdy jsem ji opoutěl. Obrazy, staroitný nábytek, měkká koená křesla.

Můem se posadit,” navrhl major. Poručík zatím otevřel okno do zahrady podobně jako já tehdy ráno, kdy jsem se snail likvidovat následky opileckého večírku. To ve mně vyvolalo nápad.

Moment, promiňte.”

Nakoukl jsem do odpadkového koe, kde byly střepy z rozbité láhve červeného portugalu a

zbytky dvou brouených skleniček.

Sahat můete na vechno,” poznamenal poručík, technici u tu byli.”

Teprve teď jsem si uvědomil, e na lesklých hranách nábytku jsou zbytky po práku, jaký se pouívá při vyvolávání latentních otisků prstů. Oba kriminalisté mě sledovali bez dalích připomínek, zdálo se, e mají moře volného času.

Dveře, chodba a okachlíčkovaná kuchyně. Nádobí ve dřezu bylo srovnáno přesně tak jako

ve chvíli, kdy jsem ho umyl. Talířky, kávové hrnky, sklenice a popelníky…

Vrátil jsem se do haly.

Tak ona sem u nepřila. A já na ni čekal.”

Pozoruhodné,” řekl temně mro.

Rozumíte, byl to takový divoký večírek. Já el spát, protoe se mi vichni zdáli opilí. Třeba proto se utopila..

Po chvilce ticha řekl major větu, které jsem se kdesi v podvědomí obával.

To nebyla náhoda. Měla svázané ruce. Take my, bohuel, vyetřujeme vradu.”

Časem jsem si zvykl na poněkud zvlátni způsob vyjadřování majora Pleskotá. Hovořil málo, na informace o rozpracovaném případu byl velice skoupý, ale kdy u něco řekl, byl to jednoznačný fakt.

40

Nikdy nestavěl před svědky či obviněné vzduné zámky, nerozdával těínská jablíčka a

nesnail se těit z cizích omylů. Jednou, na samém začátku vyetřování, jsem pronesl

větičku, kterou jsem mínil spí jako vtip.

,,Vy snad mě podezříváte taky.”

,,Ovem,” konstatoval major.

Na chvilku mi to vyrazilo dech a rychle jsem se snail uvést podobný nesmysl na pravou

míru.

Ale, to ertujete, ne? Vdy jsem sám, dobrovolně oznámil vechno, co vím. Mohl jsem

přece mlčet. Kdybych v tom byl namočenej, tak bych za várna přece nepřiel.”

Ale přiel.”

Proč?”

Pleskot rozvlnil knír neveselým úsměvem. Pokud vím, na vojně je sledování televizního

zpravodajství prakticky povinné. Proto se pravděpodobně na stejnou relaci díval výrobce

prstenu, desátník absolvent Richard Peterka. Bylo by trochu trapné, kdyby on sám zael na Bezpečnost dřív.”

Myslím, e jsem v té chvíli zrudnul studem nad vlastní hloupostí. Něco podobného mě toti vůbec nenapadlo.

Bohuel,” řekl major. My vyetřujeme vradu.”

Stál jsem uprostřed nábytkem přecpané haly a pomalu si ujasňoval základní fakta. Elika se tedy u zpátky domů nevrátila. Proč? Kam odela? S kým? Moná jsem byl jedním z posledních lidí, kteří ji viděli na ivu.

Kdy se to stalo?”

Tehdy. Tedy aspoň přiblině.”

Take já …?”

Pleskot váně pokýval hlavou. Poručík Breburda vyndával z aktovky nezbytnosti k

připravovanému výslechu. Reportání magnetofon, blok a sadu neobyčejně pečlivě

ořezaných tuek.

Můu si to tu jetě trochu prohlídnout? Třeba si něčeho vimnu.”

Jistě,” souhlasil major.

Vystoupal jsem nahoru k hostinskému pokojíčku. Od mého odchodu se nic nezměnilo, i

postel byla ustlaná způsobem, jaký jsem se naučil na vojně. V koupelně stejná sada ručníků a jedna pomačkaná osuka. Na iroké terase stejně vyhlíející hejno holubů jako před čtyřmi týdny.

V mizerné náladě jsem se vrátil zpátky do haly.

41

Tak, teď u snad můeme začít, navrhl poručík.

Posadil jsem se do tého křesla, jako kdy jsem tu byl poprvé.

Prosím. Co chcete slyet?”

Vechno. Od úplného začátku. Snate se nevynechat ádnou maličkost.”

Spustil jsem zeiroka jako Balzac. Od hořící stosedmadvacítky přes balík plný uheráku a po hádku s Jarmilou a trucovitý odjezd na podivnou návtěvu. Na magnetofonu svítilo malé červené světýlko a poručík Breburda si cosi čmáral do notesu. Teprve kdy vyměnil u třetí versatilku jsem si uvědomil, e je to první člověk, kterého vidím, e v praxi pouívá těsnopis.

Vyprávěl jsem o příjezdu chromého chlapíka, hádce, z ní jsem nerozuměl ani slovo, o

cinkání berlí a urychleném odjezdu.

Státní poznávací značka?”

Bohuel, ale byl to ford sierra.”

S Elikou Daňkovou jste o tom nehovořil?”

Ne.”

Take jméno toho mue neznáte ..

Ne, ačkoliv,” najednou jsem si vybavil ranní telefonát, v něm cizí hlas připomněl tón saxofonu.

Moná e to byl on, co se potom představil do telefonu. Moment, ano, jistě. Sedláček, určitě Sedláček.”

Takový jména přimo miluju,” poznamenal Breburda.

Proč?”

Protoe jsou děsně neobvyklý. Sedláček, Novotný, Novák. Podobnej člověk se báječně

hledá.”

Pokračujte, prosím,” řekl major trochu netrpělivě.

Hovořil jsem o večeru ve vinárně Klubhotelu a Pleskot spokojeně pokyvoval hlavou. Pak

jsem se pokusil popsat účastníky pitky.

Drákula…”

Prosím?”

Vypadal tak. Střední postava, ple, padající přehazovačka…” Poručík zapisoval bez dalích komentářů.

Carmen, silná kuřačka, tlustá, bezvýrazná, čtyřicetiletá bruneta. Pak jetě jedna enská neurčitýho věku, se spoustou perků. Připomínala značně zanedbanou Elisabeth Taylorovou. A potom jeden chlap. Sotva třicet let, výraz a chování plejboje. Prostě od

pohledu frajírek …

42

,,Mno, odtuil major Pleskot, uvidíme, jak nám tohle pomůe.”

Za oknem otevřeným do zahrady jsem si viml oputěného proutěného houpacího křesla.

Drobný, nepodstatný detail, ale přesto se mi právě při pohledu na idli, do které u si

majitelka nikdy nesedne, sevřelo srdce lítostí. Jako bych si poprvé do vech důsledků

uvědomil, e je mrtvá.

Kdo vám ohlásil zmizení? Manel?”

Proč myslíte?” odpověděl major otázkou.

Vyprávěl jsem o poněkud trapné ranní scéně, při které mě mu paní Daňkové vyhodil z

domu jako malého kluka.

Říkáte, e měl klíče?”

Ano, pochopitelně.”

To je váně zvlátní,” řekl Pleskot. No nic, něco si také necháme na zítra, e? Pomalu půjdem.”

Poručík vypnul magnetofon a el zavřít okno.

Co je na tom zvlátního?” zeptal jsem se.

Jenom to, e slečna Elika Daňková nikdy nebyla vdaná.”

****

Z okna bylo vidět nekonečné mnoství vinohradských střech. Komíny, hromosvody a místy

a neuvěřitelně sloité konstrukce televizních antén. Po nedávné přeháňce se taky mírně leskly, zapadající slunce vykukovalo skrz potrhané mraky.

Měl jsem za sebou runý den. Ráno návtěva fotoalba. Původně jsem si představoval, e to

bude cosi na způsob archívu, kde budu listovat kartami, polepenými loutnoucími

fotografiemi výrazně zločineckých typů, ale vechno vypadalo zcela jinak. Pohodlné křeslo, tlačítko ovládající diaprojektor a přítmí promítacího sálu.

Tak můeme začít.”

Přístroj vyplivl na plátno trojjediný obraz stejné tváře. Anfas, poloprofil, profil. Zapadlé oči, rovný nos, úzká ústa, tmavé, nakrátko ostříhané vlasy. Cvak. Blonďák v silných dioptrických brýlích. Neznám, cvak. Mu s knírem skoro tak hustým jako má major Pleskot. Zase nic.

Cvak. Anfas, poloprofil, profil…

43

Trvalo to hodinu, moná dvě a potom poručík Breburda navrhl, e si dáme pauzu. Byl

nejvyí čas, tváře u se mi pomalu začínaly míchat, připadal jsem si jako člověk, který se rozhodl osobně pozdravit vechny diváky na fotbalovém stadiónu.

U některejch mančaftů by to nebylo tak těký,” mínil poručík. Volně jsme si povídali o vem moném, od kopané a po problematiku periodicky se zkracujících holčičích sukní a dost dlouho trvalo, ne jsem si uvědomil, e Breburda i v tom zmateném povídání udruje pečlivý systém a tvrdohlavě se vrací k večírku v Klubhotelu a posledním záitkům Eliky Daňkové.

Měla dobrou náladu?”

Jistě. Ale dost se toho vypilo…”

Preferovala někoho z tý party?”

Ne. Neřekl bych.”

Nesvěřila s e … “

Najednou jsem to měl. Kratičkou scénku, málem u zapomenutou.

Moment, taková maličkost. Ale to se odehrávalo večer před tím. V takové situaci… No

zkrátka ve chvíli, kdy mluvila bez kudrlinek a snad i upřímně. Říkala, e se bojí. e se sama moc b o j í … “

Čeho?”

Pokrčil jsem rameny.

Nevadí,” řekl poručík. Vak na to časem přijdem.”

Následovala dalí návtěva promítací síně, kde se pro změnu střídaly tváře en. ádná z

nich vak nepřipomínala Elisabeth Taylorovou ani Carmen. Zůstal jsem v sále sám,

nepočítám-li neviditelného technika, který v kabině měnil zásobníky se snímky. Kdy se

znovu rozsvítilo, přiel poručík a pod paí nesl svazek fotografií. Nebyly na nich tváře, nýbr zbytky havarovaného vozu. A trvalo dost dlouho, neli jsem si uvědomil, e je to skelet ohořelého fiata, z něho jsem Eliku vytáhl.

Poslyte,” řekl poručík, proč myslíte, e k té havárii dolo?”

Znovu se mi vybavila celá scenérie. Rovná silnice od obzoru k obzoru, fiat mířící do

protisměru, smyk, hodiny, náraz.

Řekl bych, e usnula za volantem. To se někdy na rovný silnici můe stát.

44

Takový mikrospánek. Kdy se probudila, lekla se a strhla vůz do smyku.”

No jo, to si kluci z dopravky původně mysleli taky. Jene technik narazil na tohle.”

Na obrázku byl vůz zespodu. Disk s ohořelou pneumatikou, spirálová pruina s tlumičem,

zavěeni kola. Dokreslená bílá ipka ukazovala ke kulovému čepu.

Taková maličkost,” řekl Breburda, jedna chybějící závlačka. Volná matka se otřesy

pomaličku povoluje, a je najednou řízení v tahu … “

Vy myslíte, e někdo schválně?”

Těko říct. Samozřejmě, e k něčemu podobnýmu můe dojít i náhodou. Třeba nedbalostí

mechanika v servisu. Na druhé straně odstranit závlačku je práce na pár minut.

Po chvíli jízdy se tím pochopitelně naruí geometrie přední nápravy, vůz táhne ke straně.

Zkuený řidič by si toho asi viml, jene enská , kdo ví?”

Chvilku.jsem se o tom pokouel přemýlet, ale zdálo se mi to přeci jen přitaené za vlasy.

Já bych si vsadil spí na tu náhodu. Myslím, e je hrozně nepravděpodobný, aby uvolněnej čep zavinil opravdu těkou havárii. Kdyby ten auák jel jen o trochu pomalejc, nezamávalo by to s ním o nic víc ne píchlá guma.”

Moná, e máte pravdu,” připustil poručík Breburda. Potom změnil téma rozhovoru s

přelétavostí, na kterou u jsem si začínal zvykat. Jo, a to tu váně nemáte ádnýho

známýho, kde by se dalo bydlet?”

Měl jsem za sebou noc na posádce, pro člověka přivyklého kasárenskému ivotu to bylo

celkem pohodlné a tak se zdálo zvlátní, e se poručík tolik zajímá o mé pohodlí.

Zmínil jsem se o výtvarnickém příteli, který mi kdysi nabídl ateliér, ale kdy se to tak vechno nepovedlo, neměl jsem teď ani jeho adresu.

Jak se jmenuje?”

Mirek Vit. Jene j á … “

Datum narození?”

Váně nevím. Je tak o pět est let starí ne já ..

Nevadí, podíváme se na to.”

Následovala poslední třetina fotoalba, co do výsledku o nic úspěnějí neli ty dvě předelé.

46

Začínal jsem mít pocit zbytečné ztráty času, tehdy jsem jetě zdaleka netuil, e práce

kriminalistů se z velké větiny skládá právě z marného prověřování vech myslitelných

monosti a stop, ne se v obrovské spoustě nesouvislých faktů vyhrabe jedno jediné zrnko

pravdy. Breburda se také netvářil nijak zklamaně a ukázalo se, e za tu chvilku, co jsem

koukal na promítací plátno, zvládl zařídit obdivuhodnou spoustu věcí. Pan Vít je velmi

sympatický člověk.” Vy jste ho nael?”

Ovem. S tím ateliérem můete počítat. Je tam dokonce telefon, co je výhodné pro nae

vzájemné spojení.”

Chtěl jsem něco namítnout, ale poručík nedbale mávl rukou.

Na posádce jsem to u vyřídil.”

Připadal jsem si jako kolák, kterému prvního září oznámili, e zase začínají prázdniny.

A jak myslíte d l o u h o … 

To se uvidí. S tím si snad lámat hlavu nemusíte.”

Poručík mě doprovodil k bráně městské správy, kde mě čekal dalí malý důkaz

kriminalistické pohotovosti. Můj známý mu s francouzskými holemi se opíral o okénko

dozorčího a altsaxofonovým hlasem vysvětloval, e se jmenuje Pavel Sedláček a jakýsi

major Pleskot si s ním velmi nutně přeje hovořit.

Poručík Breburda se jen významně zaklebil a vypustil mě do ulic hlavního města.

Mirek Vít si od doby, kdy jsem ho viděl naposled, pořídil muketýrsky vyhlíející bradku a ráznou manelku, její zásluhou zůstával ateliér v podkroví vedlejího domu prakticky nezařízený a prázdný.

To tak, aby si tam vodil d ě v k y … 

Ale Helenko!”

Proti mně neměla paní Helena nic. A tak jsme odpoledne do malé místnůstky s umyvadlem a

společným záchodem v chodbě o patro ní nastěhovali molitanovou matraci, tranzistorové

rádio, kuchyňskou idli, elektrický vařič a trochu nádobí. Nebylo to nic moc, ale mně to

připadalo jako učiněný ráj.

47

Jíst můe klidně u n á s . .

Řekl jsem, e nic nepotřebuju a jsem zcela soběstačný.

Nebo kdyby ses chtěl kouknout na t e l e v i z i … Máme b a r v u … 

Odmítl jsem a měl přitom pocit, e mi Mirek trochu závidí a e by se mnou docela rád měnil.

Pokojíček a volnost svobodného mládence za video, barevnou televizi a hádavou manelku.

Člověk zkrátka asi nemůe mít vechno.

Ty u nemaluje?”

Ne, dělám grafiku. To je jistějí.”

Byla to přesně ta atmosféra, kdy by stálo za to otevřít láhev vína a klábosit o starých

příhodách a kamarádech, ale Mirek nemohl, musel zpátky domů.

Jo, a počítej s tím, e ten telefon je paralelka.”

Přístroj uprostřed holé dřevěné podlahy vypadal téměř nepatřičně.

Take, kdy volám já, tak to uslyí.”

Byl bych se vsadil, e touhle informací chtěl naznačit, e paní Helenka bude jistě se zájmem poslouchat moje hovory, ale bylo mu trapné říkat to přímo.

Tak se m ě j … “

Dveře klaply a já zůstal sám. Za dokořán otevřeným oknem se rozsvěcovalo podvečerní

město.

****

Ráno, těsně před tím, neli jsem se doopravdy probudil, jsem podvědomě postrádal

kasárenské zvuky. Dupot po chodbách, píalky dozorčích, tlumené nadávky spáčů. Místo

toho se ozýval zpěv ptáků, nikdy bych nečekal, e na městských střechách jich pokřikuje

tolik.

Zplna jsem vychutnával půvab lenoení. Na zádech, s rukama zaloenýma pod hlavou jsem

koukal do stropu a pokouel se přemýlet. Jak asi probíhá vyetřování? Zdálo se mi to

dětsky jednoduché. Ve vinárně Klubhotelu personál Eliku Daňkovou velmi dobře znal a je

více ne pravděpodobné, e nejen ji, ale také někoho dalího z té rozhazovačné mejdanové

společnosti. Nakonec si kriminaIisté zjistí vechna jména,

48

ověří si vzájemné vztahy, které mezi účastníky večírku panují, a někde tam se bezpochyby

bude ukrývat i motiv zločinu. Najdou člověka, s ním Elika odela, prověří jeho alibi a a na světlo vypluje nejen důvod vrady, ale i dostatek důkazů k usvědčení, předají pachatele prokuratuře.

Má role, která se zpočátku zdála tak významná a důleitá, se smrskne na epizodku statisty dobrého jen k tomu, aby poznal nějakou tvář a řekl pan tenaten skutečně na večírku byl.

A jak to můe dlouho trvat? Den, dva, t ř i … Ostatně, je to celkem jedno, nechme se překvapit.

Vstal jsem, zapnul vařič a naplnil vodou konvici. Chvilku syčela, prskala a nakonec posluně vydechla oblak páry. Neznám lepí přivítání do nového dne ne silnou černou kávu. Vypil jsem ji jetě tak horkou, e jsem si spálil jazyk, potom jsem z prázdné krabičky od cigaret vyrobil primitivní kasičku, vhodil do ní první korunu a zvedl telefonní sluchátko.

Poručík Breburda ve své kanceláři nebyl, a nenechal mi ádný vzkaz. Usoudil jsem, e mám

prozatím volno, oblékl se a vyrazil do ulic.

Praha se zdála umytá a svěí, vude byla spousta lidí. Usmál jsem se na pohlednou

blondýnku za sklem rozjídějící se tramvaje a ona se usmála taky a lehce mi zamávala.

Svět byl krásný a plný optimismu. Bezcílně jsem bloumal mezi edivými zdmi domů a

pestrou barevností výkladních skříní a bylo to víc podvědomí ne rozumná úvaha, e mě

toulání nakonec zavedlo na Smíchov. Stinná cesta vedle usedlosti Bertramka mířila nahoru, na Malvazinky.

Zael jsem na hřbitov, kde těce voněly povadlé hnijící kytky a mezi pomníky se tie

pohybovaly stařenky s plechovými konvemi v rukou. Snail jsem se najít místo, které jsem

tenkrát měl těsně pod oknem, a nakonec se mi to podařilo. Anděl s uraenou mramorovou

perutí, těký, časem nakloněný litinový kři a vedle alabastrová holubička nad starým

oharkem svíčky. Odtud u nebylo vidět město jako seshora z domu, od Eličiny vily mě dělila břečanem porostlá zeď. Zeď mezi ivotem a smrtí.

49

Zase mě překvapilo, e se mi vybavují vere, které táta tak rád čítával, nikdy jsem se přece nesnail učit nějaké básničky nazpamě. Snad to dělá věk …

Jste mrtva? Poproste tedy svůj náhrobek, aby se nadlehčil.

Poproste růe, paní, aby se zavřely.

Poproste rozpadání, aby vám přečetlo list o mém rozpadu.

Smrt mlčí před veri. A já v nich před vás j d u …

koda, e se ádný náhrobek nenadlehčl, e u s vámi nikdy nepromluvím ani vám

nenapíu, paní Eliko. Vlastně s l e č n o … To jsem měl udělat dřív. Třeba stačila jedna věta a vechno mohlo být jinak, moná kdybych rozbil ten kořalečný večírek, tak by v oknech vily dnes večer svítilo světlo a hřbitovní zeď by zůstávala jen malebnou poetickou kulisou.

Tesknota vystřídala dobrou ranní náladu, byl nejvyí čas odejít. Zpátky do města jsem se vracel okolo smutného zapečetěného domu číslo sedmdesát dva. Napadlo mě, e tráva na zahradě by se měla pokosit, byl v tom jistě kus sedláckých způsobů mého tatínka, který

zpravidla zahání smutek tím, e si vyhrne rukávy a pustí se do nějaké práce. A tak jsem

myslel na střechu na naí chalupě, na to, e napřesrok budu muset vyměnit pár trámů v

krovu nad stodolou a plot kolem zahrady. V tu chvíli jsem ho potkal.

Nevím, jestli znáte ten pocit, kdy spatříte na ulici obličej, který v prvním okamiku

nedokáete zařadit. Srdečně pozdravíte a v přítí vteřině si uvědomíte, e je to dejme tomu herec z televize a je vám troku trapně, e jste se zařadili mezi partu otravných ctitelů.

Lehce jsem kývl hlavou, ale ten člověk mě minul s kamenným výrazem naprostého nezájmu.

No dobrá, asi to byl o m y l …

Uteklo deset, moná dvacet vteřin. Potom mi svitlo. Ovem, vdy je to ten frajer, co mi tykal a chřestil svazkem klíčů jak netrpělivý kastelán, údajný Eličin manel. Otočil jsem se, ale ulice za mými zády byla tichá a prázdná. Mohl zajít do nějakého domu, nebo odbočit.

Rozběhl jsem se zpátky po svých stopách a za druhým rohem jsem ho uviděl. Zvolna kráčel

po chodníku, ruce v kapsách rozepnutého saka, bezstarostný a bezúhonný dentlmen.

50

Přímo neuvěřitelná náhoda. Ve více ne miliónovém městě hned druhý nebo třetí den pobytu

potkám člověka, hledaného Bezpečností, kterého navíc jenom já dokáu identifikovat.

Zřejmě je načase, abych začal sázet sportku …

Mu proel kolem dětského hřitě, kde skřípala přetíená zahradní houpačka, a zabočil dolů do parku. Měl jsem pokuení skočit po něm jako hráč ragby, povalit ho na zem a násilím mu vyrvat z náprsní kapsy občanku. Ale pak jsem usoudil, e seriózní major Pleskot by něco takového určitě neschválil. Neijeme přece v dobách gangsterů. Neznámý chlap o mně neví,

stačí ho tedy tie a nenápadně sledovat a zavede mě tam, kde bydlí, nebo do místa, kde

pracuje. Moná se cestou zastaví v nějakém obchodě nebo v restauraci na skleničku a já

mezitím v pohodě zavolám na kriminálku.Mu proel parkem a dál nevzrueně a bez

ohlíení mířil k Andělu. Byl jsem sám se sebou spokojen,

rozbouřený tep se pomalu uklidňoval, měl jsem pocit, e se chovám rozumně, e pohotově

a inteligentně splácím pracovníkům Bezpečnosti tu svou mimořádnou vojenskou dovolenou.

enské domovy. V trafice na rohu si koupil noviny, zastrčil je pod pai a vydal se ke stanici metra.

U vchodu se to lidmi jen hemilo a tak jsem se odváil trochu přiblíit, na eskalátoru jsem sjíděl jen o pár schodů za ním. Četl si sportovní stránku novin a mírně při tom pokyvoval hlavou, jako by tie souhlasil s názory redaktora. Tunelem zavál náraz průvanu, ozvalo se rachocení přijídějící soupravy. Někteří netrpělivci se rozběhli, aby stihli vlak, ale mu mě natěstí nenutil ke spěchu. Rozváně doel na nástupitě ve chvíli, kdy koncová světla posledního vagónu mizela v tunelu, opřel se o mramorový sloup a pokračoval v četbě.

Vyuil jsem pauzy k tomu, abych se zorientoval, čekali jsme ve směru ke Smíchovskému

nádraí, zatímco na protilehlém perónu postávali lidé směřující do centra. Celkem mě to

uspokojilo, netouil jsem po stopování v přeplněných runých ulicích. To jsem ovem jetě zdaleka netuil, jaký jsem osel.

Znovu zaduněly koleje a průvan zmuchlal rozečtené noviny. Za zády nám zastavila

souprava.

51

Moskevská.”

Lidé se nahrnuli do dveří a gong zazvonil.

Ukončete nástup, dveře se zavírají.”

V tom okamiku vyrazil můj chlapík jako jelen, přeběhl na protějí nástupitě a těsně před tím, ne se vagóny zavřely, skočil dovnitř.

Přítí stanice Karlovo n á m ě s t í … “

Zůstal jsem stát jak zkamenělý, ohromený pitomec. Takový dětinský, stokrát obehraný trik.

Udělal jsem dva tři kroky v marné snaze nějak holýma rukama zadret vlak, ale souprava

prudce nabrala rychlost a ztratila se ve tmě podzemí.

Jen teplý průvan fičel poloprázdnou halou.

****

Okamitě zastavte ten vlak!”

Ale? Pročpak?”

Slyíte, udělejte něco. Je tam chlap ..

Tam je chlapů,” řekl nakonec dispečer oviálním tónem.

Telefon, kde je telefon?” řval jsem jako hysterik a přitom aparát leel přede mnou na stole.

Popadl jsem sluchátko, ale v něm se ozýval mektavý tón vnitřní centrály. To mě

vzpamatovalo natolik, e se mi zjevila celá nesmyslnost mého počínání. Kdybych se dovolal na kriminálku, co jim mohu říct? e můj mu jede metrem? I kdyby bylo technicky moné během několika minut uzavřít vechny stanice včetně přestupů na dvě dalí trasy, co dál?

Vdy toho chlapíka nikdo z pracovníků Bezpečnosti n e z n á …

Musel jsem vypadat velmi zhrouceně a dispečer mě začal utěovat.

No tak, co ti udělali, kamaráde. Odvezli holku, co? Nebuď karohlíd, to se stává. Třeba se zase vrátí.”

Do prdele,” řekl jsem.

A nepij tolik, kdy to neumí. V uniformě takhle vyvádět nemůe, to bys karedě odskákal.

To já, chlapče, jednou dostal sedm v o s t r e j c h … “

52

Neměl jsem náladu poslouchat cizí vojenské záitky a tak jsem se vypotácel z prosklené

kabiny a zamířil k eskalátorům.

Co teď? Karbanátek by navrhl dát si jedno točený, zatímco svobodník Helebrant by si el

pravděpodobně zdřímnout, nebo ráno, jak známo, je moudřejí večera. Táta zpravidla v

podobných situacích radil zachovat klid a vechno si trochu promyslet.

el jsem pomalu podél řeky, a jsem se dostal na Kampu do míst, kde nízký břeh olizuje

vodu. Posadil jsem se na polorozpadlý pískovcový kvádr a začal dělat v hlavě pořádek. Za

prvé, podezření. Ten chlap měl klíče od Eličiny vily, objevil se tam po tom, co paní domu zmizela, lstivě se vydával za jejího mue. A o měsíc později je na Malvazinkách zase, jako by chtěl potvrdit teorii, e pachatel se vrací na místo činu. Na ulici mě určitě poznal, i kdy to nedal najevo. Věděl taky, e je stopován, a protoe se bál prozrazení, utekl způsobem odkoukaným z dobrodruných filmů. A právě ten útěk svědčí o nečistém svědomí, trik se

zavírajícími se dveřmi vagónu se přímo rovná přiznání v i n y …

Lehký vítr čeřil hladinu Vltavy, nájemné lodičky podplouvaly pilíře Karlova mostu. Kdesi v délce zabečel klakson výletního parníku.

Jene vechno můe být jinak. Předevím, byla tehdy ráno u skutečně slečna Daňková

mrtvá? Sám major Pleskot přece řekl, e se soudním lékařům nepodařilo určit datum smrti

nijak zvlá přesně. A člověk, který má klíče od domu, můe být zrovna tak ochotný soused, který se stará o zahrádku, jako milenec, bratr, vagr a tak dál. Prohlásit se za manela byl nejjednoduí způsob jak vyhodit mládenečka, který se nastěhoval k povětrné přítelkyni.

Kdybych byl na jeho místě a napadlo mě to, určitě bych se zachoval podobně.

A kdy jsme se míjeli, třeba mě opravdu nepoznal, starím lidem se jistě zdají kluci v

uniformách vichni stejní. Navíc, znám spoustu elegánů, co patně vidí, a přesto z frajeřiny nenosí brýle.

Lehká pramička proplula okolo mne tak blízko, e jsem zaslechl holčičí smích. Mládenec u

vesel napínal svaly a jeho dívka mi na chviličku připomněla Jarmilu. Ale zdaleka nebyla tak hezká.

53

Zůstává tedy metro. I nejpodezřelejí chování vak můe mít docela přirozené civilní

vysvětleni. Moná, e si vzpomněl, e něco nezařídil a ve vteřině se rozhodl pro změnu

směru jízdy. Nebo se prostě postavil na nesprávný perón a kdy si chybu uvědomil, chtěl

stihnout ujídějící vlak. Copak já sám se občas nechovám podobně?

Něco mě nepříli silně udeřilo do zad a o kameny navigace zazvonil skákající míč.

Hele, pane, kopněte s i … 

Na asfaltovém kurtu za plotem hrála parta přiblině desetiletých kluků fotbálek.

Popadl jsem odřený koený míč, mírně nadhodil a nártem poslal zpátky.

Dík. Hrajem … Za tři rohy d e s e t . .

Docela jsem si přál mít v tu chvíli stejné starosti. Zvedl jsem se, opráil od drolivého

pískovce a vydal směrem domů, co v současné situaci znamenalo vinohradský ateliér,

esté patro bez výtahu, ptáci poletující v labyrintu taek a komínů.

Dal jsem dalí minci do kasičky a znovu zavolal na správu Veřejné bezpečnosti.

Máte smůlu, poručík před chvilkou odeel. Ale můe vám zavolat a se vrátí. Jaké máte

číslo?”

Nadiktoval jsem telefon přítele Víta a vybalil z papírového sáčku tři housky a patnáct deka unkového salámu.

Kdy jsem zahnal nejhorí hlad, dostal jsem chu na kávu. Proud vody se rozstříkl na dně

konvice, zapnul jsem vařič a vzápětí dostal největí ránu elektrickým proudem, jakou jsem kdy zail. Nedokázal jsem odtrhnout ruku od aluminiového dradla, myslím, e jsem stralivě řval a utekla nekonečná věčnost, ne jsem konečně vytrhl přívodní ňůru ze zásuvky.

Přilákán podivným hlukem nakoukl do otevřeného okna edivý holub. Vechno si prohlédl

jedním, potom druhým okem a s plácáním křídel odletěl.

Lapal jsem po dechu a snail se vzpamatovat. První troku souvislá mylenka byla zlost na Mirka, barbar jeden kumtýřská, v takovémhle stavu má zařízení domácnosti. Kdybych měl slabí srdíčko, mohl jsem mít u vechno odbyté. Nebo kdyby na vařič sáhlo d í t ě … No nic, nakonec to dopadlo docela dobře. Natáhl jsem se na své provizorní loe a otevřel Svět motorů.

54

Reportá o blokování brzd těkých přívěsů mi připomněla téměř pedantickou pečlivost,

kterou seřizování brzdových klíčů věnuje Karbanátek. V duchu jsem se vrátil do olejem

vonící dílny, téměř se mi zdálo, e slyím rachot vyklepavače housenkových pásů, na kámen ztvrdlé bláto se rozprskávalo po okolí. Oči se mi klíily, usnul jsem a zdálo se mi o kapitánu Sládkovi, jak na svém oprelém saabu startuje v rallye PaříDakar, písečnou poutí se řití houf vojenských kamiónů a v cíli vak ádní diváci nejsou, jen svobodník Helebrant, poklimbávající na hřbetě dvouhrbého velblouda …

Zazvonil telefon.

Zůstal jsem leet s obličejem přikrytým časopisem a čekal na cinknutí, oznamující, e u Vítů někdo zvedl sluchátko.

Telefon zvonil dál.

Čekal jsem, kdy to neznámého volajícího omrzí a uzná, e nikdo není doma, ale pak jsem si uvědomil, e to vlastně můe být i pro mne, vdy jsem na kriminálce nechával číslo.

Kalina.”

Ty se ten voják?”

Ano. Co si přejete, prosím … 

Tak chvilku poslouchej, chlapečku. A taky trochu přemejlej. Byla by tě koda, ví? Má

přece ivot před sebou. A na krchově je smutno, zima a nuda … “

Co chcete, já vám nerozumím!”

Hlas na druhém konci drátu se přidueně zasmál.

Neříkej. Ty si rád dělá legraci, ale tohle není sranda. Nemysli si, e tě někdo dokáe

chránit. Den za dnem, rok za rokem. To je přece nesmysl, tomu nevěří sám … 

Nechápu, o čem mluvíte!”

Ku! Tak zkus třeba pochopit, o čem ty mluvit n e m á  … 

Zase se ozval ten smích, dusivý jako dech mezi záchvaty kale.

V týhle partii nemůe vůbec nic vyhrát. Zvedni se a bě od stolu. Nebo bude platit.

Vichni jsme sice bohu dluni smrt. Ale proč spěchat, proč ji splácet, kdy nás

n e u p o m í n á … 

55

To, co jsem slyel, se mi zdálo neskutečnějí ne bláznivý railyový sen. Výhrůný telefonát s citáty ze Shakespeara, něco podobného by se snad mohlo odehrávat v surrealistickém filmu.

,,Čest, řekl jsem, abych tomu pitomci udělal radost, čest je jen nápis na náhrobku s erbem.”

Vida,” zajásal přiduený hlas, pochopil. To jsem opravdu rád. Tak jazyk za zuby,

kamaráde. A buď opatrnej, a si bude vařit čaj.”

Ve sluchátku klaplo a já si vyjeveně opakoval poslední větu. Potom jsem popadl ten

neastný vařič a rozmontoval dno kapesním noem. Přívodní ňůra byla v naprostém

pořádku a na to, e červený kabel označující fázi byl připevněn na kostru a zbylé dva dráty zůstávaly volné. Takhle ten nebezpečný přístroj nemohl nikdy hřát a bylo nad slunce jasnějí, e od chvíle, kdy jsem si udělal ranní kávu, musel někdo v ateliéru být a ve vařiči se ourat.

****

Take,” řekl zamyleně major Pleskot a uhlazoval si rozčepýřený knír, jsou v zásadě dvě monosti. Buď něco skutečně víte, ale neuvědomujete si to, případně vám to připadá bezvýznamné … 

Na stole voněla káva a mě napadlo, jestli někdy dokáu vzít álek do ruky bez vzpomínky na svaly zkroucené elektrickým okem.

Nebo nevíte nic, ale oni se domnívají, e si nějakou důleitou informaci necháváte zatím pro sebe.”

Proč bych to, proboha, dělal?”

Mroí vousy se zvedly do úsměvu. To je právě třetí monost. e nejste tak docela

bezúhonný poctivec a chcete za mlčení zaplatit.”

Chvilku jsem měl chu rozčileně protestovat, ermovat rukama a bouchat pěstí do stolu, ale pak jsem si uvědomil, e proč ne, s touhle variantou zřejmě přiduený telefonní anonym počítal taky.

Od koho?”

Poslyte,” řekl major, víte vy vůbec, čím se ta Daňková ivila?”

56

Dělala na nějakým ministerstvu.”

Jo, uklizečku. S průměrným měsíčním platem dvanáct set edesát korun. A představte si,

e ji zaměstnavatel celé ty čtyři týdny vůbec nepostrádal.”

Jak to?

Protoe tam bylo vdycky vzorně uklizeno.”

Tak teď jsem u nechápal vůbec nic a začínalo mi to být jedno. Zmatený svět, zmatené řeči.

To je toti taková rozířená praktika, jak obcházet zákon o příivnictví. Prostitutky, pasáci nebo veksláci si prostě najdou nějaké místo, které jim přinese razítko do občanky, a pak si zaplatí, často dost velkoryse, někoho, kdo bude pracovat za ně.”

Zvlátní jsou vztahy mezi lidmi. Kdyby někdo něco podobného řekl o Jarmile, která na mě

byla protivná a dala mi koem, byl bych se ochoten poprat. Elika mě vlídně přijala do domu i do loe, jak se říká u soudu, ale v jejím případě se mě to nedotýkalo.

Tak ona byla děvka?”

Ne, neřekl bych.” Pleskot měl stejně akademický výraz jako achista rozebírající úlohu dvou střelců v závěrečné fázi partie, ani v tomhle prastarém řemesle se zase tolik nevydělává.”

Dvanáct set edesát měsíčně,” řekl jsem.

Právě. Například vilu nezdědila, ale koupila za hotové před necelými pěti lety. Nezařízenou, podotýkám … “

Uklízečka, kterou v nejluxusnějích lokálech znají číníci jménem, tajuplná ena se

zázračnými příjmy. Trochu to připomínalo Kristiána v pamětnickém filmu Oldřicha Nového.

Divoký večírek mi stejně pořád neel z hlavy.

V tom Klubhotelu jste se ptali?”

Pochopitelně,” usmál se major. Prakticky celou společnost se nám podařilo identifikovat, musím uznat, e vae postřehy byly celkem výstiné.”

No a?”

Nic. Nula od nuly pojde.”

Počkejte, to přece není m o  n ý … “

Ale je. Jen si zkuste někdy zajít do lepího podniku a prohlásit, e platíte za vechny, A poznáte, kolik lidí, které jste v ivotě neviděl, se na vás přilepí. Carmen, Drákula, Liz Taylorová. Kadý z nich se duuje, e Eliku vlastně neznal, postupně je posbírala na své pouti po vinárnách a barech.

57

Slavila prý n a r o z e n i n y… “

Ano, to říkala.”

To celkem odpovídá zápisu v matrice … 

Byl to nesmysl, ale pocítil jsem cosi jako příjemné překvapení. Ostrůvek pravdy v bezbřehém moři lí a mystifikací, konečně jedna věc, ve které slečna Daňková nelhala. Oslavovala narozeniny, a skutečně je měla. Jak neuvěřitelné.

Ovem naléhavějí problém,” řekl major Pleskot, je, co s vámi.”

Proč? Já nerozumím.”

Major vytáhl z modrých papírových desek strojem popsaný list papíru.

Tady je zpráva technika. Fabka na dveřích ateliéru byla pravděpodobně otevřená planetou, to se teď hodně rozmohlo, zvlá mezi bytovými zloději. S vařičem jste měl pravdu, take vám bezesporu jisté nebezpečí h r o z í … “

Ale já se nebojím.”

Dejte pokoj. Kadý se bojí, pokud má trochu rozumu v hlavě. A v jednom měl ten anonym

hlubokou pravdu. Stoprocentní bezpečnost vám skutečně nemůeme zaručit. Myslím, e by

bylo rozumné, kdybyste se vrátil k útvaru … “

Tak, a bylo to tady, rozhodnutí, z něho jsem měl strach od začátku naeho rozhovoru. A

nemrzelo mě tolik to, e končí tohle zvlátní odvelení, jako mě pálila zvědavost. Tuze jsem si přál sledovat, jak probíhá vyetřování, chtěl jsem vědět, kdo a proč Eliku Daňkovou zabil.

Proč bych měl bejt bezpečnějí v kasárnách? Kadý auto tam dojede za dvě hodiny. Dy je

to skoro stejný.”

Major mlčel.

A hlavně, já nechci, aby si ňákej grázl myslel, e vichni tancujou tak, jak on píská.”

To trochu chápu.”

Jsem u přece plnoletej. A můu se rozhodnout sám za sebe.”

To byl očividný nesmysl, voják základní sluby musí předevím poslouchat, kdybych se

například dozvěděl, e jsem s okamitou platností převelen do Koic, nezbylo by mi, ne

srazit kufry a jet.

58

Major Pleskot natěstí přemýlel o něčem jiném.

Poslyte,” řekl po chvíli, dobře, já vás tu nechám. Ale pod jednou podmínkou.”

Zdálo se, e se kancelář rozjasnila.

Budete muset dodrovat pravidla hry.”

Určitě,” vyhrkl jsem.

Budete pravidelně informovat operačního důstojníka o tom, kam a s kým se chystáte. Večer nebudete chodit po městě sám.”

Spolehněte se.”

Kdyby se objevilo cokoliv, co má souvislost s případem, spojíte se okamitě se mnou.”

Chtěl jsem namítnout, e to nemusí být vdycky snadné, ale major mi podával kartičku s

celou řadou telefonních čísel. Napadlo mě, e kasička z krabičky od cigaret bude asi

poněkud malá.

Pleskot sáhl do zásuvky a poloil na desku psacího stolu svazeček podivných trojhranných

klíčů.

V podkroví jsme vám vyměnili zámek. Tohle je zatím nejlepí bezpečnostní vloka, jaká je k dispozici, ádný amatér ji snadno neotevře.”

Musel jsem uznat, e pracovníci kriminálky neztrácejí čas.

Vařič u je v pořádku a na telefon jsme se souhlasem pana Víta zapojili odposlech. No, to je, myslím, vechno … “

Major vstal a nabídl mi pravici.

A předevím, buďte opatrný.”

Venku duněly motory nesčíslných automobilů, před přeplněnými nástupními ostrůvky se

řadily tramvaje, po chodnících se valily davy lidí.

el jsem na Vinohrady pěky a připadal si jako náramně důleitý mu. Jako James Bond,

který hodil rukavici do tváře mafie a teď chladnokrevně kráčí ulicemi sicilského města. Za kadým oknem se můe skrývat střelec se zrádnou kulovnicí, kadý protijdoucí chlapík schovává v rukávu úzkou dýku, kterou dokáe ikovně zarazit mezi páté a esté ebro.

Nebo druhé a třetí?

Brzdy zaječely a z okénka oprýskaného automobilu se vyklonila brunátná tvář.

Kam čumí, vole?”

59

Otázky, na které nikdo neočekává odpověď, se nazývají řečnické. Mlčky jsem se vrátil na

chodník a počkal, a se na semaforu objeví zelený panáček. Leknutí rozbilo biografové sny a tak jsem zase začal uvaovat střízlivě.

Jak na mě vlastně ti gauneři přili? Indiskrece ze strany vyetřovatelů je sice teoreticky moná, ale to u bych byl zase spí v Palermu ne v jednom z nejklidnějích a nejbezpečnějích měst na světě. Ne, to ne. Zkusme to jinak. Vrah zabil Eliku Daňkovou a

čekal, co se bude dít. Zpočátku byl klid, nikdo ji nepostrádal, teprve po čtyřech týdnech se objevilo tělo a televize odvysílala pátrací relaci. Pachatel zpozorněl a protoe bylo jasné, e ve chvíli, kdy kriminalisté vstoupí do oputěné vily na Malvazinkách, byla neznámá ena identifikována, začal si na dům dávat pozor. Moná doufal, e k tomu hned tak nedojde, čas jasně pracoval pro něj. Ale netrvalo to dlouho, brzy se na dveřích objevily pečetě a pak já, vojenská uniforma mezi civilními kriminalisty. Pak nebylo jistě tak těké zjistit, kde bydlím.

A to setkání, zdánlivě neuvěřitelná náhoda, kdy jsem málem vrazil do nesprávného Eličina manela, to byl jen předem připravený pokus na to, jestli ho opravdu dokáu poznat.

Dokázal jsem a vykoledoval si elektrickou ránu.

Zael jsem do samoobsluhy a nakoupil dostatečné mnoství chleba a konzerv, abych

nějakou dobu nemusel podkrovní útočitě opoutět. Nechtěl jsem, alespoň zpočátku, dělat

kriminalistům ádné potíe, četbu dodá přítel Mirek.

Sedmdesát dva edesát.”

Zaplatil jsem, vechno naskládal do velkého papírového pytle a vylezl do schodů. Nový, do hloubky zaputěný zámek po otočení trojhranného klíče lehce klapl a povolil. Uvnitř to vypadalo obyčejně a domácky. Schumlaná deka a rozečtený Svět motorů na molitanové

matraci, zvolna odkapávající kohoutek nad mrňavým umyvadlem. Okno s vyhlídkou na

střechy.

Vyklonil jsem se ven a zkoumal, jestli se někdo tudy nemůe dostat dovnitř, ale to by musel být artista nebo kaskadér, aby se ve třicetimetrové výce udrel na římse o málo irí ne dlaň. Zvedl jsem sluchátko a vytočil nulu, to byl předem dohodnutý signál, v rytmu otáčejícího se číselníku cinkal aparát v bytě Mirka Víta.

Nazdar, potřebuje něco?”

Řekl jsem, e pár nějakých hezkých kníek, a on slíbil, e se za hodinku zastaví.

Nad městem putovalo slunce a dráty, podpírající konstrukce televizních antén, drnčely ve

větru. Znovu jsem probral kadý okamik, kadou větu, pronesenou ve společnosti slečny

Daňkové, a proklínal opilost, která mi moná zabránila něco důleitého pochopit a

zapamatovat si. Řeči, vtípky, výbuchy strojeného smíchu. Nudné, rozvláčné tlachy. Moje

edá mozková kůra zkrátka odmítala vydat ze svých záhybů cokoliv jiného. Blíil se večer, kdy se ozvalo jemné zaklepání na dveře a do místnosti vplula paní Vítová.

60

V nákupní tace měla řadu knih, které jsem jetě nečetl, a navíc hliníkový kastrůlek se

svíčkovou omáčkou.

Proč nepřiel Mirek?”

Kamarádova manelka si zaloila ruce v bok a spustila. Dozvěděl jsem se, e vechno má

své meze a nikdo zatím nepostavil dům z kumtýřskejch řečí. Makat se musí v kadém

řemesle a kdy u někdo nemá ani petku sebekázně, nezbývá, ne ho u práce přidret.

Koncem měsíce má toti Mirek odevzdávat ilustrace k nějaké kníce a dokud to nebude mít

hotové, tak se zkrátka z kvartýru nehne, to mi jeho ena povídá.

Ale já ho přece nechtěl zdrovat,” řekl jsem omluvně.

Na to paní Vítová pravila, e není včerejí a e to zná. Na čtvrt hodinky, na jedno pivo, na pár slov s kamarády. A je z toho několikadenní flám, po něm kocovina a dlouhodobá nechu

k tuce, tětci a barvám. Já osobně jí nevadím. Je ochotná občas mi uvařit nebo uklidit,

dobře přece ví, jací jsou mutí prasata, ale běda, jestli se pokusím odtrhnout manela od práce. Pak poletím jak n e t o p e j r …

Nepochyboval jsem, e by podobnou pohrůku dokázala uskutečnit, a tak jsem přečkal

návtěvu tie jako myka. Babička kdysi o vztahu dvou lidí říkávala, e na kadý hrnec se najde poklička. Moná, e bohémský Mirek Vít takovou enu potřebuje. Nicméně jsem si vzpomněl na pár kromětických kamarádů, kteří Mirkovi záviděli modrou kníku. Neprávem.

Co jsou dva roky základní sluby proti celoivotní vojně jako řemen?

62

Svíčková byla ovem znamenitá. Pečlivě jsem umyl kastrůlek, natáhl se na matraci a pustil se do prohlíení vypůjčeného literárního pokladu.

Trochu mě zarazilo, e vechny tituly se nějakým způsobem dotýkaly výtvarného umění, a

byl bych docela rád věděl, jestli mi je Mirek poslal proto, aby mě ve svém milovaném oboru vzdělal, nebo prostě proto, e jiné kníky nevlastní. Zeptat jsem se vak neodváil.

S jistou nedůvěrou jsem rozevřel Bauchovy Barvy století, ale po několika stránkách jsem

přestal vnímat čas, shltla mě ta poetická atmosféra malířských vzpomínek, zdálo se mi, e slyím lehké vrzání bot Adolfa Hoffmeistera i drsně ironický smích Frantika Tichého.

A pak byla noc a po ní ráno a poledne a večer. Dvakrát jsem telefonoval na kriminálku, ale poručík Breburda říkal, e mě zatím nepotřebuje. Kdy se na vinohradské střechy snesla tma, začal jsem znovu přemýlet o své situaci. Nebylo mi dost jasné, jak mohu být

vyetřovatelům jetě prospěný, pokud ovem neslouím tak trochu jako návnada. Mečení

kůzlete láká t y g r a …

Ale ne, to je pitomost. Zkrátka je naděje, e si na něco vzpomenu, nebo a přijde čas, tak poznám mue s klíči. Hlas v telefonu si přál, abych drel jazyk za zuby, co, ač nerad, vlastně činím: Zvedni se a bě od stolu. Nesplácej smrt, kdy tě nikdo neupomíná …

Nejzajímavějí na celé situaci bylo, jak kultivovaně ten člověk mluvil. Místo nadávek a

sprostých slov citáty z klasika. Ne, to rozhodně nebyl nějaký potetovaný recidivista, který se bojí maléru. Představil jsem si hladkého úlisného prevíta, jak s potměilým krysím výrazem v obličeji tahá za nitky cizích osudů … Bohuel, inteligentní zločinec je mnohem nebezpečnějí ne trouba.

Střechy ztmavly, v domech se začala rozsvěcovat okna. Starý vinohradský dům se ozýval

desítkami zvuků, z nich některé jsem se u naučil identifikovat. Úpěnlivý skřípot domovních dveří, pravidelné hádky jakési nesnáenlivé partaje ve třetím patře, umění vody ve stoupačkách, křik dětí, zaznívající ze světlíku. Větinou jsem ten hluk bral jenom jako

doprovodnou kulisu a proto bylo trochu zvlátní, e kdy zase zavrzala těká vrata u vchodu, měl jsem najednou pocit čehosi výjimečného, takovou zvlátní vnitřní jistotu, e tahle návtěva jde za mnou.

63

Nesmysl, říkal zdravý rozum, nikoho nečeká, na Bezpečnost jsi volal před hodinou a nikdo tě nesháněl.

Těké kroky vystoupaly do prvního a druhého patra. Tam lehce zadrnčelo uvolněné zábradlí

schoditě.

Otevřel jsem kníku o technice restaurování gotických temperových obrazů a zlobil se sám

na sebe, e mám zrychlený tep.

Kroky vystoupaly do čtvrtého patra a pokračovaly dál.

Mistr Theodorik a pozoruhodné klimatické podmínky v karltejnské kapli Svatého kříe …

Páté patro. Tak tady musí skončit, zde bydlí poslední regulérní nájemníci.

Grafy znázorňující kolísání vlhkosti vzduchu v souvislosti s počtem návtěvníků galérií, četl jsem vysvětlující text, ale slova nevnímal.

Kroky pokračovaly ve stoupání po schodech. Pocítil jsem tísnivý ivočiný strach. Ano,

kadý se občas bojí, jak říkal major.

Klapot podpatků na dladicích chodby, pauza před mými dveřmi a potom ostré zaklepání.

Napadlo mě, e je to Mirek Vít, třeba se mu podařilo obelstít rodinného Cerbera. Zvedl jsem telefon a vytočil nulu.

,,No, copak je,” ozval se Mirkův hlas.

Já jen … tvoje paní sem nela? Jako do ateliéru ..

Hloupé otázky, to přece nebyly enské kroky.

Ne. Dělá večeři. Potřebuje něco?” Řekl jsem e ne a poloil sluchátko. Zaklepání se ozvalo znovu a důrazněji. Na docela malou chviličku jsem zadoufal, e si to ten neznámý rozmyslí a odejde. Marná naděje. Na dveře zabuila chlapská pěst.

Rozhodl jsem se, e svůj ivot nedám lacino. Později jsem se dočetl v jakési odborné

publikaci, e strach povzbuzuje v člověku akceschopnost. Snad za to můe vylučování

adrenalinu, či co. Celkem vzato jsem v přítích vteřinách jednal celkem účelně. Lehounkou molitanovou matraci jsem opřel o dveře tak, aby spadla na útočníka a omezila mu výhled.

Trochu komplikovanějí to bylo se zbraní, neměl jsem po ruce nic a trpce zalitoval, e se k vycházkové uniformě u nenosí iroký opasek s kovovou přezkou. Co se dá dělat.

Umyvadlo, okno, vařič na rozviklané idli.

64

To je ono. Ulomil jsem přední nohu, pěkně padla do ruky a byla docela těká.

Nové rány na dveře.

Opatrně a co moná nejtieji jsem odemkl bezpečnostní zámek.

Dále!”

Dveře se rozletěly, matrace spadla, já se rozpřáhl a skutečně a v tom nejposlednějím

okamiku spatřil známou tvář.

U jsem měl obavy, e jsem tolik schodů vylezl zbytečně,” řekl technik naeho útvaru, kapitán Sládek. Potom si viml napřaeného klacku a vyvalil oči údivem.

Co blbne? To tu má nějakou holku, nebo co?

****

Čas zvolna ukusoval noc a já hltal novinky skoro tak dychtivě, jako bych kluky neviděl rok a ne několik málo dní.

Ten Maleček je snad váně pitomec ..

Ukázalo se, e zakřiknutý brýlatý vojín zase dokázal obrátit rotu vzhůru nohama. Kdy se

skříňovou vétřieskou zajíděl do brány, koukal po holkách nebo co, zkrátka, netrefil se mezi dva cihlové sloupy, pomuchlal bok vozu a zdemoloval závoru. To vechno se odehrálo večer a druhý den ráno se čekala inspekce z velitelství.

A co jste udělali?”

Zved jsem kluky z kavalců. Co jinýho,” řekl kapitán.

Dovedl jsem si to představit. Při vech svých nehodách má Maleček vlastně kliku. Dozorčího velitele pluku měl náhodou Sládek a místo hromování nabídl ultimátum. Kdy bude do rána vechno v pořádku, malér se nekoná. Tak se tedy nekonal.

Karbanátek zuřil?”

Jasně. Ale taky zdil.”

Zkusil jsem si představit toho zázračně ikovného tlusocha, jak zednickou lící míchá maltu, a připadalo mi to legrační.

Maleček mu slavnostně slíbil z první civilní gáe sud plzeňskýho.”

65

To bylo vpravdě důstojné, vojín Kahula bude mít zbytek vojenské sluby o čem snít.

Jo, ale abych se vrátil k tomu, proč jsem přiel,” řekl kapitán. Potřebuju mechanika. Na zítřek. Jel bys se mnou?”

Zajímalo mě kam a tak jsem se dozvěděl, e kdesi u Křivoklátu se jede závod do vrchu,

Sládkův mitfára a dvorní seřizovač vozu má chřipku a bylo by fajn, kdybych ho mohl

zastoupit. Samozřejmě, e jsem chtěl, začínal jsem u mít toho povalování v ateliéru plné zuby.

Rád. Ale musím to oznámit na Bezpečnosti…

To je zařízený. Kde myslí, e jsem vzal tvou adresu? Tak zejtra v půl sedmý. Budu před

domem …  Ráno zastavila v ulici edivá volha. Dolo mi, e kapitán si pro mne speciálně přijel, protoe jeho saab u musí mít technickou přejímku za sebou. A dost mě udivilo, e svého krasavce dokázal na pár hodin opustit.

Dneska jim to nandáme,” prohlásil Sládek s nepochopitelným optimismem. Ukáem vejfuk celý kodovácký elitě.”

Doufám,” řekl jsem, e přijede někdo ze stáje Ferrari. Aby vůbec bylo s kým závodit.”

Kapitán se zachechtal a nastartoval.

V půl osmé jsme byli na místě. Vdycky mě zajímalo, jestli tu zvlátní poetickou atmosféru automobilových závodů vymyslel pan Lhoták a jezdci a organizátoři to pečlivě dělají po něm, nebo u to tak skutečně vypadalo před tím, ne namaloval první obrázek.

Pomalovaná auta, barevné kombinézy, reklamní nápisy. Dunlop, Barum, Michelin. Mladíci s

rukama od oleje, čepice s kiltem a specifická vůně ricinu, spalovaného v nadupaných

motorech soutěních vozů. Sundali jsme saaba a Sládek vyrazil na tréninkovou jízdu. Kdy

se vrátil, měl rozzářené oči.

Báječný. Moná by to chtělo o fous přidat předstih … 

Člověk měl chu poklonit se amatérským jezdcům.

V časech elektroniky automaticky seřizující reim motorů s nevídanou přesností klidně

otevřou kapotu, ukáou na mechanický rozdělovač a řeknou  Chtělo by to přidat fóra.

Tak jsem se do toho pustil, motor běel na volnoběh a stroboskopická lampička blikavě

ozařovala zářez v řemenici klikového hřídele.

66

V zásadě to není o nic sloitějí ne nastavovat rychlost gramofonu pod elektrickým světlem.

Zdánlivý pohyb rytmicky osvětlovaného vrypu označujícího horní úvra pístu prvního válce a nálitky na bloku motoru jsou dělené po půl stupni. Nepatrně jsem pootočil tělem rozdělovače a utáhl zajiovací roub.

Tak, zkuste si to.

Kapitán vyrazil na kopec podruhé a kdy se vrátil, pochvaloval si, e auák jede jako brus.

Potom zajistil kapotu proti nechtěnému otevření dlouhým koeným řemenem. Vechno to

připomínalo časy, kdy na rallyovém nebi kraloval legendární Eric Carlsson.

Od chvíle, kdy za saabem zapadla závora střeeného parkovitě jezdců, jsem měl volno a

mohl se courat po okolí. Neznámo proč, automobilové závody přitahují spoustu dívek a to

větinou velmi atraktivních. urnálové krasavice se točily okolo provizorního depa, v uích mi zněl jejich cvrlikavý smích. Mne si nevímal nikdo. Neměl jsem kombinézu s nápisem CASTROL OIL ani rytířsky vyhlíející přílbu pod paí. Takových dvě stě, dvě stě padesát

metrů pod místem startu byla odstavná plocha vyhrazená pro diváky. Přijíděli stále noví a noví, kapacita asfaltového plácku přestávala stačit, chlapík s pořadatelskou páskou na rukávu odháněl auta jako hejno nepříjemných vos. Jen jeden vůz nemínil poslechnout a

pořadatel se překvapivě dal obměkčit a propustil ho nahoru k depu.

V kanceláři vzniklé z reklamami pomalovaného přívěsu probíhalo losování, hlouček

netrpělivých jezdců vedl motoristické hovory. Kapitán Sládek se o čemsi dohadoval s

člověkem, jen si jeho slova zapisoval do notýsku. Nejspí n o v i n á ř …

Auto, které pořadatelé nezahnali, zastavilo pár metrů od transparentu s nápisem start a

vystoupil z něj mu s francouzskými holemi. Jeho jméno se mi vybavilo okamitě. Sedláček.

Kapitán si nasadil přílbu a zamířil k parkoviti. Musel jsem za ním.

Zlomte vaz.”

Dík.”

Motory zabouřily, nad parkovitěm se modral výfukový dým.

67

Sládek měl na dveřích číslo estnáct, ale startoval jako třetí. Vztyčený praporek startéra a prsty odpočítávající poslední vteřiny, čtyři, tři, dva, jedna, teď!”

Oranová kodovka vyrazila za ječení týraných pneumatik a zmizela za zatáčkou. Startér

měl u ucha krátkovlnnou vysílačku a ve chvíli, kdy byla tra volná, znovu zvedl praporek.

Tři, dva, jedna, teď!

Kapitán Sládek popojel na startovní čáru a soustředěně sledoval otáčkoměr. Nedrel jsem

mu palce proto, aby vyhrál. To bylo vyloučeno. Intenzívně jsem si vak přál, aby se

nenaboural.

Teď! Saab vyrazil.

Do zahájení druhé jízdy jsem měl najednou stranou spoustu volného času. Zael jsem k

oberlenému mui, opírajícímu se o střechu bílého forda, a řekl: Dobrý den.

Dobrý. My se známe?”

Ne. Vlastně ano. Já jsem kamarád Eliky Daňkové.”

Následovala pauza, během které si mě pan Sedláček prohlíel s pečlivostí rentgenologa.

No a? zeptal se nakonec.

Je mi moc líto, toho, co se stalo.”

Copak o tom víte?

Původně jsem si představoval, e se budu ptát já, ale situace se obracela. S vysokým řevem přetočeného motoru odstartovalo dalí auto.

Já byl v domě. Tenkrát večer. Přijel jste a dlouho jste se s Elikou hádali.”

Ale, Opravdu?”

Bylo by docela zajímavé vědět, o co vlastně lo.”

Hůl opřená o bok vozu se svezla ke straně a s kovovým cinknutím dopadla na asfalt. Sklonil jsem se a kdy jsem ji podával majiteli, skoro jsem se lekl. Byl bledý, těce dýchal, v prvním okamiku jsem měl pocit, e se o něj pokouí infarkt. Jedním z mých handicapů v jednání s lidmi je, e si vůbec nepřipadám dospěle a vdycky mě vyvede z míry, kdy mě někdo bere jinak ne usmrkaného kluka. A tak chvilku trvalo, ne mi dolo, e se mě Sedláček z jakéhosi podivného důvodu bojí.

Co chcete?”

Poznat pravdu. Proč musela umřít?”

68

Byla to pitomost, takhle se ptát, kriminalisté u určitě vytáhli z pana Sedláčka vechno co mohli a kdyby se v tom nějaký klič k řeeni případu skutečně skrýval, bylo by u jistě vechno vyřízeno a já pochodoval po kasárenském dvoře. Vlastně mě měl ten chromý chlap

nekompromisně poslat do háje.

Nevím, proč ji zabili.”

Proč jste na sebe křičeli?”

Slyel jste p ř e c e … “

Moná e ano,” řekl jsem schválně trochu tajuplně, moná e ne.”

Zdálo se, e se Sedláčkovi ulevilo. U nebyl tak bílý, a pokusil se i o jakýsi náznak úsměvu.

To byla soukromá záleitost. Nic víc.”

Jak dlouho jste se znali?”

Pár let.”

To moná víte, čím se ivila.”

Do Sedláčkova pohledu se zase vrátila ostraitost.

Ne! Já se o cizí lidi tak moc nestarám. A vám bych doporučoval něco podobnýho.”

Ale já přece … “

Nenechal mě domluvit. A musíte prominout, u mi to stání nedělá dobře. Sbohem.” Zalezl zpátky do auta, zabouchl dveře a zadíval se na velkou černou tabuli, kam časoměřiči zapisovali průběné výsledky. Z dvaceti hodnocených jezdců byl zatím kapitán sedmnáctý.

Kde se, sakra. Vude tě hledám …  Rozčilený Sládek mě popadl za ruku a táhl k

závodnickému parkoviti. V poslední třetině jsem jel na tři válce. Koukni na to, máme pět minut času.”

Zvedl jsem červenou kapotu, motor se skutečně kuckal, vyměnil jsem svíčku ve druhém

válci, pro jistotu i kabel, ale nic víc jsem nestihl.

Tři, čtyři, jedna, s t a r t … 

Saab vyrazil do druhého a posledního kola, a kdy jsem se rozhlíel po bílém fordu, zjistil jsem, e u je pryč.

Vyhlaování výsledků, věnce, poháry, dokonce i to stříkající ampaňské, které z naprosto

nepochopitelných důvodů k automobilovým závodům patří.

Kapitán Sládek nedostal nic, ale nezdálo se, e ho to mrzí. Jen na malou chviličku se na

zpáteční cestě zasnil a pronesl pár vět o tom, jaká to musí být krása sedět za volantem

auáku, který má takových sto edesát, dvě stě koní.

69

Kdy se na obzoru objevila kulisa betonového praského sídlitě, napadlo mě se zeptat.

Poslyte, takový chromý chlap. Má francouzské hole a forda. Neznáte ho náhodou?”

Jasně,” řekl kapitán. Sedláček.”

Vlastně to ani nebylo tak zvlátní. Kadý sport má svůj specifický okruh fanouků, budete-li delí dobu chodit na volejbal nebo na házenou, zjistíte časem, e se v obecenstvu objevují stále stejné tváře.

Je to takovej smolař.”

Proč?”

On taky jezdil. A ne patně. A kdy u začal sbírat body do mistrovství republiky, bác ho a bylo po vem.”

Havaroval?”

Ne. Ale představ si, e ho přepadla parta chuligánů a takhle ho zmlátili.”

To mi připadalo nějaké povědomé, ale nevěděl jsem proč.

Psali o tom i v novinách.”

Ovem, černá kronika, u jsem si vzpomněl.

Vjeli jsme do runých městských ulic.

A to je mrzák nadosmrti?”

Ne, ale to ví, nějakej čas to trvá, ne se dá člověk dohromady. Já jednou, to se jetě

jezdila rallye Vltava a start byl tehdy v L i b e r c i … “

Kapitán Sládek se pustil do líčení vlastní havárie a následného dlouhodobého pobytu v

nemocnici, ale já ho poslouchal jen na půl ucha. Myslel jsem na Pavla Sedláčka a na to, e člověk po takovém krutém výprasku má právo na jistou přestraenost a nervozitu. Jen jsem nechápal, proč se bál zrovna mne.

Celou zimu,” pokračoval kapitán, mě bolel kadej krok a kolikrát jsem celý noci nedokázal spát. Ale pak přilo jaro a já byl zase fit.”

Přejeli jsme řeku a stoupající ulicí mířili k Vinohradům. Napadlo mě, e ta podvečerní hádka, z ní jsem nezaslechl víc ne melodii jednajících hlasů, byla asi důleitějí ne se zdá. Třeba zrovna kvůli ní mi volal ten přiduený anonym.

70

Zastrčil jsem do zámku trojhranný klíč, pootočil jím a dveře se otevřely. Na zádech mě

zalechtal mráz, byl jsem si jist tím, e jsem před odchodem zamykal ateliér na dva západy.

No co se dá dělat. Vstoupil jsem dovnitř a spatřil Mirka Vita, rozvaleného na mém

provizorním lůku, se sklenicí červeného vína v pravici.

Trochu to připomínalo Gellnera.

Po tři dny pil bez ustání.

čtvrtého dne za svítání

bezduch leel na znaku

V koutě jizby stoji prázdných

patnáct lahví koňaku.

Nazdar,” řekl jsem.

Těbůh. Teda s tím vyměněným zámkem to byl geniální nápad. Vona sem za mnou

nemůe.”

Nevěděl jsem co k tomu dodat a připadal jsem si trochu provinile. Telefon zacinkal, kdy

kdosi na paralelním přístroji vytočil nulu.

Vít se zaklebil a přiloil prst na ústa. Pst. Neber to. Takhle to zkouí kadejch pět minut.

Ale nikdo tu n e n í . .

Koukej, Mirku … “

No moment,” pravil výtvarník. Já se zkrátka potřeboval trochu odreagovat, protoe jinak bych z tý práce zblbnul. Tak jsem myslel, e si trochu pokecáme … “

Dobře, jak c h c e  … “

Jene to bohuel nepude,” řekl Vít a zatvářil se zklamaně.

Proč ne?”

Protoe ti ňákej poručík vzkazuje, e má bejt v sedm ve vinárně Klubhotelu.”

Podíval jsem se na hodinky. Pokud jsem chtěl přijít přesně, byl nejvyí čas vyrazit.

Poslouchej, vodkdy choděj policajti do takhle nóbl podniků? Dy je to past na cizince a ne lokál pro normální lidi.”

Řekl jsem cosi o tom, e cesty vyetřování jsou nevyzpytatelné a chystal se k odchodu.

Jo, a se bude vracet, neboj, já u tu nebudu. Take si klidně můe přivíst nějakou

valutovou tětku.”

71

Vyel jsem do městských ulic a po chvilce dumání nad monou dopravou si uvědomil, e

nejrychleji se do Vrovic dostanu pěky.

Zapadající slunce se lesklo v nejvyích oknech čináků, zdi příjemně sálaly nastřádaným

teplem. Neón nad vchodem do Klubhotelu u svítil, ale na pravidelné hosty bylo jetě příli časně.

Prosím, pane ..

Mu v portýrské uniformě se lehce uklonil a rukou elegantně naznačil směr, kterým se mám

ubírat. Byl jsem zřejmě očekáván.

Ve vinárně, prázdné skoro tak, jako kdy jsem tu byl poprvé, seděl poručík Breburda s tím nejprotivnějím ze vech moných číníků.

Pan Kalina,” představil nás poručík, pan Petlák.”

My u se trochu známe.” Mu ve fraku se usmál a vypadal skoro omluvně.

Jistě, chtěl jste mě přece vyhodit.”

Pro vae dobro, p ř í t e l i . .

To teda nevím, jak to myslíte … “

Člověk se časem naučí rozeznávat hosty,” řekl číník. Někdo je v podobném podniku jako doma, jiný se tu cítí nesvůj a moná si ani nedovede představit závěrečný účet.”

Navíc ta uniforma … “

Váení,” řekl poručík a poloil na stolek svůj těsnopisný blok. Zkuste to vyprávět popořádku.”

Znova?” divil se číník.

Jistě.”

Tak jsme se do toho pustili, poslední večírek Eliky Daňkové oíval podobně jako repríza

divadelního představení. Uvědomil jsem si, e konfrontace, kterou poručík zorganizoval, má prospět mé alkoholem zamlené paměti. Vrchní Petlák pohlíel na vechno s lehce ironickým nadhledem zkueného profesionála.

Té příerné blondýně,” tím myslel Carmen, se nakonec udělalo patně. K závěrečnému účtu jsem musel připočíst dvacet korun za úklid dámské toalety … “

Během vyprávění se mi sice vybavilo pár maličkostí, které byly před tím zapomenuté, ale nic podstatného to na věci nezměnilo.

72

Moná by to v něčem mohl doplnit pan Hajný,” dodal číník, zmizel kdesi vzadu za b a r e m a kdy se vrátil, doprovázel ho úhledný mladý mu, který ten večer vyhrával na piáno.

Barbaři,” ohodnotil klavírista společnost. Nic jinýho ne barbaři. Viděl jste to někdy, objednávat muzice ampaňský?”

Poručík s pochopením kýval hlavou, ale mně to jasné nebylo. Proč by, k čertu, měl být rozdíl v tom, dostane-li hudebník místo kořalky sekt? Petlák si viml mého udiveného výrazu a polohlasem vysvětlil, e kdyby měl pianista vypít jen polovinu toho, co mu hosté během

večera poručí, skončil by za pár týdnů jako těký pacient na protialkoholní léčebně. Platí tedy taková nepsaná dohoda, e místo koňaku dostává ve skleničkách čaj, místo vodky vodu a v závěru večera mu barman uetřené peníze proplatí. S lahví ampaňského pochopitelně podobná kouzla dělat nejdou.

Muzikant hudroval, prskal a nadával. Nezlobil se ovem na nedostatečný výdělek, co patří k obvyklým lamentacím zneuznaných lidi, ale na neobyčejně nízkou kulturní úroveň posluchačů.

Nerozeznaj Janáčka od Kmocha, váně, kdyby člověk hrál v kravíně, tak to snad i dobytek

bude poslouchat s větim porozuměním. Jo, kdyby tatík viděl, co to dneska dělám, tak by mě p ř e r a z i l … “

Tie jsem seděl ve svém koutku a musím říct, e bylo velmi zajímavé sledovat Breburdu při práci. Drobnými otázkami plnými pochopení dokázal přimět lidi k přirozenému hovoru, bylo to prostě vyprávění a ne výslech. Ostře ořezanou tutičku čmárající na papír těsnopisné klikyháky vlastně nikdo ani nevnímal.

Slečna Daňková sem chodívala často?”

Přiblině tak jednou za čtrnáct dní. Poměrně pravidelně.”

Vdycky s tak velkou společností?”

Ne, to byla naprostá výjimka. Větinou jen se svým partnerem.”

Stále stejným?”

Jo.”

Poznal byste ho, nevíte, jak se jmenoval?”

73

Ne, bohuel. Ale mluvil německy.”

Blb,” řekl pianista.

Pročpak?”

Muzikant mávl rukou a odmítl svůj názor vysvětlovat. Usoudil jsem, e si neznámý cizinec

zřejmě popletl dva čajkovského klavírní koncerty, nebo nevěděl, kdo sloil Uherskou

rapsódii. Zkrátka ignorant.

Kdo platil?” zajímal se poručík.

Zpravidla on. Ale ne vdycky. Víte, mezi tou dvojicí nebyl takový vztah, jako kdy si chlap vezme tetu do lokálu a chce se ukázat. Ne, oni byli jako dva vlčáci v lese. Spí měli společné kefty ne postel.”

Vinárna se začala zvolna zaplňovat, vrchní Petlák omluvně pokrčil rameny, popadl

kasírtaku a vyrazil na plac. Pianista to s námi vydrel o chvilku déle, ale nakonec i on zasedl ke svému nástroji a nacvičeným úsměvem poděkoval komusi z hostů za pozlacenou napoleonku s velkým panákem gruzínského čaje.

Tak snad půjdem?” navrhl Breburda, poloil na stůl dvacetikorunu, co mi za dvě kávy připadalo a přetědré. Vyli jsme do města osvětleného lucernami a velkým kulatým měsícem, zdánlivě zavěeným mezi střechami domů.

Zdá se, e zejtra bude hezky. To je dobře.”

Proč,” zeptal jsem se.

Uděláme si vejlet. Platí?”

Nebyl jsem v situaci člověka, který můe podobné nabídky odmítnout. Navíc jsem byl

náramně zvědavý, co se bude dít.

Propůjčený ateliér byl prázdný a jen načatá láhev vína svědčila o tom, e Mirek Vít byl přece jen dopaden a odveden k pracovnímu stolu. Nalil jsem si do skleničky od hořčice a připil na zdraví vech enatých výtvarníků.

****

Ráno vtrhl do podkroví poručík Breburda s halasem hodným kasárenského budíčku.

Vstávat, vstávat, kamaráde, povinnost volá.”

74

Připadal jsem si jako ten lenivějí králík v klobouku. Pocákal jsem si obličej vodou a hmátl po kalhotách.

Vemte si radi tohle,” řekl poručík a z velikého papírového pytle vysypal dínsy, triko a zelený svetr. Civil. To věčné pokuení vojáků základní sluby, zvlá na dovolené. Spousta kluků neodolá, i kdy případný malér znamená okamitý návrat k útvaru a ostrou basu.

Myslíte?”

Jistě.”

Koneckonců, byl jsem vyslán do Prahy k plné dispozici vyetřovatelů a jejich přání je svým způsobem rozkaz.

V plandavém svetru a odřených kalhotách jsem si najednou připadal o spoustu let mladí.

Breburda to zřejmě také nějak vycítil, nebo mi začal docela automaticky tykat.

Tak pojď. Jedem.”

Sluební vůz prokličkoval ulicemi, přejel řeku a minul blok budov, jejich sláva, podle

Karbanátka, směle soutěí s významem gotických katedrál. Smíchovský pivovar. Neptal

jsem se kam jedeme a poručík se mi to nesnail vysvětlit. Vůz uháněl podél řeky, minul

chuchelské závoditě a kousek za Lahovicemi odbočil ze strakonické výpadovky na Zbraslav

a pokračoval k Davli. Pod molkově modrou oblohou se leskla Vltava, den byl skutečně jako vymalovaný a v duchu jsem konstatoval, e kdy nic jiného, dovedou pracovníci Bezpečnosti solidně předpovídat počasí.

U tam budem,” řekl Breburda. Skoro mě to zamrzelo. Měl jsem náladu na nějakou krásnou dlouhou cestu, kdy se kraj letící kolem oken vozu mění ze zvlněného předhůří v nekonečnou rovinu a pak zase v hory. Některý z mých předků zřejmě patřil k toulavému kmenu nomádů.

V Davli jsme přejeli přes most a poručík navrhl, e bychom se mohli pořádně nasnídat. Byl to báječný nápad, hlad u jsem měl jako vlk.

Vojín Kahula jednou prohlásil, e za dva nejvýznačnějí vynálezy lidstva povauje jídelní vozy a zahradní restaurace. V hotýlku U topolů by tedy byl jistě spokojen. Rozloité větve stromů, barevné stolky a výhled na soutok Sázavy s Vltavou. Skupinka trempířů provizorně tábořila pod starým katanem a vítr přináel drnkání mírně rozladěné kytary.

76

Dva páry černejch koní, přes krajky poltáře si rukou oči cloní dvě dámy v kočáře…

Poručík objednal dvakrát hemenex, pivo a limonádu a poprosil mladičkou servírku, jestli by nemohla zavolat paní vedoucí. Nálada připomínala atmosféru zapomenutých výletů páně Kondelíkových.

Jedna je plavovláska a druhá bruneta a obě trápí láska a jedou do s v ě t a …

Snídaně byla znamenitá, vychutnal jsem pohodu a idylu a netuil, e běh věcí pro mě právě připravuje pár ostrých psychických pohlavků. Vedoucí, ena přiblině padesátiletá, se objevila ve dveřích hotelu a její blíící se kroky ustily v zahradním písku.

Tak co budete potřebovat?” Sedla si na krajíček idle a zdála se být velmi uspěchaná.

Poručík neřekl nic, jen lehce pokývl hlavou směrem ke mně. Vedoucí do mne zabodla tmavé

oči lemované vějířky vrásek.

Ne,” řekla po chvíli. To není on.”

Moc vám děkuju,” povídal poručík.

Já mlčel a skládal si v hlavě vechno dohromady. Tak oni mi nevěří ani slovo. Prostě vůbec nic. Jsem zkrátka vrah a zametám stopy. Vymyslel jsem si anonymní telefonát, sám jsem pokazil vařič, abych svedl vyetřování na patnou kolej, lu kudy chodím a zpátky k útvaru mě neposlali ne proto, e by se snad podivovali mé osobní odvaze, ale aby měli hlavního podezřelého pěkně po ruce. Promiň, řekl poručík Breburda. Jistě, samozřejmě, nic se

nestalo. Vůbec nic. Jen to, e někde tady, pod těchovickou přehradou,

v místě soutoku dvou řek, házel vrah Eliku Daňkovou do vody. A teď mě tu budou vodit

jako medvěda, dokud mě někdo nepozná a neukáe alujícím prstem …

Tak snad půjdeme dál,” navrhl jsem.

Poručík pokrčil rameny a zamával na servírku. Trempíři zpívali dál svou tichou písničku.

Děti si hrají míčem dámy se uklání

a lokaj práská bičem

a zvoní k l e k á n í …

77

Ano, zvoní. Nad mou poetilostí, nad zrazovanou důvěrou. Připadal jsem si jako těně, co

kadého vítá s radostným vrtěním ocasu, ale inkasuje přitom jeden kopanec za druhým.

Holka mě pole k vodě kvůli tomu, e jsem musel na cvičení, jiná enská, kterou jsem vytáhl z havarovaného auta, mě zaplete do svých vlastních malérů, rána elektrickým proudem vyvolá podezření, e jsem vrah. Začínal jsem toho mít pomalu dost.

Tak, kdo z místních usedlíků se na mě jetě pamatuje?”

Nikdo,” řekl poručík.

Kráčeli jsme spolu po velkých kamenech navigace, podél Sázavy vysedávali rybáři.

Navijáky, pruty, tenounké vlasce třpytící se ve sluníčku. Připomnělo mi to dětství a klukovské pytlačení v Otavě, koupání nad jezem a pokřik desetiletých kamarádů. Dostal jsem náramnou chu zjistit, jak je voda teplá.

Seel jsem k řece, ponořil do ní ruku a mokrou dlaní si přejel obličej.

Co to dělá?”

Meju se vod krve,” řekl jsem. Breburdy se to dotklo.

Nech toho, sakra. Copak si myslí, e mě to těí? Nebo e bych byl rád, kdyby tě ta enská poznala?”

Nevím.”

Tak nehraj tyátr. Teď jdem za jedním docela zajímavým dědkem. Ten si na tu noc, vlastně

ráno, prej pamatuje.”

Poručík samozřejmě věděl docela přesně, na co si ten chlapík vzpomíná a na co ne,

nicméně chtěl vechno znovu a do písmene zapsat. Později jsem pochopil, e tohle zdánlivě zbytečné opakování svědeckých výpovědí má velice rozumný důvod. Nikdo nevypráví jeden záitek podruhé nebo potřetí docela stejně, ty leckdy nepatrné rozdíly pak umoňují

odhadnout hodnověrnost a serióznost svědka.

Pobření cesta nás zavedla k letitému srubu, který pamatoval starou zalou trampskou

slávu, čas, kdy v luxusních chatách neblikaly obrazovky barevných televizorů a místo auty se jezdilo do přírody vláčkem zvaným posázavský pacifik.

78

Na verandě nás u očekával mu přiblině edesát a sto deset let starý, jeho opálená

svratělá tvář připomínala indiána a na polovojenské koili měl připevněnou plechovou

erifskou hvězdu.

Vítejte. No pojďte dál.”

Uvnitř bylo ero, masívní dřevěný stůl a okolo něj několik amatérsky stlučených idlí.

Jen se posaďte. Moment, něco si nalejem ..

Indián odkudsi vytáhl láhev bez viněty a s podezřele vyhlíejícím obsahem. Pak začal

přidělovat skleničky.

Mně, prosím, ne,” zaprotestoval Breburda a významně zacinkal klíčky od auta. A dobře učinil, nebo přeslazené domácí víno, které jsem ze slunosti srkal, patřilo k nejodpornějím nápojům, jaké jsem kdy ochutnal.

Copak etě chcete vědět.”

Breburda naznačil, e by rád vechno vyslechl znova, omluvil se, e zdruje a poloil na stůl těsnopisný blok. Stařík nebyl rozladěn, naopak, evidentně vyprávěl docela rád.

Já si nebyl jistej s tím datumem. Ale teď u to vím přesně. Patnáctýho. Teda z patnáctýho na estnáctýho, ejo. To toti beru důchod a tak sem musel do města. ak si poačka bude pamatovat. Zval jsem ji na kafíčko, ale vona ne, to víte, ke starýmu dědkovi. Kdyby mi tak bylo vo dvacet míň, ejo. No a po vobědě sem jel zpátky. To byl čtvrtek, ejo ..

Napadlo mě, e by bylo zajímavé zjistit, jak se slůvko ,ejo’ píe těsnopisem a nakukoval jsem Breburdovi do notesu. Jestli jsem to správně odhadl, byla to vlnovka v podobě myího ocásku.

Taky sem si nakoupil, ejo,” pokračoval Indián, guláek v plechovce, chleba a něco pro zahřátí, hehe, po ránu tu bejvá chladno, jak táhne vod vody. Byl hnedle večer, kdy sem přiel domů, vypil sem kafe a up do postele, člověk je z toho cestování utahanej víc, ne dyby celej den makal, ejo. Tak sem spal. Ale e to bylo dřívejc ne jindy, tak sem se taky dřív probudil. Tak vokolo čtvrtý. el sem se protáhnout na verandu, íralo, vude mlha jak v prádelně, ejo.”

Ve snaze mít nepříjemný záitek co nejrychleji za sebou jsem se zaatými zuby vypil svou

číi bolehlavu, ale to byla chyba, čiperný muík s erifskou hvězdou mi okamitě dolil znova.

79

A vtom slyim motor. Povídám si kdo to můe bejt, von je tu zákaz vjezdu, ejo, ne e by to místní zrovna dodrovali, ale tejden před tím policajti kasírovali a tak byl pár dnů poměrnej klid. Vobjevily se světla a auák. Co je to za cvoka, říkám, kdy sjel z cesty a rovnou k řece.

Von byl snad voralej nebo co. Teda mlha byla, ejo, ale aby takhlenc zmagořil, ten nemoh bejt m í s t n í . .

Co třeba nějaký rybář,” zajímal se poručík.

Ten by si nepomoh, dyk je to pár krokůch, ale padák, e si nikdo nemůe bejt jistej, e

zpátky vyjede, ejo. Zvlá kdy utry klouou jak sou mokrý, nebo třebas kdy příde bláto.

Taky sem myslel, e u tam zvostane. Vrátil se a na takovej čtvrtej pátej pokus.”

Moment, teď po pořádku. Jak dlouho byl vůz na břehu?”

To se teďkonc patně vodhadne. čtvrt hodiny, nanejvej. To mu halt dolo, e je v hajzlu a zkouel vyjet.”

To jste viděl?”

Ale depa, mladej. Dyk byla mlha a z verandy pod cestu ani vidět nejni. Ale poslouchal sem, ejo. Von tam u vody je takovej kousek, aby se rozjel, pokadý natůroval mainu, pak mu ubejval dech a najednou zase rachot plnejch vobrátek jak mu na tom blátě podjelo kolo. Já vám nevím, co je to za módu, tyhle přední náhony, celej svět s tim blbne, ale nejni nad klasickej auák, to vám povidám j á …”

Přední náhon?” zpozorněl poručík.

No dyk povídám … 

Víte to určitě? Byla přece mlha. A vlastně jetě tma.”

Jo, máte recht. Byla. Ale ui mi, zaplapánbu, etě slouej, ejo. Abych nepoznal dvoutakt.

Take co to mohlo bejt , trabant, ten má ale křaplavějí zvuk, nebo wartburg. Na ten bych vsadil, ejo … ” Indián znovu odzátkoval svou nebezpečnou láhev a vyhrkl sugestivní otázku: Vám to nechutná?” Naopak,” zalhal jsem, vynikající.”

Tak to dorate, a můu dolejt.”

Jen do toho,” zaklebil se Breburda. Vzal jsem to jako zlomyslnost, kterou mu jednou splatím.

80

Vyprázdněnou sklenici hostitel okamitě znovu naplnil po okraj.

Abych pravdu řek,” pokračoval ve vyprávění, kdy se furt nemoh vyhrabat, napadlo mě, e z toho kouká nějaká ta pětička. ejo. Vzal jsem kýbl s popelem, popad lopatu, ale v tu chvíli ten blbec vyjel nahoru, chtěl bych vidět tu spojku, jak ji zrasoval, votočil se vodkaď přijel a já u zahlíd jenom stoplampy. To je celý, panstvo. Jen bych vopravdu rád věděl, proč vás to tak zajímá, ejo.”

Máme podezření,” řekl poručík, e ten vůz byl kradený.”

A byl to waras, ejo?”

Breburda přikývl.

No kampak na mě, na starýho chlapa. Já dělal do motorů, dy to etě byla poctivá práce a ne tyhle umělohmotný sarapatičky…

Breburda nemínil diskutovat o problémech automobilového průmyslu, sérií přesných a

zřejmě předem dobře promylených otázek se pečlivě snail dostat z muíka jetě nějaký

pouitelný fakt, ale ukázalo se, e nic jiného ne dalí sklenici domácího vína u nabídnout nemůe.

Děkujeme, opravdu jste nám moc pomohl.”

Ale to já přece rád.”

Vraceli jsme se podél břehů Sázavy, poručík si tie hvízdal a já se z útrků vědomostí snail o celém případu sloit něco rozumného, asi tak jako restaurátor, co se z poloviny dochovaných kamínků pokouí rekonstruovat původní mozaiku.

Podle televizní pátračky tělo Eliky Daňkové vylovili a za soutokem, ale to nic neznamená, proud dokáe věci podivuhodné. Jako děti jsme měli pečlivě zmapovanou Otavu, věděli jsme, z kterého místa vypustit dřevěnou loďku, aby doplula na druhý břeh nebo se naopak

vrátila k tomu původnímu. Kriminalisté si něco takového určitě vyzkoueli taky. Take dobrá, vrah prakticky jetě za tmy zajel k vodě, zbavil se těla a pracně vykrábal zpátky na cestu.

Podle ví logiky měl ovem rychle mazat pryč a zoufale se snait, aby si ho nikdo zbytečně neviml.

Jak do toho pasuje ta hostinská?” zeptal jsem se.

Poručík si mě zkoumavě prohlédl a zřejmě chvilku uvaoval o tom, má-li odpovědět.

81

Taková blbost,” řekl. Je to skoro neuvěřitelný, ale doel mu benzín. A vokolo nikdo buď nejel, nebo mu nezastavil. První auto, který přijídělo z města, řídila právě paní vedoucí.

Nabídla trosečníkovi pětllitrovej kanystr a von jí za to dal stovku … “

Napadla mě spousta otázek. A byl to vůbec on? Jaký to bylo auto? Kde sebral olej do

benzínu?”

Nasedli jsme do sluebního vozu a poručík nastartoval.

Těko říct,” poznamenal, samozřejmě, to mohl bejt někdo cizí. Ale tahle silnička nikam nevede, jen do chatařský osady. A vechny místní hostinská po léta z n á … “

Breburda zařadil rychlost a rozjel se.

enský maj pamatováka na tváře, ale na auta ne. Dokonce si nedokázala s jistotou vybavit ani jakou měl ten vůz barvu. Ona sama má ale trabanta, tak to asi dvoutakt opravdu byl.”

Přejeli jsme přes most a zamířili k Praze. Na rozdíl od neznámého pachatele jsme měli v

nádri benzínu dost a tak nás po chvíli pohltily runé ulice hlavního města.

****

Následující den jsem nevytáhl paty z ateliéru a přečetl monografii o Salvadoru Dalim, studii zabývající se vývojem barokního umění ve středních Čechách a ivotopisný román o Karlu krétovi. Samota mě pomalu začínala otravovat. Bylo to zvlátní, na vojně mi právě

nedostatek soukromí dost vadil, ale čeho je moc, toho je příli. Omezenost pohybu a

podezřeni, které mě přes vechny rozumné důvody přeci jen dost tísnilo,

to ve vytvářelo z ateliéru celu vyetřovací vazby. Kdyby aspoň Mirek Vít občas zael. Jene zdálo se, e posledním útěkem si vybral volno nejméně na měsíc.

Nae ivoty jsou truchlivé jak pláč jednou z večera el z herny mladý hráč…

Bohuel, ani to ne. Večer jsem se bez závaných důvodů neměl sám pohybovat ve městě.

Kdepak herna. Začalo se mi stýskat po Helebrantových vtipech, Karbanátkových pivních

přeludech a dokonce i po křiku nadporučíka Velka.

82

Utekla dalí noc, ráno jsem volal na kriminálku a dozvěděl se, e mě vyetřovatelé stále

jetě nepotřebují.

Dobře. Stejně bych rád mluvil s majorem Pleskotem.”

Je to nutné?”

Je,” řekl jsem.

Chvilku to ve sluchátku klapalo a umělo, dlouho se nic nedělo, take jsem měl pocit, e

spojení někdo přeruil. Krátce před tím, ne jsem chtěl zavěsit, se major ozval.

No, copak si přejete.”

Rád bych se vrátil k útvaru.”

To myslíte váně?”

Ano.”

Major se odmlčel, téměř telepaticky jsem na dálku cítil jak o návrhu přemýlí. Dobře,” řekl nakonec. Nemám námitek.”

Během dne jsem vyřídil vechny nezbytné formality a kasičku plnou kovových korun zanesl

do výtvarníkova bytu. Jeho paní byla nezvykle příjemná, usmívala se a na rozloučenou mi

připravila velikánskou krabici plnou taeného trúdlu.

Tak moc děkuju a mějte se.”

astnou cestu.”

elezniční souprava se zvolna rozjela, se zabečením vplula do ústí vinohradského tunelu.

Tma padla na kupé jako opona za dohraným divadelním kusem. Acta est fabula. Pryč byla

vila na Malvazinkách, skřípající francouzské hole i dřevěný prstýnek na ruce mrtvé eny. Byl jsem přesvědčen, e pro mne vechno skončilo. Jednou, moná, se v novinách dočtu o soudním přelíčení a závěrečném rozsudku, ale bude to tak stručná zprávička, e ani

nepochopím, e je to poslední tečka za příběhem, ve kterém jsem i já měl malou roli.

Vlak vyjel do světla, koleje duněly, kulisa okrajových sídli hlavního města se pomaličku ztrácela za posledním vagónem. Mladičká průvodčí s hřívou hustých světlých vlasů, které se marně snaila překrýt sluební čepice, si prohlédla cestovní doklad a mile se usmála.

Tak za kolik?”

To mě zaskočilo. Zaklinací číslo vech vojáků základní sluby mi prostě vypadlo z hlavy, řekl jsem, e pokud to správně odhaduju, tak přiblině za rok a první, co udělám a se vrátím do civilu, bude to, e slečnu průvodčí pozvu na rande.

83

Zasmála se. Takovejch by bylo,” pravila ne bez jisté hrdosti a kráčela dál kymácející se úzkou uličkou a způsob, jakým nesla přes rameno nádraáckou taku, mi připomněl Jarmilu.

Stíny stromů prchajících kolem oken se prodlouily, obilí na polích bylo luté a zralé, na jiních stráních se u do něj s paravou nenasytností zakusovaly kombajny. Holá strnitě a červenající se jeřabiny, neklamné známky pozdního léta a končících kolních prázdnin.

elezniční souprava uháněla mezi skalami, které vracely rachot náprav mnohonásobnou

ozvěnou.Byla u dávno tma, kdy jsem procházel kasárenskou bránou, pomocník dozorčího

bez valného zájmu zkontroloval vycházkovou kníku a pak se vrátil do místnosti, kde blikala televizní obrazovka.

Uvítací fanfáry se jaksi nekonaly.

Jen ve světnici, slabounce ozářené stálým poplachovým světlem, otevřel Karbanátek levé

oko a pravil: Těbůh, vole. To ses tam teda dlouho nevohřál.”

****

Říká se, e nic není nového pod sluncem, a proto asi nikoho příli nepřekvapilo, e se vojín Maleček zase postaral o malér. Vechno začalo tím, e si namluvil jakousi slečnu z vesnice vzdálené přiblině deset kilometrů a kdy tam měla být tancovačka, vyloudil vycházku do čtyřiadvaceti nula nula a vypravil se provést svou vyvolenou před zraky celé obce. Osel.

Jako kluk z města ovem netuil, e něco podobného je jasné hození rukavice do tváře

vech místních chasníků a dobře to v ádném případě dopadnout nemůe.

Rvačka se rozpoutala přiblině ve dvaadvacet třicet, Maleček neutekl, co měl udělat, kdyby mu zůstalo trochu zdravého rozumu v hlavě, nýbr se odváně postavil příerné přesile a byl zbit jako ito. Tím pádem zmekal poslední autobus, do kasáren se dobelhal a ráno a vyfasoval tři dny natvrdo.

84

Nezlomilo ho to vak a do basy odcházel s výrazem ďArtagnana, který jde trpět pro paní

Bonacieuxovou.

Vak já vás naučím,” mínil nadporučík Velek. Nesluí se prostému vojínu pochybovat o slovech důstojníka, přesto jsem v zájmu skutečnosti nucen poznamenat, e trest nenaučil Malečka nic. Z útvarové věznice vyel se zrakem stále zasněným a dokonce i takový

duevní dřevorubec, jako je Karbanátek, začal mít o kamaráda obavy.

Hele, vole, ty se snad schopnej koledovat si vo nakládačku podruhý.”

Jen co dostanu vycházku,” řekl vojín Maleček.

No slyeli ste to? Von ouplně zblbnul. Kvůli pitomý enský!”

Maleček odsekl, e slečna Irena vůbec není pitomá, naopak je to absolventka střední koly, ovládá dva cizí jazyky a hodně čte.

Karbanátek obrátil oči k nebi a neříkal radi nic. Měnili jsme planetovou wilsonku v obrněném transportéru a pokud jsme to chtěli do večera stihnout, nezbýval čas na dlouhé hovory.

Tlustý vojín Kahula si faleně pohvizdoval a pohrával s golaklíči, ale jak se později ukázalo, celou dobu přemýlel o monostech, jak poetilého zamilovaného kamaráda zachránit.

Přece v tom toho blbce nenecháme samotnýho,” poznamenal večer polohlasně, pak

pronesl několik stralivě sprostých slov a usnul.

Ráno to měl. Plán přesný a podrobný jako Napoleonův postup v bitvě u Slavkova.

Ale von to vědět nesmí, poněvad je vůl.”

lo v podstatě o to, e ve chvíli, kdy se Maleček znovu vypraví do jámy lvové, musí nejméně pět z nás ostatních dostat vycházku taky. Jet s ním ve společném autobuse sice nemůeme, protoe to by ná hrdina nepřenesl přes srdce, ale o sedm minut dřív vyjídí spoj do Lhoty a kdy vystoupíme na Rozcestí, je to do té neastné hospody slabá čtvrthodinka přes les.

Jestli to vezmeme poklusem, budeme na místě skoro ve stejnou chvíli co on. A kdyby mu

chtěl zase někdo ublíit, tak halt ty civilisty sesypem na jednu hromadu, zalapem je do

kanálu, roztrháme a polém po větru.

85

Aspoň jednoho musíme nechat naivu,” řekl svobodník Helebrant, aby vo tom moh pro

vejstrahu vyprávět potomkům.Já osobně rvačky rád nemám, ale musím přiznat,

e se mi Karbanátkův plán docela líbil. Vojín Maleček váí edesát kilo i s postelí a to, co s ním na té tancovačce udělali, byla trestuhodná sprosárna.

Dny míjely, a přiel ten čtvrtek, kdy Maleček od rána voněl kolínskou a zářil. Helebrant měl dlouhou debatu s výkonným praporčíkem, nakonec se nás do vycházkové knihy dostalo vech pět. ádný z nás natěstí nebyl v seznamu bojového rozdílení a tak velitel vycházky podepsal.

Nikdy by mě nenapadlo, e se v naí poměrně drsné společnosti objeví due natolik něná a poetilá, aby se domnívala, e udělá své přítelkyni radost básní. Přesto se tak stalo.

Neznáte někdo nějakej pěknej rým na jméno Irena?” zajímal se Maleček v odpolední frontě před armou.

Irena , řičí jako siréna,” pravil Karbanátek s opovrením. Tím byla debata o poezii uzavřena.

Dílna, umývárna, nástup a četba denního rozkazu. Vechno klapalo podle předem

připraveného plánu tak hladce, e nám to mělo být podezřelé. Měli jsme se připravit na

nějakou nepředvídanou překáku. Ta se objevila ve chvíli, kdy jsme odcházeli z kasáren.

Kahulal Ke mně!”

Nadporučík Velek měl náladu pod psa a nijak se to nesnail skrývat.

Takhle chcete mezi lidi? To jsou vyčitěný boty? To není čepice, ale sedlo!”

Karbanátek dostal čtvrt hodiny na to, aby se uvedl do naprostého předpisového pořádku.

Zvládl to za deset minut, ale stejně zdrení stačilo na to, aby nám autobus ujel a celý bojový plán byl v troskách.

Měli ste jet sami, pitomci…

Bylo pozdě pátrat po chybách. Zůstali jsme sami na oputěném autobusovém nádraí, kde

vítr honil po asfaltu prach.

86

Váně u tam nic nejede?” Ale jo. Jene a za půldruhý hodiny.”

Věnovali jsme Malečkovi tichou vzpomínku, li na pivo do restaurace Na nároí a o

devadesát minut později nastupovali do autobusu s pocitem, e u je stejně vechno

zbytečné. Aspoň e spoj byl přímý a etřil běeckou pou napříč lesem.

Dveře se se syčením otevíraly na vech zastávkách, asfalt ustil pod koly a Helebrant počítal jednotlivé stanice na prstech. Třetí, čtvrtá, pátá. Tak tady to bude, panstvo!”

Odbočili jsme na nevelkou náves, které vévodila zářící okna místní hospody. Výsadek!”

Připomínalo to japonská vojska, co se prý vyřítila v plné bojové připravenosti z dungle řadu let po skončení druhé světové války. Restaurace se zdála klidná a neporuená, po předpokládané rvačce nikde ani stopy. Karbanátek rozrazil dveře vedoucí do výčepu

ramenem a vtrhl dovnitř. Okamitě jsme ho následovali a pohled, který se nám naskytl, byl přinejmením překvapující. Maleček kraloval v čele velikého plně obsazeného stolu, okolo ramen objímal jakousi černovlasou holku a poslouchal, jak mu místní harmonlkář hraje do

ouka písničku o cikánce té krásné. To snad není pravda,” řekl Helebrant.

Ahoj, kluci, co tu děláte …? Poďte se posadit.”

Časem se celá situace vysvětlila. Přesto, e se slečna Irena o svého vojáka strachovala a chtěla ho schovat uvnitř rodičovského domu, Maleček odmítl, popadl dívku za křídlo a odtáhl ji do hospody. Místním chasníkům, tentokrát na rozdíl od tancovačky celkem střízlivým, bláznivá odvaha mladíčka v uniformě zaimponovala. Přijali ho mezi sebe, jako by se narodil ve vedlejí chalupě a my se tu ocitli v situaci kamarádů kamaráda; to jest hostů vítaných.

Jasně, armádo, přece se nebudete upejpat. Karlíku, jednu rundu na mě!”

Přisedli jsme, Karbanátek zabořil ret do pivní pěny, na několik vteřin strnul jako honicí pes a pak prohlásil: Hergot, to je to dobrý.”

87

Kde je mládek, tam je stárek, tam je taky pivo, pivovárek…

Kde se pivo vaří, tam se dobře daří.

Večer ubíhal lehce, tatínek slečny Ireny nás vechny do jednoho pozval na přítí týden na ronění berana a hostinský se pod záplavou nových a nových objednávek mohl uběhat.

časem se ukázalo, e přátelská pohostinnost není méně nebezpečná ne pořádná rána

pěstí. Maleček, který nechtěl nikoho urazit tím, e by odmítl nabízený přípitek, na tom byl brzy podstatně hůř ne minule. Dopravit ho bez maléru zpátky do kasáren byla práce náročná a namáhavá a tak jsme si vlastně nakonec společnou vycházku nezařídili nadarmo.

Čert ví, jak to ten chlap dělá,” řekl Karbanátek do příeří usínající světnice, ale pivo bylo jako břeh.”

A to byla vlastně tečka za celým příběhem, který jako desítky a stovky podobných

vojenských historek by ani nestálo za to vyprávět, kdyby běh času vechno nakonec

nezařadil do jednoho výsledného obrázku.

Na vradu Eliky Daňkové mi zkrátka nebylo dáno tak snadno zapomenout.

****

Budíček, rozcvička, rajóny a po snídani nástup na rozdílení. Jeden den podobný druhému

jak vejce vejci, vůně oleje, nafty a benzínu, strkanice před jídelnou, cinkot aluminiových lic, denní rozkaz a chladný podvečer pozdního léta.

Představa skopového na pomalu se otáčejícím roni uprostřed tiché zahrady nám dokázala

zpříjemnit celý týden, ale kdy datum dokodrcalo k slibované hostině, bylo vechno docela jinak.

Ve středu vyrazila část útvaru na cvičení, Karbanátek a Helebrant je následovali s pojízdnou dílnou, na zbytek osazenstva se rozprely sluby, které nebylo s kým vyměnit a nakonec z celé původní party dostal vycházku jen Maleček a já.

Co tam budu dělat?”

88

Musí jet,” přemlouval mě Maleček, dy bys je váně urazil.”

Příli se mi nechtělo, ale jiný program jsem neměl.

Uvidí, e to bude fajn.”

Tak jsme se tedy do vsi, která byla svědkem nejen Malečkovy pohany, ale i jeho ohromného

morálního vítězství, vypravili ve dvojici. Autobus drncal na výmolech okresní silnice a já se o slečně Ireně dozvídal neuvěřitelné skutečnosti.

Předevím to, e je krásná. A taky pracovitá. Má moc hezký vztah k dětem a výborně vaří

(čert ví, jak to ten osel zjistil, zatím se přece spolu scházeli jen v biografech a na

tancovačkách), umí se krásně oblékat (Helebranta by jistě víc zajímal opačný postup), má

něný hluboký hlas a velmi melodicky zpívá. Lip ne Pilarka, na to vem jed.”

Nevím, jestli taky míváte ten pocit, takového čertíka, který se v člověku bouří, jakmile je někdo přespříli obdivován a chválen. Měl jsem tisíc chutí tu skvostnou madonu nějak pohanět, Karbanátek by v podobné situaci jistě poznamenal, e má nohy do X a hubu na zip, ale nakonec jsem mlčel a představoval si tiché praskání ohně, vůni pečeně a sykot omastku, skapávajícího do havých uhlíků.

Kdy autobus zastavil na návsi a my vystoupili, lilo jako z konve.

Sakra, to je smůla,” řekl Maleček. Měl pravdu, byla.

Hosté se rozprchli, večeře se podávala v pokoji a i kdy nebyla patná, trápil mě pocit

absolutní přebytečnosti. Dvojice se s ukáním stáhla do kouta, pohostinný Irenin tatínek vypil pět lahvových piv a usnul v sektorovém křesílku, paní domu se ve vedlejí místnosti dívala na jakýsi neodolatelný televizní seriál. Nemínil jsem dál dělat kořena a tak jsem se vytratil tie a nenápadně jako duch. Venku pořád prelo, ale jen mírně a skoro příjemně.

Byla u tma, je zajímavé, jak rychle se koncem srpna zkracují dny. Mihotavé kapičky

vytvářely okolo svítících lamp velké kulaté aureoly, kalue na vlhkém asfaltu se zářivě leskly.

Vypravil jsem se zpátky ke kasárnám pěky, nechtělo se mi čekat do půl dvanácté na

autobus.

Automobil parkující pár metrů od vchodu do Irenina domu nastartoval a rozal reflektory.

89

Doel jsem na náves, zaváhal na chvilku, zda nemám zajít do hospody, ale pak jsem si

uvědomil, e nemám náladu seznamovat se s cizími lidmi a vést předlouhé hovory o ničem.

Ne, domů! Vyrazil jsem ostrou chůzí s přesvědčením, e těch přiblině deset kilometrů, které mám před sebou, pohodlně za dvě hodinky zvládnu.

Cizí vůz jel pomalu za mnou, jakoby jeho řidič zabloudil a nevěděl, kterým směrem se vydat.

Poslední vesnické domky zmizely, zůstala jen temná silnice, vroubená stuhou patníčků se

zářícími bílými a červenými odrazovými sklíčky. Ten podivný automobil se stále krokem inul za mnou. Znervóznilo mě to, zastavil jsem se a otočil. Vůz dojel a na mou úroveň, dveře klaply a otevřely se.

Nechce svízt?”

Proč ne. Dobročinnosti se meze nekladou.”

Tak nasedej.”

Zabořil jsem se do anatomicky tvarovaného sportovního sedadla a přetáhl přes rameno

bezpečnostní pás. Řidič se lehounce rozjel. Teprve teď jsem si uvědomil, co je to za skvost, ve kterém sedím. Honda, estnáctistovka, čtyřválec OHC, estnáctiventilák a s výkonem dobrých sto dvaceti koní. Ve Světě motorů byl o tomhle modelu informativní článek, nikdy

bych netuil, e se v něm svezu. Na palubní desce blikal nazelenalý displej počítače.

Hergot, to je kára.”

Jo,” řekl řidič nedbale, ujde.”

Měl jsem takový klukovský sen, aspoň jednou v ivotě podobné ihadlo kočírovat. Ale na

nějaké pořádně dlouhé cestě, třeba z Prahy do Koic nebo tak.

Kolik to udělá?”

Přes dvě stě.”

Tak dost, pokáral jsem se v duchu. Trabant je koneckonců taky solidní vůz a co tu budu

skládat poklony nějakému pitomci, jeho jedinou zásluhou je, e si hondu koupil, aby se

mohl chlubit.

igul je teda trochu pohodlnějí,” řekl jsem, ale člověk nemůe mít vecko.”

ofér na mě vrhl vyjevený, nechápající pohled a potom u se věnoval jenom volantu.

Halogenové reflektory rozřezávaly tmu, dvě zatáčky, kopec a pod ním u leelo okresní

město.

90

Dvouhodinová procházka se smrskla na několikaminutovou projíďku. Zastavili jsme na

neosvětleném poloprázdném parkoviti necelých pět set metrů od kasárenské brány.

Tak díky.”

Moment, nespěchej,” řekl řidič.

Strnul jsem, přiznávám, první co mě napadlo bylo, e je majitel vozu homosexuál. Pánbu mu pomoz, ale je na patné adrese. Nicméně, nechtěl jsem být příli nezdvořilý.

Co chcete?”

Auák se ti líbí, né?

Jo, ale nemám čas. Dobrou noc.” Mu se ke mně naklonil a popadl mě za rukáv uniformy.

Rozhodl jsem se, e kdy bude nejhůř, tak mu jednu vrazím.

Můe bejt tvůj. Hned.”

Situace se vyjasňovala. Je to cvok.

Určitě! A tajemnej hrad v Karpatech taky. Na rekreaci. Běte spát!”

Ale já si nedělám srandu.”

Tak co je to za řeči?”

Povídám, e tenhle vozejk ti můe říkat pane. Kdy bude chtít a kdy…

Co kdy?”

Kdy bude rozumnej, Falstaffe.”

Poslední slovíčko mě srazilo zpátky do sedadla. Stejně jsme bohu dluni smrt, povídá

Falstaff v Jindřichovi. Měl jsem pocit, e poznávám i ten přiduený hlas. Později mě napadlo, e jsem se mohl chovat mnohem rozumněji, moná jsem měl toho ničitele vařičů popadnout za krk a odtáhnout na nejblií oddělení Bezpečnosti, třeba stačilo jenom sebrat klíčky od auta a později podle státní poznávací značky zjistit, kdo v něm seděl. Ale pozdě bycha honit.

Co to znamená, bejt rozumnej?”

No vidí,” zasyčel ofér, u na to de ze správnýho konce. Jednak bude zticha, co si, jak se zdá, u pochopil. Jene to je málo. Etě se zúčastní nějaký malý akce 

Ale, to máte tak málo lidí?”

91

Řidič se zasmál téměř pobaveně. Nedělej ze sebe blba. Společný hříchy sou lepi ne

kopec slibů. Tak co ty na to?”

Kdy kejvnu, tak je tenhle auák můj?”

Bez problémů. Jak houska na krámě.”

Tak jsem se zasmál pro změnu já. Ne e by se mi chtělo, ale atmosféra to vyadovala.

To ste teda z lacinýho kraje.”

Chlap ztuhl. Zamrzelo mě, e je vude kolem tma, e si vlastně nemůu ani pořádně

prohlédnout jeho obličej,

V duchu jsem odhadoval čas. Půl minuty, minuta, dvě? Potom promluvil.

Dobrá, padesát klacků k tomu.”

Málo,” řekl jsem.

Hraje si s ohněm, kamaráde,” řekl velmi potichu. Sto. Ale to u je poslední slovo.”

Začínalo se mi jevit, e celou hru hraju patně, ovem couvnout u nebylo kam.

Za to si kupte něco na sebe. Sbohem.”

Nechal mě vystoupit, ale ve chvíli, kdy jsem zabouchl dveře, honda vyrazila jako drak a se zhasnutými světly zmizela za rohem. Snail jsem se rozlutit číslo, leč marně. Jen oválný tvar cedule mezi temnými koncovými světly připomněl poznávací značky, které se vydávají cizincům při koupi vozidla v Německé spolkové republice.

Do skončení vycházky jsem měl půldruhé hodiny čas a potřeboval jsem si spoustu věcí

promyslet. Dlaba starého náměstí, most přes temnou řeku, klikaté ulice a rozbitá skla

litinových luceren.

Co je to vůbec za lidi? Kdo si můe dovolit tak neuvěřitelné úplatky? Automobil za dvě stě tisíc korun, moná za víc, a sto klacků k tomu? To je přece absurdní, zlý sen, nebo kanadský ert, taková blbost se nedá ani vyprávět.

Město spalo, hodiny na věi radnice odbíjely jedenáct. Dneska je jasné, co jsem udělat měl.

Zajít k nejbliímu telefonu a okamitě se spojit s majorem Pleskotem nebo poručíkem

Breburdou. Neudělal jsem to. Zpětně se těko vysvětluje proč, důvodů bylo jistě víc, ale ten hlavní spočíval v jednoduché úvaze. Neuvěřili mi, e jsem vyslechl anonymní telefonát, na pokozený vařič se dívali se shovívavým úsměvem.

92

Nepodezřívali tajemné síly v pozadí, nýbr mne. A teď mám vysvětlovat, e jsem zail to, co jsem zail? Buď mě polou na záchytku nebo do blázince, případně začnou mít toho vymejlení dost a oupnou mě za katr. Zkrátka, tahle cesta se mi zdála slepá a

bezvýchodná. Proto jsem se rozhodl, e nechám dalím událostem volný průběh. Ostatně,

mu s přidueným hlasem byl na tahu …

Do kasáren jsem se vrátil pár minut před čtyřiadvacátou hodinou a potichounku zalezl na

svůj kavalec. Maleček ve světnici jetě nebyl. Napadlo mě, e přitahuje průvihy víc, ne magnet elezné piliny.

****

V pátek odpoledne polykala dokořán otevřená kasárenská brána náklaďáky, transportéry i

tanky zablácené, zapráené, ale dokonale fungující, na čem měla nemalou zásluhu

pojízdná dílna s Helebrantem a Karbanátkem v kabině. Nazdar.” Těbůh, peciválové. Etě e vás nikdo neukrad …” Dunění motorů, rachot housenkových pásů, černý výfukový dým stoupající k nebi. Kapitán Sládek se vykláněl z okna tábního uazu, na tváři úsměv od ucha k uchu, co znamenalo, e vechno dobře dopadlo, bez tahanic a mimořádek. Zkrátka pohoda, a to v přítích dnech pozná na vlastní kůi kadičký voják útvaru.

Voda uměla ve sprchách, bohatýrská večeře měla klukům vynahradit kulinářské strádání v

polních podmínkách. Tak jakej byl beran?” Maleček, pro kterého nezdařená zahradní

slavnost znamenala, e si po slubě půjde zdřímnout do basy, mávl rukou a trochu od věci

poznamenal, e bude muset vymyslet pro Irenu nějaký pěkný dárek, nebo dívka má

koncem září narozeniny. Kup jí pípu,” navrhl Karbanátek. Taková věc se v rodině neztratí.”

93

Řeč líně plynula od tématu k tématu, Helebrant vyprávěl, jak se véesce plné proviantu

rozsypala převodovka a pěáci na kopci v zákopech ili o sucharech a vodě a do té doby,

ne se podařilo závadu odstranit.

Zkusil jsem přijít se svou trokou do mlýna a podvědomě očekával nedůvěru a posměch.

Proto mě skoro překvapilo, jak váně vichni vzali tu neuvěřitelnou historku.

Dobřes udělal,” řekl Karbanátek. Tyhle japonský unky stejně stojej za hovno.”

Proč?”

Poněvad to tu nikdo nedovede spravit. Posere se ti nejobyčejnějí součástka a dá za ní víc, jak za půl embéčka. S ucpanou dýznou v karburátoru musí do specializovaný dílny. A s tím jdou do háje …”

Debata o motorech, karterech, kardanech a diferenciálech pokračovala a do chvíle, kdy se Maleček se sloenou zelenou dekou pod paí odebral do své cely. Potom u byl večer a kasárenský ivot se vrátil do vyjetých kolejí. Spící autopark s tichými vyrovnanými stroji, tankové věe překryté ochrannými celtami, hlavně kanónů mířící k srpnové obloze. Jako krtnutí obrovskou ohnivou tukou se v záplavě hvězd občas objevila čára padajícího

meteoru, Říká se, e stihne-li si člověk v takový okamik něco přát, tak se mu to zcela určitě vyplní. Kdy nový záblesk rozřízl nebe, měl jsem pocit, e se mi to povedlo.

Myslel jsem na Jarmilu.

Zoban, půltón, mazák, suprák… To jsou neoficiální hodnosti, kterými prochází kadý

frekventant základní vojenské sluby. Zásluhou striktních a velmi přísných opatření majora aldy sice u naeho útvaru nikdy nedocházelo k drastickému ikanování jako u některých jiných jednotek, přesto vak hierarchie odslouených měsíců znamenala mnoho. Od

celodenního poklusu přijímače přes uvolnění po prvním půlroce a k vytouenému mazáctví

ve chvíli, kdy o rok starí ročník odchází do civilu. Snad jediný z nás, kterého se tato

záleitost netýkala, byl vojín Kahula. Absolutní nedotknutelnost si zajistil na samém začátku vojny. Tenkrát jsme byli jetě ze veho značně vyděení, Karbanátek klečel na podlaze a snail se do malého plechového stolku srovnat neuvěřitelnou haldu nafasované výstroje,

94

i kdy bylo na první pohled jasné, e se něco podobného nemůe podařit. A do světnice v té chvíli vtrhlo přímo ztělesnění dokonalého mazáka. Cigareta v koutku úst, přimhouřené oči a lenivý protáhlý způsob hovoru. Chvíli si mlčky vyhlíel obě a trousil popel na podlahu.

Potom ukázal prstem na Karbanátka.

Ty, zobane, mi vyčistí boty. Ale to ti povídám, a sou jako zrcadlo.”

Kahula si mazáka prohlédl, zaznamenal, e jeho nárameníky jsou prázdné a celkem vlídně

se zeptal, jestli běí o ert. Mazák začal hulákat a Karbanátek vstal. Při jeho postavě by se to u samo o sobě dalo povaovat za argument, ale on pokračoval. Levačkou popadl mazáka vepředu za blůzu a zvedl ho. Připomínalo to klasické obrazy z řeckých váz, tak

nějak Heraklés zápasil s Antáiem. Mazákovy kanady se bezmocně třepaly metr nad

podlahou jako nohy hadrového panáka.

Jednou,” řekl Karbanátek tie, jsme si v Uhelnejch skladech měřili sílu úderu. Na takový momentový váze, ví? A já měl půl tuny. Nebylo by lepí, kdyby sis ty svý krpály vypucoval sám?”

Mazák souhlasil a od té doby Kahulu nějaké dělení na první a druhý odslouený rok

nezajímalo.

Kdy jsem na to teď, na prahu vlastního mazáctví vzpomínal, zalitoval jsem, e v té luxusní hondě neseděl místo mě právě Karbanátek. Ten by si toho pitomého grázla tak snadno utéct nenechal.

****

Desátník absolvent Peterka, který dělal na tábu něco jako písaře, měl nejčerstvějí zprávy z první ruky.

Po neděli se jede na střelby, pánové.”

Malečkova zachmuřená tvář se maličko rozjasnila. Má kliku,” prohlásil Helebrant, nic lepího sis, vole, ani nemoh přát.”

Jen jestli to vyjde,” pitl vojín potichu.

Co svět světem stojí, nebo přinejmením od dob, kdy přemýlivý pračlověk sestrojil svůj

první luk,

95

je střelecké umění v armádě vysoce ceněno a na základě výborných či vynikajících výsledků se nejen povolují vycházky a opufáky, ale také promíjejí tresty za drobnějí kázeňské přestupky. A Maleček, i kdy by to do něj na první pohled nikdo neřekl, střílel jako kouzelník.

Bylo docela jedno, jestli má v ruce samopal, pancéřovku nebo kulomet. Kdy vypálil dávku, tak nejen e se strefil, ale dírky v terči byly tak pravidelně seřazeny do jedné linie, e to připomínalo steh nějakého velkého icího stroje.

Rota vyrazila na střelnici jako první za kalného mlného rána, plachta vétřiesky byla zvlhlá rosou a psi ve vesnicích, kterými jsme projíděli, těkali váhavě a rozespale. Les nás obklopil těkou vůní pryskyřice a jehličí, hlídka, střeící vjezd do prostoru střelnice, zvedla pruhovanou závoru.

V úzkém a vysokým válem uzavřeném úvoze se tyčily siluety dálkově ovládaných stojících a

leících figur. Vzdálenosti sto a dvě stě metrů. Nadporučík Velek netrpělivě přecházel z

místa na místo a vihal kolem sebe vrbovým proutkem jako dávný husar jezdeckým bičíkem.

Opakuju, e je bezpodmínečně nutné dodrovat vechny zásady bezpečnosti… Kahula, jak

to stojíte! Pozor! Pohov! Rozchod ..

O dvě hodiny později byl velitel střelecké přípravy mnohem vlídnějí.

,,K dosaeným výsledkům vám blahopřeju. Maleček!”

Zde!” .

Nadporučík upřel zkoumavý pohled na útlounkého, velmi nevojensky vyhlíejícího kluka.

Kde jste se to naučil?”

Ani nevím. Tak nějak. Doma.”

Odkud jste?”

Z Moravy. Od Buchlovic.”

Nadporučík se zamyslel. Co tam děláte?”

Na potě.”

Na Velkově tváři se objevil iroký úsměv.

Pytlák, co?

Ne, soudruhu nadporučíku,” hájil se Maleček. To ne! Jenom člen mysliveckýho sdruení.”

Vykrabali jsme se na korbu a vraceli zpátky do kasáren.

96

Ze střelnice doléhalo staccato samopalných dávek, vzduch voněl dýmem cigaret a Maleček

se pustil do vyprávění. Ukázalo se, e nadporučík Velek nebyl nijak daleko od pravdy.

Malečkův rod se coural po lese s upilovanou flintou pod kabátem u za starých časů

Rakousko-uherského mocnářství. Legendy o pytláckých dědech, pradědech a prapradědech

se v ústním podání dochovaly v kraji dodnes.

To prý bylo někdy za Metternicha, ne, a prapradědek se vsadil, e se plechovému kohoutovi na věi radnice trefí přímo do voka. První ranou. A vyhrál. Teda dneska by to byla sranda, ne, ale on měl perkusní předovku s krátkou hlavní. Myslím, e to bych nedokázal.”

Nevěřil jsem mu, dokázal by to. Takový talent se prostě dědí podobně jako barva vlasů nebo cit pro hudbu.

Nebo jednou, to ho hajnej nachytal přímo nad zhaslým srnečkem…”

Náklaďák se kymácel na nerovné lesní cestě, pak vjel na asfalt a míjel skupinky rekreantů s proutěnými koíky, říká se, e v uzavřeném lese ve střeeném prostoru posádkové střelnice je pravý houbařský ráj, ale zatím jsem si to jetě neměl příleitost vyzkouet. Snad přítě.

Do kasáren jsme se vrátili v době, kdy se jetě vyplatilo navléknout montérky a zajít do dílny.

Prskání autogenu, řinčení kladiva a Karbanátkův příerný zpěv. Den jako kadý jiný. Zmocnil se mě jakýsi zvlátní stesk, měl jsem pocit, e u se nemám na co těit, vechno příjemné je pryč. Dovolená, léto, dopisy od Jarmily.

Co je ti, vole?”

Ale nic …

Běh pravidelných stereotypů. Nástup, četba denního rozkazu, podvečerní chvíle osobního

volna.

Dem na fotbálek. Nastoupí?”

Řekl jsem, e ne. Pod okny ubikace zvonil míč, já leel na své protekční spodní posteli,

koukal na kavalec nad sebou a na čísla kdysi dávno vyrytá do prýskajícího edozeleného

laku. Za 720, za 346, za 27 …

Vojín Kalina! Má na bráně návtěvu!”

Vyrazil jsem jako poblázněný srnec a kasárenské schody bral po dvou. Návtěvní místnost u vchodu byla prázdná.

97

Kde je. Mám tu mít návtěvu?”

Otrávený, ňůrami ověený četař zvedl hlavu od rozečtených novin. Jo, ňáká holka čeká

venku.” Vykoukl jsem před bránu, ale iroko daleko nikde nikdo.

Prázdný chodník a pinavá ulice, po které líně projíděl osobní automobil.

Některé vojenské vtipy dokáou být pěkně surové. Měl jsem tisíc chutí tomu, kdo tohle

zpunktoval, rozbít hubu.

****

V řad nastoupit!” Vyrovnat!”

Pozor! Vpravóóó hleď!” Svobodník Helebrant zkřivil koutek úst ve strnulé tváři a zaeptal: V

pátek je Na vinici tancovačka!” Informace proběhla řadou nastoupených vojáků jako

elektrický proud kabelem. Byla to dobrá zpráva. Potí běných vycházek toti spočívá v

jistém stereotypu. Na malém městě není mnoho míst, kam se dá zajít. Biograf, kde se jakoby naschvál promítají skoro stejné filmy jako v útvarovém kině, plovárna, dvě kavárny a pár hospod přijatelné cenové kategorie. A vyjma koupalitě na větině uvedených míst chybí to hlavní, co kadého kluka ene z kasáren ven, to jest holky. Taneční zábava, to je ovem jiná káva, rajská zahrada pro vyprahlé dvacetileté due, víno, eny, zpěv. Tedy, po pravdě řečeno spí zteplalé pivo ve voskovém kelímku, několik unuděných maloměstských krasavic

a patná kapela. Ale člověk nesmí být maximalista.

Zapite se na vycházky, volové, dřív ne se to rozkřikne,” syčel svobodník, ani by si uvědomoval, e o rychlé rozkřiknuti se stará předevím on.

Praporčík Drábek zvučným hlasem četl rozdělení celodenních směn. Já vyfasoval slubu

pomocníka dozorčího parku techniky, co bylo příjemné, nebo to znamenalo, e v pátek

budu mít pravděpodobně volno.

Pozor!”

Pohov! Rozchod!”

98

Maleček dostal tři dopisy hustě popsané kudrnatým dívčim písmem, Karbanátek balík a v

něm klobásy z domácí udírny.

Tumá, dej si do nosu ..

Uzená vůně mi připomněla starostu evčíka, který si doma vyrábí dokonce i salámy, potom

obchází vesnici a chlubí se dokonalou mozaikou kadého uříznutého plátku. Jarmila si z otce dělávala dobromyslnou legraci, on se hlučně zlobil a sousedé se cpali. Nutno dodat, e nejen v období předvolebním.

Blikající obrazovka na pévéesce, předení rozmazlované, načerno chované kočky, večerka,

noc, druhý den nástup do čtyřiadvacetihodinové sluby, při ní pozoruhodně utíká čas, a

zase kavalec a pak u byl pátek.

Je to v suchu,” oznamoval Karbanátek a potěeně si mnul ruce, máme to podepsaný.”

Stalo se tedy, zřejmě s ohledem na střelecké výsledky, e rota dostala vycházku téměř v

kompletní sestavě. Dokonce i omilostněný Maleček odcházel z kasáren, i kdy mu Sládek s

vánou tváří sliboval, e jestli se tentokrát nevrátí v pořádku a včas, tak ho vlastnoručně zastřelí.

Restaurace Na vinici dýchala atmosférou zalých starých časů. Girlandy árovek

rozvěených v korunách stromů, vyvýený dřevěný parket s ohrádkou připomínající dětský

kolotoč, vycíděné trumpety muzikantů, kteří ke hře nepotřebují elektrárnu. Karbanátka

okouzlily klasické porcelánové pivní tácky na stolech, vybral si strategické místo mezi

výčepem a tanečním parketem. Patřili jsme k prvním hostům, srpnové slunce jetě nestačilo zapadnout, chlapík s pořadatelskou páskou na rukávě dosud nikomu nevnucoval orazítkované lístky.

Pivečko, pánové. Platíme rovnou. Ano, děkuji vám …

Číník s tácem připomínajícím symbol hojnosti se proplétal mezi kmeny katanů, trousili se první hosté, mláde s hlavami ostříhanými na způsob punk, holky v pestrých letních atech.

Helebranta to zaujalo natolik, e přestal sledovat hovor a nejméně třikrát za minutu si

pročesával vlasy a upravoval kravatu v límečku sváteční bílé koile.

Se dokonalej, a voči přecházejí.”

Ku!” řekl svobodník.

99

Skupinka strejcovsky vyhlíejících muzikantů se objevila ve dveřích výčepu, kadý z nich

měl v pěsti napěněný půllitr, který postavili pod idličky a chopili se nástrojů.

Estadrá, dzin dzin dzin. Mu s pořadatelskou páskou oil a vypravil se vybírat vstupné.

Nae Káča pláče, co je jí?

Ukradli jí sukni zloději…

Helebrant se zvedl a vypravil pro tanečnici. Vytvořili první pár, který na parketu připomínal osamělou jarní vlatovku, ale brzy se začli přidávat dalí.

Na umavě je dolina, a v tej dolině kalina…

Malečkova tvář se neuvěřitelně rozjasnila, kdy do zahrady vstoupila Irena. Zvedl se jako vymrtěný pruinou a odcválal jí v ústrety. Bylo zřejmé, e je pro zbytek večera ztracen.

Karbanátek se o divčí část tancovačky nezajímal, jemu ke spokojenosti docela stačilo, e

pivo se jevilo pitelné, ale i on si viml příchodu jedné zrzky.

Hergot, to je teda kus.”

Vypadalo to, jako kdy dvacetiletá Brigitta Bardotová omylem zabloudí na abiturientský sjezd děvčátek z oklivince. Vechny místní tanečnice vedle ní vybledly a zedly, punkáčtí mladíčci civěli s rozevřenou pusou. Nezdálo se vak, e si zrzavá slečna svou výjimečnost uvědomuje. Nedbale zamířila k jedinému volnému stolečku, sedla si na rozviklanou idli a přehodila nohu přes nohu. U to si zaslouilo potlesk.

Zdál se mi, milá, krásný sen, e jsem byl s tebou zasnouben…

Muzikanti hráli s větí chutí a lépe. Číník, na kterého jen lehce mávla rukou, se mohl

přerazit, jak uháněl přes celou zahradu. V uctivém předklonu vyslechl objednávku a potom

přinesl vysokou sklenici jakéhosi atypického drinku. Na docela malou chviličku se nae

pohledy střetly a zrzka se pousmála. Hloupost, ale rozbuilo mi to srdce.

Helebrant, ten věčně ospalý barbar, byl u ostře sledovaného stolu nejdřív. Scvakl podpatky jak při audienci u generála a poádal o tanec, člověk nemá být nepřející a zlomyslný, ale a se sebevíc snaí, některé atavismy jsou silnějí ne vůle.

100

Kdy dívka svobodníka odmítla, zalil mě slastný pocit uspokojení.

Nebuď vůl, a bě pro ni ty,” zaduněl Karbanátek tak, e jsem měl dojem, e to musí slyet celá hospoda. Následovalo pět dalích odmítnutých tanečníků a dva pohledy, které jsem si při troe domýlivosti mohl vyloit jako projev sympatií.

… moná e jo, moná e né,

moná e se sejdem, moná e rozejdem…

Napadlo mě, e člověk si nevyčítá ivotní prohry a poráky tolik, jako ho mrzí, kdy něco zmeká, kdy se prostě hrát nepokusil. Vstal jsem a přistoupil k zrzce.

Smím prosit?” Na malou chviličku zaváhala, pak pokrčila rameny a zvedla se. Připadal jsem si jak olympijský vítěz. Nejkrásnějí holku z celé zábavy jsem si vedl na parket.

Kdy jsem já el tou Putimskou branou, dívaly se vechny panny za mnou. A volaly studente

 ty malý premiante…

Zázračnou výhodou kapely nepouívající ohluující zesilovače je to, e člověk můe mluvit a druhý mu rozumí. Spustil jsem trochu váhavě a neobratně, ale po chvíli se slova spojovala ve věty celkem přirozeně, vekeré vnitřní rezervy byly v absolutní pohotovosti, sám jsem byl překvapen, kolik mě napadá vtipů a slovních hříček, skoro jako by za mne hovořil někdo jiný.

Dívka se smála a tančila s bravurou profesionální baletky. Časem jsem se dozvěděl, e se

jmenuje Monika, studuje v posledním ročníku na divadelní fakultě.

V nedalekém krajském městě si vyjednává angamá a tady bydlí u jakýchsi příbuzných.

Herečka, jistě, to mě mohlo napadnout. Ofélie, Julie, Manon …

 V maltánském řádu, jeho kří nosím,

já, mladý rytíř des Grieux,

pro vás v soubojích se stanu křivonosým.

Rytíř je rytíř, tedy zabije…”

Podívala se na mě mírně potměilým pohledem a potom řekla: Prima. Tak to si můeme

tykat.”

Ztratil jsem pojem o čase a proíval sen, z něho jsem se nemínil probudit. Monika se

zvonivě smála, vypila jetě jednu podivnou barevnou limonádu a kdy se po pauze muzikanti znovu vraceli na své idle a křídlovka svolávala rozprchlé tanečníky, zrzavá hlava se zavrtěla v kratičkém záporu a krásně vykrojená ústa řekla: Pojď u. Půjdem pryč.”

103

Vytratili jsme se postranním, málo pouívaným vchodem a li spolu ulicemi tichého

potemnělého města, nechal jsem se vést jako náměsíčník a hluboce chápal Malečka, nebo

jsou v ivotě situace důleitějí ne vechno ostatní, chvíle, kdy je člověku jedno, jestli zmeká návrat do kasáren, ádný trest na světě by mě nepřinutil netrpělivě se podívat na náramkové hodinky. Asfaltová silnice obklopená předměstskými rodinnými domky prudce

klesala, z údolí vyhloubeného řekou se ozýval hukot zpěněného jezu.

Kam jdeme?”

Uvidí.”

Vzduch voněl vodou, kráčeli jsme po kamenném nábřeí, usínající město nám zůstalo za

zády a měsíc se leskl v měnivé hladině. Potom cestička pokračovala podél trávou zarostlého koryta mlýnského náhonu, stín zrezivělých polorozpadlých stavidel připomínal siluetu skrče-ného rachitického vodníka.

Tady pozor, opatrně…” Monika zavrávorala na nepevné lávce a ve snaze udret rovnováhu mi přímo vplula do náručí. Sevřel jsem ji a políbil

Nono, nech toho, počkej přece.” Lehce se vysmekla a střevíčky dál klapaly po prohnilých prknech. Koruny stromů nad hlavou znásobovaly tmu, a bylo to a oslnivé, kdy dívka rozkrtla plynový zapalovač. Před námi stála budova bývalého, dávno oputěného mlýna.

Vymlácená slepá černá okna a zející tlama vchodu bez dveří. Ucítil jsem v ruce teplou dívčí dlaň a veel dovnitř. Staré zdi páchly vlhkostí a plesnivinou, kdesi v dálce v pravidelných intervalech odkapávala voda. Znovu jsem Moniku políbil. Sychravá neútulná barabizna mi připadala jako dokonalý ráj.

Měj strpení. Ano?” Byl bych v té chvíli slíbil cokoliv.

Tak tu chvilku zůstaň.”

Zmizela, kapky vody pravidelně bluňkaly o hladinu. Snail jsem se v duchu zorientovat v

tom cizím zatuchlém stavení.

104

Z jedné strany náhon, z druhé řeka, to znamená, e jsme vlastně na umělém podlouhlém

ostrově, tahle velká místnost bývala nejspí mlýnice, obilí se asi sypalo shora, měly by tu být klasické mlynářské schody a patro, kde by se snad nala suchá podlaha.

Za rozbitými okny zářil úplněk a trochu jeho světla se dostalo i dovnitř. Romantičtějí scenérii jsem si ani nedovedl představit.

Moniko!”

Zvuk se třítil mezi zdmi na ozvěnu a pomalu mi začínala být zima. Jako nekuřák jsem

neměl ani zapalovač, ani sirky, co by moná potěilo autory ance pro tři milióny, ale ve tmě je to pořádný handicap. Po krůčcích jsem se vydal směrem, kterým Monika odela.

Dvakrát jsem zakopl a jednou se bolestivě pratil do holeně. Potom jsem si ovem uvědomil, e nebylo rozumné opoutět stanovitě, protoe pak mě přítelkyně se svým sporým osvětlovadlem třeba nenajde. Vracel jsem se zpátky a do holeně se udeřil podruhé, ale dřív ne jsem měl čas zasakrovat, rozzářilo se v prostorách starého mlýna světlo.

Vzpomněl jsem si, jak pytlák Maleček vyprávěl o tetřívcích oslněných v noci baterkou a

připadal si stejně zaskočený a bezbranný.

Jo, to je on.”

Poznal jsem hlas a dui mi sevřela úzkost. Kdy nic jiného, musel jsem počítat s tím, e

tentokrát u mi ádné luxusní vozy nabízet nebude. Pokusil jsem se zmizet do tmy, ale

světlo mě nemilosrdně pronásledovalo.

No tak, nedělej potíe.”

Co chcete?” To pozná.”

Jeden, dva, tři. Jestli má baterku kadý, tak tři na jednoho. Mizerná vyhlídka. Pokusil jsem se zaujmout nějaký obranný postoj, ale bylo to zbytečné, popadly mě neurvalé tlapy, zasyčel jsem bolestí a na rukou zkroucených za zády se do zápěstí zařízl provaz. Teprve v tu chvíli mě polila opravdová hrůza, uvědomil jsem si toti, e se major Pleskot zmiňoval o tom, e mrtvá Elika Daňková měla také ruce svázané ňůrou.

Ne, hergot, puste mě!”

Místo odpovědi smích. Nepěkný smích. Dostal jsem strach o Moniku a zadoufal, e těm

grázlům nepadla do ruky.

105

Třeba zavolá Bezpečnost.

Moniko, Moniko, uteč!” zařval jsem jak nejhlasitěji to lo, starý mlýn zaduněl tím zoufalým bezmocným křikem, ale v odpověď se ozvalo zase jen zlomyslné uchichtnutí.

Neboj se, o tu je postaráno.”

Poslední maličká naděje zmizela. Za vymlácenými okny tie tekla řeka a bylo víc ne

pravděpodobné, e se s ní v nejblií chvíli nepříjemně seznámím. Pitomý příběh o chlapci, který odmítl nabízený automobil, nebo netuil, e mafie nabídky nikdy neopakuje. Je to vůbec moné? V Čechách. Skoro tři tisíce kilometrů od Sicílie?

Je mi líto, ale zavinil sis to sám. Měls mít rozum.”

Zase se mi zdál hlas povědomý, ale nedokázal jsem ho zařadit. Teprve ve chvíli, kdy se

vynořil ze tmy do mihotavé záře kapesních svítilen, jsem ho poznal. Tentokrát neměl

smoking ani motýlka, nýbr obyčejný svetr, ale protivné pinglovské vystupování zůstalo.

Vrchní Petlák, číník z vinárny Klubhotelu. Bylo to absurdní, ale teď, chvilku před ivotní tečkou, po které můe být člověku u vechno dokonale jedno, jsem byl náramně zvědavý, o co vlastně lo, proč si se mnou praská Cosa Nostra vlastně vyřizuje účty. Jene nikdo mi nic vysvětlovat nemínil.

Tak to skoncujem.”

Číník evidentně velel a dva dalí stíny ho poslouchaly. Kdosi do mne neurvale strčil a já upadl. Ruce svázané za zády nemohly náraz zmírnit, v očích se mi zajiskřilo, jak jsem přímo nosem narazil na vlhkou podlahu.

Vstaň!”

Namáhavě jsem se zvedl a stálo to za to, protoe vzápětí jsem spatřil něco zázračného. K

číníkovi přistoupila postava, ozval se podivný mlaskavý zvuk provázený tichým chřupnutím, pinglovská hlava poskočila o dobrý půlmetr a potom se pan Petlák bez hlesu sesul na stejnou zem, kde jsem před okamikem leel sám.

Jupííí,” ozvalo se ze tmy a já pochopil, e to je Helebrantův výkřik, zatímco před okamikem jsem viděl, jak vypadá úder přeměřený na momentové váze jako půl tuny. Z ruky vyraená elektrická svítilna ozařovala scénu jako divadelní reflektor.

Svobodník s jakýmsi klackem v ruce svědomitě mlátil majitele epotavého hlasu a Maleček

prohrával v osobním souboji s třetím mafiánem.

107

Hoch, který by v minulém století na Divokém západě budil strach a hrůzu, byl v potyčkách, kde se nepouívá revolveru, absolutně nekodný. Karbanátek to se zájmem pozoroval, zprvu jsem nechápal, na co čeká, ale on si pedanticky odměřoval vzdálenost, nakonec se

lehce rozpřáhl a jeho pěst podobná nekompromisnímu osudu dopadla podruhé. Bylo

dobojováno.

To sou vichni?”

Jo, já koukal, venku nikdo nejni.”

Co teď?”

Helebrant mi uvolnil provaz ze zkroucených rukou a potom svázal svého soupeře s

podobnou pečlivostí, jako se připravuje k odeslání balík.

Vy dva děte sehnat esenbáky,” navrhl Karbanátek, my to tu zatím se Soptíkem vohlídáme.”

Co dy se proberou?”

Tak to bude jejich smůla,” mínil vojín Kahula.

Pravidelným kapáním odměřovala voda čas, zarostlý náhon bublal jak lesní potůček a z

městečka se ozývalo vzdálené odbíjení radničních hodin. Zmocnila se mě báječná eufórie,

svět byl krásný a nejznamenitějí na něm byla skutečnost, e iju. Zásluhou kamarádů. Měl jsem tisíc chutí nějak nadeně za to vechno poděkovat a hledal jsem slova, která by nevypadala směně a přitom vyjádřila, co vlastně cítím.

To je fajn, e jste se tu objevili.”

Jo,” řekl Karbanátek.

Opravdu v poslední chvíli.”

Klid. Vecko bylo pod kontrolou.”

Vítr hvízdal v studených starých komínech. Číník Petlák se maličko pohnul a zasténal.

To je dobře,” řekl Karbanátek. U sem se bál, e sem ho fláknul trochu moc.”

Ví, stejně je neuvěřitelný, e vás to vůbec napadlo.”

Tehdy jsem jetě nevěděl, e kdy se kapitán Sládek doslechl o té podivné historce s

hondou, tak Helebranta poádal, aby na mě kluci na vycházkách trochu dohlíeli.

Vlastně si to ani neumím vysvětlit..

Vole,” pravil Karbanátek, copak to nebylo nápadný, e tak pěkná enská vyjede

ausgerechnet po tobě?

108

To by snad trklo i bronzovou krávu. Nebo si, pitomče, váně myslí, e se tak krásnej?”

Na podobnou poznámku věru nebylo co namítnout a tak jsem neříkal nic. Z vlhkých zdí

kapala voda a odkudsi z náramné dálky se ozval zprvu slabounký, ale postupně sílící zvuk

sirény sluebního vozu.

****

Na okresní správě SNB měl slubu mu, se kterým jsem se u jednou setkal, kriminalista s

postavou basketbalového pivotmana. Od kadého z nás si nechal celou historii převyprávět, netvářil se, e nám nevěří, i kdy na druhé straně zase nepřetékal nějakou příli srdečnou důvěrností. Během výslechu měl několik telefonických rozhovorů, volal do kasáren dozorčímu útvaru, dvakrát hovořil s nemocnicí,

aby nám pak na půl úst oznámil, e zdravotní stav pacientů je celkem uspokojivý. K ránu se spojil s Prahou, ale to si nechal přepnout rozhovor do vedlejí místnosti, take jsem nevěděl, o čem hovoří. V duchu u jsem se smířil s tím, e si na správě nějaký čas pobudeme, běelo přeci o rvačku s váným ublíením na zdraví, za normálních okolností jasná záleitost vojenského prokurátora. Nicméně, kdy se dlouhán vrátil, usmál se skoro přátelsky a řekl, e můeme jít.

Venku se rozednívalo, ulice městečka byly prázdné a oputěné, jen tu a tam se v nich objevil mlékařský automobil, aby pod polostaené rolety krámů nasoukal čerstvou zásilku.

,,V Praze U Kalendů,” řekl Karbanátek zasněně, otvírají v est.” Natěstí okresní město nebylo na podobná nočňátka zařízené a tak jsme se ke kasárenské bráně dostali střízliví a včas. Dozorčí zkontroloval vycházkové kníky, zamručel cosi o tom, e jo, e ví, e má hláeno, a vpustil nás dovnitř.

Autopark s typickou vůní nafty, kuchyně, z jejího komína se u mohutně dýmalo, a lákavě

prostřené kavalce ve světnici.

109

Budíček, rozcvička, snídaně, nástup na rozdílení.

Nic z toho se nás netýkalo, mohli jsme spát a do oběda, podobně jako milionáři znavení

hollywoodským flámem. Teprve odpoledne se v dílně roty vechno vrátilo do starých

zaběhnutých kolejí.

Rváči,” řekl kapitán Sládek, dají do pořádku vyklepávač.”

To, myslím, byla jediná kvalifikovaná poznámka na účet celého nočního dobrodruství. My

sami jsme o tom na ádost vyetřovatelů nehovořili a tak bylo zajímavé sledovat, jak z útrků informací narůstají fámy. Nakonec jsme se doslechli, e běelo o jakousi pionání akci, kterou Karbanátek překazil tím, e po zuby ozbrojeného agenta umlátil sudem.

A zatím běel čas. Jednotlivě si nás sice jetě párkrát zavolali na správu ohledně doplnění nějakých maličkostí do protokolu, ale pak i to přestalo, listí na stromech začínalo loutnout, mazáci odeli do civilu a my nastoupili na jejich místo. Helebrant, který rukoval na jaře, dostal desátníka, Maleček slavnostně oznámil zasnoubení a vechny nás pozval na plánovanou svatbu. Karbanátek přibral nejméně dalích pět kilo a kapitán Sládek v jednom

závodě do vrchu zajel přímo senzačně a vyhrál novou pneumatiku, samozřejmě třináctku,

take se mu na saaba nehodila.

Jak peníz tie poloený slepci,

Jsi tu, můj podzime,

Jak peníz tie poloený slepci,

Jste tady, vy dny m é …

Nostalgická atmosféra větru na strnitích, klukovských ohníčků a papírových draků,

deových plískanic a duičkových svíček mi připomněla Eliku Daňkovou a její prázdný

dům s vyhlídkou na světélkující hřbitov. Jak to vlastně vechno tehdy bylo, kdo ví?

Jednou, kdy od rána prelo a sychravá zima mnohem protivnějí ne opravdový mráz

zalézala pod koili, vtrhl do dílny Helebrant.

Vichni na pévéesku. Teď, hned!”

Vo co de?

To se doví.”

Sotva jsme si stačili umýt ruce, z desátníka přímo čiela netrpělivost. No tak, dělejte.”

109

Detěm ztmavlý dvůr, kamenné schody tábní budovy a dveře s písmeny PVS.

Politickovýchovná světnice byla zařízena trochu jako kolní třída,

na zdech nástěnky a plakáty, vyrovnané řady idlí a stolů, televizor přikrytý bílým ubrusem a mírně vyvýený stupínek s klasickou učitelskou katedrou. Karbanátek veel dovnitř první, byl připraven se předpisově zahlásit, ale kdy spatřil dva civilisty, upadl do rozpaků.

Ehm … Dobrej den.”

Major Pleskot zlehka pokývl hlavou a poručík Breburda se usmál velmi srdečně: Vítejte.

Pojďte vichni dovnitř a posaďte se.”

Vyhověli jsme, idličky zavrzaly a Karbanátek dovedně nacpal břich pod nevelký konferenční stolek.

Já jsem major Pleskot z praské kriminální sluby a tohle je můj kolega poručík Breburda.

Případ, ve kterém jste jistou úlohu sehráli i vy, jsme minulý týden uzavřeli a předali

prokuratuře.”

Helebrant lehounce zahvízdal, vyznělo to trochu posměvačně, ale major to přeel bez

povimnutí.

Chtěl bych vám poděkovat za zásah, který pomohl vaemu kamarádovi z oklivé a velice

nebezpečné situace, stejně jako bych rád zdůraznil, e k něčemu podobnému nemuselo

vůbec dojít, kdyby Václav Kalina včas zvedl telefonní sluchátko …”

Ale já přece . . ř e k l jsem.

Gestem ruky mě major umlčel. To ovem dnes u není podstatné a nebudeme to dál

rozpitvávat. Zkrátka, domnívám se, e máte morální právo být o případu informováni a to je také jediný důvod, proč jsme sem dnes přijeli.”

Znělo to velice důstojně a myslím, e to zapůsobilo i na Helebranta. Překvapením ovem

jetě zdaleka nebyl konec. Ozvalo se zaklepání a po něm veel do místnosti útvarový

kuchtík Honza Kolář přezdívaný Knedlhans a na tácu nesl álky s kouřící kávou, kterou

naservíroval nejdřív kriminalistům a potom nám.

Doprčic,” zaumloval Karbanátek, nebo se, podobně jako my ostatní, s něčím podobným setkal na vojně poprvé.

Pro začátek,” řekl Pleskot, se musíme podívat a na nejjinějí cíp středních Čech, 110

do jedné nevelké kovohuti, kde se z rud a odpadů zpracovává nikl, cín, olovo a někdy také stříbro. Přesto, e je to podnik malý, i kdy se jmenuje Samson, počítá se produkce v tunách a desítkách tun a ne v kilogramech či v gramech jako v nějakém zlatnictví, a to je vlastně úvod celé historie. Vechno začalo tie a nenápadně, spí jako hra ne kráde, prostě zábava lidí, kteří si při dennodenním styku s vzácným kovem postupně přestávají

uvědomovat jeho cenu. Odlitá soka, těítko, popelník pro kamaráda, co má narozeniny,

dárek k svátku, trofej pro turnaj místního fotbalového klubu. Hraní s formami, odlitky z niklu, bronzu a pochopitelně občas z ryzího stříbra. Zpočátku nelo o peníze, ádný ze zaměstnanců se nepokouel nic prodávat a zřejmě si nikdo ani neuvědomoval hodnotu

podobných maličkostí.

V produkci, kterou vzhledem k výchozím surovinám nelze odhadnout s větí přesností ne

plus minus dvě tři tuny, ukradený kov pochopitelně nikde nechyběl. Take by moná

vechno mohlo poklidně fungovat dodnes, kdyby se na scéně neobjevil jistý Pavel

Sedláček..

Vzpomínky udělaly čelem vzad, najednou jsem byl zase v podkrovním pokojíku ve Hřbitovní

ulici, z forda před domem namáhavě vystupoval mu, berle skřípaly a potom v hale pode

mnou duněla hádka. Nebo o několik týdnů později, před startovní čárou závodů do vrchu

jsem s tím člověkem mluvil já a on byl roztřesený a zelený strachem, čeho se tehdy bál?

Nemám rád stručné charakteristiky, ale na Sedláčka se hodí jedno jediné slovo. Keftman.

Jako zaměstnanec podniku zahraničního obchodu jezdil často ven, nevedl si patně a tak

mu byly svěřovány čím dál důleitějí zakázky. Měl velmi dobrý plat, ale to mu nestačilo.”

Maleček se koláckými rozpaky zvedl ruku a zeptal se, co to znamená velmi dobrý plat.

Zřejmě podobnou informaci nutně potřeboval pro svou snoubenku.

V průměru okolo sedmdesáti tisíc ročně,” řekl major bez mrknutí. K tomu je mono

připočítat uetřené valutové diety a sem tam nějaké to drobné zboí, které se v cizině

nakoupí a doma prodá se značným ziskem ..

Helebrant znovu tichounce hvízdl, ale tentokrát v tom tónu u nebyla ironie, nýbr obdiv.

Zřejmě mu imponovala výe Sedláčkových příjmů.

111

S provozem kovohutě se seznámil vlastně náhodou, kdy vyjednával valutový nákup jakési

konvertorové pece, a okamitě si uvědomil, co by to mohlo znamenat, kdyby se stříbro

dostalo do zahraničí, kde se platí..

Poručík Breburda otočil pár stránek v bloku a řekl: est dolarů čtyřicet za trojskou unci, co je v přepočtu dvě stě dvacet tři dolarů za tisíc gramů!”

Věc ovem měla jeden háček, pan Sedláček se nemínil do celé záleitosti přespříli

namočit. A moná, e by nápad nikdy nedotáhl do konce, kdyby se do věci nevloila jeho,

řekněme, stálá přítelkyně Elika Daňková. Ta nala spojení na skupinu veksláků vedených

vrchním číníkem v Klubhotelu a nejriskantnějí záleitost, spočívající v převozu zboí do ciziny, padla na jejich hlavy. Sedláček fungoval pouze jako spojka mezi hutí Samson a Prahou. To je tedy úvod příběhu, pozadí, o kterém jsme ve chvíli, kdy zděený rybář v Davli objevil v řece mrtvé tělo, neměli nejmení tuení.,.

Major se odmlčel a napil stydnoucí kávy. Breburda znovu nahlédl do svého těsnopisného

bloku.

Ve středu jedenáctého pátý v devět hodin dopoledne oznámil na 00 VB těpán Kubeček, e

přiblině pět set metrů pod soutokem se Sázavou při pravém břehu řeky Vltavy se v olovém porostu zachytilo lidské tělo v pokročilém stupni rozkladu. Místo nálezu bylo okamitě zajitěno a do příjezdu vyetřovací skupiny okresní správy Praha-západ ..

Naím prvním a ne právě snadným úkolem bylo zjistit totonost té eny,” pokračoval major Pleskot. Pitva v Ústavu soudního lékařství sice nabídla pár vodítek, výku, přibliný věk, barvu vlasů, poměrně atypický zubní můstek v dolní čelisti a vyhojenou frakturu levého zápěstí, nic z toho vak nemělo svůj jednoznačný protějek v seznamu pohřeovaných a tak

nastala piplavá práce, nekonečné obcházení jednotlivých zubních laboratoří a zdravotních

středisek, kontrola stovek a tisíců zdravotních karet a rentgenových snímků. Teprve po týdnu jsme narazili na jméno Eliky Daňkové, i kdy ji zatím nikdo nepostrádal. Přiblině ve stejné době proběhla pátrací relace v televizi, přihlásil se tady Václav Kalina, k zubní kartě přibyl prstýnek s vyrytým nápisem a to u stačilo k tomu, aby prokuratura vydala povolení k prohlídce vily na Malvazinkách.”

112

Karbanátek se netrpělivě zavrtěl, právní problémy ho nikdy moc nezajímaly.

Pomalu a obtíně se hledal motiv celého činu, slečna Daňková měla málo osobních

kontaktů, nikdo ze sousedů nevěděl nic o jejím soukromém ivotě, do zaměstnání za ni

docházel někdo jiný a vichni ostatní, co byli více či méně spojeni s krádeemi a paováním stříbra, mlčeli jako hrob. Později, kdy se objevila souvislost s hutěmi Samson, se vlastně souběně vyetřoval případ rozsáhlé hospodářské kriminality, kde se také nedalo nic uspěchat, aby se vechno pod rukama nesesypalo jako domeček z karet. To tedy jen na

vysvětlenou, proč to trvalo tak dlouho.”

Kriminalisté mají jiná měřítka ubíhajícího času. Já měl pocit, jako by to bylo včera, kdy ve stejné místnosti na obrazovce zablikal titulek mimořádné pátrací relace.

Major sice hovořil o pomoci, ale čert ví, moná právě svým vstupem do celé záleitosti jsem případ zkomplikoval. Amatérské stopování a poplaený mu v poslední chvíli naskakující do vagónu metra. Kdy nic víc, tak jsem vlastně pachatele nechtěně varoval…

Tak,” řekl Pleskot, teď si probereme celý komplot podrobně. Na jedné straně hu, kde se ztrácí stříbro po osmikilogramových cihlách , dnes u by něco takového nebylo moné, vnitropodniková kontrola se od základů změnila, ale před půlrokem to lo a nečekaně

snadno. Potom pendlující kurýr Sedláček, slečna Daňková a na konci číník Petlák a

nevelká společnost veksláků. Přísně se dodrovala zásada, e nikdo z celé party nesměl být ničím nápadný, netrpěly se ádné výtrnosti, nemírné pití a podobně, lo o veliké peníze a to zkrátka přestává legrace. Jednou, jen tak pro ilustraci, jeden dělník z hutí u měl celé záleitosti dost a chtěl krádeí nechat. O pár dní později ho navtívilo pár pořízků, stralivě ho zbili a upozornili, e je to jen první váné varování. Nedostane-li rozum, přítě dopadne hůř.

Nutno ovem dodat, e odměny zlodějům a překupníkům byly celkem na úrovni. Platilo se v

markách, tuzexech i korunách, rozdávaly se drobné pozornosti, mezi jiným i poslední typy

zahraničních aut.”

113

Helebrant, který si před vojnou dlouho a marně etřil na mopeda, obrátil oči v sloup.

Vrcholem celé organizace byli tři úctyhodní cizinci, kteří sem pravidelně přijíděli jako turisté, léčili se v lázních, prohlíeli si pamětihodnosti, důsledně ctili zákony a paovali, časem se s jedním z nich Elika Daňková důvěrně seznámila a napadlo ji, e by se vlastní zisk dal hravě zdvojnásobit tím, e by prostě pana Petláka a jeho rváče v koených

bundičkách ze hry vynechala. Báječná mylenka, na jakou se ovem snadněji přijde, neli se realizuje. Kdy začaly dodávky stříbra váznout, objevili se u pana Sedláčka dva mladíci, jistí Ivan Hajný a Petr Vorláb a začali mu komplot se slečnou Daňkovou rozmlouvat. Trochu to přehnali, byly z toho přeraené nohy a několik týdnů v nemocnici, nicméně stříbrný kurýr

dostal pořádný strach. O tom dost jasně svědčí i jeho tehdejí výpověď..

Moment,” ozval se Breburda, můu citovat.” Zase otočil několik listů v zápisníčku a já se v duchu rozhodl, e se zkusím těsnopis naučit. Někdy to můe být výhodnějí ne deset magnetofonů.

Jo, tady. Otázka  Viděl jste někoho z těch útočníků. Dokázal byste ho popsat?

Odpověď: Bohuel ne. Chápejte, já vlastně ani pořádně nevím, co se stalo. Byla u tma, el jsem podél parku, najednou se přede mnou objevil nějaký stín. V hlavě se mi zajiskřilo a od té doby nevím vůbec nic, a do chvíle, kdy jsem se probudil v nemocnici…

Otázka: Máte nějaké nepřátele? Víte o někom, kdo by vám chtěl ublíit, vyrovnat si nějaké účty a podobně … Odpověď: Naprosto ne. Ani stín. To mi věřte, váení…

My sice,” poznamenal major, vemu hned tak nevěříme, ale tehdy nebyl důvod k

pochybám, ke spojování přepadení s něčím jiným ne s obyčejnou loupeí. Sedláček tedy

dostal strach, ale Daňková byla tvrdá jako ula a nemínila couvnout. Zaila autohavárii,

vyslechla řadu výhrůek, ale přesto věřila, e její pozice je pevná, e intimní přátelství s paeráckým cizincem bude dostatečnou ochranou. Nebylo, číník Petlák otočil palcem dolů jako římský imperátor a jetě v noci po jednom uvolněném narozeninovém večírku vytáhl

noční telefonát Eliku Daňkovou z postele.

114

Řekl bych, e musela být dost silně opilá, protoe se nechala bez odporu usadit do auta a odvézt za Prahu. Vůbec jí nedolo, e místo obvyklých exkluzivních značek je to tentokrát obyčejný a nenápadný wartburg a e u zadních dvířek nejsou vnitřní kliky.

Pochopila to teprve později, kdy na otázku kam vlastně jedou nedostávala odpověď, kdy

tmu za okny neozařovalo ani jedno cizí světýlko. Dostala strach a zoufale se snaila

vymyslet nějakou spásnou historku …

Poručík Breburda lehce zakalal. Zase bych to doplnil. Tohle je výpověď obviněného

Vorlába. Povídala, e má vojáka, kterej jí jako sichruje. e vecko ví a jestli se jí něco stane, nebo kdy se nevrátí domů, tak zajde za policajtama a pěkně jim to vyklopí. Ale to se říká dycky, kdy někomu teče do bot. Měla si vymyslet něco chytřejího. Kde ta by se tahala s vojclem. Ta byla na jinčí kunčofty. Zajeli sme pod Lahovickej most. Zrovna tam opravovali asfalt, take jet vokolo nic nemohlo. No a … Koukejte, je to oklivý. Ale vona si o to přece koledovala.”

Uvědomil jsem si, e tohle vechno se odehrálo v době, kdy jsem bezstarostně spal v

pokojíku s výhledem na hřbitov. A o pár kilometrů dál se probírala otázka, která měla

rozhodnout o ivotě mé hostitelky. Elika nemluvila pravdu a oni jí nevěřili.

Zakrtili ji ňůrou na prádlo,” řekl major strohým oznamovacím tónem, stejným provazem jí svázali ruce a tělo zatíili kotevními kameny ukradenými z přístavitě rybářských lodiček.

Berounka se vak ukázala jako příli mělká, k Vltavě se zase nedalo zajet autem. Proto se vrazi rozdělili. Vorláb nasedl do vozu připraveného v Lahovicích a vracel se domů, Hajný dojel do Davle, kde se mrtvé eny definitivně zbavil. Wartburg byl automobil kradený, nikdo netuil, e mu nefunguje ukazatel stavu paliva a tak při zpáteční cestě doel benzín.

Značnou suverenitu pachatele dokumentuje například to, e místo aby nechal vůz na místě a dopravil se do Prahy vlakem, stopem nebo třeba pěky, klidně počkal na první protijedoucí dvoutakt a vykemral kanystr. Nám tím pozdějí etření trochu usnadnil, nebo jsme tak získali svědka. Ale to v dané chvíli nebylo nejdůleitějí. Věroslav Petlák si potrpěl na dlouhé vyspávání, parta ho respektovala a tak se éf dozvěděl o tom, 115

e úkol je splněn a Elika Daňková neije, a přiblině v deset jedenáct hodin dopoledne. O

historce s vojákem se pachatelé zmínili jen tak mimochodem, spí aby se pochlubili, jak jsou chytří, e se nedali napálit. Myslím, e je muselo pořádně překvapit, kdy bezvýznamná zprávička vyvedla Petláka z míry. On ovem večer před tím celou společnost obsluhoval a

tady vojína Kalinu málem vyhodil, dokud se nedozvěděl, e je přítel Daňkové. Najednou se

příběh o nebezpečném svědkovi nezdál tak nepravděpodobný a na společnost padl strach.

Ve snaze ověřit si jak vypadá situace doopravdy, se na Malvazinka vydal jeden z vrahů

Eliky Daňkové. Dům nebyl prázdný.

Podle vrchního Petláka největí chyba pachatelů spočívala v tom, e přítomného mládence v uniformě nechali odejít..

Znělo to prostě a logicky, ale mně se v tu chvíli silně orosilo čelo. Doposud jsem si nikdy neuvědomil, jak ta trapně vyhlíející situace byla vlastně váná. Klíč skřípající v zámku, rozevřené dveře a velký chlap. Vypadni,” řekl tehdy. A já se skoro urazil, e se mnou mluví jak s malým klukem a pokud si dobře vzpomínám, zajímalo mě, jakým právem řve a proč mi tyká. Blahoslavení chudí duchem. Čekal jsem rvačku a ne vraedný útok. Těko bych se

tehdy ubránil. Podle mafiánských zásad měl nebezpečnému svědkovi prostě a

nekompromisně zakroutit krkem. Proč to vlastně neudělal? Neodhodlal se, chyběla mu

odvaha riskovat? Nebo vzpomněl na vojenská léta a uvědomil si, e moje adresa musí být

hláena na posádce a během několika přítích dnů mě bude někdo hledat? Zkrátka stalo se.

Já vypadl jak přistiený milenec v televizní komedii, o chvíli později jsem vykukoval z okna jedoucího vlaku a netuil, e tohle vechno u nemuselo být. Vítr čechrající vlasy, sluncem prozářená krajina, ani ta pěí cesta do rodné vsi a kolemjedoucí Syrový, který naschvál nezastavil. Jaké maličkosti rozhodují o lidském osudu?

Jeden mylenkový záblesk ve vekslácké hlavě a táta u by se pomocníka na výměnu taek

nedočkal, máma by neměla pro koho dělat buchty…

Ozvalo se zabuení na dveře a do pévéesky vstoupil major Salda, gestem naznačil, e

nestojí o předpisová zahláení a potom pozval kriminalisty na oběd.

116

Zamířili jsme ke kuchyni taky, i kdy já sám neměl na jídlo ani pomyleni.

****

Odpoledne přestalo podzimně poprchávat, mraky na obloze se protrhaly a vykouklo

sluníčko, jako by chtělo připomenout atmosféru nedávného léta. Okna pévéesky byla

otevřena dokořán, zvenčí se ozýval pravidelný dupot pochodujícího tvaru nováčků a poručík Breburda četl úryvky z výpovědi Věroslava Petláka. Záznam byl doslovný a dokonce i tón poručíkova hlasu připomněl zdvořilý, ale mírně úlisný způsob číníkovy mluvy.

Uplatit se dá kadý, e, i kdy vy, pánové, tomu zřejmě z profesionálních důvodů nevěříte.

Ale kadý, ujiuji. Jen musíte vědět, kde je. A to my nevěděli, take nezbývalo nic ne

čekat, první dny byly dost nepříjemné, kadou chvilku mohla spadnout klec, ale jak míjely týdny, bylo čim dál jasnějí, e ten vojáček buď nic neví, nebo má tolik rozumu a uvědomuje si, e by se z toho dalo něco vytřískat…”

Vojáček! čert ví proč mě zdrobnělina namíchla víc ne samozřejmý předpoklad, e jsem

úplatný vyděrač. S velikým zadostiučiněním jsem si představil scénu, při ní se Karbanátek s panem Petlákem seznamoval.

Nepředpokládali jsme,” četl dál poručík, e bude tělo nalezeno tak brzo, v tom, myslím, byl hlavní kámen úrazu. Jetě ve chvíli, kdy se v televizi objevila pátrací relace, jsem nevěřil, e se podaří mrtvou identifikovat. S tím prstenem to byla neomluvitelná nedbalost…”

Vrah rozebíral omyly, kterých se se svými společníky dopustil s podobným klidem, jako

achista prohranou partii. Zdálo se mi to cynické, ale na druhé straně, člověk, který si

hluboce váí lidského ivota, by nemohl vydávat příkazy k zabíjení.

Potom se zase objevil ten voják a Sedláček byl předvolán k výslechu. To bylo klíčové. S

napětím jsme čekali, jestli se vůbec vrátí, podle otázek, které dostával, jsme odhadovali, co vlastně policie ví. Ukázalo se, e nic, nebo jen velmi málo.

117

To byla přímo výzva k tomu, abychom začali jednat my.

Breburda sklapl svůj neuvěřitelně obsaný blok, major Pleskot si pomalu zapálil cigaretu a potom pokračoval v příběhu.

Kdy vycházíme z toho skálopevného přesvědčení, e kadého jde buď zastrait nebo

uplatit, tak vlastně Petlákova skupina jednala poměrně racionálně. Brzo se jim podařilo zjistit, kde vojín Kalina bydlí, soudili, e on sám, pokud doopravdy má na prodej jejich tajemství, se bude chtít spojit. Sledovali ho a na jedné procházce poblí Malvazinek dolo k takové tiché nabídce beze slov. Mu, kterého Kalina toho osudného rána viděl ve vile, se mu připletl do cesty a nechal se poznat. Nue, teď záleelo na tom, co udělá vojín. A on se zachoval zvlátně ..

Cítil jsem při těch slovech, e mi rudnou tváře. Zvlátně se zachoval. Jak taktní opis

skutečnosti, e jsem reagoval jako idiot.

Kalina příleitost bezprostředně nevyuil, ale zavěsil se tomu člověku na paty. Dobrá, řekl si pachatel, mládenec se moná bojí, e by nás tady, kousek od Eličina domu, mohl někdo pozorovat, nabídneme mu tedy lepí příleitost. Zvolna a rozváně zamířil do parku nad

Santokou, ale Kalina se přesto neodhodlal a neoslovil ho. Údajný manel Eliky Daňkové

pokračoval dál, zastavil se před trafikou,

zael do metra, kde v anonymitě proudících lidí čekal dalích pět minut. Nic se nestalo.

Usoudil tedy, e udělal, co bylo v jeho silách, a protoe neměl v úmyslu rozdávat

navtívenky, urychleně nastoupil do rozjídějícího se vlaku a el referovat éfovi.

Petlák neznal nic jiného ne metodu cukru a biče. Kdy nefungovalo jedno, rychle sáhl po

druhém. Zařídil poruchu vařiče a výhrůný telefonát. Později ovem vypovídal, e to vechno dělal tak trochu navíc, sám u nevěřil, e Kalina opravdu ví něco, co by mohlo gangu ukodit. To přesvědčení ho vedlo dokonce k rozhodnutí obnovit na několik týdnů zastavený

kolotoč s kradením a paováním stříbra.”

Helebrant se zajímal o to, jaký vařič, a tak jsem mu to eptem vysvětloval. Major pauzy

vyuil k tomu, aby se napil sodovky a zhasil nedopalek cigarety, zbytečně vyhořelé v

prázdném popelníku.

118

Vzápětí přiel ok, který vechno obrátil naruby, a z Václava Kaliny vytvořil vrcholně

nebezpečného soupeře a protivníka ..

Teď jsem zase nevěděl já, o čem se mluví a s napětím jsem čekal, co se vlastně stalo.

Náhoda,” řekl Pleskot, náhoda, která ve vystraených očích snadno vypadá jako rafinovaný záměr. U Křivoklátu se jely automobilové závody, kapitána Sládka napadlo, e má v Praze k dispozici automechanika a Pavel Sedláček se sem z prostého fandovství vypravil taky.

Představte si, co se muselo odehrát v jeho hlavě, kdy se k němu zčistajasna přihlásil ten podivný, tolikrát v hovoru přetřásaný voják a sue oznámil, e vyslechl hádku, kterou měl Sedláček s nebokou. Ostrý spor, v něm se hovořilo o vem. O strachu a stříbře, o krádeích a paování..

Vzpomněl jsem si na to. Vlastně jsem to takhle neřekl, ale ve snaze vypadat informované

jsem prohlásil , moná e vím, moná e nevím. To ovem na chudáka, který u měl ze

samého strachu, vydírání a bití zničené nervy, docela stačilo.

V Petlákově táboře vypukla panika. A jako naschvál, vzápětí se voják v doprovodu

kriminalisty dostaví do vinárny Klubhotelu. To u je situace, v ní kadá

sebenevinnějí poznámka vypadá dvojsmyslně. Číník měl poprvé pocit, e se mu situace

vymyká z rukou. Byl rozhodnut Kalinu uplatit, a to stojí co to stojí, nechápal, proč by přece jinak o vem tak dlouho mlčel, kdyby nechtěl peníze, e? Ovem věc měla své problémy, o kterých se jednalo na poradě v Sedláčkově bytě. Ten o tom také poměrně zajímavě

referuje.”

Ovem,” řekl Breburda, ano, u to mám. Otázka vyetřovatele: Popite nám tu schůzku.

Odpověď: Bylo to, myslím, v pondělí, ano určitě, odpoledne. Petlák si vzal náhradní volno a přivedl s sebou Petra a Ivana. Jejich příjmení vlastně ani neznám. No a lo o to, co dál.

Nedovedete si představit, jak mi bylo. To u jsem věděl, e právě ti dva zabili Eliku… Neměl jsem na vybranou. Kadej mohl říct svůj názor na věc, ale závazný mělo bejt rozhodnutí éfa. Já navrhoval útěk. Koupit si třeba nějakej drahej zájezd do zahraničí a pryč. Vechno lepí ne proít zbytek ivota v kriminále. To odmítli. Přilo jim hloupé vzdávat tak báječnej keft.

119

Petr navrhoval fyzickou likvidaci. To je hrozný slovo. Horí neli mord. Petlák byl pro úplatek.

Jene jak zajistit, aby pak ten kluk doopravdy mlčel? A za chvíli nepřiel s nataenou dlaní vydírat znova? A to vymyslel Ivan. lo o to vojáka do hry zapojit. Dohlídnout, aby si taky zapinil ruce a pak bude jako ovečka. Sám vím, co dokáe strach ..

Ano, to měl tedy pan Sedláček pravdu. Myslím, e jsem si dovedl představit tu příernou

situaci. Nezaráelo mě tolik, e se na schůzce jednalo o mou hlavu, ale skutečnost, e je vůbec moné, aby v jedné místnosti u jednoho stolu seděli lidé, kteří svého komplice zmrzačili a zabili mu milenku a on, místo aby se je pokusil roztrhat, zalápnout nebo zničit, jim jetě moná vaří kafe a posluhuje. Jestli tohle dokáe z člověka udělat touha po penězích, tak chci být do smrti chudý jako kostelní my.

Na tom jsme se nakonec dohodli,” četl poručík. Jene jsme nevěděli, e máme tak málo času. Dřív ne Ivan sehnal auák, kterej by trochu reprezentativně vypadal, byl najednou voják pryč. Vrátil se k útvaru. No jo, ale kam? To jsem měl za úkol zjistit já. Nael jsem majitele toho vypůjčenýho ateliéru, nějakej Vít, výtvarník, ale ten taky nic nevěděl, jen to, e je kamarád z Kromětic. Nakonec to stačilo.Aby ne. U nás doma znal adresu mého útvaru kdekdo. Táta a máma a taky kamarádi, co mi čas od času posílali korespondenční lístky s

nejnovějími výsledky naí vesnické jedenáctky, poačka, samozřejmě slečna Jarmila …

Bylo by to zvlátní, skoro symbolické, kdyby právě ona mi nechtěně poslala na krk ty rabiáty.

Mno, já teď zdánlivě odbočím,” ujal se opět slova major Pleskot, ono toti kadé

vyetřování současně běí po několika různých kolejích, které se časem sejdou, nebo ne,

jak kdy. Při prohlídce vily na Malvazinkách byla v takovém primitivním úkrytu za knihovnou nalezena zvlátní destička, něco jako kovové a dost těké prkénko na maso. Putovala pochopitelně do laboratoře, kde okamitě zjistili, e je to ryzí stříbro a pustili se do velmi podrobného chemického rozboru. Podle stupně ryzosti a mnoství příměsí jiných kovů je mono poměrně přesně určit technologii výroby, běelo prý o Parkesovu metodu odstříbření

olova pomocí zinku a potom dalí tavbu v anglických pecích, to mi tedy uvízlo v paměti,

moná to není docela přesné, ale v zásadě z toho vyplývalo, e jediný podnik, který u nás podobným způsobem stříbro získává, byly právě hutě Samson.

120

A tvar té placaté cihličky se nazývá anoda, protoe v jiném závodě na jiném místě republiky se pouívá v elektrolytických lázních. Take jsme měli řetěz výroba, doprava, spotřebitel, bylo nutné zjistit, kde se vlastně stříbro ztrácí. Rozumějte, v podstatě to vůbec nemuselo s vradou souviset, ale mohlo, a takovou stopu si ádný vyetřovatel nemůe nechat ujít.

Vylučovací metodou bylo ověřeno, e od chvíle, kdy zásilka opoutí bránu hutí, je kadá

kráde vyloučena. A přímo v závodě bylo jen jedno bolavé či patně zajitěné místo a to

právě u závěrečných anglických pecí, kde se stříbro odlévá do kokil. To samozřejmě

proetřovali kolegové z hospodářského odboru a brzo se jim pod rukama začaly jevit obrysy celého klanu. Nelo ovem jen o to zajistit řadové zloděje, ale dostat hlavy éfů, organizátory a paeráky do zahraničí. Jene získat patřičné důkazy je v podobném případě práce zdlouhavá a těko popsatelná proto, e se jí účastní veliká spousta lidí. Od vyetřovatelů a operativců přes takové sloky bezpečnostního aparátu, jako je například dopravní a silniční sluba a po orgány pasové a celní. Bylo tu veliké riziko omylu, například zevrubná prohlídka vozu, který náhodou zrovna nic nepřeváí, by pachatele varovala natolik, e by se na nějaký čas docela stáhli nebo volili jiné cesty, zkrátka, ve chvíli, kdy celník na rozvadovském hraničním přechodu s milým úsměvem poádal západoněmeckého turistu, aby zavezl svůj

automobil do dílny, muselo u být z devětadevadesáti procent jasné, e běí o zásah do

černého. A taky ano, pod zdvojenou podlahou bylo estadvacet cihliček ve tvaru

elektrolytických anod v přibliné ceně dvou miliónů korun.”

Vdycky mám pocit, e některé částky jsou tak velké, e u si je člověk těko dovede

představit. Pro primitivní kmeny prý bývalo vechno větí ne deset moc. Docela to chápu, protoe tam, kde se hovoří o miliónech, začínají mi být cifry stejně vzdálené.

Do prdele,” zauměl Karbanátek, to se snad nedá ani rozfofrovat.”

121

Rozhodně ne v pivu,” namítl Helebrant.

Major Pleskot si poznámek nevímal.

Paerák byl zadren, připravoval se velký závěrečný zátah na tuzemské členy celého

spolku, a je to vlastně taková ironie náhod, e v době, kdy u bylo vechno dávno předem

prohrané, pokouel se Petlák a jeho nohsledi vojína Kalinu nejdřív uplatit a potom dokonce zabít.”

Chvilku bylo ticho a pak se zase Maleček přihlásil tím ákovským způsobem připomínajícím

základní kolu.

Prosím.”

Poslyte, co to bylo za enskou, na tý tancovačce?”

Ty má v palici váně jenom holky,” řekl Karbanátek.

Major se usmál troičku smutně. V trestním zákoníku tahle kolonka trochu chybí. Tak

řekněme třeba, profesionální příivnice. Plus minus pět set marek za noc. Stačí to?”

Jo,” souhlasil Helebrant.

Upřímně řečeno, mně to stačilo taky.

****

Jsou chvíle, kdy má člověk pocit, e pochopil běh věcí. Maličkosti dokonale zapadnou do

celku, zdánlivě nesouvislá fakta se seřadí do logických posloupností. Mendělejev podobné

osvícení zail prý v polospánku, kdy ho napadlo seřadit jednotlivé prvky do geniální tabulky, Isaac Newton při pozorování letícího jablka. Já na pévéesce. Hloupý vtip, pokřik dozorčího, kolemjedoucí auto. Vechno pasovalo. Samozřejmě. Petlákova parta zjistila, kde slouím, ale to bylo zatraceně málo, protoe nás od sebe dělila kasárenská zeď. Nemohli se přece

ohlásit na tábu s vysvětlením, e pro vojína Kalinu přivezli stotisícový úplatek. A kdyby to náhodou nepřijal, tak mu budou muset zakroutit krk. Schůzka v návtěvní místnosti byla zatraceně riskantní,

karty byly příli odkryté, strá na bráně je ozbrojená, to u by se také nemuseli dostat pryč.

Nezbývalo ne čekat na náhodu, ta se nabídla po nezdařené zahradní slavnosti u Malečkovy

snoubenky a nebylo pravděpodobné, e se něco podobného bude brzy opakovat znova.

122

Tak si pořídili volavku. Zkuená valutová krasavice vypadala v maloměstských poměrech

oslnivě, byla pro ni hračka zatáhnout jakéhokoliv vojáka kamkoliv. Je nepravděpodobné, e věděla, co mě čeká. Petlák neměl důvod příli se svěřovat a profesionálka se o něco podobného jistě nezajímala. V době, kdy jsem zoufale pokřikoval Moniko, Moniko, ji u

připravené auto odvezlo dávno pryč.

Jen jeden háček měla celá záleitost, ta holka mě toti neznala a musela poznat. Nabízel se jednoduchý a snadný trik. Kalina má návtěvu!” Vzpomínám, jak ve mně hrklo a jak jsem ke vchodu přímo běel. Ne, to nebyl zlomyslný vojenský vtip. Dívka si mě skutečně nechala vyvolat, ale nechtěla se ukázat předčasně. Řekla, e počká venku a zmizela. Já pak, celý

zpitomělý, vyběhl na prázdnou ulici. Nikde nikdo, jen okolo projíděl osobní automobil.

Samozřejmě, e byla uvnitř. A epotavý hlas říkal: Ano, to je on. Dobře si ho prohlédněte.”

Stačí,” řekla Monika.

Automobil zabočil za roh, já se vrátil do kasáren, mírný vítr si pohrával s plakátem zvoucím na taneční zábavu, která se koná v pátek v restauraci Na vinici.

Poslední jednání příběhu mělo herce i kulisy dokonale připraveno. Respektive předposlední, k tomu opravdu závěrečnému měl jetě major Pleskot několik poznámek.

Důleité bylo, aby celá akce proběhla prakticky současně, a ádný z těch dvou zbývajících paeráckých cizinců neměl dost času k tomu, aby nasedl do letadla a zmizel. S větinou zemí sice máme dohodu o vzájemném vydávání zločinců, ale mezinárodní jednání tohoto

druhu je tak sloité a rozvleklé, e je nepoměrně snazí řeit věci přímo a na místě …”

Následující vyprávění bylo, myslím, dobrodrunějí ne rváčská historka v oputěném

polorozpadlém mlýně a přitom se vechno odehrávalo v rukavičkách s korektností

připomínající atmosféru recepcí horních deseti tisíc.

Před hotelem Jalta stál tichý zaparkovaný vůz a ve vilové čtvrti na Hanspaulce, v boční tiché uličce, padalo listí z vadnoucích lip na kapotu jiného nenápadného auta.

Na rozvadovské celnici zatím tie bzučel zvedák heveru a odborníci s lékařskou pečlivostí proklepávali dutiny karosérie podezřelého mercedesu.

123

Dálnopis přinesl tu zprávu první a krátkovlnná vysílačka ji předala na Václavské náměstí i na Hanspaulku.

Trojko a jedničko. Můete začít.”

Dvířka vozů bouchla.

Přejete si, pánové?” zeptal se recepční v Jaltě. Průkazy kriminální sluby otevřely dalí cestu beze slova. Ve vile nad starými Dejvicemi to bylo těí.

Vyloučeno, prosím. Pan Schnitzer spí.”

Tak ho probuďte.”

Naprosto nemoné! Jak si to vůbec představujete? Vdy on je cizinec!”

Patřičnou úctu vak chování bytné nevyvolalo a předčasně probuzený valutový podnájemník

se tvářil hrozivě.

Pracovníci kriminálky hovořili dokonalou němčinou a chovali se jetě korektněji neli kapitán královských muketýrů, kdy zatýkal ministra financí Ludvíka čtrnáctého.

Je to opravdu velmi nemilé, ale budete muset s námi..

Pan Schnitzer nechtěl, ale dozvěděl se, e je to nezbytné.

Samozřejmě, vá právní zástupce bude vítán …”

Trysková letadla kreslila po obloze mouhy, v kancelářích městské správy probíhaly

současně dva simultánní výslechy.

Zvolna, po kapkách jak voda ze starověkých hodin, padaly usvědčující důkazy.

Málo? Prosím. Můeme přidat…”

Je u takovou vizitkou zkueného hráče, e včas pochopí, kdy je partie ztracená a místo

trapného dohrávání se radi vzdá.

Je pozoruhodné, e zadrení cizinci, ani věděli jeden o druhém, hodili ručník do ringu téměř současně. Ani ve snu je nenapadlo krýt kohokoliv z Petlákovy vekslácké party. Koile je blií ne kabát. Obdoba tohoto starého přísloví je dobře známá i v zemích hovořících

německy.

A je to,” řekl major Pleskot, myslím, v podstatě vechno.”

Poručík Breburda zastrčil těsnopisný blok do aktovky, oba vyetřovatelé se rozloučili a

chystali se k odchodu.

My ostatní zůstali sedět trochu zaraeně. Ne snad proto, e by nás ohromil případ, jeho

základní obrysy jsme troičku znali.

124

Neuvěřitelné bylo, e je někdo ochoten podstoupit cestu z Prahy k nám a zase zpátky jen

proto, aby několika nedávným holubům, zobanům či baantům předvedl přednáku, která by

směle snesla měřítka mezinárodního kriminalistického kongresu.

Myslím,” říkal major v úvodu, e máte morální právo být o záleitosti informováni…

Jistě. Jene to se dalo odbýt několika větami. Vzpomněl jsem si na Karla Čapka, který kdysi charakterizoval pracovníky kriminální sluby prostou větou. Kdy u něco dělají, tak pořádně.”

A na tom se asi během let tak mnoho nezměnilo.

****

Časně ráno jsme útočili na Mravenčák. Celou noc před tím prelo, svah byl rozbahněný a na

dně okopů stály kalue pinavé mastné vody.

Z opevnění nahoře se ozývala střelba, těsně pod kótou dvě stě třicet pět měl hnízdo lehký kulomet. Na zteč bez podpory obrněných transportérů nebylo ani pomylení, ale právě nae ótéčko se pár metrů pod průchodem v minovém poli zastavilo, zarachotilo to v něm jako v

obrovských pokaených hodinách a obrněný kolos pozpátku sjel do skalní úlabiny, kde

zůstal bezmocné trčet.

Sakra,” řval Helebrant. Udělejte s tím něco!”

Poněkud neadresný rozkaz byl jednoznačnějí, ne by se snad zdálo.

Karbanátek hluboce vzdychl. Bylo jasné, e jestli je v lidských silách ótéčko opravit, dokáe to jenom on. Popadl těkou montérskou branu, plácl sebou na zem a kryt malým zarostlým remízkem, plíil se k úlabině.

Stínový výpad na pravém křídle měl odpoutat pozornost. Znovu se roztěkaly samopaly a

dělobuchy zvedaly gejzíry vody a bláta.

Vojín Kahula se dostal k drátěným zátarasům, bylo neuvěřitelné, e jde takové obrovské

břicho nacpat pod ně, ale dokázal to a o chvíli později se u pod skalní stěnou mohl postavit.

125

Skla nůkového dalekohledu předvedla krátkou Karbanátkovu diskusi s bezradným řidičem a

potom se oba pustili do práce.

Dé bubnoval do přileb, klikatý potok, v létě zpravidla vyschlý, podemílal stráň a z okopů vytvářel rybníky.

Transportér zabafal a vyplivl oblak černého naftového dýmu. Maleček potěeně zatleskal.

Helebrant zavrčel, e tu nejsme na divadle.

A prelo čím dál tím víc.

V poledne se útok opakoval. Kanady klouzaly po vlhké trávě, rozvinutá rojnice se před

průchodem minovým pásmem semkla, aby se vzápětí rozvinula do potřebné ířky.

O půl jedné kóta dvě stě třicet pět padla. Jetě nikdy nás dobývání toho zatraceného

Mravenčáku nestálo tolik síly.

Návrat do kasáren, příjemná koupel pod horkou sprchou a opoděný oběd. Nic víc. Prostě

jeden obyčejný den vojáka základní sluby.

Kalina. Má jít na bránu.”

Poslechl jsem skoro neochotně. A tam, ve dveřích umakartovými stolky vybavené návtěvní

místnosti, stála Jarmila.

Konec